Stephen Michael Baxter

ČASUPODOBNÉ

NEKONEČNO

- 1 -

Název originálu: TIMELIKE INFINITY

Obálka: Oliviero Berni

Grafická úprava obálky: Petr Bauer

Překlad: Jan Pavlík

Redakce: Helena Šebestová

Copyright © 1992 by Stephen Baxter

All Rights Reserved

Copyright © 2002 for the Czech translation J. Pavlík Copyright ©

2002 for Cover by O. Berni

Copyright © 2002 for the Czech edition by – books s. r. o.

ISBN 80-7193-129-2

- 2 -

Kapitola 1

Kapsle vylétla z okupované Země jako kámen vržený z modré

mísy rybníka. Malá, jiskřící válcovitá loď se hnala vzhůru a pomalu

se otáčela kolem osy.

Jasofta Parze povolali na schůzku s qaxským guvernérem Země

na oběžné dráze. Parz si namáhal mysl, navyklou za ta léta na rutinu

v diplomatických službách, marnými úvahami, jaký je důvod tohoto

setkání. Musí to samozřejmě nějak souviset s objevením se té zatra-

cené červí díry; Qaxy to rozrušilo jako bota v mraveništi.

Ale proč ho volali teď? Co se změnilo?

Jak se vzdálenost od planety zvětšovala, tak rostly i Yarzovy

obavy.

Osamělý v automatické kapsli sledoval Parz sloup blankytného

světla Země malými okénky a přes zaprášený vzduch, vířící spolu s

rotací lodě. Jako vždy mu zářivá nevinnost planety brala dech. Dvě

staletí qaxské okupace nezanechala na zemském povrchu mnoho

viditelných stop – vlastně mnohem méně než ty, které přivodili lidé

svým pomalým a naslepo vedeným vzestupem k technologické civi-

lizaci. Ale přesto bylo znepokojivé, jak lianktonové farmy Qaxů

ohraničovaly každý kontinent zeleně; a na zemi připomínaly osamělé

lesklé skleněné pláně nepravidelných tvarů krátký a neslavný boj lidí

proti Qaxům.

Parz již dříve studoval tyto zrcadlové krajiny z vesmíru – kolikrát

už? Stokrát, tisíckrát? A pokaždé se snažil vybavit si vlastní reakci,

když v mládí poprvé spatřil tato zničená města. Ten osvobozující;

spalující hněv; rozhodnutí nezadat i tak, jako si zadali před ním jiní.

Ano, pracoval pro systém – dokonce si budoval kariéru v nenáviděné

diplomatické službě jako kolaborantský prostředník mezi lidmi a

Qaxy. Ale jeho cílem bylo nalézt způsob, jak znovu vrátit člověku

hrdost.

Nu, Jasofte, říkal si, a co z těch ušlechtilých cílů zbylo? Kam se

ztratily, za všechna ta temná léta? Parz zkoumal vlastní vyhaslé emo-

ce. Občas si kladl otázku, zda ještě vůbec dokáže něco skutečně cítit;

- 3 -

i jizvy pozemských měst se v jeho mysli vyhladily, takže teď v něm

vyvolávaly už jen nostalgii mládí.

Jistě, kdyby chtěl, mohl by Qaxy vinit i z vlastního stárnutí. Co-

pak Qaxové nezničili lidskou technologickou bázi procesu zastavení

stárnutí během prvních několika měsíců okupace?

Občas Parz uvažoval, jaké by to bylo být člověkem se ZS. Co by

znamenala nostalgie pro někoho stále mladého?

Kapslí zazněl jemný signál zvonku a upozornil Parze, že k setká-

ní s flotilou Drážek dojde už za pět minut. Parz se pohodlně usadil v

křesle a zavřel oči. Trochu si povzdechl, když se polštáře s omezenou

inteligencí přizpůsobily zakřivení jeho páteře a masírovaly mu bola-

vé svaly; položil kostnaté prsty poseté jaterními skvrnami na kufřík

na stolku vedle sebe. Pokusil se soustředit se na nadcházející rozho-

vor s guvernérem. Tohle bude obtížné jednání – ale byla vůbec ně-

kdy snadná? Parz považoval za výzvu najít způsob, jak guvernéra

uklidnit: přesvědčit ho, aby nepodnikal žádné drastické akce jako

represálie za incident s červí dírou, aby znovu nezpřísnil okupační

zákony.

Jako na povel se mu v zorném poli objevil míli dlouhý trup gu-

vernérovy vlajkové Drážky a zastínil Zemi.

Kapsle vedle ní vypadala jako trpaslík. Parz se při pohledu na ob-

rovitý trup Drážky nedokázal ubránit pocitu posvátné bázně. Vlajko-

vá loď měla zhruba tvar koule bez jakýchkoli insignií nebo značení,

která zdobila pozemské lodě před několika staletími. Vnější trup se

skládal nikoli z kovu nebo plastické hmoty, ale z pevné svraštělé

kůže, připomínající epiderm starého slona. Tento kožovitý trup byl

posetý yardy širokými otvory, rozlehlými pupky, v nichž se podezře-

le leskly senzory a zbraně. V jednom otvoru se otáčelo oko a znepo-

kojivě si Parze prohlíželo; samotné oko tvořila lesklá koule tři yardy

v průměru; vyhlíželo podivuhodně lidsky, jako svědectví o síle sou-

běžného vývoje. Parz se raději odvrátil, téměř s pocitem viny. Tak

jako ostatní orgány Drážky bylo i oko zpevněno, aby vydrželo nepří-

znivé podmínky letu kosmem – včetně věčně měnlivého pohledu na

hyperprostor – a bylo uzpůsobeno k uspokojení potřeb cestujících

- 4 -

plavidla. Avšak sama Drážka si zachovala inteligenci, jak Parz dobře

věděl; teď přemýšlel, kolik z toho pohledu pocházelo ze samotného

vědomí Drážky a kolik z druhotné pozornosti cestujících.

Parz přitiskl tvář k oknu. Za masitým obvodem Drážky se tyčil

stříbřitě modrý oblouk světla Země na temném pozadí: starému muži

to připadalo, jako by se mu ze srdce táhl nějaký drát až k tomu nedo-

sažitelnému kousku jeho rodné planety. A nad tím vytouženým

proužkem zahlédl další loď-Drážku, vlivem perspektivy zmenšenou

do velikosti jeho pěsti. Všiml si, že tohle je válečná loď: její kožnatý

trup se ježil zasazenými zbraněmi; většina z nich mířila výhrůžně na

Parze, jako by ho pobízela, aby se snad o něco pokusil. Tak mohutná

hrozba celou míli dlouhé válečné lodě připadala Parzovi téměř ko-

mická: zahrozil Drážce kostnatou pěstí a vyplázl na ni jazyk.

Teď viděl, že za válečnou lodí se vznášela další Drážka, tentokrát

jen jako růžově hnědý bod, příliš daleko, aby mohl rozeznat detaily,

třebaže měl posílený zrak díky technologii vylepšení rohovky í sítni-

ce. A za ní brázdila vesmír ještě další Drážka. Jako korpulentní měsí-

ce obíhala flotila Drážek kolem Země, kterou bez potíží ovládala.

Parz byl jedním z několika málo lidí, kterým bylo povoleno od

zavedení qaxských okupačních zákonů opustit zemský povrch, a z

ještě menší skupiny, kteří se kdy dostali k jakékoli části qaxské floti-

ly.

Lidé poprvé vzlétli ze své rodné planety před dvěma a půl tisíci

lety, optimističtí, expanzivní a plní naděje. . . nebo aspoň takové teď

Jasoftovi tamty časy připadaly. Pak došlo k prvnímu kontaktu s dru-

hem žijícím mimo Sluneční soustavu – entitou s kolektivním vědo-

mím, známou jako Squeemové – a naděje zemřela.

Lidé byli poraženi; začala první okupace Země. Ale Squeemové

byli poraženi. Lidé se opět vydali ze Země do vesmíru.

Pak na jednu lidskou loď narazili Qaxové.

Zprvu to vypadalo na líbánky. Vznikly obchodní svazky, mluvilo

se o kulturní výměně.

Netrvalo to dlouho.

Jakmile Qaxové zjistili, jak jsou lidé slabí a naivní, válečné lodě

- 5 -

Drážek vyrazily.

Přesto toto krátké období prvního kontaktu umožnilo většině lidí

pochopit Qaxy a jejich dominium. Například se zjistilo, že lodě Drá-

žek, které Qaxové používali, byly potomky obrovských mořských

živočichů, kteří kdysi brázdili hlubiny nějakého oceánu, který po-

krýval povrch celé planety. Drážky objevily kosmické lety a po tisí-

ciletí cestovaly mezi hvězdami. Pak, asi před jedním milionem let,

přijaly strategické rozhodnutí.

Přestavěly samy sebe.

Zpevnily svou tělesnou strukturu a vnitřní orgány a vzlétly z po-

vrchu své planety jako ježaté balony o průměru celé míle. Proměnily

se v živé lodě, živící se jemnou mezihvězdnou substancí.

Z Drážek se staly přepravní lodi a zajistily si místo ve vesmíru

pronajímáním svých služeb kterékoli ze sta ras.

Nebyla to tak špatná strategie pro přežití druhu, uvažoval Parz.

Drážky určitě pracují daleko za obvodem pomyslné bubliny, kterou

prozkoumalo lidstvo před qaxskou okupací – dokonce i za hranicemi

mnohem většího prostoru, který využívali sami Qaxové a do něhož

byla zasazena žalostně malá oblast lidstva.

Jednoho dne Qaxové odejdou, to Parz věděl. Třeba to bude lid-

stvo, kdo je svrhne; třeba ne. V každém případě se rozvine obchod

pod velením nové rasy, budou nové zprávy i materiál, který je třeba

dopravovat mezi hvězdami. Nové války, které bude třeba vybojovat.

A opět nastoupí Drážky, největší lodě, které bude mít k dispozici

kdokoli – pravděpodobně s výjimkou, jak Parz připustil, nepředstavi-

telných lodí samotných Xeelee, kteří stále cosi kutili mezi hvězdami,

nepovšimnutí a nesmrtelní.

Malé okénko se krátce karmínově zalesklo, zežloutlý plastik za-

zářil laserovými odrazy. Pak ožil translátor kdesi uvnitř kapsle a Parz

věděl, že Drážka vytvořila stabilní laserové spojení. Cosi v jeho nitru

se stále ještě chvělo, teď, když se blížilo vyvrcholení jeho cesty: a

když k němu nakonec promluvil qaxský guvernér Země svým jedno-

tvárným, znepokojivě ženským hlasem, sebou dokonce trhl.

„Velvyslanče Parzi. Vaše hruď je v křesle umístěna v nezvyklém

- 6 -

úhlu. Jste nemocen?“

Parz se zašklebil. To byl nejsilnější projev společenské zdvořilos-

ti, jakého byl kdy nějaký Qax schopen; vzácná pocta, které se těšil

díky dlouhé známostí s guvernérem. „Bolí mě záda, guvernére,“ od-

pověděl. „Omlouvám se, ale nebude mě to rozptylovat při jednání.“

„Věřím, že nikoli. Proč si je nenecháte opravit?“ Parz se snažil

nalézt slušnou odpověď, ale tehdy si zcela jasně opět uvědomil reali-

tu postupujícího stáří. Parzoví bylo sedmdesát let. Předpokládal, že

kdyby žil v době před příchodem Qaxů, vstupoval by nyní do první

fáze dospělosti, tělo by mu očistili od nemocí i příznaků stáří a obno-

vili, mysl by osvěžili, reorganizovali, racionalizovali, reakce by měl

znovu hbité jako malé dítě. Ale technologie zastavení stárnutí byla

pryč; Qaxům zřejmě vyhovovalo, že lidé jsou neustále masakrování

časem. Dříve, vzpomínal Parz, Qaxům tiše spílal především pro toto

břímě; za úmyslné zkrácení miliard lidských životů, za zničení veš-

kerého potenciálu. Nu, teď už zřejmě nedokázal cítit hněv vůči niče-

mu…

Ale ze všech pohrom, pomyslel si s hořkostí, které Qaxové vrátili

lidstvu, jim především nikdy neodpustí ta bolavá záda.

„Děkuji vám za laskavost, guvernére,“ vyštěkl. „Moje záda ne-

jsou něčím, co lze opravit. Je to parametr, s nímž budu muset praco-

vat až do konce života.“

Qax o tom krátce uvažoval, pak řekl:“Mám obavy, že vaše

schopnost fungovat je narušena.“

„Lidé už nežijí věčně, guvernére,“ zašeptal Parz. A odvážil se

dodat:“Díkybohu.“ To byla jediná útěcha ve stáří, pomyslel si una-

veně a vrtěl se v křesle, aby ještě intenzivněji hledalo jeho bolavá

místa – že setkání, jako je toto, se už brzy, určitě, musí skončit.

„Nuže,“ promluvil znovu Qax s lehkou stopou ironie v sofistiko-

vaně umělém hlase,“pokračujme tedy, než vaše tělesné komponenty

vypoví službu úplně. Ta červí díra.

Objekt je nyní uvnitř oblaku komet tohoto systému.“

„Ano, v Oortově oblaku. Sotva třetinu světelného roku od Slun-

ce.“

- 7 -

Parz čekal několik sekund, než mu Qax vysvětlí, proč přesně ho

sem povolal. Když Qax mlčel, vytáhl z kufříku tabulky s daty a přes

všeobecnou zprávu, kterou si připravil už dřív, zobrazil seznamy fakt

a diagramy.

„Je to dávný lidský artefakt,“ ozval se Qax. „Ano.“ Parz na tabul-

ce vyvolal obraz – skelet rozzářené konstrukce na lososově růžovém

pozadí – a stiskl tlačítka, aby je přes panel odeslal přímo guvernéro-

vi. „Tohle je videozáznam startu portálu z oběžné dráhy Jupitera, asi

před patnácti sty lety. Byl znám pod jménem Projekt Interface.“ Do-

tkl se nehtem tabulky, aby ukázal detaily. ,,V zásadě byly postaveny

dva čtyřstěnné portály. Každý byl asi tři míle široký. Jejich úkolem

byla stabilizace otevřených konců červí díry.“ Neurčitě vzhlédl ke

stropu. Nikoli poprvé si přál, aby mohl alespoň vidět obraz guverné-

ra, na který by mohl soustředit pozornost, prostě něco, co by zmírnilo

dezorientaci, která vždy provázela tato setkání: takhle měl pocit, že

vědomí guvernéra jej obklopuje ze všech stran, jako by šlo o nějaké-

ho nestvůrného boha. „Guvernére, přejete si znát podrobnosti? Červí

díra umožňuje okamžité cestování mezi dvěma body v časoprostoru

pomocí -“

„Pokračujte.“

Parz přikývl. „Jeden čtyřstěnný portál byl ponechán na oběžné

dráze Jupitera, zatímco druhý byl poslán podsvětelnými rychlostmi

pryč od Země, směrem k jádru Galaxie.“

„Proč zrovna tam?“

Parz pokrčil rameny. „Směr nebyl důležitý. Cílem bylo pouze do-

stat jeden konec červí díry mnoho světelných let daleko od Země a

pak se vrátit na místo startu.“

Parzova tabulka slabě zacinkala. Obrázky, teď přímo prohlížené

Qaxem, projížděly jeden za druhým: technické nákresy čtyřstěnů ze

všech úhlů, stránky relativistických rovnic… Samotné konstrukce

portálů vypadaly jako umělecká díla, pomyslel si, nebo možná jako

šperky na podobané tváři Jupitera.

„Jak byly čtyřstěny zkonstruovány“ zeptal se Qax. „Z exotické

hmoty.“

„Z čehože?“

- 8 -

„To je lidský termín,“ usekl Parz. „Najděte si to. Forma hmoty se

zvláštními vlastnostmi, která umožňuje ponechat konec červí díry

otevřený. Tu technologii vyvinul člověk jménem Michael Poole.“

„Vy víte, že když se lidstvo dostalo do současného těsného eko-

nomického vztahu s Qaxy, byla druhá koncová stanice červí díry – ta

pevná, stále ještě na oběžné dráze Jupitera – zničena,“ odtušil guver-

nér.

„Ano. Máte ve zvyku zničit všechno, čemu nerozumíte,“ pozna-

menal suše Parz.

Qax se zarazil. „Pokud vám špatná funkce vašeho těla překáží,

můžeme pokračovat později,“ navrhl. „Dokončíme to,“ Parz chtěl

pokračovat. „Po patnácti stoletích se druhý konec červí díry vrací do

Sluneční soustavy. Táhne ho Cauchy, nákladní loď starobylé lidské

konstrukce. Máme důvod se domnívat, že díky relativistickým efek-

tům zůstali na jeho palubě živí lidé z doby jejího startu.“

„Proč se vracejí?“

„Protože to byl cíl mise. Podívejte.“ Parz nahrál do tabulky další

data. „Měli se vrátit přibližně nyní a také to splnili.“

„Třeba po zničení druhého – stacionárního – čtyřstěnu nebude

červi díra fungovat,“ uvažoval Qax. „Neměli bychom proto vidět v

této – návštěvě z hvězd žádnou hrozbu. Jaký je váš odhad?“

„Možná máte pravdu.“

„Co by mohlo být v nepořádku?“

„Protože původním cílem Projektu Interface nebylo zajistit do-

pravu v prostoru… ale v čase. Nejsem fyzik, ale pochybuji, že vaše

zničení druhého terminálu ovlivnilo jeho funkci.“

Na Parzově tabulce se objevil jediný obrázek čtyřstěnné kon-

strukce: obraz byl zvětšen do maximálních možností teleskopu, ost-

rý, ale zbavený detailů.

„Chcete naznačit, že zde vidíme fungující stroj času?“ otázal se

guvernér. „Časový průchod nebo tunel, který nás spojuje s lidstvem z

doby před patnácti sty lety?“

„Ano. Možná, že ano.“ Parz hleděl na obraz a snažil se postřeh-

nout nějaké detaily jednotlivých facet čtyřstěnu. Bylo by možné, aby

- 9 -

za těmito plochami zdeformovaného prostoru byla Sluneční soustava

neovládaná Qaxy – soustava obývaná svobodnými, statečnými, ne-

smrtelnými lidmi, natolik odvážnými, aby dokázali zkonstruovat tak

ambiciózní projekt jako Interface? Přál si nahlédnout skrze ty zrnité

body do lepší minulosti. Ale v tomhle obrazu snímaném na dálku

nebyl dostatek dat a jeho staré a unavené očí ho brzy začaly bolet a

slzet, i přes všechna vylepšení.

Qax se odmlčel.

Čtyřstěn zůstal na obrazovce. Parz se opřel do křesla a zavřel bo-

lavé oči. Guvernérova hra ho začínala unavovat. Měl by konečně

přejít k věci.

Bylo skličující, jako málo se toho lidé o Qaxech během okupace

dověděli: i lidští velvyslanci jako Parz byli stále udržováni v patřičné

vzdálenosti. Přesto Parz využíval svých občasných kontaktů, aby

proséval a ověřoval střípky vědomostí, náhledů na pravou podstatu

Qaxů – to vše tvořilo obraz, který získali ze šťastnější minulosti.

Jako všichni ostatní Parz nikdy ve skutečnosti žádného Qaxe ne-

viděl. Předpokládal, že jsou fyzicky velcí – proč by jinak používali k

dopravě Drážky? – ale v každém případě lidstvo nefascinovala fyzic-

ká podoba Qaxů, ale jejich mysl a motivace. Byl přesvědčen, že jen

se znalostí nepřítele – pohledem na vesmír z perspektivy myšlení

Qaxů – by si mohli lidé zachovat naději, že se někdy zbaví těžkého

jařma okupace.

Začal mít například podezření, že rasa Qaxů sestává z relativně

mála jednotlivců – možná ne víc než z tisíce. Rozhodně se nejednalo

o miliardy, které kdysi čítalo lidstvo v době před vyvinutím techno-

logie ZS. A byl si jistý, že dohled nad Zemí měli na starosti jen tří

nebo čtyři Qaxové, na oběžné dráze v teplých vnitřnostech náklad-

ních Drážek.

Tato hypotéza měla ovšem závažné dopady. Qaxové byli pravdě-

podobně nesmrtelní – rozhodně měl důkaz, že od počátku okupace

vládne Zemi stejný guvernér. A s tak malou a statickou populací a

veškerým zbývajícím časem ve vesmíru musel určitě každý Qax dů-

věrně znát všechny ostatní svého druhu. Možná až příliš dobře.

Parz si představoval, jak se mezi nimi staletími táhne rivalita. In-

- 10 -

triky, manévrování, nekonečné politikaření… a obchod. U tak nepo-

četného obyvatelstva, kde každý znal všechny ostatní, nemohla fun-

govat žádná oficiální policie. Jak mohli dosáhnout konsensu zákonů?

Jak vůbec mohli tvořit zákony, které by nebyly považovány za dis-

kriminaci jednotlivce?

…Ale existovaly přírodní zákony, kterými se řídila každá společ-

nost. Parz rozjímal a pomalu začal podřimovat. V duchu přikývl –

bylo to naprosto logické. Qaxové musí fungovat jako nezávislá kor-

porace, na základě čisté konkurence. Vznášejí se v moři dokonalých

informací o činnostech a úmyslech těch druhých a zachovávají zdání

jakéhosi pořádku jen díky působení zákonu ekonomiky. Ano, ta teo-

rie se zdála Parzovi přijatelná. Qaxové byli rození obchodníci. Muse-

li být. A obchodní vztahy se také staly jejich obvyklou metodou kon-

taktu s jinými druhy, jakmile se začali šířit do prostoru mimo vlastní

planetu.

Pokud ovšem, jako tomu bylo v případě lidstva, příliš měkkého a

vstřícného, by se jim nenaskýtaly další příležitosti. . .

Parz nevěřil – tak, jak tvrdili mnozí analytici -, že Qaxové byli

svým založením militaristická rasa. S tak malým počtem jednotlivců

nikdy nemohli vytvořit filozofii války: nikdy by nemohli považovat

vojáky své vlastní rasy za postradatelný“kanónenfutr“, za obno-

vitelný zdroj, který je třeba šetřit nebo naopak používat podle vývoje

konfliktu. Vražda Qaxe musela být považována za nepředstavitelný

zločin.

Ne, Qaxové nebyli válečníci. Porazili lidstvo a obsadili Zemi jen

proto, že to bylo tak snadné. Samozřejmě tyto názory nebyly popu-

lární a Parz se naučil nechávat si je pro sebe. „Velvyslanče Jasofte

Parzi.“

Guvernérův ostrý ženský hlas ho brutálně vytrhl ze zamyšlení.

Copak opravdu usnul? Promnul si oči a posadil se – a trhl sebou při

další ostré bolesti v zádech. „Ano, guvernére, slyším vás.“

„Dopravil jsem vás sem, abych s vámi prodiskutoval nový vývoj

událostí.“

Parz zaostřil pohled a zadíval se na tabulku před sebou. Konečně,

pomyslel si. Viděl blížící se čtyřstěn Projektu Interface na obrázku

- 11 -

stejně prostém detailů jako předtím: jednotlivé body dosahovaly ve-

likosti otisku palce. Hvězdné pozadí pomalu blikalo.

„Tohle je záznam? Proč mi to ukazujete? To je horší než data,

která jsem vám přivezl.“

„Dívejte se.“

Parz se s povzdechem opřel tak pohodlně, jak jen to bylo možné;

inteligentní křeslo mu účastně masírovalo záda a nohy.

Uplynulo několik minut; na obrazovce se beze změny vznášel

čtyřstěn na pozadí mezihvězdného prostoru. Pak na pravé straně ta-

bulky cosi obraz narušilo,

náhlá skvrna, rozmazaná skupina bodů, které vlétly do srdce čtyř-

stěnu a zmizely.

Parz zapomněl na bolavá záda, napřímil se a nechal si na tabulce

obraz znovu přehrát, okamžik po okamžiku. Bylo nemožné rozeznat

sebemenší detaily, ale smysl záznamu byl jasný. „Panebože,“ vyde-

chl. „To je loď, že?“

„Ano,“ souhlasil guvernér. „Lidská loď.“

Qax vyvolal celou řadu dalších záznamů, pár detailů.

Loď, kterou nějakým způsobem skryli, vyrazila od zemského po-

vrchu. Během sekundy vnikla do hyperprostoru – dřív, než Drážky

na orbitě stačily zareagovat.

„A prolétla čtyřstěnem?“

„Skupina lidí zřejmě unikla do minulosti. Ano.“ Parz zavřel oči a

projela jím vlna vzrušení. Cítil se opět mladý. Tak proto ho zavolali

na orbitu.

Vzpoura. . .

Q ax pokračoval. „Velvyslanče. Proč jste mě nevaroval před při-

blížením zařízení Projektu Interface? Říkáte, že cíle mise byly za-

znamenány a věděl jste o nich. Věděl jste, že se mají vrátit.“

Parz pokrčil rameny. „Co chcete, abych vám řekl? Mise tohoto

druhu, postavená na technologii své doby, má okres bezpečnosti ve

stoletích. Je to už patnáct set let, guvernére!“

„Přesto,“ pokračoval guvernér nevzrušeně,“neměl byste pokládat

za povinnost varovat mě před takovými událostmi?“

- 12 -

Parz sklonil hlavu v ironickém gestu. „Ovšem. Mea culpa.“ Qa-

xovi pravděpodobně udělá dobře, když mu vyčiní. Nu, převzít vinu

na sebe jménem lidstva patřilo k jeho práci.

„A co ti lidští uprchlíci? Ta loď, která unikla? Kdo ji postavil?

Jak skryli své záměry? Kde získali zdroje?“ Parz se usmál a cítil, jak

se mu staré pergamenové tváře pokrývají spletí vrásek. Hlas v tran-

slátoru byl stejně sladký a sexy jako vždycky, ale představil si, jak

Qax v lůně Drážky kypí vztekem. „Guvernére, nemám sebemenší

ponětí. Zjevně jsem vás zklamal. A víte co? Ani za mák mi na tom

nezáleží.“ A stejně tak mu nezáleželo, uvědomil si s pocitem ulehče-

ní, ani na jeho vlastním osudu. Už ne.

Slyšel, že lidé v blízkosti smrti pociťují klid, smíření s nevyhnu-

telným koncem, jež má v sobě cosi božského – stav, o který lidstvo

připravila technologie ZS. Mohl by takto popsat své nynější pocity,

to zvláštní, vzpružující ticho?

„Velvyslanče,“ štěkl Qax. „Analýza situace.“

„Sám si analyzujte,“ opáčil Parz. „Nebo to snad nedokážete? Gu-

vernére, Qaxové jsou obchodníci – že – ne dobyvatelé? Skuteční

císaři se učí znát myšlení svých poddaných. Vy nemáte sebemenší

ponětí, co se odehrává v lidském srdci… a proto jste teď tak zneklid-

nění.“ Očima přejížděl po anonymním vnitřku kapsle. „Vaše vlastní

děsivá neznalost tváří v tvář začínající rebelii. Proto jste teď tak vy-

děšení. Je to tak?“

Translátor zasyčel, ale kromě toho se z něj už neozval žádný

zvuk.

- 13 -

Kapitola 2

Otec Michaela Poola, Harry, se zhmotnil uprostřed obytné kopule

Kraba poustevníka. Blikající pixely se světelnými body položily na

holý kopulovitý strop, než se slily do mohutné usmívající se postavy

s hladkou tváří, oblečené do jednoduché, azurově modré kombinézy.

„Rád tě zase vidím, synu. Vypadáš dobře.“

Michael Poole usrkával ze sklenky sladovou whisky a mračil se

na otce. Kopule byla matová, ale průhledná podlaha odhalovala le-

dovou planinu komety, nad níž jako by se Harry vznášel. „To tedy

určitě,“ zavrčel. Jeho hlas, ochraptělý po desetiletích téměř naprosté

samoty venku v Oortově oblaku, zněl ve srovnání s hladkou otcovou

modulací jako skřípění písku. „Jsem starší než ty.“

Harry se zasmál a zkusmo udělal krok. „O tohle se hádat nebudu.

Ale alespoň je to tvoje volba. Ovšem neměl bys pít tak brzy ráno.“

Virtuální projekce byla mírně vychýlena, takže mezi dokonalými

Harryho botami a podlahou byla drobná mezera beze stínu: Michael

se v duchu usmál a vychutnal si tuto drobnou připomínku nereálnosti

celé scény. „K čertu s tebou. Je mi dvě stě sedm let; dělám si, co

chci.“

Harryho obličejem se mihl výraz posmutnělé náklonnosti. „To jsi

dělal vždycky, synu. Dělám si legraci.“

Michael jakoby proti své vůli ustoupil od virtuála; přísavné po-

drážky bot ho udržovaly přikovaného na podlaze i v beztížném stavu

kopule. ,,Co tady chceš?“

„Chci tě jen obejmout.“

„Jistě.“ Michael ponořil prsty do whisky a kapičkami postříkal

virtuála; zlaté kuličky propluly obrazem a rozprskly se v mraky

drobných krychliček. ,,Kdyby to byla pravda, mluvil bys se mnou

osobně, ne prostřednictvím virtuálního rekonstrukta.“

.,Synu, jsi čtyři světelné měsíce od domova. Co vlastně chceš,

rozhovor, který by se protáhl do konce našeho života? A kromě toho,

tihle moderní virtuálové jsou tak skvělí.“ Harry měl teď v modrých

očích onen obranný pohled, který Michaela přenesl až do dob ne-

- 14 -

klidného dětství. Další ospravedlňování, pomyslel si. Harry jako otec

k němu neměl příliš blízko, neustále se zabýval vlastními projekty –

nepravidelné a omlouvané vpády do Michaelova života.

Ke konečné roztržce došlo, když díky technologii ZS byl najed-

nou Michael starší než otec.

Harry právě říkal:“Virtuálové jako tento prošlí každým Turingo-

vým testem, jaký si kdo dokázal vymyslet. A pokud jde o tebe, Mi-

chaeli, jsem to já, Harry, stojím tady a povídám si s tebou. A kdyby

sis udělal čas a dal tu práci, mohl bys poslat virtuála i zpátky.“

„A co chceš, náhradu?“

„V každém případě jsem musel poslat virtuála. Na nic jiného čas

nezbyl.“

Tato slova, pronesená lehkým věcným tónem, probudila Michae-

lovu pozornost. „Nezbyl čas? O čem to tu mluvíš!“

Harry si ho pobaveně prohlížel. „Copak ty nevíš?“ zeptal se vý-

znamně. „Ty nesleduješ zprávy?“

„Nehraj si se mnou,“ požádal ho Michael unaveně. „Už jsi mi na-

rušil soukromí. Jen mi řekni, co chceš.“ Namísto přímé odpovědi

Harry pohlédl dolů průhlednou podlahou pod svýma nohama.

Temnotou se sunulo jádro komety, více než míli široké a naježe-

né prastarými ledovými věžemi; laserové dálkoměry Kraba poustev-

níka v nich vyvolaly purpurové a zelené uhlovodíkové stíny. „Nád-

herný pohled,“ poznamenal Harry. „Je to jako slepá ryba, že? Podiv-

ný, dosud nikdy nespatřený tvor pluje nejtemnějšími oceány Sluneční

soustavy.“

Za všechna ta léta, co kometu studoval, Michaela podobné při-

rovnání nikdy nenapadlo; když je uslyšel, poznal, jak hluboce je

pravdivé. Ale jen ztěžka odpověděl:

„Je to jen kometa. A tohle je Oortův oblak. Oblak komet, třetinu

světelného roku vzdálený od Slunce; tam, kam všechny komety při-

cházejí umírat -“

„Hezké místo,“ přerušil jej nevzrušeně Harry. Očima přejížděl po

prázdné kopuli. A Michael měl náhle pocit, jako by to místo viděl

otcovýma očima. Obytná kopule lodi, jeho domov po celá desetiletí,

byla tvořena polokoulí o sto yardech v průměru. Lehátka, kontrolní

- 15 -

panely a porty pro vstup a výstup základních dat byly nakupeny oko-

lo geometrického středu kopule; zbytek průhledné podlahy rozdělo-

valy přepážky. Sahaly do výše ramen a dělily prostor na laboratorní

sekce, jídelnu, tělocvičnu, sekci pro spánek a sprchu.

Rozložení nábytku i jednoduché lůžko najednou Michaelovi při-

padaly neskutečně prosté a ryze funkční. Harry přešel po průhledné

podlaze k okraji kopule; Michael s whisky v ruce ho neochotně ná-

sledoval. Odsud bylo vidět zbytek Kraba. Páteř pokrytá anténami a

senzory se táhla míli k bloku ledu, odseknutému z Europy, takže celá

loď vypadala jako elegantní slunečník – kopule sloužila jako střecha

a led z Europy jako rukojeť. Blok ledu – stovky yardů dlouhý, když

ho z Jupiterova měsíce vyloupli – byl poset jámami, jako by ho vy-

mačkávaly nějaké obrovské prsty. VJT pohon lodi byl skrytý právě v

tomto bloku a led poskytl potřebné palivo pro Michaelovu cestu sem.

Harry zaklonil hlavu a hledal hvězdy. „Je odsud vídět Země?“

Michael pokrčil rameny. „Odsud je vnitřní oblast Sluneční sou-

stavy vidět jen jako matná světelná skvrnka. Jako nějaký daleký ryb-

ník. Potřebuješ přístroje, abys rozeznal Zemi.“

„Zahrabal ses pěkně daleko od domova.“ Harrymu se díky tech-

nologii ZS obnovily vlasy v podobě husté plavé hřívy; oči měl jako

čisté modré hvězdy, drobnou hranatou tvář – téměř jakoby složenou

z malých bodů. Michael si ho zvědavě prohlížel a zarazilo ho, jaký si

otec zvolil pro rekonstrukci mladistvý vzhled. Sám Michael si pone-

chal své šedesátileté tělo, v němž ho už léta uvěznila, když se objevi-

la technologie ZS. Teď si maně projel rukou prořídlé chmýří na lebce

a přejel po zvrásnělé kůži na tvářích. Sakra, Harry si ani neponechal

původní barvu – černé vlasy a hnědé oči, které předal Michaelovi.

Harry se zahleděl na Michaelův drink. „Jsi dobrý hostitel,“ po-

znamenal, ale neznělo to kriticky. „Co kdybys mi něco nabídl. Mys-

lím to vážně. Teď si můžeš nakoupit čipy na pohoštění virtuálů. Ba-

ry, kuchyně. To nejlepší zboží pro vaše virtuální přátele.“

Michael se zasmál. „A k čemu to je? Nic z toho není skutečné.“

Na okamžik se otcovy oči zúžily. „Skutečné? Jsi si jistý, že víš,

co právě teď cítím?“

„Na tom mi ani za mák nezáleží,“ odvětil Michael klidně.

- 16 -

„Ne,“ přisvědčil Harry. „Věřím, že opravdu ne. Naštěstí jsem při-

šel připraven.“ Luskl prsty a v otevřené dlani se mu zhmotnila velká

sklenice plná brandy. Michael téměř cítil její vůni. „Je to jako když

nosíš čutoru.

No, Michaeli, nemohu říci, že je mi potěšením. Jak žiješ v tomhle

Bohem zapomenutém místě ? ''

Při té náhlé otázce sebou Michael skutečně trhl. „Řeknu ti jak,

když si to přeješ. Zpracovávám hmotu komety, abych měl potravu a

vzduch; je tu spousta uhlovodíků a dusíku v ledu a -“

„Takže jsi technologicky vyspělý poustevník. Jako tvoje loď

Krab poustevník, jenž putuje po okraji Sluneční soustavy, příliš dale-

ko od domova dokonce i na rozhovor s jiným člověkem. .Je to tak ?“

„Mám k tomu důvody,“ odpověděl Michael a snažil se vyhnout

omluvnému tónu. „Podívej, Harry, tohle je moje práce. Studuji kvar-

kové valouny -“

Harry otevřel ústa; pak jako by jeho oči na okamžik ztratily sou-

středění a sledovaly cosi uvnitř. Nakonec s lehkým úsměvem ře-

kl:“Nejspíš jsem někdy věděl, co to znamená.“

Michael si pohrdavě odfrkl. „Valouny jsou jako rozšířené nukle-

ony…“

Harryho úsměv ztuhl. „Pokračuj.“

Michael mluvil rychle, protože se mu nechtělo otci pomáhat ani v

nejmenším.

Nukleony, protony a neutrony byly tvořeny kombinacemi kvarků.

Za extrémního tlaku – v jádru neutronové hvězdy nebo během sa-

motného Velkého třesku se mohly tvořit i mnohem komplikovanější

struktury. Kvarkový valoun, nestvůra, která by mohla vážit tunu a

být pouhou tisícinu palce velká…

Většina valounů z dob Velkého třesku se rozpadla. Ale některé

přežily.

„A proto musíš žít až tady?“

„Poprvé se vnitřní Sluneční soustava dozví o přítomnosti valounu

v okamžiku, kdy udeří do horních vrstev atmosféry a jeho energie se

projeví ve spršce exotických částic. Ano, z toho se můžeš něco do-

- 17 -

zvědět – ale je to jako sledovat stíny na stěně. Já ale chci prostudovat

jejich prvotní formu; proto jsem se vydal tak daleko. Hergot, asi jen

stovka lidí je od Slunce dále než já a většina z nich je celé světelné

roky daleko v kosmických lodích, jako je Cauchy, plazí se téměř

rychlostí světla bůhví kam. Harry, kvarkovy valoun vytváří v me-

zihvězdném prostředí rázovou vlnu. Jako jiskry vysokoenergetických

částic, šířících se před ním. Je slabá, ale moje detektory ji rozeznají a

– možná v jednom případě z desíti – můžu vyslat sondu, aby sebrala

samotný valoun.“

Harry pohnul koutkem úst -- pohyb, který Michaelovi matně při-

pomněl křehkého osmdesátiletého starce, jenž navždy odešel. „To

zní ohromně,“ poznamenal Harry. „No a co?“

Michael spolkl rozzlobenou odpověď. „Říká se tomu základní

výzkum,“ vysvětlil. „Něco, co my lidé děláme už po několik tisíc let

a -“

„Jen mi to pověz,“ vybídl ho jemně Harry.

„ – kvarkové valouny jsou hroudy hmoty, vytvořené v extrémních

podmínkách. Některé se mohou pohybovat tak blízko rychlosti svět-

la, že díky časové dilataci je moje senzory detekují sotva milion sub-

jektivních let poté, kdy opustily samotnou původní singularitu.“

„Asi to na mě udělalo dojem.“ Harry usrkával brandy, otočil se a

zlehka přešel po průhledné podlaze bez jakýchkoli známek závrati

nebo nejistoty. Došel ke kovové židli, usedl ni a pohodlně zkřížil

nohy. Postroj pro nulovou gravitaci zcela ignoroval. Iluze byla ten-

tokrát výborná, mezi virtuálovými stehny a povrchem židle zbyl jen

nepatrný zlomek prostoru. „Vždycky na mě udělalo velký dojem

všechno, čeho jsi dosáhl. Ty a samozřejmě Miriam Bergová. Jsem si

jistý, že to víš, i když jsem to příliš často neříkal.“

„Ne, to jsi neříkal.“

„Už před sto lety jsi byl největší autoritou na exotickou hmotu.

No ne? Proto ti svěřili takovou odpovědnost s Projektem Interface.“

„Děkuji za poplácání po rameni.“ Michael se zahleděl do nebesky

modré prázdnoty otcových očí. „O tomhle sis přišel promluvit? Co ti

zůstalo, když sis nechal pročistit hlavu? Zůstalo ti vůbec něco?“

Harry pokrčil rameny. „To, co jsem potřeboval. Většinou věci o

- 18 -

tobě, když už to chceš vědět. Jako album…“

Usrkával nápoj, který se ve světle komety blyštěl, a díval se na

syna.

Červí díry jsou trhliny v prostoru a v čase, spojující body odděle-

né celými světelnými roky – nebo staletími – s téměř okamžitým

průchodem zakřiveného prostoru. Jsou užitečné… ale obtížně se sta-

ví.

Na úrovni neviditelně malých částic, v měřítku Planckovy délky,

kde probíhají tajemné jevy kvantové gravitace, je časoprostor jako

pěna, protkaný miniaturními červími děrami. Michael Poole a jeho

tým před jedním stoletím vytáhli z pěny takovou červí díru a upravili

její ústí do tvaru a velikosti, jaké potřebovali. Dost veliké na to, aby

pojala kosmickou loď.

To byla ta jednodušší část. Pak museli zajistit, aby zůstala stabil-

ní.

Červí díra bez jakékoli hmoty v jícnu – »Schwarzschildovo« ře-

šení rovnice relativity – je nepoužitelná. Smrtelné slapové síly by

zahradily vstup, samotný portál by se roztáhl a zhroutil rychlostí

světla a drobné poruchy, způsobené vnikající hmotou, by vyvolaly

nestabilitu a kolaps díry.

Poolův tým musel vyztužit svou díru »exotickou« hmotou.

Prostor se stahoval ke středu jícnu, takže zbývalo najít způsob je-

ho opětovného roztažení. Odpudivý efekt v jícnu vyvolala exotič-

nost, hustota negativní energie exotické hmoty. Červí díra byla sice

stále v podstatě nestabilní, ale v cyklu zpětné vazby se mohla sama

regulovat.

V jisté době se považovala existence negativní energie za nemož-

nou. Tak jako u negativní hmotností zdál se i tento pojem intuitivně

naprosto nepřijatelný. Ale Michael a jeho tým měli povzbuzující pří-

klady. Hawkingovo vypařování černé díry byl určitý druh mírné exo-

tičnosti… Ale úrovně negativní energie, které Poole potřeboval, byly

hodně vysoké, srovnatelné s tlakem v jádru neutronové hvězdy.

Byl to čas velkých výzev.

Přese všechnu snahu Michaelovu paměť zahltily vzpomínky z

těchto dní, živější než dokonale čistá kopule, než nedokonalý obraz

- 19 -

jeho otce. Proč ho ty staré vzpomínky tolik přitahovaly? Michael a

jeho tým – včetně jeho zástupkyně Miriam – strávili víc než čtyřicet

let na pomalé oběžné dráze kolem Jupitera; proces výroby a zpraco-

vání exotické hmoty byl závislý na použití energie trubice magnetic-

kého toku, spojujícího Jupiter s jeho měsícem Io. Život tam byl těžký

a nebezpečný – ale nikdy nudný. Jak léta plynula, znovu a znovu

sledovali, jak se robotické sondy noří do gravitační studny Jupitera a

vracejí se s další dávkou zářící exotické hmoty, připravené k umístě-

ní v rostoucím čtyřstěnu portálů.

Bylo to jako sledovat růst dítěte.

Miriam a on si zvykli záviset jeden na druhém, naprosto a bez

výhrad. Někdy hovořili o tom, zda tato závislost v sobě nenesla zá-

rodky lásky. Většinou ale měli příliš mnoho práce.

„Nikdy jsi nebyl šťastnější než tehdy, že, Michaeli?“ zeptal se

Harry tak přímo, že ho uvedl do rozpaků. „Bylo to mé životní dílo,“

vyštěkl Michael ostrým a obranným tónem.

„Já vím, že bylo. Ale tím tvůj život neskončil.“ Michael sevřel

sklenku s whisky pevněji a cítil, jak mu hladký povrch klouže mezi

prsty. „Já jsem to tak cítil, když Cauchy nakonec opustil oběžnou

dráhu Jupitera spolu s jedním portálem Projektu Interface. Dokázal

jsem, že exotická hmota je víc než pouhá kuriozita; že ji lze použít

pro inženýrské projekty v těch největších měřítcích. Ale byl to expe-

riment, na jehož konec se muselo čekat století --“

„Anebo patnáct století, to podle úhlu pohledu.“ Cauchy vypravili

na dlouhou cestu téměř rychlostí světla k souhvězdí Střelce – ke stře-

du Galaxie. Měl se vrátit po subjektivních sto letech letu – ale díky

efektu dilatace času do Sluneční soustavy o patnáct set let starší.

A to bylo vlastně cílem projektu.

Michael někdy studoval virtuál portálu červí díry, opuštěného na

oběžné dráze Jupitera; stárl stejnou měrou jako jeho dvojče na palubě

Cauchy, stejně jako Miriam. Ale zatímco Miriam a Michael byli od-

děleni narůstající »vzdáleností« v einsteinovském časoprostoru –

vzdáleností, která se dala brzy měřit na světelné roky a staletí -, červí

díra oba portály stále spojovala. Po jednom století subjektivního

času jak pro Michaela tak i pro Miriam Cauchy ukončí svou okružní

- 20 -

cestu a vrátí se k Jupiteru, ztracený v Michaelově budoucnosti.

A pak bude možné s použitím červí díry překročit v několika ho-

dinách patnáct set let času.

Odlet lodi i čekání na ukončení cesty zanechaly v Michaelově ži-

votě i srdci nesmazatelnou stopu. „Zjistil jsem, že se ze mě stal spíš

inženýr než vědec… -

Omezil jsem svůj zájem na jediný druh hmoty, který jsme doká-

zali vyrobit v našich magnetických urychlovačích na Io: zbytek exo-

tické fyziky zůstal nedotčen. Tak jsem se rozhodl -“

„Utéci?“

Michael pět pocítil hněv.

Otec se na židli předklonil se zkříženýma rukama: šedé světlo

komety přicházející zdola ozařovalo jeho hladkou hezkou tvář. Mi-

chael si povšiml, že sklenka brandy jako nepotřebná rekvizita zmize-

la.

,,Sakra, Michaeli: stal se z tebe vlivný muž. Nejen v otázkách vě-

deckých či inženýrských. K přípravě a dokončení Projektu Interface

ses musel naučit, jak jednat s lidmi. Politika. Rozpočty. Motivace.

Jak všechno zařizovat; jak všechno řídit – jak dosáhnout vytčených

cílů ve světě lidí. Byl bys to dokázal znovu a znovu; mohl jsi posta-

vit, cokoli by sis přál, teď, když ses naučil jak.

A přesto ses k tomu všemu otočil zády. Utekl jsi a ukryl ses tady.

Podívej, já vím, jak tě to muselo bolet, když se Miriam Bergová roz-

hodla letět s Cauchy, místo aby zůstala s tebou. Ale -“

„Já se tu sakra neschovávám,“ bránil se Michael a snažil se ov-

ládnout výbuch hněvu. „Říkal jsem ti, co tady dělám. Kvarkové va-

louny by nám mohly přinést nový náhled na základní stavbu hmoty -

“

„Ty jsi diletant,“ odtušil Harry a odmítavě se opřel na židli. „To

je všechno. Nemáš kontrolu nad tím, co k tobě přijde z hlubin času a

prostoru. Jistě, je to nesmírně zajímavé. Ale není to věda. Je to sbírá-

ní motýlů. Velké projekty na vnitřních planetách, jako urychlovač

Serenitatis, tě už dávno nechaly za sebou.“ Harryho oči byly velké a

nemrkaly. „Řekni mi, jestli se mýlím.“

Michael prudce mrštil sklenkou whisky na podlahu. Roztříštila se

- 21 -

o průhledný povrch a žlutá kapalina osvětlovaná kometou oblepila

lenivě se vznášející kousky skla. „Tak co sakra chceš?“

,,Připustil jsi, abys zestárl, Michaeli,“ konstatoval smutně Harry.

„Je to tak? A, což je ještě horší, připustil jsi, abys zůstal starý.“

„Zůstal jsem člověkem,“ zavrčel Michael. „Nenechal jsem si ob-

sah hlavy nacpat do nějakého čipu.“

Harry vstal ze židle a přistoupil k synovi. „Takové to není,“ pro-

nesl jemně. „Je to, jako bys svou paměť editoval. Roztřídění, vyřaze-

ní. Racionalizace.“

„Taková hnusná slova,“ odfrkl si Michael.

„Víš, nic není ztraceno. Všechno je uloženo – a nejenom na či-

pech, ale i v interaktivních neurálních sítích – nebo použito k nahrání

virtuálů, pokud si to přeješ.“ Harry se usmál. „Můžeš hovořit se

svým mladším já. Po pravdě by se to mohlo stát tvou oblíbenou čin-

ností.“

„Podívej.“ Michael zavřel oči a promnul si kořen nosu. „Já jsem

tohle všechno promyslel. Dokonce jsem s tebou už o tom mluvil.

Nebo to jsi také zapomněl?“

„Víš, není příliš velký výběr.“

„Jistěže je.“

„Ne, pokud chceš zůstat člověkem, jak sám tvrdíš. Částí toho zů-

stat člověkem je schopnost zachovat si svěží myšlení – reagovat na

nové lidi, nové události, nové situace. Michaeli, lidská paměť má

omezenou kapacitu, to je nezvratný fakt. Čím víc tam nacpeš, tím

déle trvá, než vzpomínku vyvoláš. S technologií ZS -“

„Panebože, nemůžeš ze sebe udělat pannu, když si necháš trans-

plantovat panenskou blánu.“

„Máš pravdu.“ Harry vztáhl k synovi ruku, pak zaváhal a znovu ji

spustil. „Drsný jako vždy, ale máš pravdu. A já netvrdím, že protří-

děním vzpomínek získáš zpět nevinnost. Vzpomínáš na vzrušení,

když jsi poprvé uslyšel Beethovena. Na zázrak prvního polibku.

A vím, že se obáváš ztratit to, co ti zbylo z Miriam.“

„Hodně si toho namlouváš.“

„Ale Michaeli, to je jediná možnost. V opačném případě zůstává

- 22 -

jedině role živé zkameněliny.“ Harry se kajícně usmál. „Je mi to líto,

synu. Nechtěl jsem tě poučovat, jak si zařídit život.“

„Ne. Nikdy jsi nechtěl, že ne? Vždycky to byl jen takový zvyk.“

Michael přešel k propusti a rychlým ťukáním na příslušný znak na

klávesnici si objednal další whisky. „Řekni mi, co bylo tak naléhavé,

že jsi musel vyslat paprskem virtuála.“

Harry pomalu přecházel po průhledné podlaze: jeho tiché kroky,

pečlivě propočítané pro nulovou gravitaci nad oceánem prostoru,

dodávaly celé scéně strašidelného vzhledu. „Interface,“ pronesl.

Michael se zamračil. „Projekt? Co je s ním?“ Harry pohlédl na

syna s opravdovou sympatií. „Zřejmě ses tady opravdu zahrabal,

Michali. Je to už století, co Cauchy odstartoval. Copak si nevzpomí-

náš na plán mise?“

Michael přemýšlel. Století -

„Panebože,“ hlesl. „Už je čas, že?“

Cauchy se ve vzdálené budoucnosti měl vrátit ke Slunci. Michael

takřka proti své vůli pohlédl na stěnu, směrem k Jupiteru. Druhý por-

tál červí díry stále trpělivě obíhal kolem největší planety Sluneční

soustavy; bylo možné, že stále existuje i most přes jedno a půl tisíci-

letí?

„Poslali mě, abych tě vyzvedl,“ oznamoval Harry omluvným tó-

nem. „Říkal jsem jim, že to je mrhání časem, že jsme se hádali od

chvíle, kdy ses naučil mluvit. Ale stejně mě poslali. Možná bych měl

mít větší šanci přesvědčit tě, než kdokoli jiný.“

Michael byl zmaten. „Přesvědčit mě k čemu?“

„Vrátit se domů.“ Virtuál se rozhlédl po místnosti. „Tahle stará

kraksna může pořád létat, že?“

„Jistěže může.“

„Tak by ses v ní měl co nejrychleji vrátit. Potrvá ti to asi rok. By-

lo by zabralo dvakrát tolik času posílat pro tebe loď -“

„Harry, počkej přece. Kdo jsou »oni«? A proč jsem najednou tak

důležitý?“

„Poslala mě vláda Jupitera. A podporují ji všechny mezivládní

- 23 -

agentury. Pokud vím, po celé Sluneční soustavě. A ty jsi důležitý

kvůli té zprávě.“

„Jaké zprávě?“

Harry zkoumal syna s klidnou tváří a promluvil vyrovnaným hla-

sem. „Michaeli, portál se vrátil. A cosi vylétlo z červí díry. Loď z

budoucnosti. Dostali jsme od ní jednu zprávu, na mikrovlnách; máme

podezření, že tu zprávu propašovali proti vůli toho, kdo loď řídí.“

Michael potřásl hlavou. Třeba opravdu příliš zestárl: Harryho

slova mu připadala neskutečná – jako popis nějakého snu, který ne-

dokázal pochopit. „Dala se ta zpráva rozluštit?“

„Docela snadno. Byla v angličtině. Hlasová, žádný obraz.“

„A? No tak, Harry.“

„Ptali se po tobě. Uvedli tvé jméno. Byla od Miriam Bergové.“

Michael zjistil, že proti své vůli mu z plic unikl všechen vzduch.

Virtuál jeho otce si k němu klekl s nataženou rukou, dost blízko k

Michaelově tváři, aby rozeznal jednotlivé pixely obrazu. „Michaeli?

Jsi v pořádku?“

- 24 -

Kapitola 3

Jasoft Parz opět visel v prostoru před Drážkou. Nákladní loď byla

hotovou přehlídkou šedivého těla. Parz zíral do oční bulvy, která se

otáčela a prohlížela si ho zpoza zpevněného epidermu. Měl zvláštní

pocit příbuzenství s Drážkou, bytostí ve službách Qaxů.

Parz si byl dobře vědom, že na jeho křehkou kapsli míří stovka

zbraní – možná dokonce i legendární emitory gravitačních vln hvěz-

doborců, které Qaxové ukradli Xeelee. Chtělo se mu zasmát. Ze

změněné minulosti se k němu možná řítila stěna neexistence a přesto

stále chřestili zbraněmi na jednoho starce.

„Velvyslanče Jasofte Parzi.“ Guvernérův hlas zněl jako vždy

jemně, byl ženský, sladký – a naprosto nevyzpytatelný.

Parz udržel svůj hlas v klidu. „Jsem zde, guvernére.“

Nastalo dlouhé ticho. Pak se guvernér ozval:“Musím vás požádat

o pomoc.“

Parz pocítil, jak z něj vyprchává napětí; bylo to, jako by se svaly

jeho žaludku skládaly jeden vedle druhého. Tolik se obával pozvání

ke schůzce s guvernérem – první cesty na oběžnou dráhu od onoho

osudného okamžiku před týdnem, kdy byl přinucen být svědkem

pokoření Qaxů rukama té vzpurné chátry, která unikla portálem In-

terface. Parz se vrátil k obvyklým povinnostem, i když to bylo dost

obtížné; dokonce i prořídlé diplomatické kruhy, které planetu řídily,

žily jen hovorem o tom jediném, podivuhodném aktu vzdoru. Občas

Parz zatoužil opustit silný ochranný kordón, který chránil jeho život,

a ponořit se do života obyčejných lidí. Jistě, byl by zabit v okamžiku,

kdy by zjistili, že je kolaborant… ale možná by to stálo za to, za-

slechnout ten sladký tón naděje z tisíce rtů.

Ale neměl dost odvahy nebo bláznovství, aby něco takového pro-

vedl. Namísto toho čekal, až guvernér rozhodne, co dělat. Bylo by

docela ve stylu Qaxů potrestat celou planetu za činy několika jednot-

livců.

Zabíjení by Parze nepřekvapilo.

Paradoxně měl vždy potíže dávat vinu Qaxům. Aby si zajistili

- 25 -

vládu nad Zemí a jejími sesterskými světy, stačilo Qaxům prostudo-

vat historii a přizpůsobit si metody používané lidmi ke vzájemnému

útisku. Neexistoval jediný důkaz, že by Qaxové kdy vyvinuli taktiku

násilí pro jednání mezi sebou. Parz si říkal, že Qaxové jednají stejně,

jako jednali všichni utlačovatelé v historii lidstva, jako by byli rozší-

řeným vtělením jednání člověka s člověkem: byli soudci historie.

Ale nakonec se nic takového nestalo. A nyní Parze zavolali na

další audienci na oběžné dráze.

„Povězte mi, co chcete, guvernére.“

„Věříme, že jsme portál Interface zabezpečili,“ začal Qax. „Je

obklopen válečnými Drážkami. Upřímně řečeno, každý člověk, který

se přiblíží jen na milion mil k artefaktu, bude dezintegrován.“

Parz zvedl obočí. „Překvapuje mě, že jste ten portál nezničili.“

Opět to netypické zaváhání. „Jasofte Parzi, nejsem schopen roz-

hodnout o dalším postupu. Lidská loď s posádkou vzbouřenců proti

qaxské vládě unikla patnáct set let hluboko do minulosti – do doby,

ve které neměli Qaxové na lidské záležitosti vliv. Úmyslem těchto

rebelů jistě je nějakým způsobem změnit běh událostí, zřejmě připra-

vit lidstvo k odporu nebo svržení qaxské vlády. Parzi, musím před-

pokládat, že minulost už byla těmito vzbouřenci změněna.“

Parz přikývl. „A kdybyste portál zničil, přišel byste o jediný pří-

stup k minulosti, jaký máte.“

„Ztratil bych jedinou možnou kontrolu nad během událostí, ano.“

Parz se v křesle přesunul. ,,A poslal jste něco skrz?“

„Ještě ne.“

„Guvernére, už je to celý týden,“ zasmál se Parz. „Nemyslíte, že

se chováte trochu nerozhodně? Buďto tu zatracenou věc zavřete, ne-

bo ji použijte; tak nebo onak budete muset něco udělat.“

A po celou dobu, co to odkládáš, dodal v duchu, se stěna nereali-

ty k nám všem přibližuje neznámou rychlostí. . .

Parz očekával, že se za tohle rýpání dočká ostré kritiky, ale opět

vycítil guvernérovu nerozhodnost. „Nejsem schopen připravit plán

dalších akcí. Velvyslanče, pomyslete na důsledky. Tito lidští vzbou-

řenci kontrolují historii na dobu jednoho a půl tisíce let. Snažil jsem

- 26 -

se vyhodnotit potenciál možných škod, ale žádný algoritmus mi ne-

poskytl ani řádový odhad. Jsem přesvědčen, že nebezpečí je praktic-

ky nekonečné… Můj druh se ještě nikdy s takovou hrozbou nesetkal

a možná už ani nesetká.“

Jasoft si olízl ret. „Skoro s vámi cítím, guvernére.“ I uvnitř toho,

co zbylo z lidské vědecké komunity, existovala řada spekulací o dů-

sledcích útěku vzbouřenců do minulosti. Mohli by utečenci skutečně

změnit historii? Někteří argumentovali tím, že jejich čin by jen způ-

sobil rozšíření funkcí pravděpodobností – že jejích jednání vyvolá

nové alternativní reality. Jiní trvali na tom, že realita probíhá podél

jednoho vlákna, které může být přerušeno vytvořením »uzavřené

časové křivky« rebelů, jejich cestou v časoprostoru do minulosti.

V každém případě nikdo nevěděl, zda vědomí přečká takové na-

rušení reality – uvědomí si Jasoft vůbec, že se celý svět a jeho histo-

rie změnily? Anebo prodělá smrt mysli a nahradí ho nový, lehce

upravený Jasoft? Rovněž nikdo nedovedl odhadnout rychlost – mě-

řeno samozřejmě subjektivně --, jakou se porucha blížila, kdy se

vlastně vynoří z minulosti jako z hlubin nějakého ponurého oceánu.

Jasoftovi připadaly všechny ty spekulace naprosto neskutečné – a

přesto náhle dávaly jeho světu nereálný nádech, jako by jeho život

nebyl ničím než jasně natřeným povrchem, obklopeným vakuem.

Nebál se – alespoň si to nemyslel -, ale měl pocit, že bylo v zákla-

dech narušeno jeho chápání reality.

Měl podezření, že je to podobné, jako když člověk propadá šílen-

ství.

„Velvyslanče, ohlaste, co jste zjistil o vzbouřencích.“

Jasoft vytáhl z kufříku tabulku, položil ji na stůl před sebe a jeho

prsty z ní začaly vyvolávat data. „Myslíme si, že vzbouřenci vytvořili

skupinu zvanou »Wignerovi přátelé«. Kromě tohoto jediného ohro-

mujícího činu byli Přátelé opomíjení jako okrajová sekta; nezname-

nali žádné nebezpečí pro vládu.“

„Vědomě provádíme politiku, kdy nevěnujeme pozornost tako-

vým skupinám,“ potvrdil Qax zachmuřeně. „Převzali jsme ji od lid-

ských koloniálních mocností, jako například římské říše, která povo-

lovala existencí místních náboženství… Proč mrhat silami potlačová-

- 27 -

ním toho, co je zcela neškodné? Možná bude nutno tuto politiku pře-

hodnotit.“

Parz pocítil, že se chvěje při této tiché výhrůžce, obsažené v po-

slední větě. „Já bych to nedoporučoval,“ řekl rychle. „Koneckonců,

jak říkáte, škoda už se stala.“

„Co je známo o té lodi?“

Jasoft hlásil, že loď postavili pod zemí na malém ostrově, stále

nazývaném Británie.

V průběhu prvního desetiletí okupace existoval program systema-

tické redukce lidského kosmického potenciálu, a proto byly postupně

lodě po celé Sluneční soustavě a z blízkých hvězd – z té malé bubli-

ny prostoru, kterou lidstvo ovládlo ještě před okupací – povolány na

Zemi, zabaveny a rozmontovány v loděnicích, přeměněných na šro-

tiště. Ani teď nikdo nevěděl, kolik osamělých lodí stále ještě kdesi

mezi hvězdami unikalo qaxským zákonům, ale s obsazenou Sluneční

soustavou a hlavními extrasolárními koloniemi nemohly napáchat

mnoho škody…

Až dosud. Loď vzbouřenců zřejmě postavili z odcizených zbytků

rozebrané a zabavené nákladní lodi. „A proč tohle jméno?“ vyptával

se Qax. „Kdo byl ten Wigner?“

Parz ťukl do tabulky. „Eugene Wigner. Kvantový fyzik z dvacá-

tého století; téměř současník velkých průkopníků na tomto poli –

Schrödingera, Heisenberga. Wignerovou specializací byl kvantový

solipsismus.“

Qax se na chvíli odmlčel. Pak pokračoval:“To mi mnoho neříká.

Musíme zjistit, jaké mají tito Přátelé záměry, Jasofte; musíme najít

způsob, jak vidět jejich lidskýma očima. Já nejsem člověk. Musíte mi

pomoci.“

Parz položil ruce na stůl a soustředil myšlenky. Wigner a jeho

spolupracovníci se snažili vytvořit filozofii v odpověď na skutečnost,

že kvantová fyzika, třebaže všeobecně přijímaná, překypovala úžas-

nými paradoxy, které naznačovaly, že vnější svět nemá jasně defino-

vanou strukturu, pokud ji nepozoruje vědomí.

„My lidé jsme praktický druh s omezenými možnostmi,“ vysvět-

loval Jasoft. „Žiji ve své hlavě, někdy za svýma očima. Ovládám

- 28 -

vlastní tělo – ruce, nohy a částečně i předměty, které mohu sebrat a

manipulovat jimi.“ Podržel tabulku v ruce. „Můžu touto tabulkou

pohybovat: když ji hodím na stěnu, odrazí se. Existuje samostatně a

odděleně ode mne.

Ale tento běžný pohled na vesmír se začal hroutit, když jsme se

přiblížili k nejmenším elementům tvoření. Srdcem všeho je neurči-

tost. Mohu změřit polohu této tabulky, řekněme tím, že se od ní od-

razí foton a já tento jev zaznamenám senzorem. Ale jak zaznamenám

polohu elektronu? když od něho odrazím foton, elektron odletí pryč z

místa, kde jsem měřil jeho polohu… Řekněme, že jsem tuto polohu

měřil na miliardtinu palce. V takovém případě neurčitost vztahující

se k pohybu elektronu bude tak vysoká, že o sekundu později nebudu

mít ponětí, kde ta zatracená věc je, a to v okruhu sto mil.

Nikdy nemohu současně určit, kde se daný elektron nachází a

kam míří… Místo abych jej nebo jakýkoli jiný předmět. chápal jako

diskrétní pevnou drobnou entitu, musím uvažovat v pojmech pravdě-

podobnostní vlnové funkce.

Schrödinger vytvořil rovnice, které popisují změny a přetváření

pravděpodobnostních vln v přítomnosti jiných částic a sil.“ Parz za-

vřel oči. „Představuji si vesmír plný pravděpodobností jako modrých

vlnek. Kdybych měl dost dobrý zrak, možná bych mohl všechny ty

vlnky vidět. Ale nemohu. Je to jako dívat se napůl zavřenýma očima:

mohu jen odhadnout ta temná místa, kde se objevují vrcholky vln. A

říkám si – tady, tady je elektron. Ale není tam; je to jen hřeben vl-

ny… Tam, kde je vrcholek vlnové funkce, tam pravděpodobně elek-

tron najdu nejspíš – ale není to jediná možnost.“

„Ale při pozorování se vlnová funkce samozřejmě hroutí,“ dopl-

nil ho Qax.

„Ano.“ Spojení mezi kvantovou realitou a světem smyslů – lid-

ských smyslů – se objevovalo při měření. „Provedu experiment a

určím, že elektron je ve skutečnosti v tomto okamžiku,“ ukázal na

tabulku prstem,“přímo zde. Pak vlnová funkce polohy zkolabuje a

pravděpodobnost klesne na nulu s výjimkou toho malého kousku

prostoru, v němž jsem definoval elektron. Jistě. jakmile měření skon-

čí, začnou opět vznikat vlnové funkce a šířit se kolem zaznamenané

- 29 -

polohy elektronu.“ Parz se zamračil. „Pozorováním jsem ve skuteč-

nosti změnil základní vlastnosti elektronu. Nelze oddělit pozorovate-

le od pozorovaného objektu… a mohl byste namítat, že pozorováním

jsem vlastně vyvolal existenci samotného elektronu.

A tady je právě záhada, onen paradox. Schrödinger si představo-

val kočku zamčenou v krabici s jediným nestabilním jádrem. Po sta-

novenou dobu existuje padesátiprocentní šance, že se jádro rozpadne.

Pokud se tak stane, kočku automatický mechanismus usmrtí. Pokud

ne, je kočce dovoleno žít.

A teď: na stanovenou dobu krabici odložme a nedívejme se dov-

nitř. Povězte mi: je kočka mrtvá nebo živá?“

Qax bez zaváhání odpověděl:“Není zde žádný paradox. Odpověď

lze dát pouze v mezích pravděpodobností, dokud není krabice ote-

vřena.“

„Správně. Dokud není krabice otevřena, je vlnová funkce systé-

mu krabice-kočka neměnná. Kočka není mrtvá ani živá; existuje

stejná pravděpodobnost kteréhokoli stavu.

Ale Wigner rozvedl Schrödingerův paradox ještě dál. Řekněme,

že krabici otevře některý Wignerův přítel, který zjistí, zda kočka je

naživu nebo mrtvá. Krabice, kočka i přítel teď tvoří velký kvantový

systém s komplexnější funkcí vlny, v níž stav kočky – a přítele –

zůstává neurčený, dokud jej nepozoruje Wigner nebo někdo jiný.

Fyzikové té doby tomu říkali paradox Wignerova přítele,“ pokra-

čoval Jasoft. „Vede k nekonečnému regresu, občas nazývanému von

Neumannova katastrofa. Systém krabice-kočka-přítel zůstává neur-

čený, dokud není pozorován, řekněme mnou. Ale pak vznikne nový

systém – krabice-kočka-přítel-já -, který rovněž zůstává neurčený,

dokud jej nepozoruje třetí osoba, a tak dále.“

Qax o tom chvíli uvažoval. „Máme tedy z lidského hlediska zá-

kladní paradox existence kvantové fyziky, jak jej definoval tento

Wigner a jeho výklady o kočkách a přátelích.“

„Ano.“ Jasoft pohlédl na tabulku. „Třeba je vnější realita ve sku-

tečnosti tvořena aktem pozorování. »Kdyby neexistovalo vědomí,«

říkal si Schrödinger, »byl by zůstal svět hrou před prázdnými lavi-

cemi, neexistující pro nikoho, a tak vlastně vůbec neexistující?«„

- 30 -

„Nu, Jasofte. A co nám tohle prozradí o uvažování těch, kteří si

říkají Wignerovi přátelé?“

Parz pokrčil rameny. „Je mi líto, guvernére. Nemám žádnou teo-

rii.“

Pak nastalo dlouhé ticho; Parz vyhlížel z okénka kapsle na nemr-

kající oko Drážky.

Náhle kouskem oka Parz postřehl pohyb. Přesunul se v křesle,

aby lépe viděl.

Nákladní Drážka se měnila. Ve zpevněném epidermu se tvořila

spára asi sto yardů dlouhá, otvor, který se rozšiřoval do červenočer-

ného tunelu, jakýmsi obscénním způsobem zvoucím dovnitř.

„Potřebuji vaši radu a pomoc, velvyslanče,“ oznámil guvernér.

„Budete dopraven do vnitřku nákladní lodí.“

Parzem projel pocit vzrušení a očekávání.

Kapsle vyrazila. Parz se v popruzích napjal a silou vůle postrko-

val malou loď do pohostinně otevřeného ústního otvoru Drážky.

Kapsle letěla snad celé míle neosvětlenými tunely; cévy podél

stěn kypěly čímsi červeným podobným lidské krvi. Malí roboti z

masa – guvernér jim říkal lymfoboti – se hemžili okolo letící kapsle.

Parz pocítil nával klaustrofobie, jako by ho ty stěny plné krve mohly

rozdrtit: podvědomě předpokládal, že tato vlastnost Drážek by měla

být zakryta panely a světly. Kdyby takovouto loď využívali lidé, jistě

by podobné úpravy provedli. Žádný člověk by dlouho nevydržel ten-

to absurdní pocit, že jej někdo polyká, že cestuje obrovským trávicím

traktem.

Konečně kapsle opustila to zvrásněné prostředí a vynořila se ve

velké komoře – v břiše Drážky, jak ji okamžitě pojmenoval Parz.

Uvnitř se vznášely koule světla, takže bylo vidět, že komora je při-

hližně čtvrt míle široká; vzdálené narůžovělé stěny protkávaly žíly.

Dostat se ven z toho krvavě červeného tunelu do jahodově narů-

žovělého sálu je přesně jako akt narození, pomyslel si Parz.

Ve středu komory se nacházela koule s nahnědlou kapalinou, sa-

ma několik stovek yardů velká. Uvnitř koule, téměř nerozeznatelný

uprostřed kapaliny, spatřil Parz shluk strojů: z něj vystupovaly kovo-

vé podpěry, připevněné ke stěně žaludku Drážky, takže kouli držely

- 31 -

na místě. Povrch koule pokrývala čočka nahnědlého kalu. Kapalina

jakoby zvolna kypěla, takže čočka sestávala z tisíců nebo snad z mi-

lionů šestihranných konvexních buněk o velikosti lidské dlaně; téměř

omámenému Parzovi to připomnělo hrnec vroucí polévky.

Nakonec zavolal:“Guvernére?“

„Jsem zde.“

Hlas samozřejmě přicházel z translátoru kapsle, takže mu nemohl

prozradit, kde se vlastně guvernér nachází; Parz zjistil, že slabě os-

větlenou komoru žaludku prohledává. „Kde jste? Jste někde v té kou-

lí s kapalinou?“

Qax se zasmál. „Skutečně, kde vlastně jsem? Kdo z nás může tu-

to otázku položit s naprostou jistotou? Ano, velvyslanče, ale já

nejsem v té kapalině, ani nejsem z té kapaliny.“

„Nechápu.“

„Turbulence, Parzi. Vidíte ty konvexní buňky? Jsem tam, pokud

vůbec někde jsem. Už chápete?“ Jasoft ohromeně vzhlédl.

Domovská planeta Qaxů byla bažina.

Moře, hodně podobné prvotnímu oceánu na Zemi, pokrývalo ce-

lou planetu od pólu k pólu. Zatopené krátery sopek zářily jako uhlí-

ky. Moře kypělo; všude byly víry, konvexní buňky jako ty, které

Parz spatřil v kouli v srdci Drážky.

„Parzi, turbulence je příklad univerzálního samoorganizování

hmoty a energie,“ vysvětloval Qax. „V oceánu mého světa se energie

vzniklá při teplotních rozdílech mezi sopečnou činností a atmosférou

shlukovala a činností turbulence se z ní utvořily miliony konvexních

buněk.

Veškerý známý život se svou povahou skládá z buněk,“ pokračo-

val guvernér. „Nemáme o tom přímý důkaz, ale předpokládáme, že

to musí platit i pro samotné Xeelee. Ale zdá se, že neexistují pravi-

dla, jakou formu mají tyto buňky na sebe brát.“

Parz se poškrábal na hlavě a zjistil, že se směje, ale byl to udive-

ný smích, jako u dítěte. „Vy mi tvrdíte, že tyhle konvexní buňky jsou

základem vaší tělesné stavby?“

„K cestě do vesmíru jsem byl přinucen vzít s sebou do tohoto

- 32 -

plavidla Drážky část svého mateřského oceánu: uprostřed Drážky je

malá černá díra, vytvářející gravitační pole, které udržuje integritu

koule, a tepelné zářiče uprostřed kapaliny simulují prostředí sopečné

činnosti v mateřském oceánu.“

„To není příliš pohodlné,“ poznamenal suše Parz. „Není divu, že

na všechno to cestování potřebujete nákladní Drážky.“

„Jsme křehké bytosti, pokud jde o fyzickou strukturu,“ připustil

guvernér. „Mohli bychom být snadno narušeni. Pro manévrování

tohoto plavidla existují některá omezení, aby moje vědomí zůstalo

zachováno. A je nás poměrně málo ve srovnání, řekněme, s lidmi.“

„Ano. Místa není mnoho, ani v celoplanetárním oceánu…“

„Ti největší z nás se táhnou na celé míle, Parzi. A jsme prakticky

nesmrtelní: konvexní buňky lze snadno obnovit a nahradit, aniž by

došlo k poškození vědo- mí… Je vám doufám jasné, že tato informa-

ce se nesmí dostat na veřejnost. Naše křehkost je fakt, který by se dal

využít.“

Varování vyslalo do Parzových starých kostí signál opatrnosti.

Ale jeho zvědavost, které bylo konečně dovoleno pít po letech žízně

z poháru, ho nutila klást stále další otázky. „Guvernére, jak se mohli

Qaxové vůbec dostat mimo svou planetu a do vesmíru? Určitě nemů-

žete provádět velké technické projekty.“

„Přesto však jsme technologická rasa. Parzi, moje vědomí se

hodně liší od vašeho. To je úplně rozdílné měřítko: já myslím až na

molekulární úrovni. Kdybych si to přál, mohou moje buňky fungovat

jako nezávislé továrny a vyrábět miniaturizované produkty vyspělé

technologie biochemické povahy. S těmito produkty jsme mezi sebou

po miliony let obchodovali a nic jsme netušili o existenci zbytku

vesmíru. Pak jsme byli »objeveni«: v našem oceánu přistála cizí loď

a byl navázán první pokusný kontakt -“

„Kdo to byl?“

Guvernér otázku ignoroval. ,,Naše biochemické produkty měly na

trhu obrovskou cenu a tak jsme mohli vytvořit obchodní impérium –

díky zástupcům – které zasahovalo na celé světelné roky daleko. Ale

u velkých projektů se stále musíme spoléhat na zákazníka -“

- 33 -

„Zákazníka, jako jsou lidé. Nebo jako Drážky, které vás převážejí

ve vlastním břichu.“

„Jen několik z nás opouští mateřskou planetu. Rizika jsou příliš

velká.“

Parz se opřel v křesle. „Guvernére, znáte mě už hodně dlouho.

Musíte vědět, jak mě za celá ta léta přivádělo k šílenství vědět o Qa-

xech tak málo. Ale jsem si naprosto jistý, že jste mi tohle všechno

neukázal jen za dlouholetou službu.“

„Máte pravdu, velvyslanče.“

„Tak mi povězte, co ode mě chcete.“

Guvernér neváhal:“Parzi, potřebuji vaši důvěru. Chci cestovat do

budoucnosti. Chci, aby pro mě lidé postavili nový Interface. A chci,

abyste vy ten projekt řídil.“

Parzovi chvíli trvalo, než uspořádal zmatené myšlenky. „Guver-

nére, obávám se, že vám nerozumím.“

„Obnovení té starobylé technologie exotické hmoty by nemělo

být obtížné, když vezmeme v úvahu rozvoj lidské vědy za uplynulou

dobu jednoho a půl tisíce let. Ale parametry budou odlišné od první-

ho projektu…“

Parz potřásl hlavou. Cítil se pomalý, hloupý a starý. „Jak?“

Prostřednictvím konzole kapsle mu Qax poslal do tabulky obrá-

zek: přitažlivý geometrický útvar, dvacetistěn;

všech dvacet stěn

modře zářilo a pomalu se otáčelo. „Nový Interface musí být dost vel-

ký na to, aby jím mohla projít nákladní Drážka,“ vysvětloval guver-

nér. „Nebo jiná loď dostatečně velká, aby v ní mohl letět Qax.“

Cestovatel letící přes interface červí díry byl při vstupu do kon-

strukce portálu z exotické hmoty i při průletu samotnou červí dírou

vystaven gravitačním slapovým silám. Parz už teď věděl, že Qaxové

jsou těmito silami mnohem zranitelnější než lidé. „Jícen červí díry

musí být širší než ten první,“ uvažoval. „A portály musí být postave-

ny ve velkém měřítku, aby se daly vyhladit podpěry z exotické hmo-

ty…“

Parz se zamyšleně dotkl tabulky; geometrické tvary zmizely.

Qax zaváhal. „Parzi, potřebuji k tomuto projektu vaši spoluprá-

- 34 -

ci.“ V guvernérově umělém hlasu jako by zaznělo cosi poctivého,

cosi jako zoufalá prosba. „Musím vědět, zda vám to způsobí problé-

my.“

Parz se zamračil. „A proč by mělo?“

„Jste kolaborant,“ prohlásil Qax tvrdě a Parz sebou trhl. „Znám

negativní pocity, které tento výraz vyvolává u lidí. A teď vás žádám,

abyste se mnou spolupracoval na projektu, jehož úspěch může zna-

menat velké symbolické ohrožení lidstva. Jsem si vědom, jak moc

znamenal tento malý úspěch vzbouřených cestovatelů časem pro lidi,

kteří v nás vidí utlačovatelské dobyvatele -“

Parz se usmál. „Vy jste utlačovatelští dobyvatelé.“

„Teď vás však žádám, abyste podřídil tento symbol lidského

vzdoru potřebám Qaxů. Vidím to jako výraz mimořádné důvěry. Ale

pro vás je to možná nejhorší ze všech urážek.“

Parz zavrtěl hlavou a snažil se poctivě odpovědět, jako by byl

Qax ztělesněním jeho vlastního svědomí a ne dobyvatel v nesnázích,

který by ho mohl v jediném okamžiku rozdrtit. „Mám svůj vlastní

názor na qaxskou okupaci i na činy, které jste za tu dobu vykonali,“

pronesl zvolna. „Ale moje názory nepřimějí qaxskou flotilu odletět,

ani obnovit technologii, potenciál lidstva i tu naší prokletou hrdost,

kterou jste nám vzali.“

Qax neřekl nic.

„Jsem praktický člověk. Narodil jsem se s talentem pro diploma-

cii. Pro zprostředkovávání. Díky své práci se snažím přetvořit nera-

dostný fakt qaxské nadvlády v něco, co je přijatelné pro co nejvíc

lidí.“

„Vaši druhové by mohli říci, že spoluprací s námi napomáháte

prodloužení této nadvlády.“

Parz rozhodil stářím poznamenané ruce a kupodivu se podivil, jak

dokáže hovořit tak upřímně s někým jako Qax. „Guvernére, dlouhé

hodiny bojují s podobnými dilematy. Ale když se dostanu na konec,

vždycky se zas objeví další problém. Něco neodkladného a prak-

tického, s čím mohu opravdu něco udělat.“ Vzhlédl ke kouli zvolna

kypící vody. „Dává vám to nějaký smysl?“

„Jasofte, myslím, že my dva uvažujeme stejně. Proto jsem si vás

- 35 -

vybral, abyste mi v tomto podniku pomáhal. Obávám se, že unáhlené

jednání těchto vzbouřenců, těchto Wignerových přátel, představuje

nejvyšší nebezpečí, – nejenom pro Qaxy, ale možná i pro lidstvo.“

„Ta myšlenka mě rovněž napadla,“ přikývl Parz. „Zasahování do

historie není zrovna exaktní věda… a kdo z nás by chtěl věřit úsudku

těch zoufalých uprchlíků?“

„Pomůžete mi?“

„Guvernére, proč vlastně potřebujete cestovat v čase vpřed? Jak

vám to vyřeší potíže z minulosti?“

„Copak nevidíte, jaké šance nám tato technologie nabízí? Tím, že

postavím portál do budoucnosti, mohu se radit s dobou, která ten

problém už zná a vyřešila ho. Nemusím v tak vážné záležitosti přijí-

mat rozhodnutí s jakýmkoli stupněm nejistoty; mohu se poradit s

moudrostí těch budoucích Qaxů a řídit se jejich vedením…“

Parz matně uvažoval, zda by tento odvážný plán nezpůsobil něco

jako časový paradox, ale nahlas řekl:“Rozumím vašemu záměru,

guvernére. Ale – jste si jistý, že to chcete udělat'? Nebylo by lepší

přijmout vlastní rozhodnutí, tady a teď?“

Guvernérův hlas zněl v překladatelském zařízení hladce a nevzru-

šeně, ale Parz měl dojem, že v něm přesto rozeznal zoufalý tón. „To

nemohu riskovat, Parzi. Nu, dokonce není vyloučeno, že se budu

moci poradit sám se sebou… se svým budoucím já, které ví, co dělat.

Pomůžete mi?“

Ten Qax je úplně na dně, pomyslel si Parz. Opravdu, neví, jak si

v této situaci poradit; celý ten nápad s novým projektem Interface,

který spolyká nekonečně mnoho energie i zdrojů, je jen pouhá kou-

řová clona ukrývající guvernérovu neschopnost. U vědomí tohoto

malého vítězství pocítil nečekaný záchvěv pýchy a šovinistické ra-

dosti.

Ale s triumfem se vrátil strach. Byl ke guvernérovi poctivý…

mohl by opravdu důvěřovat úsudku těch Wignerových přátel, kterým

náhoda poskytla takovou moc?

A toto váhání určitě zvýší pravděpodobnost, že nakonec budou

všichni bezmocní před přicházející vlnou nereality z minulosti.

Ale nakonec nemá na vybranou, uvažoval Parz. „Pomohu vám,

- 36 -

guvernére,“ odpověděl. „Povězte mi, čím musíme začít.“

- 37 -

Kapitola 4

Během doby, kdy se zpráva odeslaná Michaelu Poolovi plazíla

Sluneční soustavou žalostně malou rychlostí světla, seděla Miriam

Bergová na hrubě střiženém anglickém trávníku a čekala na wigne-

rovskou dívku Shiru.

Bergová postavila stroj času a dopravila jej ke hvězdám. Ale těch

několik dní návratu červí dírou do vlastního času bylo nejdramatič-

tějších v jejím životě.

Před ní ležel záchranný člun z Cauchy v mělkém hnědém kráteru

spálené země.

Loď byla nakloněná a rozevřená jako nějaké rozpitvané zvíře, z

dosud žhnoucího vnitřku stoupala oblaka páry; téměř rovnoběžné

spáry v trupu byly provedeny skoro s chirurgíckou přesností řezu a

Miriam věděla, že pro Přátele bylo obzvláštním potěšením, po jejich

podivném způsobu, když použili řezací paprsky jako skalpel, aby z

pohonných jednotek udělali pouhé kaluže strusky.

Jistě, ta »vražda« jejího člunu Přáteli byla cena, kterou stálo za to

zaplatit za odeslání její jediné, krátké zprávy Poolovi. On něco udělá:

přijde za ní… Při přípravě svého zoufalého plánu nikdy nepochybo-

vala, že je stále naživu, po všech těch letech. Ale stále měla pocit

viny, když pozorovala trosky lodi; koneckonců tím bylo zničeno její

poslední spojení s Cauchy – s padesáti muži, ženami, s přáteli, s ni-

miž strávila století cesty přes celé světelné roky a tisíciletí, a kteří

teď byli uvězněni na druhém konci červí díry v budoucnosti, do níž

se s takovým zápalem snažili dostat, v temné odlidštěné budoucnosti

qaxské okupace. Vyčítala si to.

Je to ale paradoxní, pomyslela si, vrátit se červí dírou do našeho

vlastního času, a přece cítit takovou nostalgii po budoucnosti.

Ležela na zádech v trávě a sledovala lososově růžová oblaka na

nestvůrné tváři Jupitera. Když trochu naklonila hlavu, dokázala roze-

znat i portál Interface: konec červí díry, který byl ponechán na oběž-

né dráze kolem Jupitera, když Cauchy odletěl ke hvězdám, a kterým

proletěla tato absurdní zeměloď Wignerových přátel při svém útěku

- 38 -

časem. Portál, zvolna klouzající od zemělodi na sousední orbitě, vy-

padal jako matný otisk palce barvy blankytné modři na tváři Jupitera.

Vypadal mírumilovně – elegantní, ozdobný. Boky čtyřstěnu, spoje

vlastní červí díry, byly nezvykle vypadajícím mlžným oblakem zla-

tomodrého světla; trochu připomínaly okna.

Bylo obtížné představit si hrůzy, které se nacházejí jen několik

hodin subjektivního času cesty odsud na druhé straně časoprostorové

trhliny.

Trochu se otřásla a objala se rukama v obranném gestu. Když při-

stála na zemělodi, dali jí Přátelé jeden ze svých tenoučkých jednodíl-

ných oděvů; byla si jistá, že je pro tohle umělé klima nejvhodnější,

ale, sakra, nebylo jí v něm teplo. Měla ale podezření, že by jí bylo

stejně chladno i v tom nejteplejším oblečení; měla podezření, že je-

jím problémem není zima, ale touha po návratu do bezpečného ko-

vového lůna, kterým se pro ni stal Cauchy. Kdykoli si během století

jejich cesty představovala konec letu, očekávala příjemné vzrušení z

prvního výstupu z lodi a vdechnutí čerstvého pozemského vzdu-

chu… dokonce i na Zemi vzdálené budoucnosti. No, nedostala se ani

do blízkosti Země; a, proboha, naprosto každý by se určitě vyděsil v

této situací. Být uvězněn na zemské hroudě čtvrt míle široké – do-

konce nechráněné ani průzračným pancířem či silovým polem, pokud

mohla říci – kterou vyrvali ze Země a vrhli zpět časem a na orbitu

kolem Jupitera.

Usoudila, že v takové chvíli je zdravá dávka strachu tou nejracio-

nálnější odpovědí.

V trávě tiše zašelestily kroky. „Miriam Bergová.“

Zvedla se na loktech. „Shiro. Čekala jsem na vás.“ Dívka z bu-

doucnosti se zdála zklamaná. „Věřila jsem vám, Miriam. Dala jsem

vám na naší lodi volnost. Proč jste vyslala tu zprávu?“

Bergová vzhlédla k Shiře zpod přimhouřených víček. Wignerova

přítelkyně byla vysoká, asi stejně jako Bergová, necelých šest stop,

ale tady veškerá podobnost končila. Bergová se rozhodla zmrazit

svůj věk technologií ZS ve fyzickém věku asi čtyřiceti pěti let – věk,

v němž se cítila nejpohodlněji. Měla šlachovité, pevné tělo, a bylo jí

v něm dobře; ráda si představovala, že i vrásky okolo úst a hnědých

- 39 -

očí ji činí zkušenou, vtipnou, plně lidskou. A krátce zastřižené, šedí

prokvetlé vlasy nebyly ničím, za co by se hodlala stydět. Naproti

tomu Shiře bylo pětadvacet. Skutečného věku, jednou provždy, pro-

tože Qaxové technologii ZS zkonfiskovali. Dívčiny rysy byly jemné,

postava štíhlá, téměř vychrtlá. Bergová si nedokázala zvyknout na

Shiřinu hladce vyholenou hlavu a dělalo jí potíže nezírat na tvary její

lebky. Dívka měla nezdravě nažloutlou pleť, kolem velkých, mod-

rých očí bez řas tmavé kruhy. Vystupující zuby a lícní kosti budily

pozornost jako u kostlivce, ale nepůsobila odpudivě. Shira hodně při-

pomínala obyvatele měst na Zemi, jak si je Bergová představovala z

doby několik století před svou vlastní dobou: v podstatě nezdraví,

přežívající ve světě příliš drsném pro lidské bytosti.

Bergová by přísahala, že v Shiřiných ústech dokonce zahlédla

plomby a zažloutlé zuby. Bylo možné, že lidstvo opět trápil zubní

kaz, po všech těch staletích?

Jaké kruté svědectví úspěchu qaxských okupačních sil, pomyslela

si Bergová hořce. Shira byla jako tvor z minulosti, ne z budoucnosti.

A teď, když Bergová přišla o všechny lékařské vymoženosti Cauchy

– nemluvě o technologii ZS – i ji brzy postihnou choroby, kterých se

lidstvo již jednou zbavilo. Panebože, pomyslela si; já začnu opět

stárnout.

Povzdechla si. Byla koneckonců blízko své vlastní době, třeba --

jakkoli se to zdálo nepravděpodobné – by se mohla dostat domů.

Kdyby to Poole zvládl…

„Shiro,“ pronesla ztěžka,“nechtěla jsem vám ublížit. Nenávidím

sama sebe, že jste kvůli mně nešťastná. Věříte mi? Ale když jsem se

dozvěděla, že nemáte v úmyslu komunikovat s lidmi z této doby – z

mojí doby – a říci jim o Qaxech… pak jsem se samozřejmě musela

postavit proti vám.“

Shírou to ani nehnulo; otočila svou hezkou drobnou tvář k vraku

člunu. „Chápete, že jsme museli váš člun zničit.“

„Ne, nechápu, není mi jasné, proč byste museli udělat něco tako-

vého. Ale očekávala jsem, že to uděláte. Na tom nezáleží, dosáhla

jsem svého cíle; propašovala jsem tu zprávu ven i proti vaší vůli.“

Usmála se. „Docela mě těší; že se mi podařilo vyrobit to improvizo-

- 40 -

vané rádio. Víte, já jsem nikdy nebyla. příliš na techniku -“

„Byla jste fyzičkou,“ přerušila ji Shira. „Je to v historických kni-

hách.“

Bergová se zachvěla, pocítila náhlý zmatek vyvolaný tím neoče-

kávaným použitím minulého času. „Já jsem fyzička,“ zdůraznila.

Ztuha vstala a setřepala si trávu ze zad. „Můžeme jít? Tohle místo

mě deprimuje.“

Hledala směr a rozhodla se jít k hraně zemělodě.

Shira ji zvolna následovala o krok vzadu, její bosé nohy jemně

našlapovaly v trávě.

Brzy se začaly přibližovat k hranícím umělé gravitace, která se

rozprostírala kolem disku země; krajina před nimi se jakoby zvedala,

takže to působilo, jako by vystupovaly z mělké mísy, a vzduch začí-

nal řídnout. Asi třicet stop před okrajem se musely zastavit: Bergová

měla v plicích až bolestně málo vzduchu a byla jí i větší zima.

Na kraji světa se vykláněla stébla trávy do prázdna, zbarvená září

Jupitera do purpurova.

„Myslím, že máme základní problém v rozdílnosti chápání, Shí-

ro,“ oslovila ji znovu Bergová a zlehka oddychovala. „Ptala jste se,

proč jsem zradila vaši důvěru. Já nechápu, jak sakra může taková

otázka mít vůbec nějaký význam. Co jste očekávala, že v dané situaci

udělám?“

Dívka mlčela.

„Podívejte se na to z mého hlediska,“ pokračovala Bergová.

„Patnáct set let po mém odletu s Cauchy jsem se opět blížila ke Slu-

neční soustavě…“

Jak léta cesty ubíhala, padesát členů posádky Cauchy si začalo

pomalu uvědomovat, že světy, které za nimi zůstaly, stárly mnohem

rychleji, než oni sami; posádku od domova oddělovala stále větší

mezera prostoru a času.

Začali se stávat zajatci budoucnosti.

Avšak nesli s sebou portál červí díry. A věděli, že je jen několik

hodin letu touto červí dírou dělí od jejich rodné doby. Bylo uklidňu-

jící představit si světy, které zanechali na vzdálenějším konci časo-

- 41 -

prostorového mostu, stále spojené s Cauchy pupeční šňůrou nataže-

ného časoprostoru, jak žijí své životy stejným rytmem jako posádka

Cauchy a trpělivě čekají, až kosmická loď v budoucnosti dokončí

svou okružní cestu.

Nakonec po století letu subjektivního času se měl Cauchy vrátit

na oběžnou dráhu Jupitera. Na Zemi mělo uplynout patnáct set let.

Ale jejich červí díra je stále měla spojovat s minulostí, s přáteli a

světy, které nezestárly o nic víc než oni sami.

„Nevím, co jsem přesně očekávala, když jsme se blížili ke Slun-

ci,“ pokračovala Bergová. „Prošli jsme si stovky scénářů, před cestou

i během ní, ale věděli jsme, že jen hádáme: v duchu jsem snad oče-

kávala všechno, od radioaktivních pouští ke kamenným sekerám ne-

bo bohům s vozy rychlejšími než světlo.

Ale ani ve snu bych nečekala to, co jsme našli. Země obsazená

super-mimozemšťany, které nikdy nikdo neviděl… a podívejme, co

se vyřítilo k nám, ještě než jsme minuli oběžnou dráhou Pluta.“ Zavr-

těla hlavou při té vzpomínce. „Kousek Země, nepřirozeně vytržený z

Anglie a vržený do kosmu; a na něm se zoufale choulí pár desítek

vyzáblých lidiček.“

Připomněla si, jak se vydala z bezpečné ocelové ochrany Cauchy

do prostoru Jupitera, vyslanec v jednomístném člunu, jak se pomalu

blížila k zemělodi; nemohla věřit svým očím, když se loď přiblížila k

výseči venkovské krajiny, která vypadala, jako by ji někdo vyřízl z

turistického katalogu na Zemi a přilepil na sametové pozadí vesmíru.

Pak po přistání rozrazila dveře člunu a vyšla na trávu, která jí pod

tvrdými podrážkami bot šustila…

Během několika krátkých skvělých minut se kolem ní shromáždi-

li Wignerovi přátelé v naprostém vytržení. Pak k ní přišla Shira – v

několika minutách vylíčila patnáct století tragické historie lidstva – a

vysvětlila, co mají Přátelé v úmyslu.

Za několik hodin po přistání byla Bergová přinucena krčit se v

trávě s ostatními, když se zeměloď řítila do gravitační studně v červí

díře. Bergová se ještě teď chvěla, když si vzpomněla na strašlivé

záření šílející kolem křehké lodi, na ten neskutečný a tajemný pocit

přemístění, když cestovala časem.

- 42 -

Nedovolili jí vyslat zprávu posádce Cauchy. Třeba její druhy v

posádce už potkala smrt z rukou Qaxů pokud slovo »už« mělo nějaký

význam, když v červí díře čas ohýbal sám sebe.

„Byly to vypjaté dny,“ pronesla unaveně. „Jako uvítání doma to

teda byla pěkná drzost.“

Shira se usmívala a Bergová měla problémy se soustředit. „Jsem

ráda, že to říkáte: drzost,“ odpověděla Shíra. „Právě sama drzost

toho nápadu nám umožnila uspět Qaxům přímo před nosem, jak jsme

si to naplánovali. Pojďte, promluvíme si; teď máme čas.“

Otočily se a začaly pomalu sestupovat zpět »dolů« po svahu k

vnitřku lodi. Jak kráčely, měla Bergová nepříjemný pocit, že vystu-

puje z neviditelných dolíků v krajině a zase do nich vstupuje, že jsou

několik stop široké a několik palců mělké. Ale sama země byla na

dohled naprosto plochá. Pochovala neklid v poli, které ji udržovalo

na tomhle disku z půdy a skály o průměru čtvrt míle; ať už používali

k vytváření gravitace cokoli, zjevně to vykazovalo i poruchy.

„Musíte pochopit naši situaci,“ vysvětlovala Shira. „Ze záznamů,

které se zachovaly z vašich dob, jsme věděli, že se každým okamži-

kem vrátíte k Zemí i s portálem Interface. Pokud se vám to podařilo,

mohli jsme mít k dispozici bránu do svobodné minulosti. Vytvořili

jsme Projekt -“

Bergová na ni ostře pohlédla. „Jaký Projekt?“ Shira otázku igno-

rovala. „Qaxské úřady zřejmě o vašem příletu nevěděly, ale bylo

jasné, že jakmile zpozorují vaši loď i její jedinečný náklad, budete

zničeni. Museli jsme nalézt způsob, jak se s vámi setkat, než k tomu

dojde, Miriam. Museli jsme postavit kosmickou loď pod všudypří-

tomným a vševědoucím dohledem Qaxů…“

„No ano. Víte, Shiro, budeme si muset ujasnit, jaký čas tady

vlastně máme používat. Třeba budeme muset vymyslet zcela novou

gramatiku – budoucí čas minulý, neurčitý čas přítomný…“

Shira se bez rozpaků zasmála a Bergová k ní pocítila trochu více

sympatie.

Procházely alejí světelných koulí, vznášejících se ve vzduchu asi

deset stop nad zemí a vydávajících světlo a teplo podobné sluneční-

mu. Bergová se na okamžik zastavila, když pocítila na tváři a znovu

- 43 -

stárnoucích kostech teplo hvězdy, kterou opustila před celým sto-

letím subjektivního času. Ve žlutobílém světle koule se ztrácel i rů-

žový lesk Jupitera a tráva vypadala normálně hustá a zelená. Bergová

po ní přejela obutou nohou. „Tak jste svou loď zamaskovali.“

„Qaxové nezasahují v oblastech, které považují za »lidské kultur-

ní svatyně«.“

„Sláva Qaxům,“ poznamenala kysele Bergová. „Třeba to zas ne-

jsou tak špatní chlapíci.“

Shira pozvedla nadočnicové oblouky, kdysi porostlé obočím.

„Jsme přesvědčeni, že nejde o altruismus, ale čistou kalkulaci. V

každém případě takovou politiku provádějí a my ji mohli použít ke

svému prospěchu.“

Bergová se usmála a v duchu náhle viděla absurdní obraz vzbou-

řenců v umazaných kombinézách, jak se zahrabávají jako krtci pod

katedrály, pyramidy, pod betonové hrobky starých štěpných reaktorů.

„Vy jste tedy postavili loď pod těmi kameny.“

„Ano. Přesněji řečeno jsme upravili část krajiny pro let.“

„Kde jste získali zdroje?“

„Wignerovi přátelé mají přívržence po celé soustavě,“ vysvětlo-

vala Shira. „Vzpomeňte si, že v době našeho prvního setkání s Qaxy

lidé už cestovali mezi hvězdami a mohli používat zdroje řady systé-

mů. Qaxové nás ovládají – téměř naprosto. Ale ten nevelký prostor

volnosti, umožněný oním »téměř«, nám nechává prostor pro velké

podniky… projekty, které by se snad mohly rovnat největším dílům

vaší vlastní doby.“

„Na to bych nevsadila,“ ušklíbla se zachmuřeně Bergová.

Šly dál k srdci lodí. „Takže,“ pokračovala Bergová,“jste svou loď

připravili k cestě. Jak jste ji dostali z planety do vesmíru?“

„Použili jsme ukradený hypermotor Squeemů,“ odpověděla Shira.

„Ten vytvořil okolo lodi pole ve tvaru čočky, které ji nejprve izolo-

valo spolu s okolním vzduchem od samotné planety. Pak jsme motor

použili k vystřelení lodě do kosmu a jejímu nasměrování do blízkosti

Cauchy. Po setkání s vaší lodí byl použit k cestě skrz Interface.“

„Squeemové. To je ta rasa, s níž se lidstvo střetlo už dříve, ano?

Ještě před Qaxy.“

- 44 -

„A když jsme je porazili, poskytli mnoho ze základních technolo-

gií, které jsme potřebovali k opuštění Sluneční soustavy.“

„Jak je porazíme?“

Shira se usmála. „Přečtěte si historické knihy.“

„A teď je squeemský pohon zapnutý?“ vyptávala se Bergová dál.

„V minimálním režimu. Funguje jako radiační ochrana.“

„A udržuje vzduch nad lodí, že?“

„Ne, to zajišťuje gravitace lodi.“

Bergová přikývla: třeba existovala možnost získat i důležitější in-

formace. „Umělá gravitace? Technika od mých dob hodně pokroči-

la.“

Ale Shira se jen zamračila.

Přiblížily se k obydlí a pracovištím Přátel. Budovy tvořily jedno-

duché krychle a kužele odpovídající lidskému vzrůstu, rozmístěné

okolo středu této krajiny do kruhu jako hračky kolem starých ka-

menných bloků uprostřed zemělodi. Budovy byly postaveny z jedno-

tvárně šedého materiálu a jak Bergová zjistila, když přejela konečky

prstů po stěně jednoho týpí, na omak hladkého. Měl v sobě lidské

teplo, nikoli kovový chlad. Toto byl »konstrukční materiál Xeelee«,

jeden z mnoha zázraků technologie, který zřejmě prosákl až k lidem

– a jejich nepřátelům, jako byli Squeemové a Qaxové – od tajemných

Xeelee, pánů tvoření.

Přátelé se pohybovali mezi budovami a trpělivě vykonávali svou

práci. Jedna skupinka se shromáždila kolem jednoho zařízení na sběr

dat zvaného »tabulka« a dohadovali se o něčem, co vypadalo jako

schéma zemělodi.

Kývli na pozdrav Shiře a k Bergové vysílali zvědavé pohledy.

Napočítala na palubě lodi asi třicet Wignerových přátel – zhruba

stejný počet žen a mužů. Bylo jim asi mezi pětadvaceti a třiceti lety,

všichni vypadali jako zdraví a inteligentní lidé. Tuhle posádku zřej-

mě vybrala početná organizace Přátel s ohledem na jejich schopnosti

pro misi. Všichni se řídili stejnou módou vyholování hlav jako Shira

– někteří, jak si Bergová pobaveně všimla, si dokonce odstranili i

řasy. Ale kupodivu se dali snadno rozeznat jeden od druhého: tvar

- 45 -

lidské lebky byl, jak zjišťovala, stejně rozdílný a dokonce pro oko

přitažlivý jako rysy tváře.

„Zatím jste si vedli dobře, když jste se dostali tak daleko,“ po-

znamenala.

„Víc než dobře,“ odtušila Shira chladně. „Naše loď úspěšně pro-

létla portálem bez závažnějšího poškození nebo zničení. Naše zásoby

a recyklovací zařízení by měly zajistit, abychom se udrželi na oběžné

dráze Jupitera po mnoho let. Dost dlouho, abychom splnili své zámě-

ry.“

Usmála se. „Ano, vedli jsme si dobře.“

„Jo.“ Bergová zachmuřeně zkoumala zaměstnané skupinky Přá-

tel. „Víte, hodně by mi pomohlo vás pochopit, kdybyste mi pověděla,

o čem ten váš zatraceny Projekt vlastně je.“

Shira se na ni smutně dívala. „To by nebylo vhodné.“

Bergová se před ni postavila, dala ruce v bok a ve tváři se jí obje-

vilo cosi, co znala jako velitelskou přísnost. „Neschovávejte se za

prázdné fráze, Shiro. Sakra, byla to moje loď – můj Interface, který

jste použili, abyste se dostali takhle daleko. A jsou to životy mé po-

sádky, ztracené na nesprávném konci červí díry, těmi jsme zaplatili

za váš úspěch, který mi tak bohorovně oznamujete. Proto mi dlužíte

trochu víc než tyhle blahosklonné voloviny.“

Shiřina jemná tvář jako z hedvábného papíru se zachmuřila ně-

čím, co připomínalo skutečný smutek. „Je mi to líto, Miriam. Ne-

chtěla jsem se k vám chovat přezíravě. Ale já – my – si opravdu mys-

líme, že by nebylo správné vám to říci.“

„A proč? Povězte mi alespoň to.“

„Nemohu. Kdybyste pochopila, o čem Projekt je, zjistila byste,

proč vám o něm nemůžeme říci víc.“ Bergová se jí vysmála do tváře.

„Vy si ze mě děláte legraci? Tohle mi má stačit?“

„Ne,“ odpověděla Shira a chvílemi se téměř usmívala. Bergová

náhle pocítila souznění s tou tajemnou a neznámou osobností z druhé

strany času. „Ale je to vše, co vám mohu dát.“

Bergová si projela prsty vlasy. „Čeho se to obáváte? Myslíte, že

bych se vám snad mohla postavit a snažit se Projektu zabránit?“

- 46 -

Shira vážně přikývla. „Kdybyste i jen částečně chápala, bylo

by to možné, ano.“

Bergová se zamračila. .,Nemyslím, že tu mluvíte o pochopení –

ale o víře. I kdybych věděla, co máte v úmyslu, mohla bych se proti

tomu postavit, pokud bych nesdílela stejnou iracionální víru v

úspěch. Je to tak?“

Shira neodpověděla; její pohled zůstal jasný a nezkalenu.

„Shiro, možná opravdu potřebujete moji pomoc,“ nevzdávala se

Bergová. „Raději bych nespoléhala jen na víru, že moje loď vzlétne,

když se můžu dostat k pohonu a zajistit, aby opravdu letěla.“

„To není tak jednoduché, Miriam,“ namítla Shira. Usmála se od-

zbrojujícím úsměvem. „A byla bych ráda, kdybyste ze mě přestala

ždímat informace.“

Bergová se dotkla dívčina předloktí. „Shiro, my jsme na stejné

straně,“ řekla naléhavě. „Copak to nevidíte?“ Udělala neurčitý posu-

nek k centru Sluneční soustavy. „Můžete využít zdroje pěti planet –

včetně samotné Země. Jakmile lidé pochopí, co se to snažíte odvrátit

– noční můru qaxské okupace -, dostane se vám veškeré pomoci,

jakou mohou tyto světy dodat. Měli byste k dispozici sílu miliard

lidí.“

„To by nebylo k ničemu, Miriam,“ pokrčila Shira rameny. „Ne-

zapomínejte, že jsme patnáct století před vámi. Vaši lidé by nemohli

příliš pomoci.“

Bergová ztuhla a odtáhla se od dívky. „Mohli bychom toho

spoustu dokázat, Shiro. Co když nás Qaxové budou následovat v

čase skrz portál? Nebudete potřebovat pomoc, abyste je odrazili?“

„Dokážeme se ubránit sami,“ prohlásila klidně Shira.

Bergová se zachvěla, ale neustupovala:“Tak si představte stovku

po zuby ozbrojených VJT lodí, jak se řítí portálem do budoucnosti.

Mohly by tam nadělat pěknou paseku -“

Shira zavrtěla hlavou. „Jediná bitevní Drážka by je rozsekala bě-

hem okamžiku.“

„Tak využijme výhodu staletí, která jsme získali,“ udeřila Bergo-

vá pěstí do dlaně druhé ruky. „V tomto okamžiku není jediný Qax,

který by věděl, že lidstvo existuje. Mohli bychom je usmažit v jejich

- 47 -

vlastním hnízdě. Kdybyste nám poskytli tajemství hypermotoru

Squeemů, mohli bychom postavit armádu lodí rychlejších než světlo

a -“

Shira se zlehka zasmála.“Vy jste tak melodramatická, Miriam.

Tak prudká!“ Rozhodila rukama.“V této době už Qaxové řídí me-

zihvězdné obchodní impérium, které zahrnuje na stovky hvězdných

soustav. Představa nedokonale vybavené chátry z doby před patnácti

sty lety, doufající, že je porazí, mi připadá upřímně řečeno směšná. A

kromě toho – nejsme inženýři specialisté na hypermotor. Nemohli

bychom vám »předat« tajemství pohonu Squeemů, jak tomu říkáte. „

„Tak ať jej naši inženýři rozeberou.“

„Každý takový pokus by měl za následek zničení poloviny plane-

ty.“

Bergová zjistila, že se znovu musí ovládat. „Zase už se chováte

přezíravě,“ protestovala. „Dokonce urážlivě. My nejsme úplní primi-

tivové, víte; jsme koneckonců vaši předkové. Možná byste k nám

měli mít trochu víc úcty.“

„Vaše myšlení je primitivní, drahá přítelkyně. My jsme sem ne-

přišli proto, abychom se pokusili o jednoduchý vojenský útok proti

Qaxům. I kdyby snad měl úspěch – a to by neměl -, nebylo by to nic

platné. Náš cíl je současně mnohem jemnější a přitom dokáže mno-

hem, mnohem víc.“

„Ale přitom mi neřeknete, co to je? Vy mi nedůvěřujete.

Mně, své vlastní pra-pra-pra… prababičce -“

Shira se usmála.

„Byla bych hrdá, kdybych mohla sdílet něco z vašeho genetické-

ho dědictví, Miriam.“ Bok po boku kráčely dál, stále ke středu země-

lodi. Brzy opustily pás obydlí z materiálu Xeelee i se skupinkami

zaměstnaných lidí a šum hovoru Přátel za nimi umlkl; když došly ke

středu lodi, bylo to, jako by vstupovaly do ostrůvku ticha.

A když vcházely dovnitř přerušovaného kamenného kruhu, při-

padalo to Bergové zcela odpovídající.

Zde nebyly žádné světelné koule: kameny, mohutné a starobylé,

se vzdorovitě tyčily v mlžné záři Jupitera. Bergová se zastavila pod

jedním stále neporušeným překladem a dotkla se chladného, modro-

- 48 -

šedého povrchu podpůrného pilíře; nepůsobil odpudivě ani studeně,

pomyslela si, ale přátelsky – bylo to jako pohladit slona. „Víte,“ po-

znamenala,“mohli byste způsobit pěkný zmatek jen tím, kdybyste s

touhle věcí přistáli na Zemi. Třeba na salisburské pláni, pár mil od

originálu, který tam v tomto časovém úseku samozřejmě stojí ve vět-

ru a dešti. Kdyby to bylo na mně, nedokázala bych odolat, Projekt

neprojekt.“

Shira se usmála. „Ta myšlenka je lákavá.“

„Jo.“ Bergová přešla ke středu kruhu a překračovala zřícené kusy

skály. Pomalu se otáčela a zkoumala odkrojenou část země ve snaze

vidět toto místo očima lidí, kteří je před čtyřmi tisíci lety postavili.

Jak to asi vypadalo za slunovratu na holé salisburské pláni bez jaké-

koli známky civilizace kdekoli ve vesmíru s výjimkou několika na

pláni rozptýlených ohňů, které v ranním svítání vyhasnou?

Ale teď byl obzor lemován anonymním šedým pásem obydlí Přá-

tel a ona věděla, že i kdyby měla tu moc smést je z povrchu, objevilo

by se jen několik yardů spálené rašeliny, drsný okraj táhnoucí se nad

nekonečnem.

A když zaklonila hlavu, zahlédla i oblouk okraje Jupitera, zavě-

šeného na nebi jako obrovská stěna rozdělující kosmos.

Před takovou mohutností vypadaly starobylé kameny jako trpas-

líci. Připadaly jí patetické.

Stáhlo se jí hrdlo a připadlo jí to absurdní. „Sakra,“ zaklela chra-

plavě.

Shira k ní přistoupila a položila Bergové ruku na paži. „Copak je,

přítelkyně?“ otázala se.

„Neměli jste právo to udělat.“

„A co?“

„Ukrást tyhle kameny! Tady není jejich místo; tady neměly být.

Jak jste mohli zabít tolik historie? Ani Qaxové se těch kamenů nikdy

nedotkli; sama jste to říkala.“

„Qaxové jsou okupanti,“ zamumlala Shira. „Pokud by se domní-

vali, že je to v jejich zájmu, rozdrtili by ty kameny na prach.“

„Ale neudělali to,“ utrhla se Bergová hněvivě. „A jednoho dne, s

- 49 -

vámi nebo bez vás, Qaxové nakonec odejdou. A ty kameny by tam

pořád stály – nebýt vás.“

Shira se otočila tváří k Jupiteru, holá lebka se jí leskla v narůžo-

vělém světle. „Věřte mi, my – Přátelé nepostrádáme svědomí, když

jde o takové věci. Ale to rozhodnutí bylo nakonec správné.“ Obrátila

se k Bergové a ta si povšimla v bledých a prázdných dívčiných očích

nezvyklého výrazu; plného téměř iracionální víry. „Jak to víte?“ ze-

ptala se ztěžka.

„Protože,“ pronesla zvolna Shira, jako by mluvila s dítě-

tem,“nakonec se těm kamenům nic nestane.“ Miriam na ni udiveně

zírala a uvažovala, zda se má smát. „Jste blázen? Shiro – vy jste se

zahrabali pod těmi kameny, obklopili je polem hypermotoru, vyrvali

jste je z planety, mrštili jste jimi jako rukavicí na qaxskou flotilu a

vrhli je o patnáct set let zpátky v čase! Co jim ještě můžete udělat?“

Shira se usmála a do tváře se jí vrátila starostlivost. „Víte, že vám

neobjasním naše záměry. Nemohu. Ale vidím, že máte obavy a chci,

abyste věděla a věřila celým srdcem, že až Projekt uspěje, Stonehen-

ge zůstane neporušené.“

Bergová odtáhla paži a najednou dostala strach. „Jak je to mož-

né? Panebože, Shiro, co vy všichni vlastně máte v úmyslu?“

Ale Wignerova přítelkyně neodpověděla.

- 50 -

Kapitola 5

Kapsle se znovu usadila ve výstelce žaludku Drážky; ze spodní

strany člunu se vysunuly malé úchytky ve tvaru klepet a ponořily se

do zpevněné tkáně.

Jasoft Parz, který čekal na ukončení kotvícího manévru uvnitř

kapsle, cítil, jak se zároveň s žaludkem Drážky obrací i jeho vlastní.

Rychle otestoval nepropustnost svého skafandru; zeleně svítící

čísla se plynule přesunula přes průzor helmy – a pak kývnutím hlavy

vydal příkaz k otevření dveří kapsle.

Vyrovnání tlaků bylo doprovázeno sykotem a závanem vzduchu,

který pár chvil létal po kabině a jemně tlačil Parze na hrudi. Pak si

Parz s povzdechem uvolnil pásy a lehce vstal z křesla. Od poslední

návštěvy guvernéra uvnitř vlajkové Drážky, před rokem ještě na

zemské orbitě, udělala technologie ZS zázraky s některými z jeho

těžších neduhů. Bylo požehnáním vstávat bez bodavé agónie bolesti

v zádech. Lymfoboti umístili nad výstelku žaludku Drážky malou

plošinku těsně u vstupu do kapsle; na ní byl připevněn translátor.

Parz bleskově vyskočil z kapsle a zapnul elektromagnety na podráž-

kách bot, aby udržel nohy na plošině. Brzy byl hotov a mohl celkem

důstojně stát.

Rozhlédl se. Trup kapsle, umístěné vedle něj, mu připadal jako

nějaké obrovské sousto ve vnitřnostech Drážky. Obrátil se tváří ke

kouli kypící kapaliny, zavěšené nad ním; vedle ní se v matném světle

vnitřností Drážky mihotal virtuální obraz vnějšku – dvacetistěnný

portál červí díry a úzký srpek samotného Jupitera. „Guvernére,“ oslo-

vil jej,“je to už dlouho.“

Z translátoru zazněl guvernérův hlas: v hustém vzduchu zněl Par-

zovým uším trochu matně. „Opravdu. Celý rok od útěku těch prokle-

tých Wignerových přátel. Promarněný rok, po který jsme se snažili

situaci napravit. A teď dospějeme vrcholu, tady ve stínu Jupitera, že,

Parzi.“

„Neřekl bych promarněny,“ oponoval Parz. „Stavba a vypuštění

portálu nového Interface jsou velkým úspěchem. Tempo prací mě

- 51 -

ohromilo.“

,,Děkuji vám za podíl, jímž jste do tohoto podniku přispěl, Jasofte

Parzi.“

„Nejednal jsem zcela úplně ve váš prospěch.“

„Třeba ne,“ připustil Qax. „Ale co mi na vaší motivaci záleží,

když výsledek odpovídá mému očekávání? Chápu, že vás motivovala

vaše osobní odměna, aplikace Zastavení stárnutí, která…“

„Nejen to,“ přerušil ho Part chladně. „Napadlo mě, že znovuob-

novení starého průmyslu exotické hmoty je dobré pro lidstvo.“ Sa-

mozřejmě bylo třeba za to zaplatit. S typickým jednostranným myš-

lením, možným jen v ovládané společností, se většina lidských světů

Země, Mars, Měsíc, Titan – změnila na téměř pouhé továrny na exo-

tickou hmotu, všechny jejích zdroje se používaly jen k dosažení jedi-

ného cíle. Avšak dokončení tak ohromného projektu, využívajícího

pouze lidských technologií – třebaže jej nařídili Qaxové – udělal

hodně pro zvýšení sebeúcty lidského rodu. „Koneckonců ta zatracená

věc byla postavena a vypuštěna během šesti měsíců, guvernére.“

„Rozumím vaší hrdosti,“ odpověděl Qax svým jemným ženským

hlasem. ,,A jsem rád, že ten čas neotupil váš výřečný jazyk, velvy-

slanče.“

„Čemu vy rozumíte?“ divil se hořce Parz. „Guvernére, vy jste nás

podcenil už předtím, vzpomeňte si. Útěk Přátel…“

„Musím podporovat vaši hrdost, Jasofte?“ přerušil ho guvernér.

„Pozval jsem vás sem, abyste byl svědkem triumfu naší společné

práce.“

A opravdu, Parz musel připustit, že Qax ho pozval sem, do pro-

storu Jupitera, jakmile začaly z ústí čekajícího portálu proudit první

předběžné spršky vysokoenergetických částic… první ohlášení pří-

chozího z budoucnosti.

„Koneckonců,“ pokračoval Qax,“kdybychom neposkytli vám a

několika vašim kolegům tu technologii ZS, kterou jste sami neodmít-

li, nestál byste tady a nepřednášel mi o neuvěřitelném potenciálu

lidstva. Nebo snad ano? Protože vy jste byl blízko ukončení obvyklé

doby lidského života, je to tak?“

To nedbalé pohrdání vehnalo Parzovi krev do tváří. „Guverné-

- 52 -

re…“

Ale Qax netrpělivě pokračoval. „Nechme toho, velvyslanče; v

tento slavnostní den bychom se měli těšit ze společného úspěchu a

zapomenout na spory.“

Parz se zhluboka nadechl chladného modrého lidského vzduchu.

„Dobře, guvernére.“

„Vaše srdce se muselo dmout pýchou, když byl nový Interface

dokončen.“

A opravdu se mu hruď dmula pýchou, jak si vzpomínal. Nakonec

se ústí druhé časoprostorové červí díry ve Sluneční soustavě zhmot-

nilo v podobě dvacetistěnu z modravě zářící exotické hmoty. Na ně-

kolik krátkých a nádherných týdnů pluly oba portály společně kolem

gravitační studny Jupitera, mléčné zástěny zborceného prostoru nata-

žené přes kostru z exotické hmoty, lesklé jako fasety tajemných dra-

hokamů.

Pak přišel čas odeslat jeden z portálů na cestu. Byla postavena

obrovská loď s VJT pohonem; Parz si vzpomínal, že když se vznáše-

la nad oběma portály, připadala mu jako lidská paže, jako sevřená

pěst nad křehkými modrošedými květinkami.

Obrovské lodní VJT motory se probudily náhlým zážehem do ži-

vota a jeden z portálů byl odtažen nejprve rozšiřující se spirálovitou

drahou ven z gravitační studně Jupitera, pak širokým obloukem do

mezihvězdného prostoru.

Parz – tak jako zbytek lidské rasy, jako guvernér a veškeré qa-

xské okupační síly – museli čekat šest měsíců, až se portál doplazí

podsvětelnou rychlostí ke svému cíli.

První lodi vybavené zařízením Interface – Cauchy – to zabralo

celé století, aby překročila most patnácti set let. Nové lodi trvalo jen

půl roku subjektivního času odletět od Slunce a vrátit se; ale se

zrychlením na několikanásobek zemské přitažlivosti se dostala o pět

století do budoucnosti.

Parz nebyl vědcem a přes blízké spojení s projektem mu většina

fyziky červích děr připadala filozoficky nepochopitelná. Ale když

odcestoval do systému Jupitera a pozoroval pomalu se otáčející kle-

not dvacetistěnného portálu Qaxů, zdála se mu sama podstata projek-

- 53 -

tu velice reálná.

Na druhé straně těch mlhavých šedomodrých ploch byla budouc-

nost. Pokud Wignerovi přátelé získali nějakou výhodu tím, že unikli

do minulosti, ve které žádný Qax ještě o lidstvu ani neslyšel, jakou

ještě větší výhodu jim mohli poskytnout tito budoucí Qaxové? uva-

žoval ponuře Parz. Měli k dispozici pět set let budoucí historie, pět

století, v jejichž průběhu musel být zápas mez Qaxy a lidmi již roz-

hodnut.

Od útěku Přátel uplynul pouhý rok. Ale tito budoucí Qaxové už

měli příležitost upravit dění tak, jak sami potřebovali.

„Jste zamyšlen,“ poznamenal guvernér a přerušil mu tok myšle-

nek.

„Promiňte.“

„No tak,“ pokračoval Qax a jeho hlas zněl v translátoru trochu

dokonce trochu svůdně. „Nemyslím, že by kdokoli z nás považoval

toho druhého za přítele, velvyslanče. Ale úzce jsme spolupracovali a

nakonec – alespoň jednou – jsme dokázali být k sobě upřímní. Po-

vězte mi, co vás trápí, zatímco očekáváme další průběh událostí.“

Parz pokrčil rameny.

„Přemýšlím, jak děsivou zbraň jsme poskytli vašim nástupcům,

kteří přijdou za pět set let. Představte si některého z velkých generálů

lidských dějin – například Bonaparta -, který by dokázal prostudovat

z historických knih výsledek své největší bitvy ještě pŕed jejím za-

čátkem.“

„Existuje více než jedna možnost, Jasofte. Takový generál by se

mohl cítit tváří v tvář historické nevyhnutelnosti bezmocný. O řadě

válek nerozhodují vojenské schopnosti nebo hrdinství několika jed-

notlivců, ale dějinné síly. Nebo by třeba generál mohl pocítit výčitky

svědomí při pomyšlení na to, kolik utrpení a smrti způsobily jeho

ambice; třeba by se dokonce snažil onu bitvu odvrátit.“

„Možná,“ připustil Parz. „Ale nedovedu si představit jakéhokoli

generála Qaxů, který by cítil výčitky svědomí kvůli lidským obětem

tyranie nebo války, bez ohledu na výsledek. Když jsme se dozvěděli

o útěku Wignerových přátel, vzpomeňte si, že jsme se oba obávali

svěřit tak velkou moc do rukou jakékoli skupiny, bez ohledu na druh.

- 54 -

Neměli bychom stejně nedůvěřovat i těm Qaxům z budoucnosti?“

Qax se tiše zasmál.

„Třeba jste to teď vy, kdo nás podceňuje. Já nepostrádám obdiv k

lidským úspěchům, i když mě občas vaše motivace vyvede z míry.“

Jasoft hleděl průzorem přilby na slabé, mýdlovité bublání části

domovského oceánu, v níž se nacházel guvernér. „Například?“

„Loď, která odvezla náš terminál Interface, měla lidskou posád-

ku. Samozřejmě byla v převážné míře automatizována a jistě byla

zabezpečena proti možnosti případné vzpoury posádky, ale vaše zku-

šenosti ze staletí vesmírných letů mě přesvědčily, že neexistuje větší

záruka úspěchu pro loď postavenou lidmi, než přítomnost lidských

techniků na palubě, s jejich vynalézavostí a přizpůsobivostí, fyzickou

i duševní. A tak jsme potřebovali lidskou posádku.“

„A neměl jste problémy nalézt dobrovolníky. Přes perspektivu

cesty se zrychlením mnoha g,“ usmál se Parz. „To mě nepřekvapuje,

guvernére.“

„Jak to?“

„Ne všichni lidé jsou stejní. Ne všem vyhovuje naše postavení

služebnického druhu jako…“

„Například jako vám, Jasofte?“

„Správně.“ Parz zaťal zuby a cítil, jak se mu napínají čelisti; ne-

čekal, že to Qax pochopí, ale k čertu s tím. „Správně. Ne všichni lidé

jsou jako já. Někteří se chtějí dostat pryč z té pasti, kterou se pro nás

stala Sluneční soustava, a je jim jedno, čím za to zaplatí. Bude někdy

lidem znovu dovoleno cestovat mimo Sluneční soustavu? A k čemu

je vlastně život, když ne k pozorování, k objevování, k obdivování

nového? Třeba jste udělali chybu, když jste nám vzali technologii

ZS; třeba to obnovení laciného lidského života pouhých několik ža-

lostných desetiletí a pak nekonečná temnota – vyvolalo větší touhu

lidí riskovat. A stali se hůře ovladatelní, že guvernére?“

Guvernér se zasmál. „Snad. Nu, Parzi, měli bychom přejít k věci.

A jak se teď cítíte, když má Interface začít fungovat?“

Parz si znovu vybavil dlouhé měsíce čekání po dokončení stavby

a vypuštění Interface. Po celou dobu udržoval ve své pracovně virtu-

ální obraz portálu a naslouchal nekonečným a ohromujícím komentá-

- 55 -

řům o relativistické dilataci času, o uzavřených časových křivkách a

Cauchyho horizontech.

Budoucí Qaxové museli samozřejmě návštěvu z minulostí očeká-

vat. Třeba někteří Qaxové z Parzovi doby budou stále naživu a doká-

ží si vzpomenout na start lodi s portálem.

Konečně nadešel den, kdy se loď měla vrátit k Zemi budoucnosti

– den, kdy měl portál začít pracovat jako časový tunel do budoucnos-

ti; a k Parzovi se v jeho tichém sledování virtuálního obrazu stacio-

nárního jupiterského dvacetistěnu přidaly neviditelné sbory milionů

lidí. Po celé Zemi a ve zbytku okupovaného systému lidé sledovali

blyštivý dvacetistěn se směsicí fascinace a hrůzy zároveň.

Pak z konce červí díry konečně vyrazily exotické částice…

„Předpokládám,“ pronesl Parz zvolna,“že cítím něco podobného

jako Michael Poole, stavitel prvního Interface, když čekal, až jeho

velký projekt dojde naplnění.“ Ale první projekt Interface, jak Parz

vyrozuměl, vznikl v naději na získání znalostí od budoucích generací

lidstva a ve snaze ověřit vědecké poznatky o časoprostoru a exotické

fyzice, a také pro samotný zážitek. Fungující stroj času na oběžné

dráze kolem Jupitera Když ho můžete postavit, proč ne?

Poole musel očekávat otevření červí díry s pocity radosti. Neobá-

val se ho, tak jako Parz.

„Ano,“ pokračoval Qax zamyšleně. „A nyní -“

Vtom virtuální obraz dvacetistěnu vybuchl; Parze pohltila temno-

ta protkaná zlatým deštěm a on vykřikl, schoulil se a zakryl si ruka-

ma obličej.

Guvernér mlčel; Parzovi zněl v uších jen vlastní přerývaný dech.

Po několika dlouhých sekundách sebral Parz vůli zvednout hlavu.

Virtuální obraz portálu tu stále byl, i se srpkem světla Jupitera za

sebou…

Ale nyní se před portálem vznášela loď. Střela z noční temnoty,

která vylétla ze šedomodré zástěny portálu. Povrch časoprostorové

diskontinuity se několik vteřin po průchodu stále ještě chvěl a odrá-

žel zkresleně narůžovělou záři Jupitera na kouli kypícího Qaxova

oceánu.

Loď z budoucnosti roztáhla jako pták křídla na stovky mil široká.

- 56 -

Temné baldachýny černé jako noc se rozprostřely nad Parzem.

„Bojím se, Qaxi,“ Parz bezděčně ztlumil hlas do šepotu.

„O nic víc než Já, Parzi. Ta ladnost plavidla, použití pohonu

ploch diskontinuity – to je charakteristické pro technologii nočních

stíhačů Xeelee.“

Xeelee… Parz cítil, jak se jeho strach mění v téměř posvátnou

hrůzu, že by se Xeelee náhle mohli dozvědět o existenci lidstva.

„Ale přesto je to qaxská loď,“ pokračoval guvernér. „Dostal jsem

volací signaturu… Mým nástupcům se v nadcházejících stoletích

zřejmě vede dobře, když získali přístup k technologii Xeelee.“

„Musíte být hrdý,“ pronesl hořce Parz. Srdce mu stále bušilo jako

šílené, ale strach ho už přecházel a měnil se v podráždění nad Qaxo-

vou přezíravostí.

„Křídla jsou ve skutečnosti plochy diskontinuity v časoprostoru,“

mlel dál Qax. „Pohonná síla je čerpána z nelineárního narušení časo-

prostoru – jako když se akustické vlny po vzniku šíří atmosférou. A -

“

„Dost.“

Parzovi ztuhl dech v plicích. Nový hlas, který zahřměl z translá-

toru na plošince vedle něj, byl ženský, ale tam, kde zněl guvernérův

syntetický hlas jako bez dechu, měkce a rychle, byl nový hlas hlubo-

ký a těžký, téměř drsný.

Guvernér pronesl téměř dívčím hlasem:“Slyším tvůj hlas. Kdo

jsi?“

„Jsem Qax.“

„Nepoznávám tě,“ pokračoval guvernér.

,,To mě nepřekvapuje. Cestoval jsem Interfacem červí díry ze tvé

budoucnosti. V tomto bodu časoprostoru jsem ještě nezískal inteli-

genci.“

„Pane,“ ozval se Parz a snažil se neprojevit ani známku strachu.

„Jsem zvyklý na to, že jeden Qax se táhne na několik mil, jako tady

guvernér a jeho fragment domovského moře. Ale kapacita tvé lodí je

mnohem menší. Jak může vědomí Qaxe existovat v tak omezeném

prostoru?“

- 57 -

„Během příštích století se mnohé změní,“ odvětil příchozí.

„Mnoho Qaxů zemře a mnohem více jich vznikne; velmi málo nyní

žijících rozumných Qaxů přežije. A forma, která udržuje naše myšle-

ní, bude velmi různorodá. Qaxové si už nebudou moci dovolit luxus

starobylé vodní formy; budou rozptýlení mezi hvězdami a musí na-

lézt nové způsoby přežití.“

Parz sotva dokázal uvěřit, co ta slova znamenají. „Qaxi, co to ří-

káte? Co se stane Qaxům? Co vám lidé udělají?“

„Nejprve mi odpověz na mou otázku,“ přerušil ho guvernér a

Parz měl dojem, že v tom umělém hlase slyší tón uražené hrdosti.

„Proč jsi mne neinformoval o svém příletu? A proč hovoříš přes ten

lidský translátor? Jsme Qaxové. Jsme bratři. Naše formy se možná

liší, ale jistě můžeme komunikovat tak, jak to Qaxové vždy dělali.“

„Chci, aby Jasoft Parz slyšel a rozuměl všemu, co se zde děje,“

odpověděl nový Qax. „Podějí budu vyžadovat jeho spolupráci.“

Parz nejistě ustoupil a pod nohama ucítil okraj kovové plošiny.

,,Vy mě znáte?“

Opět v něm narůstal primitivní strach; hrozil, že ho paralyzuje,

jako by byl nějaký divoch stojící před šamanem. Ale jak mohl Qax v

pět set let vzdálené budoucnosti vědět o jeho existenci? Ale ovšemže

ví, pomyslel si a v jeho myšlenkách vířilo cosi šíleného. Ten Qax je z

budoucnosti; ví vše o těchto událostech. Prav děpodobně si tu scénu

tucetkrát prohlížel v záznamu…“ Jasofte Parzi, buď svědkem…“

Parz vzhlédl.

Višňové světlo proniklo trupem Drážky jako oštěp; geometricky

dokonalá přímka prorazila kouli s oceánem guvernéra. Tělo Drážky

se v místě rány vchlípilo, nabobtnávalo v obrovské puchýře a Parzovi

se krátce naskytl výhled do vesmíru. Virtuální obraz nočního stíhače

se roztříštil v oblak pixelů a zmizel.

Jasoft zavřel oči a v duchu si přehrál poslední sekundu virtuální

projekce.

Qaxova loď, uvědomil si. Zbraň – paprsek, ať to bylo cokoli –

byla vypálena z qaxské lodi z budoucnosti. „Technologie Xeelee,

Jasofte Parzi,“ vysvětloval nový Qax. „Hvězdoborec…“

V místě, kde rudý paprsek udeřil, povrch oceánu v kouli kypěl a

- 58 -

měnil se v páru; velké bubliny přicházející z hloubi tekutiny ničily

jemný vzorec šestihranných buněk turbulence. Pěnící kouli obklopila

pára.

„Panebože,“ vydechl Parz. „Vy ho zabíjíte.“

„Paprsek sestává z koherentního gravitačního záření,“ pronesl

Qax téměř konverzačním tónem. „Stabilitu fragmentu oceánu udržu-

je malá černá díra v jeho středu. Účinek zbraně způsobil narušení

rovnováhy v kouli; nyní imploduje směrem k centrální singularitě.

Koule s kapalinou nad Parzovou hlavou byla teď zcela ponořená do

mlhy; bylo to jako stát pod silným kulovitým oblakem. Parz ucítil na

přilbě nepříjemné kapky čehosi tekutého, bylo to kulaté a těžké jako

kapky rtuti. Zdvihl dlaň v rukavici a otřel si průzor helmy. „Qaxi,“

rozzlobil se,“nevzpomínám si, že by příslušníci vašeho druhu vraždi-

li jeden druhého.“

„Neúspěch toho, jehož nazýváte guvernérem, když umožnil útěk

těch vzbouřených lidí v čase, je natolik katastrofický, že je až zločin-

ný. Pokud vám to dělá starosti, Parzi, považujte to za odstranění vad-

ného jedince, nikoli za vraždu. Posilování druhu eliminací slabších.

Guvernér Země byl – váhavý. Já nejsem.“

„Katastrofický neúspěch?“ Parz opět poklekl a přítiskl tvář k

translátoru. Musel křičet, aby v sílícím větru slyšel vlastní hlas. „Bo-

že můj, Qaxi, já nevím, co jsem od budoucnosti očekával, ale nic

takového… My lidé vás děsíme, že, Qaxi?“

„Ano,“ připustil Qax jednoduše. „Ale existence těchto obav by

možná měla děsit vás. Protože jsem to já v tomto místě prostoru a

času, kdo má v rukou moc -“

Parz se při té myšlence zachvěl.

„A já se neobávám vás, Jasofte Parzi,“ dokončil Qax.

Parz se zamračil. „Jak lichotivé.“

„Prostudoval jsem si váš dřívější rozhovor s guvernérem. Tato

nová politika připuštěni vybrané skupinky lidí ke staré technologii

ZS je vskutku moudrá. Protože vás rozděluje. A vy, Jasofte Parzi, vy

jste přijal mzdu Qaxů. Vy žijete, zatímco vaši krajané umírají jako

hmyz.“ Qax se zasmál a jeho umělý smích zněl ve srovnání s guver-

nérovým hlasem temně a zlostně. „Vaše analýza ceny případné ne-

- 59 -

smrtelnosti byla správná.

Člověk by mnohem spíše zavrhl život jen několik desetiletí dlou-

hý, než by se vzdal šance na nesmrtelnost. Není to tak, Parzi?“

„Jestliže chcete, abych s vámi spolupracoval, proč mě urážíte?“

„Ach, vy se mnou budete spolupracovat.“

Parz zvedl hlavu, až mu děsivý déšť padal na průzor přilby.

,.Poslouchejte mě. Guvernér, kterým zřejmě tak pohrdáte, byl civili-

zovaný. Rozumíte mi? Situaci, za které jsme my dva spolupracovali –

okupaci – neměl na svědomí žádný z nás. Ale guvernérovým cílem

byla efektivita, nikoli brutalita nebo teror. A proto jsem s ním celý

život spolupracoval; měl jsem pocit, že to je nejlepší způsob, jak mo-

hu pomoci svému druhu. Ale vás jsem už viděl zabít jednoho ze

svých druhů, jen několik okamžiků od vašeho příchodu z budoucnos-

ti…“

Qax se zasmál. „Jste poctivý, Jasofte Parzi; třeba právě proto si

guvernér vaší přítomnosti tolik cenil. Poslouchejte, mým záměrem

zde není udržet qaxkou okupaci.“

„A co tedy?“ zeptal se nejistě Parz.

„Nezdržím se v tomto úseku času a prostoru. Mám v úmyslu pro-

letět původním lidským portálem – dostat se ještě hlouběji zpět v

čase.“

„Vy honíte Wignerovy přátele? Ty lidské rebely – pronásledujete

je v čase?“

„Ano, mám v úmyslu ty rebely zničit. A kromě toho chci dosáh-

nout ještě mnohem více.“

Parz se snažil představit si tohoto Qaxe, zabijáka bez jakýchkoli

zásad s netajeným strachem a nenávistí k lidem, jak vniká do nepři-

pravené Sluneční soustavy o patnáct století dříve.

„A já?“ otázal se Jasoft s obavami. „Co budu dělat já, zatímco

podniknete tento útok na minulost?“

„Nu, vy mě samozřejmě doprovodíte.“

„Dobrý Bože -“ Po Jasoftově přilbě opět stékal prvotní oceán; bez

valných výsledků se jej snažil otřít hřbetem rukavice.

Qax pokračoval:“Guvernér si ještě po několik hodin uchová vě-

- 60 -

domí, i když jeho myšlení už pomalu mizí.“

„Cítí bolest?“

„Naše práce zde skončila. Vraťte se na svou loď.“ Parz, který

přes stékající proud oceánu sotva viděl, zamířil do bezpečí kapsle.

- 61 -

Kapitola 6

VJT loď Krab Poustevník letěla zádí napřed na uměle udržované

dráze kolem nafouknuté tváře Jupitera.

Michael Poole seděl v průhledné kopuli Kraba spolu s virtuálním

obrazem svého otce Harryho. Loď teď obíhala temnou stranu planety

a pohon VJT, který svítil celou míli hluboko pod průhlednou podla-

hou kabiny, osvětloval široký prostor tohoto oceánu vířících mraků.

Kabinou procházelo fialové světlo a Poole si všiml, jak mladistvě

vypadající plavá otcova hlava získává najednou ve stínu démonický

nádech.

„Uděláme při návratu dojem,“ poznamenal Harry. „Asi ano. Je to

jako ohňostroj.“

Harry se obrátil k synovi s obdivem v chlapecky rozšířených

očích. „Ne, to je ještě něco víc. Ty jsi fyzik, synu, zatímco já jsem

jen vládní úředník; ty tomu porozumíš lépe, než bych to kdykoli do-

kázal já. Ale třeba na tebe ten zázrak nepůsobí tolik jako na mě jako

na laika. Osedlali jsme si síly, které vesmír ztratil pouhých několik

sekund po Velkém třesku…“

„V podstatě. Až na to, že by bylo přesnější mluvit o prvních ně-

kolika zlomcích sekundy…“

»VJT« znamenalo Velkou Jednotnou Teorii, filozofický systém

popisující základní síly přírody jako aspekty jediné supersíly. Srdcem

VJT pohonu Kraba byl kus vodíku o velikosti pěsti, uzavřený v su-

pravodivé láhvi a bombardovaný na teplotu fyziky tvoření. Při tako-

vých teplotách mohla působit jedině sjednocená supersíla. Když byl

vodík vysát z láhve, procházela supersíla »fázovým přechodem« a

rozkládala se na čtyři známé síly přírody – silnou a slabou jadernou

sílu; gravitační sílu a elektromagnetickou sílu.

A stejně jako když pára pří průchodu fázovým přechodem uvol-

ňuje teplo, když se sráží na vodu, tak byl při každém přechodu super-

síly vyslán energetický puls.

Poole vysvětloval otci:“Krab používá fázovou energii VJT k

přeměně ledu komety na plazma: přehřátá plazma je odváděna su-

- 62 -

pravodivou tryskou…“

Harry přikývl a díval se přes celou míli mechanismů na zbytek

komety, která je sem dopravila z Oortova oblaku. „Jistě. Ale byla to

tatáž energie fázové přeměny, uvolněná pří ochlazování po Velkém

třesku, která vyvolala rozpínání samotného vesmíru.“

„To mi právě připadá tak ohromující, když se nad tím zamyslíš,

Michaeli. Celý rok jsme se hnali Sluneční soustavou, a teď způsobu-

jeme, že sám Jupiter vrhá stín – a to vše děláme pouze využitím en-

ergie tvoření. Tebe to nenaplňuje pýchou?“

Poole si promnul kořen nosu. „Ano, Harry. Samozřejmě naplňuje.

Ale nemyslím, že podobný přístup nám v příštích dnech mnoho po-

může. Raději bych se principem našeho motoru nenechal příliš strh-

nout. Nezapomeň, že budeme jednat s lidmi z patnáct set let vzdálené

budoucnosti… pokud vím, mohou to být klidně umělé bytosti nebo

mimozemšťané.“

Harry se přiblížil k Pooloví a. zašklebil se. „Ale my všechny UI

nejsme tak strašné, Michaeli.“

Poole přimhouřil oči. „Ještě chvíli mě provokuj a vytáhnu tě ze

zásuvky.“

„Třeba ti superlidé z budoucnosti budou natolik pokročilí, aby

uznávali práva umělých inteligencí,“ zavrčel Harry. „Jako například

právo na trvalé udržení při vědomí. Stejně vím, že to jsou pro tebe

jen řeči.“

„Jestli se mi nepřestaneš šťourat v hlavě, vypnu tě poprávu nebo

bez, ty starej páprdo.“

Kopulí zazněl poplachový signál. Krab, vznášející se sotva tisíc

mil nad mořem purpurových mraků, byl nedaleko bodu největšího

přiblížení k planetě: stará loď teď vylétla ze stínu Jupitera a vyrazila

do světla vzdáleného Slunce, zmenšeného vzdáleností a viditelného

jen skrze vrstvy mraků nad nekonečným, plochým obzorem Jupitera:

na několik sekund se objevila děsivá hloubka Jupiterovy atmosféry,

zatímco mraky vrhaly tisíce mil dlouhé stíny jeden na druhý. Kabina

byla plná třpytivého jasu. Na okamžik si Harryho obraz podržel pur-

purové stíny, vrhané na podlahu lodním pohonem. Pak se procesor

vzpamatoval a když Harry otočil tvář ke slunci, měl profil ozářený

- 63 -

dožluta.

Potom, jako východ druhého, hranatého slunce, se objevil nad ho-

rizontem portál Interface. Michael rozeznával okolo portálu drobné

jiskřičky kroužících lodí; čekaly na jakoukoli další návštěvu z bu-

doucnosti.

Dráha zavedla Kraba na několik desítek mil od portálu; Michael

zíral na oslnivou nebeskou modř exotické čtyřstěnné struktury portá-

lu, přejížděl očima po těch chladných liniích a bez problémů klouzal

po geometricky dokonalých tvarech. Stěny byly jako napůl průhledné

desky postříbřeného skla; rozeznával jimi barvu Jupiterových oceá-

nů, ale obraz mraků byl překryt stříbrozlatou patinou a byl tak zkres-

lený a stočený, že jej lidské oko nedokázalo sledovat, jako obraz ze

snu. A každých několik sekund se jedna stěna na okamžik vyjasnila,

takže nabízela ohromenému Michaelovi pohled do jiného prostoru,

na neznámé hvězdy, jako díra vyříznutá v Jupiteru.

Krab plul dál a pryč od artefaktu, nechával ho rychle za sebou ja-

ko nějakou opuštěnou hračku.

„Panebože,“ vydechl Harry. „Nevěděl jsem, že to může být tak

nádherné. Měl jsem dojem, že za těmi stěnami vídím hvězdy.“

„Viděl jsi je, Harry,“ pronesl Poole tiše. „Je to skutečně brána do

jiného času, do jiného místa.“

Harry se naklonil k Michaelovi. „Jsem na tebe opravdu hrdý.“

Poole ztuhl a odtáhl se.

„Co si vlastně doopravdy myslíš, že tam najdeme?“ zeptal se

Harry.

„Na palubě té lodi z budoucnosti?“ Poole pokrčil rameny. „Proto-

že kromě té jediné zprávy od Miriam s námi od svého příchodu Inter-

facem před rokem nekomunikovali, je těžké provádět extrapolaci.“

„Co myslíš, budou lidé stále ještě vypadat lidsky?“ Poole loupl

očima po Harrym. „A vypadáme my doopravdy lidsky? Podívej se na

nás, Harry. Já, díky ZS nesmrtelný a ty napůl rozumná UI.“

„Napůl rozumná?“

„Navenek vypadáme dostatečně lidsky a zřejmě bychom tvrdili,

že jsme lidé, ale nevím, jestli by v nás člověk například z doby před

tisíci lety poznal příslušníky téhož druhu, jakým je sám. A teď mlu-

- 64 -

víme o svém druhu za patnáct dalších století…“

Harry luskl prsty a vystrčil bradu. „Třetí ruka vystupující z tváře.

Hlavy bez těla, poskakující po palubě jako fotbalový míč. Co mys-

líš?“

Poole pokrčil rameny. „Pokud by tak velké modifikace byly účin-

né nebo sloužily nějakému konkrétnímu účelu, tak snad ano. Ale

nemyslím, že by na čemkoli z toho záleželo ve srovnání s tím, co

najdeme uvnitř jejich hlav. A s tím, co postavili.“

„A co jejich technologie?“

„Zřejmě bude na jejích seznamu fyzika singularit hodně vysoko,“

odpověděl Poole. „Manipulace zakřivení časoprostoru… Už jsme

zvládli fyziku velkých hmot, hostí a vysokých energií – to je jádro

VJT pohonu a exotické hmoty, z níž byl postaven portál Interface.“

„A za dalších patnáct set let…“ pobídl ho Harry. „Jak daleko by-

chom mohli dojít? Předvídal bych i tvorbu samotných singularit v

měřítku od několika tun až možná do hmotnosti asteroidů.“

„K čemu?“

Poole rozhodil rukama. „Kompaktní zdroje energie. Kdybys měl

černou díru v kuchyni, mohl bys do ní házet odpadky, které by ve

zlomku sekundy stlačila do velikosti pouhým okem neviditelné – a

přitom by uvolnila obrovské množství použitelného krátkovlnného

záření. A co taková umělá gravitace? Stačí dostat černou díru do

středu, řekněme Měsíce a mohl bys zvýšit gravitaci na jeho povrchu,

jak bys chtěl.“

Harry přikývl.

„Samozřejmě bys musel najít nějaký způsob, jak singularitě za-

bránit, aby Měsíc spolkla.“

„No jo. Pak tu jsou gravitační vlny, které generují černé díry při

srážce. Mohl bys například vytvářet vlečné paprsky.“ Poole se opřel

do křesla a zavřel oči. „Jistě. Jestli se dostali tak daleko, najdou něja-

ké využití pro holé singularity.“

„A co je to holá singularita?“

„…Možná se o tom zakrátko přesvědčíme.“ Vstupovali teď do

oblasti plné lodí; nad trpělivým oceánem Jupitera zářily jiskřičky ze

- 65 -

stovek motorů. Lodě byly příliš daleko, aby se daly rozeznat jakékoli

detaily, ale Poole věděl, že to musí být lodě Flotily Jupiterových

obydlených měsíců, vědecké lodi z vnitřních planet i zatracení turisté

a zevlouni snad odevšad. Slabý šum hovoru v pozadí kopule mu pro-

zradil, že z toho pestrobarevného shluku začaly přicházet signály –

věděl, že už od přijetí Miriaminy zprávy před rokem se prostor Jupi-

tera stal středem pozornosti většiny lidstva a jeho vlastní přílet byl

nejočekávanější událostí od příletu samotné lodi z budoucnosti.

Zprávy ignoroval a nechal virtuály, ať se o ně postarají; kdyby se

dělo něco mimořádně závažného, dali by mu vědět.

Když po desetiletích izolace na pusté periferii Sluneční soustavy

pozoroval přeplněný prostor před sebou, měl Poole pocit absurdní

klaustrofobie. Vedla ho sem jak zvědavost, tak i skrytá obava o Miri-

am Bergovou a její posádku; ale teď, když jeho roční cesta z Oortova

oblaku byla u konce, zjistil, že tu doopravdy nechce být, nemá chuť

se vrátit mezí zapáchající lidské světy.

Harry ho sledoval s mladistvým obočím podmračeným. „Uvolni

se, synu,“ nabádal ho. „Nikdy jsem neříkal, že to bude snadné.“

„Panebože, drž už konečně hubu,“ vyštěkl Poole. Když to říkal,

měl zvláštní pocit úlevy, že má něco nebo někoho hmatatelného tak

blízko na dosah, aby na něj mohl reagovat. „Měl bych tě strčit do

elektronické láhve s nápisem »Táta« a pustit tě ven, až budu zase

potřebovat ochrannou otcovskou starostlivost.“

Harry Poole se nevzrušeně usmál. „Jen dělám svou práci,“ za-

mumlal opatrně.

Krab, zepředu stále ozářený vlastním pohonem, se blížil k nej-

hustšímu seskupení lodí na obloze. Mraky lodí, jako by vycítily, že

se Krab blíží, se začaly rozestupovat.

Uprostřed té mlhy světlušek rozeznával Michael tvar čehosi ob-

rovského: zelenou skvrnu na růžovém pozadí Jupitera.

„To je ono,“ řekl Poole a zjistil, že chraptí. ,“Loď z budoucnosti.

Čas dát se do práce…“ Vydal nahlas první rozkaz.

Přecpaný vesmír vně kopule se náhle zamlžil mračnem pixelů, ví-

řících jako zrnka prachu okolo Kraba, pomalu vytvářely plochy, kou-

le a vlákna kolem kopule. Harrv se dotčeně otočil v křesle, ústa ote-

- 66 -

vřená, když se kolem lodi začal zhmotňovat obrovský virtuál. Na-

konec hleděli skrze oči, z nichž každé bylo několik set yardů veliké,

s víčky zakrývajícími jako dešťová clona zářící koule za nimi. VJT

modul skryl nos jako nějaký obrovský technický projekt s nosními

dírkami jako raketová sila; podél kopule se sunuly obrovské uši.

Otevřela se ústa velikosti velryby.

„Panebože,“ vydechl Harry. „To jsi ty, že? Díváme se ven přes

tvoji tvář.“

„Neznám žádný jiný způsob, abych si byl jistý, že budeme náleži-

tě identifikováni. Neboj se, ten virtuál je jen dobré představení, nemá

ani tolik rozumu jako ty. Opakuje pětisekundovou fázi pozdravu,

znovu a znovu.“

„Tak jak mají slyšet, co jim chce říci?“

„Harry, ten virtuál je dvě míle vysoký,“ odsekl Poole podrážděně.

„Ať mu čtou ze rtů!“

Harry zvedl hlavu a sledoval nosní dírky, nad kabinou vlasy při-

pomínající kabely, kožní póry velikosti malého asteroidu. „To je ale

nechutné,“ odfrkl si nakonec.

„Buď zticha a sleduj.“

Teď už lodě obklopovaly zamaskovaného Kraba ze všech stran.

Poole poznal lodě jupiterského námořnictva, ježící se zbraněmi, ote-

vřené a zranitelné vědecké plošiny, dokonce i čluny létající mezi

měsíci, kterým nikdy neměli dovolit přiletět tak blízko. Mnoho vět-

ších lodí bylo postaveno podle stejného designu jako Krab, s pohon-

nou jednotkou a obytnými prostorami oddělenými dlouhým trupem;

z této vzdálenosti vypadaly lodě jako rozžehnuté zápalky rozházené

v prostoru.

„Co myslíš, jak na nás lidé z budoucnosti zareagují?“ zeptal se

náhle Harry s rostoucí nervozitou.

Poole se rozhlížel a všiml si, že si Harry kouše nehet – zvyk, na

nějž se pamatoval z dětství. „Třeba nás sestřelí z oblohy,“ pozname-

nal zlomyslně. „Co ti na tom záleží, ty jsi v posteli na Zemi, daleko

od nebezpečí.“

Harry na něj pohlédl s výčitkou. „Michaeli, už se k tomu nebu-

deme vracet. Já jsem virtuál, ale mám svou identitu, vnímám svou

- 67 -

existenci.“

„To si myslíš.“

„A není to totéž?“

„V každém případě pochybuji, že bychom byli v nějakém nebez-

pečí,“ prohlásil Poole. „Lidé z budoucností se zatím nepokusili pou-

žít zbraní; proč by to měli dělat teď?“

Harry neochotně přikývl. „To je pravda.“ Poté, co se loď z bu-

doucnosti dostala na oběžnou dráhu kolem Jupitera, pokusilo se ně-

kolik jupiterských lodí k ní přiblížit. Lidé z budoucnosti neodpovědě-

li ani na lodě nevypálili; prostě utekli rychleji, než by je bylo možno

dohnít.

„Třeba žádné zbraně nemají,“ uvažoval Harry. Poole si navlhčil

rty. „To je snad možné. Ale mají hyperpohon.“

„Vím o spekulacích, podle kterých existuje jakýsi hyperprostoro-

vý pohon,“ pokračoval Harry.

„Možná. Ale pokud je to pravda, tak nemáme tušení, jak funguje.

Nelze extrapolovat z existujících technologií, tak jako jsem to udělal

v případě technologie singularit; hypermotor by představoval kvan-

tový skok.“

„Třeba to není lidský vynález. Třeba je mimozemského původu.“

„V každém případě si nemyslím, že by nám hrozilo nebezpečí

palby; a pokud budou chtít, abychom vešli na palubu, nebudou utí-

kat.“

„Jak povzbudivé,“ zamumlal virtuál.

Teď už se před nimi rozestoupily poslední skupiny lodí, ohnivé

jiskérky jejich VJT pohonu se rozlétly do stran jako vyděšený hmyz.

Před nimi se objevila loď z budoucnosti v celé kráse, jako část

krajiny vystupující z vrstvy mračen. Moto ry Kraba konečně zhasly a

Poolův virtuál s idiotskými slovy přivítání na rtech se naklonil nad

disk zelené Země, asi čtvrt míle široký. Jasně rozeznával prstenec

prastarých kamenů uprostřed – jako šedohnědé jizvy na zeleném po-

zadí. Kameny obklopoval pás anonymně vypadajících obydlí a za

nimi rostla tráva až k samotnému kraji světa, jako v nějaké surrealis-

tické vizi; zeleň v jeho očích ostře kontrastovala s purpurovou září

- 68 -

.Jupitera, takže to vypadalo, jako by loď obklopovala jizva neurčité

barvy.

V blízkosti okraje rozpoznal Poole kovovou skvrnu, jakýsi zjiz-

vený kráter uprostřed trávy. Mohl to snad být člun z Cauchy?

Nad tím vznášejícím se fragmentem Země poletovaly světelné

jiskřičky jako uvězněné hvězdy. Tu a tam Poole zahlédl drobné po-

stavy; plazily se po krajině a připomínaly hmyz. Lidé? Představil si

tváře rozšířené údivem při pohledu na jeho vlastní velká, usmívající

se ústa.

Rychle přejel po displejích přístrojů a prozkoumal údaje o hmot-

nosti lodi – rovnala se přibližně hmotnosti asteroidu – její gravitační

konfiguraci a radiační charakteristiky.

„Viděl jsem obrázky a četl jsem o tom,“ poznamenal Harry,“ale

asi jsem tomu až doteď doopravdy nevěřil. “

„Vypadá křehčeji, než jsem očekával,“ zamumlal Poole.

„Křehčeji?“

„Podívej se na ni. Proč budovat časovou loď na takové hroudě, s

tak malou ochranou… pokud ovšem nechceš skrýt, co doopravdy

děláš.“

„Mohou prchat, ale nemohou bojovat,“ doplnil Harry.

„Jo. Třeba to nejsou ti hrdinští všemocní bohové z budoucnosti,

které jsme očekávali. Třeba jsou ti lidé uprchlíci.“

Harry se zachvěl. „Uprchlíci před čím?“

„No, alespoň zatím ještě neuprchli před námi. No tak, pojďme do

člunu a zkusme, jestli nám dovolí přistát.“

- 69 -

Kapitola 7

Michael Poole posadil člun z Kraba poblíž travnatého okraje lodi

z budoucnosti, nedaleko od vraku člunu.

Poole spolu s virtuálem svého otce za patami vystoupil na zele-

nou pláň. Na okamžik se ho zmocnil pocit dezorientace. Pod nohama

měl trávu, stébla byla natolik ostrá, že je cítil i skrz měkké podešve

bot; koule velikostí pěsti se vznášely osm stop nad ním a vydávaly

teplo podobné slunečnímu; směrem ke středu lodi vytvářely soustře-

děné koule útulnou enklávu pozemského světla. Dokonce i vrstva

atmosféry nad tímto místem měla v sobě nádech modři.

Avšak nad ním – jako nějaká obrovská střecha tvoření – se vzná-

šela oblaka Jupitera. Stálo ho hodně úsilí, aby se pod tou oblohou,

která jako by ho měla rozdrtit, nepřikrčil.

„Víš,“ řekl Harrymu,“bylo pro mě dost těžké vystoupit z lodí. Cí-

tím se jako nahý, když tu takhle stojím.“

„Vím, co máš na mysli.“ Harry se teatrálně zhluboka nadechl.

„Ale vzduch je cítit stejně dobře, jak ukázaly testy. Ba dokonce cítíš i

vůni rostoucí trávy.“ Zhoupl se na špičkách. „A gravitace je téměř

rovna pozemské, jak jsme to odhadli z oběžné dráhy.“

„Přestaň se předvádět,“ zavrčel Poole. „Těžko pochopím, jak mů-

že někdo najít odvahu cestovat časem na téhle zatracené věci.“ Před-

stavil si Bergovou, jak se tiskne k zemi, když se kolem ní řítí stěna

červí díry ze zhroucené exotické hmoty, a pocítil nezvyklý nával

starostlivosti. Sakra. Bergová se o sebe dokázala postarat jako každý,

koho znal – určitě mnohem lépe než on sám -, ale nikdo si nezaslou-

žil prožít něco takového.

Jeho starost se začala měnit v neurčitý pocit viny a uvažoval, zda

by se měl cítit zodpovědný. třebaže nepřímo, za řetěz událostí s tímto

vyústěním.

Sledoval Harryho, jak mizí z dohledu za výsadkovým člunem

Kraba: loď, kovový válec stále pokryty mrazem z chladného vesmí-

ru, seděla na travnaté pláni stejně nepatřičně jako kulka z pušky na

kněžském ornátu.

- 70 -

„Panebože,“ ozval se Harry.

Poole zamířil k otci. Harry stál s rukama v bok a díval se na zni-

čený člun, který zahlédli už z Kraba. Plavidlo bylo rozříznuté jako

zralý meloun. Řezy laserem na trupu byly tak precizní, jako by je

udělal břitvou – téměř atraktivní ve své důkladností a eleganci. Poole

viděl vnitřek člunu, spálený a roztavený, takže vnitřní přepážky se

roztekly a vypadly na zem.

„Tak tohle není obyčejný vrak,“ prohlásil Harry. „A podívej.“

Ukázal na netknutý panel v trupu. „Vidíš registrační číslo?“

„Je z Cauchy. Harry, tenhle člun patřil Miriam. Musel patřit.“

Projel jím záchvěv bezmocné paniky. „Co jí sakra udělali?“

„Nic, Michaeli, jsem v pořádku. Vidíš?“

Poole se prudce otočil při zvuku jejího hlubokého, lehce chrapla-

vého a zoufale známého hlasu. Spatřil ji jako v mlze – ostře řezanou

živou tvář, kštici měděných vlasů, oči s pohledem zjihlým slzami.

Téměř proti své vůli ji vzal do náručí. Miriam byla o několik palců

vyšší než Michael a její štíhlé tělo v hrubé narůžovělé kombinéze na

okamžik ztuhlo, když mu pažemi objala záda, pak se poddala a při-

tiskla se k němu celým tělem. Zabořil tvář do měkkého tepla jejího

ramene.

Když se přinutil pustit ji z náruče, nechal jí ruce na ramenou a dí-

val se jí do tváře. „Pane Bože. Miriam, myslel jsem, že jsi mrtvá.

Když jsem viděl ten záchranní člun -“

Usmála se tenkými rty. „To od nich nebylo příliš přátelské, co?

Ale nijak mí neublížili, Miku; jenom,“ – ztuhlost se vrátila – ,,mi

zabránili v jisté činností. Třeba si už na to zvykám, měla jsem na to

rok…“

„A co cesta časem? Jaké to bylo?“

Ženina tvář se jakoby zhroutila, než opět získala sebekontrolu.

„Přežila jsem ji,“ prohlásila úsečně. Poole od ní odstoupil s jistými

rozpaky. Byl si vědom. že Harry stojí vedle něj; ale vyhýbal se jeho

pohledu; bylo mu dvě stě let a ať je proklet, jestli má být pořád

předmětem otcovské starostlivosti. Ne teď.

Povšiml si, že s Miriam přišla další žena; stejně vysoká jako Mi-

riam, trochu vychrtlá s mladě vypadající, příjemnou, jemnou a kost-

- 71 -

natou tváří s výjimkou vyholené lebky, od níž jen těžko odtrhl zrak.

Žena se na něj upřeně dívala. Pohled těch bledých očí jej poněkud

zneklidnil. Viděl naivitu mládí, překrytou jakousi pokrývkou ne-

zájmu.

Harry k dívce přistoupil a vztáhl ruce. „Nu, Michaela už přivítali,

a co já?“

Michael zasténal. „Harry…“

Dívka otočila hlavu k Harrymu a o krok ustoupila. „To by bylo

příjemné, kdyby to bylo možné, pane,“ pronesla s vážnou tváří.

Harry se zašklebil a teatrálně pokrčil rameny. „To mi jsou zase

vidět pixely? Sakra, Michaeli; proč jsi mě neupozornil?“

Bergová se naklonila k Poolovi. „Kdo je ten otrava ?“

„Můj otec, věřila bys tomu?“

Bergová protáhla tvář. „To je ale nemilé. Proč ho nevypneš? Je to

jenom virtuál.“

„Podle něho ne.“

„Michaeli Poole.“ Dívka se vymanila Harrymu a teď se otočila

tváří k Poolovi. Nevypadala dobře; měla kruhy pod očima a byla

unavená. Poola ta nedokonalost dívky z budoucnosti podivným způ-

sobem přitahovala – takový kontrast v porovnání se superbytostmi

používajícími sofistikované technologie, jaké si představoval v ne-

jdivočejších okamžicích. I jednodílná kombinéza, kterou měla na

sobě, byla stejná jako Miriamina, z nějakého hrubého, levně vypada-

jícího umělého materiálu.

„Já jsem Poole,“ představil se. „Mého otce jste už poznala.“

„Jmenuji se Shira. Je pro mne ctí se s vámi seznámit.“ Její pří-

zvuk zněl moderně, ale neutrálně. ,,Vaše úspěchy jsou i v mé době

stále ještě slavné,“ pokračovala dívka. „Určitě bychom se tu nemohli

s vámi potkat bez vašeho projektu Interface -“

„Proto jste je nechali přistát, místo abyste je sestřelili?“ přerušila

ji ostře Bergová.

„To bychom neudělali, Miriam Bergová,“ ohradila se Shira. Byla

trochu dotčená.

„Dobře, ale mohli jste se svým hypermotorem utéci, tak jako jste

- 72 -

utekli před ostatními loďmi…“

To slovo Poola udeřilo jako políček do tváře. „Oni opravdu mají

hypermotor?“

„Jistě,“ potvrdila kysele Bergová. „Teď se jí zeptej, jestli tí dovolí

si ho prohlédnout.“

Harry se k nim připojil a naklonil svou mladou tvář k oběma že-

nám. „Proč jste přiletěli do naší doby? Proč přišla z téhle lodi Slu-

neční soustavě jen jedna zpráva?“

„Máte mnoho otázek,“ odtušila Shira a držela ruce před sebou,

jako by chtěla Harryho odehnat. „Bude dost času na všechny v klidu

odpovědět. Ale prosím, jste zde našimi hosty; musíte nám dovolit,

abychom vám poskytli pohostinství.“

Harry ukázal na rozříznutý vrak záchranného člunu z Cauchy.

,,Jistou pohostinnost jste už prokázali.“

„Nechovej se jako buran, Harry,“ napomenul ho Poole podráždě-

ně. „Poslechneme si, co nám chtějí říci.“ Otočil se k dívce a snažil se

vystupovat mile. „Děkuji vám, Shiro.“

„Vezmu vás k sobě domů,“ navrhla Shira. „Prosím, pojďte za

mnou.“ Otočila se a vedla je k centrální části zemělodi.

Poole, Harry a Bergová šli pár kroků za Shirou. Harryho oči vir-

tuála rejdily sem a tam, když vešli do labyrintu jednopatrových bu-

dov s šedivými stěnami, které pokrývaly střední část lodi.

Poole se snažil nedotýkat se Bergové a nepopadnout ji, jako kdy-

by byl opět mladý chlapec.

Při chůzi měl podivný pocit, jako by vstupoval do mělkých důlků

v zemi pokryté trávou a zase z nich vystupoval, avšak krajina vypa-

dala zcela ploše, kam jen oko dohlédlo. Prohlubně měly v průměru

asi tak jeden yard. Kradmo sledoval Shiru, která je vedla vesničkou;

kráčela s určitým půvabem, ale všiml si, že i ona se od svislé osy

naklání o několik stupňů dopředu a dozadu, jako kdyby vyrovnávala

neviditelné výmoly.

Harry samozřejmě klouzal asi palec nad travnatým povrchem.

Naklonil se k Bergové a zašeptal:“Vypadá, že jí je asi pětadvacet.

Kolik jí je doopravdy?“

- 73 -

„Asi pětadvacet.“

„Nedělej si legraci.“

„Mluvím vážně.“ Bergová si projela rukou kštici nepoddajných

vlasů. „Přišli o technologii ZS… nebo spíš jim byla sebrána Qaxy.“

Harry vypadal, jako že tomu nedokáže uvěřit. „Cože? Jak se to

mohlo stát? Myslel jsem, že tihle lidé budou o hodně pokročilejší než

my… To bylo hlavním hnacím motorem Michaelova experimentu s

časovým interface.“

„Ano,“ přisvědčil Poole zachmuřeně,“ale zdá se, že dějiny nejsou

monotónním procesem. Ale kdo jsou vlastně ti Qaxové?“

„Ona vám to poví,“ odtušila zachmuřeně Bergová. „U mnoho víc

vám toho neřekne, ale o Qaxech vám bude vyprávět. Tihle lidé si

říkají Wignerovi přátelé.“

„Wignerovi?“ ptal se Poole. „Podle Eugena Wignera, toho kvan-

tového fyzika?“

„Pokud vím, tak ano.“

„A proč?“

Bergová smutně pokrčila rameny, až hrubá látka kombinézy za-

šustila. „Myslím, že kdybych znala odpověď na tuto otázku, věděla

bych skoro všechno.“

„Miriam, cos zjistila o tom gravitačním generátoru?“ zašeptal

Poole.

Bergová na něho pohlédla. „Chceš to v detailech, nebo jen v

hrubých rysech?“

„V hrubých rysech to bude stačit -“

„Bla bla bla. Nic mi nechtějí říct. Myslím, že nechtějí říci nikomu

nic. Upřímně řečeno mám dojem, že by byli raději, kdybych tu neby-

la. A rozhodně nebylí nadšeni, když jsem ven propašovala tu zprávu

pro tebe.“

„Proč pro mě?“ nechápal Poole.

„Zčásti proto, že pokud někdo dokáže zjistit, co se tu vlastně děje,

jsi to podle mého názoru právě ty. A zčásti proto, že jsem předpoklá-

dala“ že máš větší šanci než kdokoli jiný, aby ti tu povolili přistát;

tvé jméno je jediné z naší doby, které tihle lidé znají. A zčásti -“

- 74 -

„Ano?“

Bergová pokrčila rameny, téměř v rozpacích. „Protože jsem měla

pocit, že potřebuji přítele.“

Poole kráčel vedle ní a teď se dotkl její paže. Obrátil se k virtuá-

lovi. „Harry, ty neviditelné důlky v krajině -“

„Jaké důlky?“ tázal se Harry překvapeně.

„Mají asi yard v průměru,“ vysvětloval Poole. „Myslím, že je

způsobuje nepravidelnost toho, co tu generuje gravitaci, v řádu něko-

lika procent.“

„To mi taky došlo,“ přikývla Bergová. „Překonáváme nevelké

gravitační studně, že?“

„Harry, pověz mi, zda ty důlky odpovídají rozmístění bodových

hmotností někde pod povrchem v hloubi lodi.“

Harry přikývl a vypadal nezvykle zamyšleně. „Co on o tom ví?“

ptala se Miriam.

„Já se neptám doopravdy jeho,“ vysvětloval trpělivě Poole. „Já se

ve skutečnosti ptám lodi, Miriam. Harry je zamaskovaný terminál

lodního procesoru. Jeden z hlavních důvodů – ne, hlavní důvod -,

proč jsem ho přivedl sem, byla možnost, že by ho lidé z budoucnosti

mohli přijmout spíš než nějaký balík laboratorního zařízení.“

Harry vypadal dotčeně, ale pokračoval v »přemýšlení«.

Došli k tomu, co bylo zřejmě Shiřiným »domem«; bylo to týpí

kuželovitého tvaru, deset stop vysoké. Byl v něm otevřený trojúhel-

níkovitý vchod.

Shira je s úsměvem pozvala dovnitř. Poole přejel po okraji dveří

prstem. Materiál šedivé barvy byl pevný a lehce teplý na dotek –

nebyl tedy z kovu – a zdál se natolik ostrý, že by mohl naříznout lid-

skou tkáň.

Dvě světelné koule velikosti lidské pěsti se vznášely poblíž vr-

cholu týpí a vrhaly zeslabený dvojí stín; náhodně se pohupovaly v

proudech vzduchu jako papírové lucerny.

Na vnitřních stěnách nevisely žádné ozdoby – byla to stejná šedi-

vá hmota jako zvenku – a na podlaze o průměru patnácti stop byl

jediný kus nábytku, nízké, spartánsky vypadající lůžko, a něco jako

- 75 -

silné rohože nebo snad rozházené polštáře.

Stáli a nejistě se rozhlíželi. Zajímavé, teď, když byli uvnitř týpí,

měl Harry pocit, že má potíže s rozlišením; jeho tvář a údy se rozsy-

paly do pixelů o velikosti kostky cukru a pak se znovu spojily.

Shira je vybídla, aby si sedli, a opustila je. Bergová a Poole si

nemotorně přesunuli pár polštářů doprostřed podlahy a sedli si něko-

lik palců od sebe; Harry předstíral, že si sedá na postel, ale rozlišení

bylo tak mizerné, že se čas od času rozpadal na tak nesoudržný shluk

pixelů, že jím Poole viděl na šedivou stěnu. „Vypadáš příšerně,“ za-

smál se.

„Děkuji,“ zahuhlal nezřetelně Harry. „To je ten materiál zdí; blo-

kuje signál z lodi. A to, co vidíte, se odráží a prochází vchodem.“

„Tak co ty gravitační studny?“

Harry přikývl, tvář rozmazanou. „Měl jsi pravdu. Ty důlky odpo-

vídají hmotnostním bodům o deseti milionech tun, rozmístěným do

šestiúhelníku jeden yard pod povrchem, na kterém stojíme… A tady

přichází Shira.“

Shira proplula dveřmi a usmála se. Na podnose nesla tři destičky.

„Z naší kuchyně. Pro vás bohužel nic nemáme,“ řekla Harrymu. Vir-

tuálova odpověď se ztratila v šumu – naštěstí, pomyslel si Poole.

Poole, Shira a Bergová se sesedli do kruhu uprostřed týpí. Světel-

né koule, které byly zjevně obdařeny alespoň částečnou inteligencí,

se přiblížily k jejich hlavám a vrhaly na jídlo příjemné nevtíravé

světlo. Harryho přítomnost ale zřejmě nevnímaly a proplouvaly mu

skrz hlavu a hruď; Harry je stoicky ignoroval. Poole neměl hlad, ale

použil jednoduché kovové příbory, které mu Shira podala, aby zvě-

davě ukrojil kus jídla. Bylo horké: cosi vláknitého jako bílé maso a

kus zeleniny připomínající zelí, měkké jako po uvaření. Shira nalila z

láhve průhledný jiskřivý nápoj do malých modrých křivulí a začala

upíjet. Poole ucítil sladkou, lehce alkoholickou příchuť, jako u slabé-

ho vína.

„Je to dobré,“ prohlásil a vysloužil si od Shiry zdvořilý úsměv.

„Co to je?“

„Mořská potrava,“ vysvětlovala Bergová mezi sousty. „Ta věc

připomínající maso se dělá z jedlé houby. A ta zelenina jsou zpraco-

- 76 -

vané vodní řasy.“

Shira na znamení souhlasu slabě přikývla. „Vypadá to hodnotně,“

poznamenal Poole.

„To je,“ potvrdila kysele Bergová. „I když to je všechno, co mají.

Miku, ukázali mi obrázky ze své Země. Města rozdrcená na prach.

Kontinenty jsou ohraničeny hustou zelenou vrstvou chlorofylu na

vodních farmách. To, co produkují ze zbytku orné půdy planety, se

vyváží ven. Komplexní molekuly jsou vysoce ceněné a přinášejí Qa-

xům vysoké zisky. Michaeli, oni udělali z celé planety jenom zatra-

cenou továrnu.“

V Poolově hlavě se honily útržky nočních můr. Shiřin špatný fy-

zický stav, zabavená technologie ZS, obsazení Země mimozemskou

mocností… Když si představoval budoucnost, k níž postavil most,

očekával podivné věcí, to ano, ale měl to být pokrok… a hrdost.

Namísto toho tu byla tahle špatně oděná dívka a jídlo bez chuti…

„Od koho ti Qaxové dostávají dobrou cenu?“ otázal se Bergové.

Obrátila se k němu se slabým, nuceným úsměvem. „Musíš toho

ještě hodně dohnat, Michaeli. Tam venku je velká galaxie. Džungle.

Desítky, stovky ras bojujících o zdroje.“

Poole odložil tác vedle sebe na rohož a s klidnou tváří se otočil k

Shiře. „Jsem nabitý otázkami,“ prohlásil. ,,A ty útržky, které jsem se

dozvěděl od Miriam, jen přidaly k mým otázkám ještě další. Já vím,

že se zdráháte podělit se o své znalosti, ale -“

„To nepopírám,“ přerušila ho Shira celkem mile. Měla vlahé očí.

„Ale vy jste vědec, Michaeli Poole; uměním vědce je klást správné

otázky.“ Gestem ukázala na týpí, zlomek jejího světa. „Na základě

toho, co jste dnes viděli – co myslíte, že je správná otázka? Položte ji

a já se vám pokusím odpovědět.“

Harry v podobě mraku pixelů zamumlal:“Správnou otázku? Ale

jak…“

Poole Harryho umlčel a snažil se soustředit, objevit nějaký klíč

ke vší té podivnosti, nalézt cestu do dívčina nezvyklého světa. „Tak

dobře,“ začal. ,,Shiro – z čeho jsou stěny tohoto týpí?“

Shíra se slabým úsměvem na tenkých rtech odpověděla:“Z kon-

strukčního materiálu Xeelee.“

- 77 -

„A kdo jsou to Xeelee?“ zeptal se Poole opatrně. Shira usrkla ví-

no a vybírajíc ta správná slova mu odpovídala.

„Když lidé opustili Sluneční soustavu, vlekouce se slimáčím

tempem svých prvních podsvětelných VJT lodí, vstoupili do složité-

ho vesmíru obydleného mnoha inteligentními rasami. Každá z nich

měla vlastní motivace a cíle.

Když lidé jednali s jinými lidmi, v dobách předcházejících me-

zihvězdným letům, vždy mezi námi existovalo skryté pouto; konec-

konců všichni lidé patři i k témuž druhu. Pořád byla naděje, že se

jednoho dne dokáží domluvit, sdílet vše potřebné a vytvořit vládní

systém přijatelný pro všechny.

Mezi rasami, které lidé potkali, když si ohromeně prohlíželi svou

galaktickou periférii, žádné takové pouto neexistovalo; neplatil tu

žádný zákon vyjma brutálních práv ekonomiky.

Necelá dvě století po Poolově době byla Země podrobena a za-

pražena do práce vodními tvory s kolektivním vědomím, kterým lidé

říkali Squeemové.“

„Je to pěkně tvrdé tam venku,“ hvízdl Harry.

„Ano,“ odvětila vážně Shira. „Ale přesto musíme považovat

mladší rasy jako Squeemy – dokonce i Qaxy – za nám rovné. V těch

prvních letech byla klíčovou výhodou, kterou Squeemové měli proti

nám, technologie hypermotoru. Avšak tvůrci hypermotoru, stejně ja-

ko řady dalších klíčových technologických komponentů místní,

mnohadruhové civilizace – lze-li to tak nazvat -- byli ve skutečnosti

Xeelee.“

Kamkoli se člověk, nebo některá z ras, s nimiž se setkal, podíval,

zjistil, že tam už jsou Xeelee, tvrdila Shira. Jako bozi, vysoko nad

ostatními; všemocní, bez zájmu, zaměření jen na své vlastní mon-

strózní a tajemné projekty.

„A jaké jsou to projekty?“ otázal se Poole.

To nikdo podle Shiry nevěděl. Těžko si tím mohli být jisti, ale

zdálo se, že ani žádná z ostatních mladších ras nic neví.

Bergová se předklonila. „A jsme si vůbec jisti, že Xeelee existu-

jí?“

„Určitě,“ potvrdila Shira bez stínu zaváhání.

- 78 -

Xeelee byli vysoko nad ostatními – ale poněkud nedbalí. Pone-

chávali fragmenty svých technologií povalovat naprosto všude, takže

si je mohly mladší rasy rozebrat.

„Myslíme si, že ty věci jsou pro Xeelee naprosto triviální,“ vy-

světlovala Shira. „Ale jediný artefakt stačí k tomu, aby zásadně změ-

nil ekonomiku celé civilizace – a možná jí poskytl podstatnou výho-

du oproti sousedům.“ Dívčina tvář v mírném světle vznášejících se

koulí vypadala ještě ztrhanější a vyčerpanější. „Michaeli, pro nás lidi

je tohle všechno nové a ostatní rasy nám těžko budou na nějaké otáz-

ky odpovídat. Ale věříme, že se vedly války a páchaly genocidy kvů-

li artefaktům, ve kterých Xeelee sotva viděli víc než pouhé hračky.“

Shira mu uvedla příklady.

Hypermotor. Poolovi se sbíhaly sliny v ústech. Konstrukční mate-

riál: mononukleární plochy; prakticky nezničitelné, které působením

radiační energie spontánně vyrostou z předmětů velikosti pěstí, zva-

ných »květy Xeelee«. Okamžitá komunikace, založená na kvantové

nedělitelnosti.

„Ne,“ protestoval Poole,“to není možné; nemůžete vyslat infor-

maci kanály kvantové nedělitelnosti.“

„Řekni to Xeelee,“ usmála se Shira.

Jak se Poole dozvěděl, vědecké výzkumy mladších ras téměř vy-

mizely. Podle všeobecně rozšířeného názoru to bylo mrhání silami,

když jste se snažili znovu vynalézt něco, co Xeelee vyvinuli zřejmě

už před miliardou let. A navíc, bylo riskantní věnovat své zdroje na

vynalézání čehokoli, zatímco váš nejbližší soused využil své na ná-

kup pirátské verze téže věci, ukradené Xeelee, a pak jednoho dne

vtrhl do vaší domovské soustavy…

Shira načrtla další historii lidstva.

Vratké a neefektivní jho Squeemů bylo celkem snadno (z pohledu

pozdější retrospektivy) svrženo a lidstvo se znovu vydalo do Galaxie,

v nových lodích využívajících hypermotor Xeelee… který mimocho-

dem ukradlo Squeemům.

Pak lidstvo potkalo Qaxy. A lidé začali opět stárnout.

„A vy jste tady, abyste Qaxům unikli?“

Shira tiše zavřela ústa. Poola napadlo, že zřejmě dosáhl hranice

- 79 -

toho, co jim chce říci.

„Zřejmě,“ pokračoval,“máte v úmyslu nalézt nějak způsob, jak

Qaxy svrhnout.“

Shira se usmála. „Jste inteligentní člověk, Michaeli Poole. Musí

vám být jasné, že na takové otázky nemám v úmyslu odpovídat.

Doufám, že nebudu muset být hrubá -“

Bergová si odfrkla a zkřížila paže. „Krucifix, tohle je stěna, na

kterou jsem narážela od doby, co tenhle kus země vyletěl ke Cauchy.

Shiro, mně je jasné, že jste tady, abyste se Qaxů zbavili. Ale proč

nám kruci nedovolíte, abychom vám pomohli? Možná vám připa-

dáme primitivní, mladá dámo, ale taky umíme někomu dát do zubů.“

„O tom jsme již hovořili,“ odvětila Shira trpělivě. „Ale ona má

pravdu,“ zastal se jí Poole. „Když nic jiného, můžeme vám nabídnout

technologii ZS. Nemu síte zestárnout, Shiro; přemýšlejte o tom.“

Shiřin výraz se nezměnil,“Pochybuji, že byste mi věřili, ale na

tom ve skutečnosti nezáleží.“

Harfy se začal chvět. „Z té dívky mě mrazí,“ zamumlal.

,,Věřím vám,“ řekl Poole trpělivě Shiře. „Chápu, že jsou důleži-

tější věci než sám život… Ale přesto má Miriam pravdu. Co získáte,

když se vzdáte všech zdrojů, které má Sluneční soustava k dispozi-

ci?“

„Třeba nám prostě dostatečně nevěří,“ uvažoval Harry. „Třeba

bychom vedle nich byli jako šimpanzové, kteří se pokoušejí pracovat

spolu s jadernými fyziky… anebo se prostě bojí časového paradoxu.“

Bergová potřásla hlavou a zachmuřeně si dívku prohlížela.

„Možná. Ale mám jinou teorii.“

,,A to?“ otázal se Poole.

„Že kdybychom se dozvěděli, co mají doopravdy v úmyslu, chtěli

bychom je zastavit.“

Shira se nepřesvědčivě zasmála. ,“To je zajímavá hra.“

Poole se zamračil. „No, alespoň jsem se dozvěděl dost, abych teď

chápal některé z věcí. které mě udivovaly,“ poznamenal.

Shira vypadala nechápavě.

„Postavili jste svoji loď před nosem okupačních sil,“ vysvětloval.

- 80 -

„Takže jste ji při stavbě museli zamaskovat.“

„Ano,“ usmála se Shira. „Jsme hrdi na to, že se nám podařilo je

oklamat. Až do okamžiku startu, kdy jsme aktivovali pole generova-

né hypermotorem, se zeměloď nedala rozeznat od ostatní krajiny na

Zemi, s výjimkou těch prastarých kamenů, které měly Qaxy ještě

více zmást.“

„Proto nemá žádný trup,“ přisvědčil Poole,“Ale i tak se dala loď

rozeznat velmi snadno. Koneckonců má hmotnost malého asteroidu;

musely vzniknout gravitační anomálie, které Qaxové mohli deteko-

vat z oběžné dráhy ještě před startem.“

Shira pokrčila rameny, v jejím výrazu se střídalo podráždění s

pobavením. „Nemohu mluvit za Qaxy. Třeba se začali chovat blaho-

sklonně.“

Poole, usazený se zkříženýma nohama na polštáři, se narovnal a

zadíval se dívce do tváře. Bylo v ní cosi, co ho zneklidňovalo. Neby-

lo snadné si připomínat, že bez technologie ZS byl její skutečný věk

stejný jako věk biologický; a mládí, jak si Poole smutně uvědomil, se

stalo v jeho světě vzácností. Avšak na pětadvacetiletou dívku měla v

sobě cosi vnitřně smrtelného; působilo to až děsivě. Popsala jim kr-

vavou historii lidstva, depresivní vizi nekonečné války beze cti mezi

hvězdami – dokonce i qaxskou okupaci, o které měla vědomosti z

první ruky – s okázalým nezájmem.

Bylo to, jako by život pro tuhle dívku neměl žádnou cenu, uvě-

domil si Poole s nedobrými pocity. Předklonil se. „Dobře, Shiro,

nehrajme žádnou hru.

Vím, co tady děláte, ale nevím proč.“

Shira sklopila oči k prázdnému podnosu a chladnoucímu jídlu.

Tiše se zeptala:“A co podle vašeho názoru máme v úmyslu udělat?“

Poole udeřil pěstí do podlahy. „Vaše zeměloď je hotová plástev

singularit. A to, kromě hypermotoru, je vše, co jste si zřejmě z bu-

doucnosti přinesli. A zůstali jste na oběžné dráze kolem Jupitera.

Mohli jste použít hypermotor, abyste se dostali kamkoli ve Sluneční

soustavě, nebo ještě dál…

Myslím, že připravujete implozi Jupitera a chcete použít svých

singularit, abyste jej přeměnili v černou díru.“

- 81 -

Zaslechl Harryho vyjeknutí. Bergová se dotkla jeho ramene.

„,Panebože, Michaeli: teď chápeš, proč jsem tě tady chtěla mít. Mys-

líš, že to dokáží?“

„Jsem si jistý, že ano.“ Poole sledoval Shiřin zaskočený výraz.

„A je zřejmé, že Projekt má něco společného se svržením nebo od-

straněním qaxské okupace v budoucnosti. Ale ještě nevím, jak to má

vlastně fungovat. A nerozhodl jsem se, zda jim mám dovolit to udě-

lat.“

Shira zvedla hlavu, v modrých očích jí náhle zaplál hněv. „Jak se

nám odvažujete postavit? Nemáte ponětí, o co usilujeme. Kde berete

tu drzost -“

„Kde vy berete tu drzost měnit historii?“ zeptal se tiše Poole.

Shira zavřela oči a po několik sekund seděla v lotosové pozici, út-

lá hruď se jí chvěla hlubokým přerývaným dechem. Když znovu oči

otevřela, zdála se klidnější. „Michaeli Poole, měla bych vás raději za

spojence než za nepřítele.“

Usmál se na ni. „Já vás také.“

Půvabně rozpletla údy a vstala. „Musím to prokonzultovat.“ A

bez dalšího jim kývla na pozdrav a odešla. Poole a Bergová se pustili

do téměř studeného jídla; Harry je sledoval mlhou poruch.

- 82 -

Kapitola 8

Parz, sám, byl schoulený do klubíčka a vznášel se v kouli ento-

pické kapaliny Drážky.

„Jasofte Parzi, Jasofte. Měl byste se probudit.“ Parz se prudce na-

rovnal, hustá entopická kapalina a ochranná kombinéza mu ztěžovaly

pohyby. Zamrkal, aby zahnal spánek z očí. Nad ním se vznášela je-

diná světelná koule a vrhala matné světlo na hrubé, krvavě rudé stěny

tři yardy dlouhé místnosti, v níž se nacházel; těžká kapalina, kterou

rozvířil svými pohyby, vrhala elegantně zvlněné stíny na zdi.

Na okamžik byl dezorientovaný, nedokázal si vzpomenout, kde

se nachází a proč; bezmocně sebou plácal jako ryba na háčku, ne-

motorně doplaval k nejbližší stěně. Za ním se táhly jako průhledné

pupeční šňůry trubice, které ho poutaly k těžké kovové krabici, při-

pevněné na jedné ze stěn.

„Parzi. Jste vzhůru? Je čas.“

Hlas Qaxe – nového guvernéra Země, zachmuřeného, vražedného

Qaxe z budoucnosti – opět zazněl, stále stejný, ale na Parze měl ku-

podivu zvláštní uklidňující účinek, když se chytal záhybů na masiv-

ních stěnách komory; ochabující pozornost se soustředila na slova a

cosi z jeho klidu se vrátilo.

Zašeptal sevřeným a vyprahlým hrdlem:“Ano, jsem vzhůru.“

„Otevru oční víčko.“

„Prosím, ne.“ Jasoft měl nezvyklý pocit studu a nepřál si, aby od-

stranili z jeho improvizované ložnice závěsy, než bude úplně přípra-

ven. Odrazil se od stěny a stiskl tlačítka na pravém zápěstí své kom-

binézy. „Dejte mi ještě minutu.“

Qax neodpověděl. Parz si představoval guvernérovu netrpělivost.

Kombinéza, tvořená průhlednou vrstvou pokrývající slabý bavl-

něný oděv, byla určena k dlouhodobému nošení. Parz teď cítil, jak

materiál šustí po celé jeho kůži; čistil mu póry, stříhal vousy a nehty.

Z vnitřku přilby vyjela umělá bradavka, přitiskla se mu ke rtům a do

úst mu natekla ledově chladná tekutina s příchutí jablkové šťávy.

Když dopil, otevřel ústa a nechal si ultrazvukem ošetřit zuby. Vy-

- 83 -

prázdnil močový měchýř a sledoval zrakem odpadní trubice až k za-

řízení na stěně, určené pro recyklaci.

Když skončil se snídaní a ranní toaletou, strávil Parz několik mi-

nut natahováním a dřepy, aby mu pracovaly všechny nejdůležitější

skupiny svalů. Zvláště si dal záležet na zádech a ramenou: po osmí

hodinách ve fetální poloze mu vrchní část páteře – stále namáhaná

věkem, přes ošetření technologií ZS – vrzala jako ztuhlý papír.

Když skončil, dýchal o trochu víc zhluboka a cítil, jak mu tělem

proudí čerstvá krev. Smutně si uvědomil, že lépe se už dnes cítit ne-

může. Kombinézy odváděly dobrou práci. Trvalý pobyt v ní ale ne-

mohl nahradit opravdovou kabinu, slušnou sprchu s opravdovou vo-

dou po probuzení a snídani z něčeho, do čeho jste mohli, kruci, doo-

pravdy kousnout.

Nu, neměl na vybranou. Stejně tak si samozřejmě nezvolil účast

na té zatracené Qaxově misi.

„Parzi,“ zaskřípal Qax. „Měl jste svých pět minut.“ Parz přikývl.

„Omlouvám se. Potřeboval jsem čas, abych se pořádně probudil.“

Qax o tom zřejmě uvažoval. „Parzi, několik nadcházejících sub-

jektivních hodin by mohlo být těmi nejvýznamnějšími v historii obou

našich druhů. Dostalo se vám výsady, že jako jediný člověk ze své

doby budete svědkem těchto událostí. A vy jste trávil čas očišťová-

ním po spánku?“

„Jsem člověk,“ vyštěkl Parz. „I když přichází konec světa, musím

si kalhoty navléci jednu nohavici po druhé.“

Qax to zvažoval. „A teď máte ty své metaforické kalhoty na so-

bě?“

„Tak otevřete to zatracené oční víčko.“

Stěny obrovského oka Drážky se zachvěly a vyslaly slabé nára-

zové vlny, šířící se hustou entopickou kapalinou; vlny narážely Ja-

softovi na kůži jako tenké prstíky. Svaly zatáhly za pláty těžkého těla

a víčko se zvedlo jako opona. Matnou šedí rohovky pronikalo do

oční bulvy světlo lososově růžové barvy jako falešný úsvit, přebilo

světlo z Jasoftovy létající koule a vrhalo rozmazaný stín jeho štíhlé

postavy na rohovku protkanou žilami za ním. Jasoft bez potíží pro-

plul ke vnitřní straně zornice s podivně něžným vztahem k pocitům

- 84 -

Drážky a opatrně položil ruce v ochranných rukavicích na teplou,

poddajnou hmotu čočky.

Obrovská čočka měnila vnější vesmír v rozmazanou směs růžové,

kovově šedé a bleděmodré barvy. Jasoft neodvracel pohled a dal pro-

gramu ostření obrazu dostatek času, aby začal fungovat. Po několika

sekundách rozvíjení se systém s cvaknutím rozjel a změnil matné

skvrny na předměty plné ostrého jasu i hrozby. Byl tu samozřejmě

Jupiter; cyklóny větší než celá Země putovaly po jeho zbrázděné

purpurovorůžové tváři. Kolem proplula další loď – další Drážka, její

póry se ježily senzory a zbraněmi. Oční bulva, v níž bydlel Parz, se

otočila směrem ke druhé lodi a vír v entopické kapalině Parzem za-

cloumal, takže do čočky lehce narazil.

Parzova Drážka se teď točila, poháněná neviditelným soukolím

tkáně, krve a kostí; oko se odvrátilo od Jupitera a zaměřilo se na ble-

děmodrou skvrnu, kterou zahlédl už předtím a která se nyní změnila

ve čtyřstěn z exotické hmoty. Pole prchavé stříbrozlaté barvy se roz-

prostírala na trojúhelníkovitých fasetách portálu Interface; občas od-

rážela roztříštěný obraz Jupitera, někdy vrhala obraz osamělých

střípku z jiného času, jiných hvězdných polí.

Portál se v Parzově pohledu postupně zvětšoval. Drážka už muse-

la být uvnitř zóny exotického stlačení vakua, obklopující ústí samot-

né červí díry. Brzy byl portál tak blízko, že Jasoft musel přitisknout

přilbu k teplé čočce Drážky, aby rozeznal jeho vrcholky.

„Už je skoro čas,“ zašeptal.

„Ano, velvyslanče,“ zavrčel Qax v odpověď. „Je skoro čas.“

Slova v jeho přilbě zněla – jako vždy – jako monotónní synteti-

zovaný lidský hlas, generovaný translátorem někde uvnitř Drážky.

„Qaxi, přál bych si vědět, co cítíte.“

Qax se na několik sekund odmlčel. Pak odvětil:“Očekávání. Oče-

kávání uspokojení. Můj cíl je blízko. Proč se na to ptáte?“

Jasoft pokrčil rameny. „Proč ne? Vaše reakce mě zajímají. Stejně

jako vás určitě zajímají moje. Proč byste mě jinak bral s sebou?“

„Už jsem to vysvětlil. Potřebuji proniknout do lidského vnímání.“

„Nesmysl,“ zavrčel Parz bez hněvu. „Proč se snažíte takto ospra-

vedlnit? Qaxi, vy cestujete proti proudu času, abyste zničil lidstvo,

- 85 -

abyste navždy zlikvidoval potenciální hrozbu této rasy. Co vám zále-

ží na lidském vnímání?“

„Jasofte Parzi,“ odpověděl Qax nyní skoro hedvábným hlasem s

jasně slyšitelným přívětivým tónem,“vy jste jediným člověkem, který

se s touto qaxskou expedicí vrací zpět v čase. Před patnácti staletími

byli lidé stále ještě směstnaní v té malé hvězdné soustavě, kde se

narodili. Až zničíme jejích domovskou planetu – a očistíme nejbližší

světy a oblasti kosmu – budete jediným člověkem, který zůstane na-

živu. A s ukončením rodové linie vašeho druhu budete i posledním

člověkem. Jak se pak budete cítit?“

Na Parze dopadla veškerá tíha života plného kompromisů a smíru

– diplomacie – i tíha let přes všechno omlazení pomocí technologie

ZS. Snažil se tak jako už předtím pochopit význam nestvůrného Qa-

xova jednání. Určitě bylo jeho povinností jako posledního člověka

cítit bolest spojenou s tímto zločinem, trpět jménem celé rasy.

Ale nemohl. Bylo to nad jeho síly. A pomyslel si, že už je mimo

jakoukoli naději.

Přemýšlel ale, jak by se asi cítil, kdyby měl vlastní děti.

S nekonečnou únavou přikývl. „Takže vy jste mě sem přivedl,

abyste mě mohl sledovat, až uvidím svůj druh umírat. Dříve jsem to

nechápal; snad jsem doufal – v co? – jakousi čest ze strany vraha

mého rodu. Ale ono to opravdu bude tak ubohé. Moje reakce, zoufal-

ství jednoho člověka, budou pro vás znamenat zvýšení dramatického

efektu této události. Zesílí to váš pocit radosti. Je to tak?“

„Radosti? Já nejsem psychopat, Jasofte Parzi,“ bránil se Qax.

„Ale lahodnost mé pomsty bude vskutku velká.“

„Pomsta za co?“

„Za zničení mého vlastního světa, domova Qaxů, jednáním jedi-

ného člověka.“

Parz už něco z toho příběhu slyšel.

Několik století po Parzově době bude žít člověk jménem Jim

Bolder, naprosto bezvýznamný. Qaxové se pokusí Boldera použít,

přijít s jeho pomocí k zisku. Ale Bolder je oklame – nějak je přiměje,

aby obrátili hvězdoborce na své vlastní slunce.

Nový guvernér přišel z budoucností, ve které poměrně mírná ok-

- 86 -

upace Země vedla nevyhnutelně ke zničení domovského světa Qaxů

a k diaspoře, ve které zahynuly desítky těch křehkých bytostí. V této

časové linii byli Qaxové silně oslabení; lidé byli po osvobození od

Qaxů stále silnější.

A Qaxové to všechno chtěli změnit.

Bylo ironií – jak Parz nakonec pochopil – že vzpoura Wignero-

vých přátel neměla nic společného s konečným zhroucením okupace

v této časové linií. Ať měli vzbouřenci v úmyslu cokoli, považovali

to Qaxové zřejmě za irelevantní – ve skutečností bylo vytvoření ča-

sových mostů, které započali vzbouřenci, vlastně příležitostí pro Qa-

xy, aby se v čase vrátili do doby daleko před Bolderem a napravili

svou předchozí shovívavost.

Parz, ohromený a znepokojený veškerou tou filozofií, teď uvažo-

val, zda by tyto cesty do minulosti mohly vyvolat vznik mnohoná-

sobných alternativních světů, uzavřených časových křivek. Původní

varianta, prvotní časová linie, nepozná nic z důsledků jednání vzbou-

řenců nebo Qaxů; časová linie poplyne s neúprosnou logikou až k

diaspoře Qaxů.

Qaxové doufali, že se vrátí v čase a rozdrtí lidstvo ještě dřív, než

k těmto událostem mohlo vůbec dojít; ve druhé variantě nebude žád-

ná díaspora a Qaxové se – pravděpodobně – stanou v nepřítomnosti

lidstva dominantním druhem. Vzbouřenci se svým neznámým pro-

jektem zřejmě doufají, že vyvolají vznik třetí varianty, v níž bude

okupace svržena ještě před dobou Jima Boldera, o kterém samozřej-

mě nemohli mít ani tušení.

Okupace jim musela připadat nezměrná a věčná.

Ale ani tím to nekončilo, uvědomil si Parz; jednání různých sku-

pin cestovatelů v čase se zřejmě propojí a vytvoří čtvrtou, pátou, šes-

tou variantu… Ale většina lidských filozofů se teď shodovala na

tom, že jen jedna z těchto variant bude považována za »reálnou«;

pouze jedna bude přivolána do reality díky pozorování myslících

bytostí.

Parz přitiskl tvář k teplé čočce, která se poddávala jako měkká

guma. Bílomodré podpěry portálu Interface už Drážku téměř pohlti-

ly; nejbližší faseta, zastiňující už hvězdy a Jupiterovy měsíce, byla

- 87 -

tmavá a prázdná, její čerň jen tu a tam prozařoval záblesk podzimní-

ho zlata. Parz obrátíl hlavu. Zahlédl druhou Drážku, kterou spatřil už

dříve; vznášela se nad nimi a trochu pozadu je následovala k portálu.

„To je ale flotila,“ poznamenal. „Dvě lodi?“

„Dvě lodi zcela postačí. Lidé z doby před patnácti stoletími ne-

budou mít proti zbraním Drážek žádné obranné prostředky. Druhá

loď zničí to plavidlo vzbouřenců z vaší doby – těch Wignerových

přátel – zatímco moje loď ovládne Zemi.“

Parz cítil, jak se mu svírá hrdlo. „Jak?“

„Paprsky hvězdoborců.“

Parz zavřel oči.

„Třeba vaše pomsta nebude tak sladká,“ zkusil štěstí naslepo. „Co

kauzalita? Třeba přestanu existovat v okamihu, kdy budou moji

předkové vyhubeni. A vy možná také. Pomyslel jste na to? A pak

nikdy nedojde ke zničení vašeho světa tím lidským hrdinou… a vy

nebudete mít důvod ani prostředky cestovat v čase, abyste napadl

Zemi.“ Ale pak, přemýšlel dál, jestliže Qaxové nikdy necestovali v

čase, určitě by lidstvo přežilo, aby nakonec planetu Qaxů stejně zni-

čilo…“Dostaneme se do kauzální smyčky, ne?“

„Jasofte Parzi, kauzalita nefunguje na tak prostých principech. Za

těchto okolností mohou všechny důsledky existovat současně; jako

pravděpodobnosti vyjádřené kvantovou funkcí. Ale jen jedna z těchto

možností se dočká reality -“

„Jste si jist?“ tázal se Parz zachmuřené. „Mluvíte tady o zničení

celého druhu… o změně historie v kosmickém měřítku, Qaxi.“

„Ano, jsme si jisti. Mým úmyslem je uzavřít všechny pravděpo-

dobnosti, všechny varianty reality, v nichž lidstvo může přežít. Po

zničení vašeho systému budete jediným živým člověkem.“

„A vy i já budeme vymazáni z existence,“ poznamenal Parz hoř-

ce.

„Ne,“ odporoval Qax. „Avšak časová linie, z níž jsme přišli, už

nebude existovat jako možnost. Budeme uvězněni vně svého času.

Ale má práce bude skončena.“

Ano, pomyslel si Parz, to, co říká, je možné. Bylo to víc než jen

genocida; Qax měl v úmyslu nejen záhubu lidstva, ale i všech mož-

- 88 -

ných realit, ve kterých by lidstvo mohlo přežít.

Qaxovy kalkulace pronikly do Parzova otupělého srdce hlouběji

než cokoli jiného. Jak mohla rozumná bytost hovořit o tak děsivých

událostech – o zničení celých druhů, světů, časových Iinií – chlad-

ným jazykem logiky a vědy?

Sakra, protestoval Parz v duchu, mluvíme tu o vyhlazení celého

druhu – o potenciální existenci nekonečných miliard bytostí, které se

ještě nenarodily…

Ale jako vždy si zachmuřeně uvědomil, že Qaxové nedělají nic, o

co by se v minulosti nepokusili už lidé, aby zachovali skupiny svého

druhu.

„Parzi, brzy vstoupíme do ústí červi díry. Musíte se připravit na

kauzální šok.“

„Kauzální šok?“ Parz zíral do prázdného zejícího ústí portálu

červí díry. Stříbrozlaté odlesky teď zmizely a zůstala po nich jen

ztrácející se temnota; překrývala hvězdy. „Víte, Qaxi, vy máte v

úmyslu zničit můj domovský svět. A přesto vše, co teď cítím, je jen

strach při vstupu do té proklaté červí díry.“

„Jste omezený druh, Jasofte Parzi.“

„Třeba ano. Třeba jsme na tom takhle lépe.“ Drážka se zachvěla;

pro Jasofta, plovoucího v entopické hmotě, znamenalo zachvění zví-

řete dlouhého celou míli cosi jako mírné zachvění země.

„Bojím, se, Qaxi.“

„Pomyslete na mé obavy.“

Drážka se teď chvěla neustále; Parz to pociťoval jako vyso-

kofrekvenční oscilaci entopické kapaliny – malé vlnobití mu naráže-

lo do těla jako křídla hmyzu – a k tomu basový hukot, pocházející z

rezonance v obrovské kostře samotné Drážky. Loď trpěla.

„Qaxi. Mluvte se mnou.“

„O čem?“

„O čemkoli,“ zamumlal Parz. ,,Na tom nezáleží. Cokoli, co by mě

rozptýlilo. Povězte mi, jak mohl jeden člověk zničit celou vaši plane-

tu… Povězte mi o Jimu Bolderovi.“

„Zničí ji. Byl by ji zničil.“

- 89 -

„Jak si přejete.“

Qax zřejmě uvažoval. „Snad. Ale kladete mi podivnou otázku,

Jasofte Parzi. Musím uvážit, co tím získáte, když vám poskytnu ta-

kovou informaci. Třeba máte připraven nějaký pošetilý plán a máte v

úmyslu použít ty informace, abyste se v očích svých lidí rehabi-

litoval… z největšího zrádce své rasy na opěvovaného hrdinu…“

Parz překvapeně a polekaně nahlédl do svého nitra. Zrádce? Ještě

před měsícem by to nařčení odmítl.

Ale teď Qax změnil všechna pravidla. Parz se najednou změnil z

kolaborujícího diplomata s morálně pochybnými motivy ve svědka

zničení vlastní rasy…

Drážka se opět zachvěla, tentokrát prudčeji, a měl dojem, jako by

v entopické kapalině zaslechl hluboké zasténání bolesti a hrůzy.

Mohl mít Qax pravdu? Snažila se snad nějaká skrytá část jeho

podvědomí stále intrikovat a nalézt ještě teď pro sebe nějaké výho-

dy? Je snad v něm stále ještě naděje, ptal se sám sebe?

Qax mlčel.

Drážka se teď chvěla tak silně, že Parz jemně narazil do stěny ob-

rovské oční bulvy. Bylo to, jako by Drážka vyrazila o několik set

yardů vpřed, jako by se chtěla vzdálit od nějakého zdroje bolestí.

Jasoft zavřel oči a příkazem pod hranicí slyšitelnosti přikázal

softwaru v očích, aby vyvolal vnější obraz Drážky, vysílaný dopro-

vodnou lodí.

Jeho loď teď vstupovala do portálu, sunula se jím tak opatrně, ja-

ko při jakémkoli přistání, křivky jejích boků se téměř dotýkaly šmol-

kově modrých okrajů čtyřstěnné konstrukce.

Parz byl sto hodin daleko od minulosti.

Qax náhle promluvil, zjevně se rozhodl. „Ten člověk se jmenoval

– bude se jmenovat – Jim Bolder. Člověk z doby Okupace – z bu-

doucnosti vám nepříliš vzdálené, Parzi.

Bolder byl jedním z posledních lidských pilotů. Zákaz pilotování

kosmických lodí lidmi, který Qaxové vydali, nakonec bude platit bez

výjimky, Jasofte Parzi. Lodě budou po přistání zkonfiskovány. Staré

mimozemské kolonie se stanou soběstačnými. Anebo budou zrušeny

- 90 -

a jejich obyvatelé se vrátí na Zemi. Nebo zahynou.

Lidé jako Bolder přijdou o své zaměstnáni, Parzi, o smysl exis-

tence. To umožnilo – umožní – Boldera získat pro zvláštní úkol.“

Čisté geometrické tvary struktury Interface vypadaly na pozadí

Drážky chladně a neosobně. V jednom místě Drážka jen o několik

desítek yardů minula samotnou stavbu. Tkáň zvyklá na chlad hyper-

prostorových letů teď kypěla. Jak se Parz dál díval, na poďobaném

kovově šedém povrchu vyrazily vředy velikosti celých městských

bloků, a z nich stříkaly spršky krve podobné lidské, která okamžitě

zamrzávala a tvořila ledové krystaly, blyštící se v modravé záři por-

tálu. Celé akry Drážky se svíjely a snažily se vzdálit poškozené části

těla od exotické hmoty.

„Jaký byl Bolderův úkol?“ tázal se Parz.

„Parzi, co víte o galaktickém posuvu?“

Galaxie – a shluky a supershluky galaxií rozprostřených přes půl

miliardy světelných let – se pohybovaly ve velkých spojitých prou-

dech vesmírem. Bylo to, jako by se galaxie chovaly jako můry, přita-

hované nějakým neviditelným světlem… Lidští astronomové tento

posuv popisovali po staletí, ale nikdy jej nedokázali uspokojivě vy-

světlit.

„Co má tohle všechno společného s Bolderem?“

„Měli jsme podezření, že ten posuv nějak souvisí s Xeelee,“ vy-

světloval Qax.

„Ale no tak,“ zavrčel Parz. „Xeelee jsou mocní, ale nejsou to bo-

hové.“

„Poslali jsme Boldera, aby to zjistil,“ dodal Qax klidně.

„Jak?“ zamračil se Parz. „To je nemožné! I v nejrychlejší z našich

lodí s hypermotorem by trvalo staletí subjektivního času -“

„Dostali jsme se k lodi Xeelee.“

Parz cítil, jak se mu chvěje čelist. „Ale to je taky nemožné.“

„Detaily nejsou důležité. Stačí, že Bolder cestu ke středu posuvu

přežil.“

„K místu, kam putují všechny galaxie.“

„Ano,“ souhlasil Qax. „I když v blízkosti středu Bolder zjistil, že

- 91 -

struktura všeho kromě nejkompaktnějších eliptických tvarů se roz-

tříštila; fragmenty galaxií, hvězdy a planety, vše se řítilo do obrovské

gravitační studně ve středu a světlo v modrém posuvu se hnalo před

nimi.“

„A na dně studně?“ Qax se zarazil.

Parzovi, který stále sledoval Drážku zvenku, teď připadalo, jako

by struktura portálu pálila kůži bezmocné lodi. Ale nebyl to žár, jak

věděl, ale prudké vysokofrekvenční záření a gravitační vlny, způso-

bené superhustou exotickou hmotou, která Drážku poškozovala. Parz

se zachvěl v projevu sympatie k trpící Drážce.

Obraz zmizel. Parz, vržený do náhlé umělé slepoty, si s hrůzou

uvědomil, že jeho loď už musí být celá v červí díře. S pocitem klaus-

trofobie a paniky vydal neslyšitelné rozkazy.

Obraz se vyjasnil.

Komora oka byla pohroužena do temnoty, v níž se probral; věrná

kulovitá lampa se stále vznášela vedle něj.

Drážka zavřela oči. Nu, nemohl jí to mít za zlé. Loď se chvěla a

zápasila s okolím; uvnitř komory šplouchala entopická kapalina. Parz

doplaval k nejbližší stěně a zachytil se provazcového nervového ka-

nálu.

„Gravitační namáhání,“ zamumlal mu Qax do ucha. „Tato červi

díra je jícen v čase a v prostoru, Parzi, místo namáhání, neuvěřitelně

velkého zakřivení. Jícen je po celém obvodu ohraničen exotickou

hmotou; prolétáme teď vakuem podél jeho osy, pryč od exotické

hmoty. Minimální šířka trubice je asi jedna míle. Naše rychlost je tři

míle za sekundu -“

„Ne dost rychle,“ vydechl Parz.

Parzovými chvějícími se prsty protékala vibrace, pak vzlínala pa-

ží až do samotného nitra jeho bytosti; bylo to, jako by do Drážky

bušila nějaká neviditelná pěst. „Vydrží tohle loď?“

„Simulace potvrzují, že ano,“ odvětil Qax blahosklonně. „Ale by-

tost se cítí nepříjemně.“

„To ano.“ Parz se pevně chytil nervového vlákna a představoval

si staletí, přesouvající se před Drážkou, která letí jako střela. „Pověz-

te mi, co Bolder našel,“ zamumlal s cvakajícími zuby. „Na dně té

- 92 -

gravitační studny.“

Prstenec, řekl mu Qax. Torus, skládající se z jakési neznámé

krystalické látky, o tisíci světelných let v průměru. Rotující udivují-

cím zlomkem rychlosti světla. Masivní. Vyvolal tak hlubokou studnu

v časoprostoru, že k sobě přitahoval celé galaxie včetně pozemské

Mléčné dráhy po celé stovky milionů světelných let.

„Tomu nevěřím,“ vyrazil Parz s pocity sympatie k trpící Drážce.

„Je to artefakt,“ pokračoval Qax. „Postavený Xeelee. Bolder sle-

doval Xeelee, jak ho budují.“

Lodě Xeelee – nákladní plavidla velikosti měsíce a bojové lodě s

křídly diskontinuity temnými jako noc a stovky mil širokými –

všechny patrolovaly okolo obrovského staveniště. Višňově rudými

paprsky hvězdoborců drtily fragmenty galaxií a kladli na rostoucí

Prstenec další vrstvy.

„Věříme, že Xeelee už věnovali tomuto projektu miliardy let,“

pokračoval Qax. „Ale jeho růst je exponenciální. Čím je jeho hmot-

nost vyšší, tím je gravitační studně hlubší a tím rychleji padá ke sta-

veništi další materiál, který stavební čety využijí.“

„Ale proč? K čemu to všechno je?“

„Domníváme se, že se Xeelee snaží vytvořit prostor s Kerrovou

metrikou,“ odpověděl Qax.

„Cože?“ Kerrova metrika byl lidský výraz pro speciální řešení

Einsteinových rovnic všeobecné teorie relativity. Když došlo k naru-

šení časoprostoru rotujícím toroidem o dostatečně vysoké hmotnosti,

mohl se – otevřít.

„Jako červí díra?“ vyzvídal Parz.

„Ano. Ale interface založený na Kerrově metrice by nespojoval

dva body v témže časoprostoru, Parzi. Byl by kanálem mezi dvěma

časoprostory.“

Parz se to pokoušel pochopit. „Chcete říci, že ta oblast Kerrovy

metriky – je brána – cesta ven z našeho vesmíru?“

„Zhruba řečeno ano. Xeelee se snaží vybudovat východ z tohoto

kosmu.“

„A aby toho dosáhli, jsou ochotni zničit oblasti o rozloze stovek

- 93 -

miliard světelných let…“

Parz najednou opět oslepl. V náhlé panice rychle vydal neslyši-

telné příkazy; avšak tentokrát se výhled nevyjasnil. Temnota, do kte-

ré byl ponořen, byla mnohem hlubší než při obvyklém zavření očí…

byla to, jak si s děsivou jasnozřivostí uvědomil, temnota nicoty, tem-

nota prázdnoty.

„Qaxi.“ Vlastní hlas mu zněl zastřeně; bylo to, jako by se všech-

ny jeho smysly sesypaly do jediného bodu. „Co se to se mnou děje?“

Qaxův hlas k němu přicházel zdaleka, ale přesto jasně. „To je

kauzální šok, Parzi. Přerušení kauzálních linií, kvantových vlnových

funkcí, do nichž jste zasazen. Kauzální šok způsobuje poruchy smys-

lového vnímání -“

Jasoft cítil, jak pocity v jeho těle slábnou a odplouvají kamsi da-

leko; bylo to, jako by vystupoval z těla a stal se ostrůvkem vědomí

bez jakéhokoli ukotvení ve vnějším vesmíru.

Qax pokračoval, jeho slova zněla jako hlas vzdálené trubky. „Ja-

softe Parzi. Pro mne je to stejně obtížné jako pro vás, jako pro kte-

roukoli myslící bytost… i pro Drážku. Ale odezní to. Nedopusťte,

aby do narušilo váš zdravý rozum. Soustřeďte se na to, co vám ří-

kám.

Jim Bolder ve své ukradené lodi unikl stavitelům Xeelee. Vrátil

se do domovské soustavy Qaxů, kde započal svou cestu. Jasofte, Qa-

xové jsou národem obchodníků. Bolder se vrátil s pokladem nevyčís-

litelné ceny, s informacemi o největším artefaktu Xeelee. Asi vás

nepřekvapí, že Qaxové se rozhodli, eh, podržet si ty informace.

Ale Bolder nás přelstil.“

Parze teď obklopoval lesk, duchovité mihotání, odraz rozčeře-

ných vln, jako odraz měsíce na mořské hladině.

„Podrobnosti jsme nikdy přesně nezjistili. Bolder měl vystoupit z

hyperprostoru v oblasti obklíčené Drážkami, vybavenými technologií

hvězdoborců na bázi gravitačních vln… Ale neudělal to. Bolder pře-

žil a unikl.

Použili jsme hvězdoborce. V tom zmatku a panice narušily slunce

Qaxů. Stačilo to, aby se stalo nestabilním – a nakonec se změnilo v

novu.

- 94 -

Qaxové byli přinuceni uprchnout. Při exodu zahynuly desítky

jednotlivců. Pozbyli jsme své moci a okupace Země se zhroutila…“

Jasoft Parz, ohromený a dezorientovaný, se nedokázal ubránit po-

citu triumfu.

Kolem něj se objevilo šedé světlo bez jakéhokoli tvaru nebo

struktury… Ne. Ne kolem něj, uvědomil si; jako by tohle bylo šedé

světlo, svítící za realitou, světlo, proti němuž jsou všechny události

jen pouhé stíny.

Panika ustoupila a nahradil ji pocit klidné moci; zdálo se mu, že

je celé světelné roky široký a přesto ne větší než atom, miliony let

starý a přesto mladý jako první vdech novorozeněte.

„Qaxi, co se to sakra děje?“

„Kauzální šok, Parzi. Porucha vnímání. Kauzalita není prostý jev.

Jakmile se objekty spojí, stanou se součástí jednoho kvantového sys-

tému… a musí zůstat spojeny navždy, prostřednictvím superlehkých

kvantových jevů. Měl byste si představit, že kráčíte po pláží a po vaší

chůzi zůstávají stopy. Ty mohou nějaký čas po vaší chůzi zmizet, ale

každá z nich je k vám připoutána vlákny kvantových funkcí.“

„A když opustím svou vlastní oblast časoprostoru -“

„Vlákna se přeruší. Kauzální pouta se přetrhnou a musí být znovu

utvořena…“

„Dobrý Bože, Qaxi. Stojí všechna ta bolest za to, abychom cesto-

vali v čase?“

„K dosažení svých cílů ano,“ Odpověděl tiše Qax.

„Dokončete ten příběh!“ požádal ho Parz.

„Dokončit jej?“

„Proč se Xeelee snaží vybudovat východ z tohoto vesmíru? Co

vlastně hledají?“

„Předpokládám, že kdybychom znali odpověď na tuto otázku,“

prohlásil Qax,“znali bychom mnoho ze základních tajemství vesmí-

ru. Ale my ji neznáme. Příběh musí zůstat nedokončený, Jasofte Par-

zi. Ale uvažte: Co když Xeelee nehledají něco za Prstencem – ale

prchají před něčím v tomto vesmíru? A uvažte, čeho by se mohli bát

Xeelee?“

- 95 -

Ohromený a zmatený Parz nedokázal nalézt odpověď.

Válečná Drážka pomalu plula časem.

- 96 -

Kapitola 9

Wignerův přítel Jaar čekal na Michaela Poola u přistávacího člu-

nu z Kraba.

Poole stál na výstupové rampě, zalitý přízračným světlem Jupite-

ra. Vzhlédl na čekajícího mladíka, na budovy z konstrukčního mate-

riálu Xeelee, na odlesky z prastarých kamenů – a na dokonalý oblouk

Jupitera nad nimi.

Cítil se na to všechno příliš starý.

Nějak přečkal všechny události minulého dne – přistání, setkání s

Miriam; příval cizostí – to vše bylo jakýmsi psychickým úderem.

Ten však nyní odezněl; jen neochotně se propral z neklidného spán-

ku, aby se postavil nebezpečí, výzvám nového dne a způsobu, jak si

poradit s přítomností Miriam.

Ta strávila dobu spánku ve člunu. Harry měl tu slušnost, že na

několik hodin zapomněl na rétoriku války o práva pro UI a přešel do

stáze, aby je ponechal o samotě. Ale Michael a Miriam spolu nespali.

Byli snad děti? Mluvili spolu; drželi se za ruce a nakonec se dopotá-

celi každý do své kóje. Podlehnout touze jim nepřipadalo jako správ-

né jednání po stu letech odloučení a obnovení dávného vztahu, plné-

ho konfliktů.

Přál by si, aby ho Harry nepřemluvil k tomuhle podniku. Byl by

vyměnil vše, co viděl a co se dozvěděl, za klid na své stanici v Oor-

tově oblaku a poklidné hrátky s fyzikou exotické hmoty. Samozřej-

mě, kdyby si nechal pročistit hlavu, jako to udělal Harry, mohl by se

na to vše dívat čerstvým pohledem.

No, k čertu s tím.

Poole sešel po rampě na hustý anglický trávník. Wignerův přítel

se na něho usmál: Poole spatřil mladého muže, vysokého a vychrtlé-

ho, oblečeného do standardní růžové kombinézy. Látkou prosvítala

kostnatá zápěstí a klouby. Pod vysokou vyholenou lebkou měla jeho

tvář stejný výraz jako tvář Shiry, oči měl hnědé a vodnaté. Stál jako-

by trochu nejistě. Poole předpokládal, že i po patnácti stoletích člo-

věk takové výšky a tělesné stavby stráví celý život ohýbáním, aby

- 97 -

nevypadal nemotorně, avšak bylo tu cosi dalšího, něco na tom, jak

Přátelé ohýbali nohy -

Křivice. Je možné, že se na Zemi mohla vrátit taková metla? Poo-

lovi se na chvíli zastavilo srdce.

„Vy jste Michael Poole. Je pro mne ctí setkat se s vámi.“

„A vy jste Jaar – ten průvodce, kterého slibovala Shira?“

„Jsem specialista na fyzikální vědy. Doufám, že jste měl klidný

spánek.“

„Ne dost,“ zašklebil se Poole. „Mám příliš mnoho otázek.“

Jaar přikývl se slavnostním výrazem mladých. „Máte skvělé myš-

lení, pane Poole. Je přirozené, že se ptáte -“

„A,“ pokračoval ostře Poole,“Shira říkala, že pošle někoho, kdo

nám poskytne odpovědi.“

Jaar se neurčitě usmál a jeho výraz Pooleovi připomněl nedosta-

tek zájmu, tak charakteristický pro Shiru. Jaar mu připadal odtažitý,

tento malý souboj ho nezajímal, ani žádná jiná forma mezilidského

kontaktu. Bylo to, jako by ho tížily mnohem důležitější starosti.

„Shira řekla, že nemá velký smysl snažit se před vámi utajit coko-

li, co jste se už domysleli.“

„A vás vyslali, abyste vyhověl starému člověku?“

„Nikdo mě neposlal, pane Poole,“ ohradil se Jaar. „Přihlásil jsem

se o tu čest dobrovolně.“

„Je to čest pro mne, Jaare.“

Jaar s drobnou úklonou vyzval Poola, aby se k němu připojil; bok

po boku kráčeli narůžovělou trávou ke středu zemělodi.

Poole pokračoval:“Jste teprve druhý Přítel, kterého jsem potkal…

a přece mi váš postoj připadá téměř stejný jako Shiřin. Promiňte mi

mou hrubost, Jaare, ale jste si vy Přátelé všichni tak podobni?“

„Nemyslím, pane Poole.“

„Říkejte mi Michael. Ale je v tobě a ve vás všech vnitřní klid, ja-

kási podivná jistota – i potom, co jste hodili qaxské flotile rukavici, i

potom, co jste propadli dírou v časoprostoru…“

„Jsme si jistí, že to, co jsme sem přišli udělat, je správné.“

„Váš projekt,“ přikývl Poole. „Ale nikdo nemáte povoleno říci

- 98 -

mi, oč se jedná.“

„Stejně jako ty jsem se narodil s prokletím zvídavé mysli. Musí to

být k vzteku, když ti někdo takto brání v přístupu k vědomostem…

Já se omlouvám.“ Jaarův úsměv byl jemný, mírný a pevný, holá hla-

va připomínala Poolovi vejce, bez jediné trhliny či informace. „Ale

nesmíš si myslet, že jsme všichni stejní, Michaeli. Přátelé pocházejí z

rozmanitého prostředí a podmínek. Dobře, vybrali nás pro tuto misi

díky našemu mládí a fyzickému zdraví, takže tyto charakteristiky

máme společné; ale třeba ti všichni připadáme podobní jenom proto,

že jsme z tak vzdálené epochy. Třeba se rozdíl mezi námi setře s při-

bývajícími stoletími.“

„Snad,“ připustil Poole a zasmál se. „Ale já nejsem naivní, chlap-

če.“

„.Jsem si jistý, že ne,“ odpověděl rychle Jaar.

„A přesto bez technologie ZS nikomu z nás není tvých dvě stě let,

pane… Michaeli.“ Na jedinou sekundu vypadal téměř uličnicky.

„Třeba prostě nejsi zvyklý na společnost mladých.“

Poole otevřel ústa… znovu je zavřel s pocitem rozpaků. „Možná

máš pravdu.“

Chvíli kráčeli tiše.

Vnitřní klid, podivná jistota… Poole uvažoval, zda by tajemné

poslání mise mohlo mít nějaký mystický nebo náboženský obsah;

třeba to nebyl nějaký vědecký nebo technický projekt, jak původně

předpokládal. Náhle se ho zmocnil nezvyklý pocit, že vidí pobořené

kameny kruhu seřazené pod úsvitem nad Jupiterem…

Mezi těmito mladými lidmi se rozhodně daly vysledovat rysy ná-

boženského odhodlání. Jejich odtažité chování, jejích nedostatek

naděje pro sebe samotné, pomyslel si. Ano, to byl klíč. V celé situaci

pro ně nebylo místo pro jejich sny o osobním zisku nebo štěstí. Třeba

jejich plán vyžadoval, aby obětovali životy; uvažoval Poole; předsta-

vil si křehkou zeměloď, jak se po ukončení mise noří do atmosféry

Jupitera a prastaré menhiry z ní odlétají jako zápalky.

Ale jaká náboženská sekta by se stylizovala jako Wignerovi přá-

telé?

Došli do »vesnice«, obklopující kruh starých kamenů v srdci ze-

- 99 -

mělodi. Jaar vedl Poola podél kuželů, válců a krychlí. Všechny ho

převyšovaly o několik stop a byly postaveny z šedého materiálu Xee-

lee. Byly rozházeny po trávníku. Přestože nesly stopy obývání, při-

padaly Poolovi jako hračky nějakého obrovského dítěte. Kolem se

klidně a beze spěchu pohybovaly skupinky mladých lidí a hleděly si

svého: někteří z nich měli s sebou ta plochá počítačová zařízení, kte-

rým říkali »tabulky«.

Došli k budově ve tvaru polokoule, anonymní mezi ostatními.

„Co je tohle?“ zeptal se Poole.

„Domov, sladký domov? Bez urážky, ale už jsem včera jedl dost

mořských řas u Shiry -“

Jaar se zasmál, nikoli nepříjemně. „Ne, Michaeli, i když by bylo

pro mne ctí, kdybys byl později mým hostem. V této budově je

vstup.“

„Vstup?“

„Do nitra zemělodi. K rovinám singularit.“ Jaar ho sledoval a vy-

padal udiveně. „To jsi chtěl přece vidět, ne?“

„Tak na co čekáme?“ usmál se Poole.

Vstoupili do kopule. Jaar se musel sklonit, aby nezavadil hlavou

o zárubeň ostrou jako břitva. Poole se zde cítil lehce, téměř rozverně;

gravitace tu byla zřejmě nižší než venku. Uvnitř kopule stál úzký

válec, umístěný na podlaze. V jeho stěně byl vyříznut vstupní otvor.

Jaar se vsoukal do válce; přitom stáhl úzká ramena. Poole ho ná-

sledoval. Dveře se bezhlučně zavřely a uvěznily je uvnitř. Válec byl

těsný a naprosto hladký. Vládlo tu slabé opalizující světlo, ale Poole

nedokázal objevit jeho zdroj. Bylo to jako být uvnitř neonové zářiv-

ky, pomyslel si.

Poole si byl vědom, že ho Jaar s pobavenou trpělivostí pozoruje.

Teď se usmál.

„Tohle je výtah. Ten výraz se od tvé doby nezměnil. Dopraví nás

dovnitř.“

Přikývl. Byl trochu nervózní; nebyl tak úplně zvyklý vystavovat

se fyzickému nebezpečí. „Dobře. Tak my jsme teď ve výtahové

šachtě, která vede skrz roviny singularit. Proto je tu snížená gravita-

- 100 -

ce.“

Jaar si zřejmě všiml jeho nervozity. „Pokud nejsi připraven -“

„Nemusíš mě ošetřovat jako malého, Jaare.“

„Dobře.“ Jaar se dotkl jednoho místa na hladké stěně. Nesnažil se

před Poolem skrýt, co dělá, i když mu muselo být jasné, že host si

zapamatuje každičký okamžik tohoto výletu.

Nebylo slyšet žádný hluk, ale podlaha jako by se pod nimi pro-

padla. Poolovi poskočil žaludek a instinktivně sáhl dozadu, aby se

opřel o stěnu.

„To přejde,“ zamumlal Jaar.

Teď, když se Poole vznášel ve vzduchu, pocítil na těle tlak; byl to

ale obrácený, negativní tlak, jako tlak exotické hmoty, který mu spíš

tlačil žaludek i hruď ven než dovnitř.

Jaar ho stále pozorně sledoval lhostejným pohledem hnědých očí.

Poole se pečlivě snažil, aby si ve tváři zachoval neutrální výraz. Sak-

ra, měl být na tohle připraven, když mu Jaar řekl, že si už odvodil

strukturu vnitřku lodi. „Rovina singularit,“ prohodil celkem klidným

hlasem. „Teď jí právě projíždíme, že?“

Jaar přikývl na souhlas. „A tlak, který cítíš na hrudi, je gravitační

tah singularit. Když jsi stál na povrchu zemělodi, byla rovina pod

tebou a táhla tě dole, takže simulovala gravitační pole Země; ale tady

uvnitř lodi je rovina všude kolem nás.“

Ostrá rovina gravitace se teď dostala k Poolovu krku; zvedal hla-

vu v absurdním gestu, jako by se snažil udržet hlavu nad vodou.

„Teď buď připraven, Michaeli,“ upozornil ho Jaar. „Měl by ses

chytit stěny, jako předtím.“

„Teď už je mi to jasné. Obrátíme se, že?“

„Připrav se.“

Rovina projela Poolovou hlavou a začala se vzdalovat. Na něko-

lik sekund měl nejistý pocit, že padá vzhůru. Jak se ale jeho vnímání

polohy otočilo o sto osmdesát stupňů, změnil se vjem na pocit pádu

hlavou dolů. Pak přišla rotace, silný tah Coriolisovy síly kdesi v bři-

še. Klec výtahu se otáčela kolem osy kdesi u jeho pasu. Kupodivu

teď Poole neměl pocit ohrožení; jako by byl opět malým dítětem,

- 101 -

které se pohupuje v bezpečných a silných Harryho pažích. V pažích

skutečného Harryho.

Obrat byl dokončen. Coriolisova síla zmizela. Poole si ulehčeně

oddechl a cítil, že dopadá zpátky na podlahu, jež se chová pod no-

hama normálně. Všechno ještě neskončilo; ucítil lupnutí v uších. Jaar

se na něj mile usmál. .,Neboj se,“ uklidňoval ho. „Mně také chvíli

trvalo, než jsem si na to zvykl.“

Poole se zamračil. Měl absurdní pocit, že tomuhle mladíkovi mu-

sí ukázat svou mužnost. „Říkal jsem ti, nemusíš se mnou zacházet

jako s malým dítětem. Prošli jsme rovinou singularit; teď jsme se

otočili hlavou dolů, takže díry máme opět pod nohama a vše se zdá

normální. Je to tak?“

Jaar bezvýrazně přikývl. Dotkl se dlaní další části zdi a dveře vý-

tahu se odsunuly.

Jaar vystoupil na hladký povrch, lesklý jako sklo. Poole ho téměř

klopýtavě následoval: ve slabé gravitaci byl hladký povrch pěkně

kluzký. Když stál pevně na nohou, zvedl hlavu.

Zeměloď byla dutá.

Poole stál ve středu umělé jeskyně, která snad vyplňovala celý

vnitřek plavidla. Nad hlavou měl kopuli z onoho šedého materiálu

Xeelee, v nejvyšším bodě asi dvacet yardů vysokou, pod ním se táhla

do dáli skleněná plocha, která se kdesi na obzoru setkávala s kopulí.

Pod sklem byl šestiúhelníkový vzor z modrých a růžových tyčí, kaž-

dá buňka měřila asi yard v průměru.

Ze střechy sestupovaly skleněné trubice – duté šachty o průměru

jednoho yardu – a končily šest metrů nad podlahou. Kopule tak vy-

padala jako nějaký obrovský nesmyslný svícen, napadlo Poola. Pod

každou trubicí byl na podlaze připevněn černý řídící panel. Děrami

ve střeše viděl Poole skvrny růžových oblaků Jupitera.

Šachty vypadaly jako nějaká pohádková děla, namířená na Jupi-

ter.

Lidé – mladí muži a ženy v růžových kombinézách, Wignerovi

přátelé – přecházeli po hladkém povrchu, hovořili spolu a přenášeli

všudypřítomné tabulky; obrovské lesklé sloupy se houpaly nepo-

všimnuty nad jejich hlavami jako uvězněné sluneční světlo. Přátelé

- 102 -

se pohybovali s onou rtuťovitě pomalou lehkostí, kterou Poole pro

sebe spojoval se světy s nízkou gravitací jako Luna. Jejich hlasy,

slabé a vážné, doléhaly jasně až k němu.

Rozptýlené světlo jako by přicházelo ze samotné stropní kopule,

doplněné trochou modrorůžové vycházející z přístrojů pod podlahou.

Měl pocit, že je ve vymyšlených jeskyních v nitru Země, vytvoře-

ných jedním z Poolových oblíbených autorů, pradávným Vernem.

Jaar se usmál a zlehka se uklonil. „Tak začneme s prohlídkou.

Nad hlavami máme kopuli z konstrukčního materiálu Xeelee. Ve

skutečnosti prochází materiál i podlahou, na které stojíme, a pod ro-

vinou singularit, takže tvoří slupku kolem lodi, přerušovanou jen

přístupovými šachtami.“

„Proč?“ Jaar pokrčil rameny.

„Konstrukční materiál je neprostupný pro jakékoli známé záření.“

„Takže chrání cestující, když cestují tak blízko černých děr.“

„A zabránilo to Qaxům odhalit naši činnost a dostat podezření.

Ano. Kromě toho byl náš hypermotor zabudován do struktury sa-

motné slupky z konstrukčního materiálu.“

„Jak jste tu slupku postavili?“

Jaar si promnul nos. „Konstrukční materiál nemůžeš »stavět«.

Musíš ho nechat vyrůst. Lidem trvalo celá staletí, než zjistili, jak se

to dělá, od prvního objevu opuštěných květů Xeelee.“

Poole ukázal na podlahu. „A tam dole je rovina singularit.“

Jaar poklekl na jedno koleno: Poole ho napodobil a hleděli skrz

podlahu na tajemné modré a růžovofialové potrubí. Jaar pokračo-

val:“Tenhle povrch není jen obyčejná průhledná deska; je napůl živá.

To, co zde vidíš, jsou většinou falešné barvy.

Ze svých pozorování sníženého gravitačního pole na povrchu sis

odvodil, že naši loď udržují pohromadě singularity z miniaturních

černých děr.“ Ukázal na uzel v šestiúhelníkové struktuře. „Tohle je

jedna z nich. Vyrobili jsme a vzali s sebou skrz čas asi tisíc černých

děr, Michaeli.“

Díry, vysvětloval Přítel, byly nabity a udržovány na místě elek-

tromagnetickou mřížkou. Falešné barvy ukazovaly tok plazmatu v

- 103 -

mřížce a vysokofrekvenční záření, pocházející z hmoty, která do sin-

gularity spadla a byla rozdrcena.

Hawkingovo vypařování způsobovalo, že každá singularita žhnu-

la v teplotách měřitelných na terastupně. Megawatty generované

uvězněnými a vypařujícími se černými děrami poskytovaly zemělodi

energii – například pro hypermotor.

Vypařování nevyhnutelně ubíralo hmotu a energii z každé díry.

Ale těm potrvá miliardu let, než se úplně vypaří.

Poole zachmuřeně sledoval křiklavý obraz. Těžko se dalo věřit,

že jen několik stop pod jeho nohama se nachází předmět menší než

elektron, avšak o hmotnosti celého městského bloku, bodová porucha

ve struktuře samotného časoprostoru. A pod tím byla travnatá pláň, z

níž visel jako moucha výsadkový člun Kraba, a také Bergová, Shira

a ostatní; domky Wignerových přátel, připomínající hračky; a – což

bylo nejpodivnější -- prastaré kameny Stonehenge, zavěšené v záři

Jupitera jako kamenný svícen – nebo možná jako zkažené zuby neú-

plné lebky.

Všude kolem této lodi musí být vzduchová vrstva, pomyslel si.

Samozřejmě vzduch dost dramaticky řídne v závislosti na vzdálenos-

ti od míst s velkou gravitací, která jsou blízko středu roviny singula-

rit.

Ztuha se vyškrábal na nohy. „Jsem ti vděčný za to, co jsi mi uká-

zal.“

Vysoký, holohlavý, až příliš bledý Jaar ho pozorně sledoval. „A

co si myslíš, že ses dozvěděl?“

Poole úmyslně nedbale pokrčil rameny. Mávnutím ruky ukázal na

jeskyni. „Nic nového. Všechno to dělá úžasný dojem, ale je to jen

detail. Ten přístroj se singularitami. Ten v sobě skrývá smysl vaší

mise. S tím jste si dali tu námahu, abyste ho dopravili zpět v čase.“

Ukázal na šachty v otvorech kopule. „Tyhle věci vypadají jako dělo-

vé hlavně, které míří na Jupiter. Myslím, že to jsou děla – vrhače

singularit. A myslím, že vypustíte ty singularity jednu po druhé z

jejich elektromagnetických mřížek a vystřelíte je z těch trubic k Jupi-

teru.“

Jaar zvolna přikývl. „A co uděláme pak?“

- 104 -

Poole rozhodil rukama. „Prostě budete čekat…“ Představil si sin-

gularitu – drobný, prakticky neviditelný žhnoucí bod gama záření –

jak se širokými a pomalými elipsami snáší k Jupiteru, při každém

oběhu vypaluje úzký kanál skrz řídké plyny horních vrstev atmosfé-

ry. Budou působit mohutné tlakové síly; vlny plazmatu se budou

valit na singularitu, jak poletí vzduchem. Nakonec atmosféra singula-

ritu jako vztažené ruce polapí.

Černá díra rychle poletí dolů po spirále a prorazí Jupiterovy vrst-

vy metanu a vodíku, až se nakonec ponoří do kovového vodíkového

jádra. Zastaví se někde poblíž gravitačního středu Jupitera. A začne

růst.

„Budete jich posílat stále víc a víc,“ pokračoval Poole. „Brzy tu

bude kroužit celý roj singularit, obíhajících jedna kolem druhé jako

hmyz uvnitř pevného jádra planety. A nevyhnutelně budou růst a

pohlcovat stále víc a víc hmoty Jupitera. Nakonec se některé z děr

zřejmě srazí a splynou, tím vyšlou gravitační vlny, které naruší vnější

vrstvy planety ještě víc.“ Možná, uvažoval Poole, by mohli Přátelé

řídit i spojování černých děr – zaměřovat gravitační pulsy, aby spo-

lupracovaly na zhroucení planety.

Nakonec černé díry zničí Jupiter jako rakovina. Až bude jádro

spotřebováno, imploduje celá planeta do sebe jako prasklý balon;

Poole předpokládal, že se planeta rozžhaví a objeví se »kapsy« naru-

šení a nestability – výbuchy, které odpálí většinu hmoty z atmosféry

planety. Přílivové jevy rozptýlí měsíce, nebo je přemístí na eliptické

oběžné dráhy; lidští obyvatelé celého sektoru budou zřejmě muset

evakuovat. Třeba bude některý z měsíců přílivovými vlnami a gravi-

tačním silami i zničen.

„Nakonec,“ uzavřel Poole,“zbude jediná masivní singularita. Bu-

de tu široký akreční disk složený z toho, co zbude z atmosféry Jupite-

ra a úlomků roztříštěných měsíců; a zbytek měsíců bude poletovat

kolem úlomků jako vyplašení ptáci.“

Jaarovo mlčení bylo stejně záhadné jako konstrukční materiál

Xeelee.

Poole se zamračil. „Samozřejmě by ke zhroucení Jupitera stačila

jediná singularita, kdybyste chtěli udělat jen tohle. Tak proč jste jich

- 105 -

přivezli celé hejno?“

„Nepochybně sis to už také domyslel,“ poznamenal suše Jaar.

„Ovšem. Myslím, že se snažíte kontrolovat velikost výsledné sin-

gularity,“ odvětil Poole. ,,Je to tak? Řada těch »zárodečných« singu-

larit vyvolá ztrátu zlomku hmotnosti planety… myslím, že jste to

zhroucení navrhli tak, aby výsledkem byla černá díra o určité veli-

kosti a hmotnosti.

„Proč bychom to měli dělat?“

„Na to se ještě snažím přijít,“ poznamenal Poole zachmuřeně.

„Ale to časové měřítko… Tohle by mohlo trvat celá staletí. Hodně

toho vím, Jaare, ale nechápu, jak takhle můžete uvažovat, vy, bez

technologie ZS.“

„Člověk může plánovat události, které přesahují délku jeho živo-

ta,“ prohlásil Jaar s mladickou sebejistotou.

„Snad. Ale co se stane, až vystřelíte svoji poslední singularitu?

Zeměloď se rozpadne. I v případě, že si vnitřní slupka z konstrukční-

ho materiálu Xeelee zachová celistvost, vnějšek – půda, tráva i sa-

motný vzduch – se odpoutá a odletí, jakmile vystřelíte do vesmíru

zdroj svého gravitačního pole.“

Představil si menhiry, jak stoupají nad trávu jako prsty nějakého

obra a odplouvají k Jupiteru; byl by to podivný konec pro prastarou

stavbu, mnohem podivnější, než jaký by si dovedli představit ti, kdo

ji vytesali.

„A co se stane s vámi? Jste zřejmě rozhodnuti nepřijmout od nás

žádnou pomoc. Zemřete – snad už za několik měsíců. A určitě dávno

před tím, než spatříte naplnění svého projektu, až se Jupiter zhroutí.“

Jaarova tvář byla klidná, hladká a bez výrazu. „Nebudeme první,

kdo obětuje svůj život pro vyšší dobro.“

„A vyhnání Qaxů je vyšší dobro? Možná je. Ale -“

Poole se zahleděl do Přítelových hnědých očí. „Ale já si nemys-

lím, že to, co se tu děje, je jen vznešené sebeobětování. Nebo ano,

Jaare? Nemáte zájem o naši nabídku technologie ZS. A je možné, že

před koncem budete muset evakuovat.

Vaší oběti nakonec není zapotřebí, že? Ale vy se smrti vůbec ne-

- 106 -

bojíte. Smrt je prostě… irelevantní.“

Jaar neodpověděl.

Poole o krok ustoupil. „Všichni mě děsíte,“ přiznal upřímně. „A

rozzlobili jste mě. Klidně si vyrvete Stonehenge ze Země. Panebože,

Stonehenge! Pak máte tu drzost vrátit se zpět v čase a začít ničit pla-

netu…, vyvolat gravitační kolaps většiny dostupné hmoty v soustavě.

Jaare, já se nebojím čelit následkům svých vlastních činů. Konec-

konců já jsem postavil stroj času, kterým jste se sem dostali. Ale ne-

chápu, kde berete tu drzost provést tohle, Jaare -- použít a zničit tolik

ze společného dědictví lidstva.“

„Michaeli, nesmíš se kvůli tomu rozčilovat. Jsem si jistý, že Shira

ti řekla přesně totéž. Nakonec na ničem z tohohle“ – ukázal na jesky-

ni –“a na nikom z nás nebude záležet. Všechno bude dobré. Víš, že ti

teď nemůžeme říci víc, než co sis už domyslel. Ale nesmíš si dělat

starosti, Michaeli. To, co děláme, je pro dobro celého lidstva – v bu-

doucnosti i v minulosti…“

Poole stanul tváří v tvář mladíkovi. „Jak se opovažuješ tohle pro-

hlašovat, vymýšlet takovéhle plány?“ zasyčel. „Kruci, člověče, ne-

může ti být víc než pětadvacet. Qaxové jsou pro lidstvo děsivým

břemenem. Viděl jsem a slyšel dost, abych se o tom přesvědčil. Ale

já mám podezření, že ve vašem projektu jde o víc, že je větší a roz-

sáhlejší než jakákoli hrozba ze strany jediného agresora, jakým jsou

Qaxové. Jaare, já myslím, že chcete změnit historii. Ale vy nejste

bohové! Myslím, že byste mohli být nebezpečnější než Qaxové.“

Jaar při výbuchu Poolova hněvu lehce ucukl, ale brzy se mu na

tvář vrátil obvyklý lhostejný výraz. Poole držel chlapce ještě chvíli v

jeskyni; dohadoval se s ním a vyhrožoval. Ale nic dalšího se nedo-

zvěděl.

Konečně Jaarovi dovolil, aby jej vyprovodil na povrch. Cestou

vzhůru se Poole snažil uvést do chodu výtah, jak to viděl dělat Příte-

le. Jaar mu nebránil. Samozřejmě ovládání nefungovalo.

Když se vrátili na travnatou pláň, Poole odkráčel ke své lodi, pln

hněvu a obav.

- 107 -

Kapitola 10

„Michaeli,“ hlas Harryho Poola zněl jemně, ale neúprosně.

,,Michaeli, probuď se. Už to začalo.“

Michael se neochotně probral. Odhrnul tenkou přikrývku, převalil

se a promnul si oči. Viděl, že vedle něj se už Bergová probudila a

sedá si. Poole se zvedl na loktech a trhl sebou, když pocítil bolest v

dolní části páteře. Shiřino týpí bylo poměrně tiché, vzduch na země-

lodi byl klidný a příjemně teplý, avšak přes Miriamino ujišťování, že

mu spaní na tvrdém prospěje, pochyboval, zda si někdy zvykne spát

na rohoži jen palec tlusté na podlaze z konstrukčního materiálu Xee-

lee.

Miriam Bergová si už navlékala jednodílnou uniformu Přátel.

„Co začalo, Harry?“

Virtuál jeho otce, zkreslený ohybem světla, se sklonil nad Poo-

lem. „Tok vysokoenergetických částic z portálu Interface nabývá na

intenzitě. Něco přichází, Michaeli. Invaze z budoucnosti – musíme

odsud pryč.“

Poole, který se stále snažil navléknout si kombinézu a obout si

boty, doklopýtal k otevřeným dveřím týpí. Ve světle Jupitera zamrkal

a obrátil tvář k obloze. Visel na ní portál Interface, jemný a překrás-

ný, zdánlivě neschopný kohokoli ohrozit.

„Drážka,“ vydechla zděšeně Bergová. „Pošlou portálem Drážky.

Ty živé lodě, které nám Přátelé popisovali, válečné lodě Qaxů, plavi-

dla z doby okupace, která přiletěla zničit zeměloď. Přesně, jak jsme

očekávali.“

V hlase jí zaznělo ostří, které Poole nikdy předtím neslyšel, jakási

křehkost, která v něm vyvolávala atavistickou touhu vzít ji do náruče

a ochránit ji před cizí oblohou.

„Michaeli, tyhle věci zničí to nejlepší, co na ně může lidstvo vy-

slat – patnáct set let ode dnešku,“ pokračovala Bergová. „Co může-

me dělat? Nemáme ani zlomek naděje, že bychom je třeba jen po-

škrábali na jejich ošklivé zadnici.“

„Tak se o to můžeme aspoň pokusit,“ zamumlal Poole. „No tak,

- 108 -

Miriam, potřebuji, abys byla silná. Harry, co se děje ve zbytku sou-

stavy?“

Virtuál, jehož obraz byl mimo týpí ostrý a zřetelný, nervózně po-

krčil rameny. „Nemohu odeslat žádnou zprávu, Michaeli. Přátelé mě

stále blokují. Ale lodě v okolí detekovaly ten tok vysokoenergetic-

kých částic.“ Zachmuřeně pohlédl Michaelovi do očí. „Nikdo neví,

co se vlastně děje, Michaeli. Stále se drží v uctivé vzdálenosti a čeka-

jí, až podáme zprávu. Nevidí žádnou hrozbu – koneckonců zeměloď

celý rok jen obíhala kolem Jupitera, záhadná, ale neškodná. Co se

teď může stát?“ Neurčitě pohlédl na oblohu. „Oni jsou – zvědaví,

Michaeli. Těší se na to. Nad každým pozemským městem se vznášejí

obrovští veřejní virtuálové, obrazy portálu a zemělodi… Je to jako

karneval.“

„Ale až Qaxové zahájí útok -“

„Pak bude příliš pozdě.“ Bergová uchopila Michaela za paži; ve

tváři se jí stále zračil strach, ale vrátilo se i něco z její rozhodnosti a

chytrosti. „Poslouchej mě. Nejlepší okamžik, kdy udeřit, bude právě

teď… v prvních několika minutách, až se Drážka vynoří z portálu.“

„Správně,“ přikývl Poole. „Kauzální stres.“

„Drážky jsou živí tvorové,“ pokračovala Bergová. „Třeba je to

slabost, které bychom mohli využít – Qaxům i jejich lodím určitě

chvíli potrvá, než se vzpamatují. Kdybychom mohli udeřit rychle,

třeba bychom měli šanci.“

Bergová měla samozřejmě pravdu. Byl v tom jistý druh nevyhnu-

telnosti, pomyslel si Poole. Bude to na nás. Zavřel oči a toužil po

tichu Oortova oblaku, bez nutnosti rozhodovat.

Harry se zasmál zvonivým a příliš jasným hlasem. „Udeřit rych-

le? A s čím vlastně?“

„Vrhačem singularit,“ zašeptal Poole.

Bergová na Michaela ostře pohlédla; v hlavě se jí honily možnos-

ti. „Ale – i kdybychom získali souhlas Přátel – ty vrhače nebyly na-

vrženy jako zbraň.“

Michael si povzdechl. Vypadal unaveně. „Tak je přizpůsobíme.“

„Pokud ty zatracené věci lze vůbec zaměřit a střílet z nich,“ namí-

tal Harry. „Řekni mi, jak vlastně mají fungovat. Vystřelíš černé díry

- 109 -

na Jupiter…“

„Ano,“ přikývl Michael. „Pří každém výstřelu děla je vržen pár

singularit. Ta věc je v zásadě opravdové dělo: jakmile singularity

vystřelíš, pohybují se po balistické dráze. Obíhají jedna druhou ve

vzdálenosti několika yardů a tak se dostanou do gravitační studně

Jupitera. Trajektorie jsou navrženy tak, aby se spojily v přesně urče-

ném bodě uvnitř planety.“

Bergová se zamračila. „A nakonec ta díra, nebo díry, pohltí celý

Jupiter…“

„Ano. Podle Projektu se má Jupiter změnit v jedinou velkou čer-

nou díru o určité hmotností -“

„Ale to by mohlo trvat celá staletí. Vím, že černé díry by rostly

exponenciálně, ale přesto začínáme z miniaturního základu; díry mo-

hou růst jen tak rychle, jak jim to jejich velikost dovolí.“

„To je pravda.“ Téměř toužebně se usmál. „Ale časový horizont

Projektu je delší než několik století, mnohem delší.“

Bergová se snažila v duchu na něco přijít a ignorovala klesající

oblohu nad svojí hlavou.

Jak by mohli použít vrhač na ničení planet, aby zneškodnili

Drážku? Kdyby jen prostě vystřelili černé díry, proletí ty drobné sin-

gularity tkání válečné lodi. Přitažlivé a další jevy by nepochybně

Drážku při průletu černých děr zranily a možná by při troše štěstí

vyřadily některé klíčové komponenty… ale asi ne; Drážka měla ce-

lou míli v průměru a zranění způsobená prolétajícími děrami by urči-

tě nebyla o moc horší než izolované výstřely laseru.

Mnohonásobný úder, palebnou clonu?

„Co kdybychom vystřelili dvě singularity, aby se usadily v centru

hmoty Drážky? Dalo by se to udělat?“

„Jistě.“ Michael se zamračil: téměř viděla, jak mu mozkem pro-

bíhají křivky trajektorií. „Stačilo by ty singularity vystřelit nízkou

rychlostí – v zásadě nižší, než je úniková rychlost zemělodi.“

„Ano.“ Bergová něco takového představila. Singularity by nako-

nec dopadly jako kameny vržené do vzduchu dovnitř těla samotné

Drážky… Ale jen na okamžik, než by spadly zpět. K čemu by to by-

lo? Trvalo by celé dny, než by díry spotřebovaly hmotu Drážky –

- 110 -

pravděpodobně několik hodin, než by pohltily dostatek hmoty, aby

způsobily znatelné škody, těch několik sekund uvnitř Drážky by ne-

stačilo.

Stejně nemají několik hodin nazbyt. Tak co dělat?

„Proč posílat singularity k Jupiteru po tak složitých trajektori-

ích?“ zeptal se Harry. „Proč je nenechat splynout, dřív než se dosta-

nou do středu?“

Michael zavrtěl hlavou.

„Nepochopils jemnosti plánu,“ odpověděl vážně.

„Zřejmě ne,“ poznamenal suše Harry.

„Chápeš, co se stane tam, kde se spojí a splynou dvě singularity?“

Oběma pěstmi naznačil singularity, jak se blíží jedna ke druhé a na-

konec splývají. „Horizonty událostí se spojí v jeden horizont s větším

dosahem… entropie v závislosti na prostoru roste. Samotné singula-

rity, poruchy v prostoru v srdci černých děr, padají jedna do druhé;

záření z modrého posuvu zvyšuje hmotnost, až dojde ke konečnému

splynutí na úrovni Planckových časových měřítek – mohutná vytvá-

řená gravitační pole prakticky ohýbají čas. A spojený horizont udá-

lostí se třese jako mýdlová bublina, přičemž vytváří záření kvadrupó-

lovými efekty.“

Bergová zvolna přikývla. „A jakou formu to – záření – má?“

Otázka ho zřejmě překvapila. „Gravitační, samozřejmě. Gravi-

tační vlny.“

Zhluboka se nadechla a pocítila, jak jí krev proudí rychleji v ži-

lách. Gravitační vlny.

Michael dále vysvětloval.

Tohle nebyly pravé drobné trhliny časoprostoru, šířící se rychlostí

světla, jaké lidští astronomové studovali po staletí… Když se dvě

masivní singularity spojily, byly gravitační vlny obrovské. Nelineární

distorze samotného časoprostoru.

„A záření je směrované,“ pokračoval Michael. „Vychází pro-

střednictvím pulsů podél osy dvojice děr. Správným výběrem umís-

tění a orientace černých děr při spojení uvnitř zbytku planety můžeš

zaměřit pulsy gravitačních vln, jak se ti zachce. Můžeš utvářet zhrou-

- 111 -

cení Jupitera zpracováním jeho hmoty v obrovském měřítku; před-

pokládám, že to měli Přátelé v úmyslu, možná dokonce chtěli před

konečným zhroucením odstranit část hmoty planety. Přesná velikost,

úhlová hybnost, náboj poslední černé díry jsou zřejmě parametry

důležité pro úspěch -“

Ale Bergová už neposlouchala. Takže zeměloď nebyla jen – jen –

dělovou plošinou. Byla to zbraň, která mohla vystřelovat gravitační

vlny.

Hvězdoborec lidské konstrukce. Mohli se bránit.

Michael vzhlédl a vyjekl. Barva oblohy se změnila a vrhala mu

na tvář šedé stíny.

I Bergová vzhlédla. K zenitu zvolna klouzal obrovský měsíc ze

živé tkáně, jeho gumově šedý povrch byl jako poďobaný očními důl-

ky a rozmístěnými zbraněmi. Kožnatý trup brázdily krvavé šrámy

několik set yardů dlouhé. Bergová pátrala po portálu Interface a zpo-

zorovala další obrovskou sloní loď, jak vystupuje z průchodu červí

díry, která je spojovala s budoucností. Jedna z jejích končetin se do-

tkla nebesky modré mřížky portálu a v tom okamžiku z ní odletěl

rozvařený kus masa, následován přílivovými vlnami, které vyvolala

v živém těle obrovská hmota exotické látky.

Drážka…

Už to začalo.

Jasoft Parz, který plul v entopické kapalině, se pevně držel gu-

movité hmoty rohovky Drážky a vyhlížel ven do minulostí.

Parzova loď teď vystupovala z gravitační studně Jupitera na cestě

k bodu hyperprostorového skoku k vnitřním planetám. Červí díra

Interface mizela vzadu; portál vypadal jako modrá skvrna na naduca-

né tváři Jupitera. Parz viděl, jak se druhá Drážka, která doprovázela

tu jeho, už vznáší nad kouskem pozemské zeleně, který tvořila loď

vzbouřenců.

„Ta loď vzbouřenců je elegantní,“ povzdechl si. „Je to hrouda

bláta, vystřelená do vesmíru hyperaktivními opicemi,“ vyštěkl Qax.

„Ne, prohlédněte si ji ještě jednou, Qaxi. Vrstva země maskuje

slupku z konstrukčního materiálu Xeelee… Museli ukrást květ Xee-

- 112 -

lee a postavit tuhle věc v nějaké hluboké, uměle vyhloubené jesky-

ni.“

„Pod nosem mého předchůdce,“ pronesl zvolna Qax. „Podle lod-

ních senzorů je ta věc postavena kolem vrstvy singularit. Jsou jich

tisíce, dohromady mají hmotnost celého asteroidu…“

Parz hvízdl. „To mi připadá nemožné. Jak -“

„Zřejmě by se taková hmota nedala dopravit z vesmíru,“ vysvět-

loval Qax. „Vzbouřenci museli vyvinout nějakou technologii, jak

shromáždit takový materiál z planetární hmoty.“

Dříve lidé dokázali vyrábět objekty z exotické hmoty. Zřejmě ne-

bylo všechno z této technologie ztraceno nebo zkonfiskováno Qaxy.

Parz si představil studně z magmatu, formované a vystavované ne-

představitelným tlakům, implodované do proudu singularit… Tu

zeměloď obdivoval. „Je to odvážné, průkopnické, vynalézavé.“

„Jste na ni hrdý.“

Parz pokrčil rameny. „A proč bych neměl být hrdý? V naprosto

nemožných podmínkách vytvořili lidé něco neuvěřitelného. Dostat se

tak daleko, jak to dokázali tihle vzbouřenci -“

„Zachovejte si smysl pro perspektivu,“ štěkl Qax. „Tohle sotva

představuje pro okupaci vážnější hrozbu. Při vší vynalézavosti, kte-

rou při stavbě projevili, máme stále před sebou jen prostý, zchátralý

vor, sotva schopný zachovat si strukturální integritu. A postavili ho

tajně, jako když si štvané zvíře vyhrabe skrýš. Jaký je tu důvod k

hrdosti?“

„Třeba se vzbouřenci sami považují za štvanou zvěř,“ uvažoval

Parz.

Qax zaváhal. „Váš obdiv k těm zločincům je zajímavý,“ pozna-

menal mírně.

„Ach, nemusíte se obávat,“ odpověděl Parz s jemnou nechutí k

sobě samému. „Ve slovech jsem dobrý vzbouřenec, jako vždy. Ale

když mají nastoupit činy, je to něco jiného.“

„Já vím. Tomuhle rysu vaší povahy rozumím, stejně jako můj

předchůdce.“

„To jsem tak předvídatelný?“

- 113 -

,,Je to faktor, který v našich očích zvyšuje vaši užitečnost,“ sdělil

mu Qax.

Zpoza oblého boku Drážky vyplula další loď. Tohle, jak Parz vi-

děl čočkou Drážky, byla jedna z lodí z této doby; sražená, nemotorná

konstrukce, křiklavě pomalovaná; vznášela se před okem Drážky

jako nějaký hmyz. Senzory ukazovaly celé hejno takových bárek,

které se shlukly kolem portálu Interface. Zatím se žádná z nich Dráž-

ce nepostavila – nebo se spíše o to nepokusila.

„Nedělají vám ty místní lodě starosti?“ zeptal se Parz.

„Nemohou nám ublížit,“ odfrkl Qax se zjevným nezájmem. „Mů-

žeme si dovolit se tady zdržet a prověřit systémy Drážky, ještě před

hyperprostorovým letem dovnitř systému.“

Parz se usmál. „Qaxi, když vás poslouchám, jako bych slyšel hlas

velitele letadlové lodi s jaderným pohonem z dvacátého století, jak

ohrnuje nos nad pomalovanými vydlabanými kánoemi ostrovanů,

které právě vyplouvají, aby se s ním střetly na moři. Ale i ta nejpri-

mitivnější zbraň může zabíjet… A stejně se divím, proč vlastně neú-

točí.“ Přitiskl tvář k rohovce a rozhlížel se kolem; teď, když je vy-

hledával, všiml si, kolik je tu podivných místních plavidel a jak roz-

dílný mají design. Vzpomněl si, jak chaotická byla politická struktura

tohoto období. Roztříštěná. Třeba tyhle lodi zastupovaly různé moc-

nosti, vlády měsíců, vnitřních planet, samotné Země; nebo ústřední i

mezinárodní agentury… Třeba neexistovala žádná válečná koalice;

možná tu nebyl nikdo, kdo by dal příkaz k útoku na Drážku.

Ale Parze přesto Qaxova přezíravost rozčilovala. „To se přinej-

menším neobáváte, že by tyhle lodě mohly vyvolat poplach v celém

systému? Třeba vnitřní planety dokáží proti vám shromáždit větší

údernou sílu,“ poznamenal zachmuřeně. ,,A když jim dovolíme se

připravit…“

„Jasofte Parzi,“ přerušil ho Qax se zjevnou známkou netrpělivos-

ti,“vaše fantazie o smrti mne začínají unavovat. Nezaznamenal jsem

žádný z těch varovných signálů, po kterých toužíte.“

Parz se zamračil a nepřítomně se přes silnou plastikovou masku

poškrábal po bradě. „Ta situace ve skutečnosti nedává žádný smysl,

ani s přihlédnutím k té politické roztříštěnosti. Přátelé jsou v tomhle

- 114 -

časovém období už rok. Měli dost času varovat obyvatele této doby,

zkoordinovat se a shromáždit proti vám obranné síly… třeba i zavřít

portál Interface.“

„Není zde žádný důkaz takové koordinace,“ poznamenal Qax.

„No právě, opravdu není, že? Je možné, že Přátelé místní obyva-

tele nevarovali – třeba dokonce s nimi vůbec nekomunikovali?“ Parz

stále ještě na pozadí Jupitera rozeznával loď Wignerových přátel,

ostrůvek zeleně v růžovém moři. Co měli vzbouřenci v úmyslu? Přá-

telé museli mít připravený nějaký projekt, když uskutečnili svůj zou-

falý útěk do této doby… ale přitom neměli potřebu použít zdrojů

obyvatel tohoto období.

Parz se snažil představit si, jak by skupinka vzbouřenců na jediné

improvizované lodi mohla doufat, že přes patnáct století zasadí úder

cizí mezihvězdné mocnosti.

„Je v tom jen malý rozdíl,“ zamumlal Qax a jeho hlas bez těla

zněl, jako by Parzovi za očima bzučel hmyz. „Druhá okupační loď je

už jen několik minut letu od plavidla vzbouřenců; tato absurdní epi-

zoda se blíží svému vyvrcholení.“

„Michaeli Poole. Miriam.“

Poole odtrhl pohled od úžasného výjevu na obloze. Před nimi stá-

la Shira: Poole si všiml, že obvyklý prázdný výraz její vyhublé tváře

poněkud narušují tvrdě sevřená ústa a narůžovělé zbarvení nosních

dírek. Za ní bylo vidět, jak se zeměloď hemží lidmi; Přátelé přenášeli

tabulky a další zařízení po trávníku a shromažďovali se u kamenů ve

středu lodi.

„Shiro, u portálu jsou válečné Drážky,“ vyštěkla Bergová.

„Chápeme, co se děje, Miriam.“

„Tak co s tím sakra chcete dělat?“

Shíra ji ignorovala a otočila se k Poolovi. „Musíte zůstat uvnitř

týpí,“ vyzvala ho. „Povrch zemělodi teď není bezpečný. Konstrukční

materiál Xeelee vás ochrání před -“

Poole ji přerušil. „Nepůjdu nikam, dokud mi neřeknete, co chcete

udělat.“

- 115 -

Harry, jehož obraz se mimo obydlí vrátil k normálu, zkřížil paže

a zatvářil se odhodlaně. „Já také,“ řekl bojovně.

Shiřin hlas byl tichý, ale stále ještě rozhodný. „Nemáme v úmyslu

bezprostředně reagovat na vpád Qaxů,“ řekla důrazně,“nemá to žád-

ný smysl -“

Bergová se rozzuřila. „Chcete říci, že teď, co jste je sem přivedli,

necháte je klidně vejít a dáte jim, co chtějí?“

Shira před Miriaminým hněvem couvla, ale nevzdávala se. „Ne-

chápete,“ přesvědčovala ji a v hlase se jí ještě víc projevilo napětí.

„Projekt je zásadní.“

Harry se pokusil vzít Poola za paži, prsty prošly látkou a kůží v

oblaku pixelů.

„Michaeli. Podívej se na Drážku.“

První válečná loď už překročila zenit a zdálo se, že se od zemělo-

di vzdaluje. Hluboko v pórech připomínajících krátery rozeznával

Poole odlesky kovu i krev.

Druhá válečná Drážka právě opustila portál Interface. Byla už ve-

liká jako mince a znatelně se zvětšovala. Druhá mířila přímo na ně.

„Jen dvě,“ zamumlala Bergová.

Poole na ni překvapeně pohlédl; tvář měla nehybnou a tvrdou ja-

ko masku. „Cože?“

„Žádné známky, že by portálem přicházely další. Už uplynulo

dost času na to, aby se objevila třetí.“

Pole potřásl hlavou, ohromen její schopností střízlivě uvažovat i v

situaci tak hrozivé. „Myslíš, že je na druhé straně něco zastavilo?“

Bergová krátce a odmítavě zavrtěla hlavou. „To ne. Myslí si, že

dvě jim zcela postačí.“

Shira vzrušeně mávala rukama. „Prosím,“ žadonila. „Do týpí.“

Poole ji ignoroval. „Co myslíš, že udělají?“ Bergová, která se už

zbavila strachu, nebo jej alespoň silou vůle potlačila, sledovala tichý

pohyb Drážky. „První z nich opouští prostor Jupitera.“

Poole se zamračil. „Kam míří? Do centra Sluneční soustavy?“

„Je to logické,“ odtušila suše Bergová. „Tam se nachází Země,

nic netuší a čeká.“

- 116 -

„A ta druhá?“

„… nám jde po krku.“

„Nemusíte se obávat,“ uklidňovala je Shira. „Až se Projekt napl-

ní, tyto události se …změní v neškodné stíny.“

Poole a Bergová odvrátili pohled od zlověstných manévrů na ob-

loze a zadívali se na Přítelkyni.

„Ona je blázen,“ prohlásila Bergová.

Shira se k nim naklonila, modré oči jí bledě zářily. „Musíte to po-

chopit. Projekt vše napraví. Udržení Projektu v chodu je – musí být –

nejvyšší prioritou pro nás všechny. Včetně vás, našich hostů.“

„I nad naši obranu – a obranu Země – proti útoku Drážky?“ tázal

se Poole. „Shiro, tohle může být největší šance, jakou máme, aby-

chom se útoku ubránili.“

Zřejmě ho vůbec nevnímala. „Projekt musí být dokončen,“ nalé-

hala. „Vlastně ho musíme urychlit.“ Dívka se dívala z jednoho na

druhého, prohlížela si jejich tváře a prosila o pochopení; Michael měl

pocit, že přímo slyší věty, které se jí hnaly hlavou. „Teď půjdete se

mnou.“

„Co myslíš?“ zeptal se Poole Bergové. „Budou nás nutit násilím?

Mají zbraně?“

„Ty víš, že mají,“ potvrdila klidně Bergová. „Viděl jsi, co udělali

s mou lodí.“

„Tak my je nemůžeme k ničemu donutit.“ Zaslechl ve vlastním

hlase frustraci a zoufalství. „Nehodlají se Drážce vůbec postavit;

všechnu víru vkládají do toho svého Projektu. Do magického Projek-

tu, který vše vyřeší.“

Bergová tiše zasténala.

A prudce zaútočila pěstí. Zasáhla Přítelkyni přímo do spánku.

Shira se sesula k zemi, jako když přestřihnete provázky loutce; leže-

la, malou tvář připomínající lebku zabořenou do trávy, poseté růžo-

vými odlesky Jupitera.

Harry, který se na ni díval, jen poznamenal:“No ne!“

„Nebude v bezvědomí dlouho,“ upozorňovala Miriam. „Musíme

jednat rychle.“

- 117 -

Poole vzhlédl ke stále se zvětšující Drážce, která se zvolna otáče-

la. „Co uděláme?“

„Musíme vyřídit obě Drážky.“ zamumlala Bergová. „To jistě,“

přidal se Harry. „Vyřídíme je obě. Anebo, na druhé straně, proč to

nevzít ve velkém? Mám skvělý plán…“

„Buď zticha, Harry,“ umlčel ho Michael nepřítomně. „Tak dobře,

Miriam, posloucháme. Jak to provedeme?“

„Musíme se rozdělit. Harry, je člun Kraba připravený ke startu?“

Harry zavřel oči, jako by se díval kamsi dovnitř. „Ano,“ potvrdil.

Shira se na trávě pohnula a slabě zasténala. „Třeba byste v tom

člunu mohli odletět,“ navrhla Miriam. „Dokud Přátelé stále ještě

zmateně pobíhají sem a tam a snaží se všechno uložit. Vraťte se do

Kraba a vydejte se za první Drážkou, tou, co míří k Zemi. Třeba ji

dohoníte, než zapne hypermotor.“

„A co pak?“

Bergová se zašklebila. „Jak to mám vědět? Dávám to dohromady

za pochodu. Budete muset něco vymyslet.“

„Dobře. A co ty?“

Bergová vzhlédla. Druhá Drážka se blížila k zemělodi stále víc;

měsíc živého masa visel přímo nad nimi. „Zkusím něco udělat s tím-

hle,“ prohlásila Bergová. „Třeba se dostanu k těm vrhačům singula-

rit.“

Shira znovu zasténala a zdálo se, že se snaží zvednout tvář z trá-

vy.

„A co ona?“ zeptal se Poole.

Bergová pokrčila rameny. „Vezměte ji s sebou. Třeba by vám

mohla pomoci.“

Poole se sklonil a dívku zvedl; její vypoulené oči se snažily za-

ostřit na jeho tvář a běhaly po obloze jako nedokonale seřízené sle-

dovací kamery.

Bergová zkoumala Poolovu tvář. „Musíme se rozloučit, Michae-

li,“ hlesla.

Harry stočil pohled z Poola na Miriam, pak zpět na Poola a zdvo-

řile se vypnul.

- 118 -

Michael se zadíval na osadu, na shluk budov z materiálu Xeelee,

ke středu zemělodi. Běželi k nim tři mohutní Přátelé. Ne, čtyři. A

něco nesli. Zbraně?

Obrátil se k Bergové. „Nikdy se ke středu lodi nedostaneš,“ varo-

val ji,“pojď s námi.“

Harryho hlava se náhle zhmotnila v blízkosti Miriamina ucha.

„Je mi líto, lidičky,“ oznámil,“ale na domluvu nemáme dost ča-

su.“

Miriam se krátce usmála, projela si rukou vlasy a zhluboka se na-

dechla. „Ale já nejdu do středu lodi. Sbohem, Michaeli.“ Prudce se

otočila – od Michaela i od blížících se Přátel – a rozběhla se k okraji

zemělodi.

Michael Poole jí po celou sekundu sledoval s otevřenými ústy.

Shira se mu v náručí zazmítala silněji a začala kopat jako chycená

antilopa.

Už nezbýval vůbec žádný čas. Michael se otočil a běžel k lodi s

nemotorným břemenem Shiry v náručí. Hlava bez těla, která měla

patřit jeho otci, se mu vznášela po boku.

Okraj zemělodi před ní byl porostlý zelenou trávou a křiklavě se

odrážel od rudé zjizvené tváře Jupitera. Myšlenky jí pádily.

Z kruhové osady Wignerových přátel to Bergová měla k okraji

zemělodi sto yardů. No, měla by tu vzdálenost překonat za takových

deset sekund – plným během. Ovšem snížení gravitace poblíž okraje

by jí mělo přidat rychlost – pokud nespadne -, ale na druhé straně by

šplhala z gravitační studně zemělodi, takže jí to bude připadat, že

běží do kopce…

Ano. Už začínala mít pocit, že se jí země pod nohama zvedá.

Snažila se využít slábnoucí gravitace a získat veškeré možné vý-

hody; úmyslně zvolňovala a dělala delší kroky, aby ji nohy nesly dál.

Riskovala ohlédnutí. Všimla si, že běžící Přátelé se rozdělili: dva

z nich se zaměřili na Michaela a na dívku, druzí dva běželi za ní.

Byli v dobré kondicí a běželi rychle.

Byli vybaveni laserovými puškami stejného druhu, jaký změnil

- 119 -

její člun v hromadu trosek. Představila si, jak koherentní fotony vylé-

tají z ústí zbraně a zařezávají se jí do zad, rychleji než myšlenka.

Světelné zbrani se nevyhneš… Cítila, jak se jí svaly v zádech napjaly.

Začala klopýtat a snažila se zbavit myšlenek na všechno kromě dal-

šího kroku.

Připadalo jí, že teď stoupá do svahu o úhlu třiceti stupňů. Neod-

vážila se znovu se otočit ze strachu, že uvidí, jak se před ní zeměloď

naklání a padá dozadu; měla obavy, že ztratí rovnováhu. A kruci,

ucítila bolest v hrudi. Plíce lapaly po řídnoucím vzduchu; takhle vy-

soko nad malou gravitační studní zemělodi to bylo stejné, jako by

šplhala po marsovských horách.

Přemýšlela, proč Přátelé prostě nezahájí palbu. Nemuseli ani mí-

řit; stačilo, když jí přetnou páteř, stejně jako když rozřezali její člun.

Ale váhali. Rozhodovali se, co udělat.

Chtějí ji zastavit, ne zabít, uvědomila si; nechce se jim použít

zbraní.

Neměla o nich příliš vysoké mínění, ale aspoň to nebyli zabijáci.

Třeba by bylo lepší, kdyby nebyli tak slušní.

Na blížícím se okraji světa začala pracovat perspektiva.

Rozeznávala jednotlivá stébla trávy, jak se k ní blíží.

Plíce ji pekelně pálily. Cítila, jak vyplazuje jazyk. Bolela ji celá

hruď, a s ní i svaly na zádech a na pažích. A nohy se jí třásly, ztuhlé

po výstupu na svah, jako by věděly, k čemu se blíží.

Všechno to ignorovala; zamávala rukama v řídnoucím vzduchu,

odrazila se od trávy a odkopla zeměloď za sebe.

»Rovina« se prudce naklonila, letěla nad Alpami ve tvaru šálku.

A pak už pod nohama neměla trávu.

Předklonila se a zakopla o okraj světa; hybnost ji odnášela od

zemělodi k růžovému světlu Jupitera, ruce a nohy roztažené jako

nějaká podivná mořská hvězdice. Jak zvolna letěla, spatřila, jak se

ozbrojená četa rozplácla na trávě. Upustili zbraně a lapali po řídkém

vzduchu, tváře se jim změnily v masku ohromení.

Byla ztracená ve vesmíru, plíce měla prázdné. Visela bez hnutí

mezi zemělodí a Jupiterem. Okruh vidění jí pomalu zastírala tma.

- 120 -

Ach, Bože, Michaeli, třeba tohle nebyl právě ten nejlepší plán.

Michael Poole běžel kolem osady k lodi a ruce ho bolely od tíhy

napůl bezvědomé Shiry. Byl téměř vyčerpaný.

Viděl, jak se Bergová vrhá z okraje světa do prostoru. Hlavou mu

blesklo, zda si rozmyslela, co dělá. Ohlédl se; pohyb hlavy jen zvýšil

bolest v hrudi.

Dva Přátelé ho stále pronásledovali. Byli tak blízko, že postřehl

bláto na růžových kombinézách, zachmuřený výraz jejich tváří bez

vlasů, lesknoucí se plastik laserových zbraní…

Harry se vznášel vedle něho, nohy mu vířily jako ve zrychleném

kresleném filmu. „Hrozně nerad jsem poslem špatných zpráv,“ vyde-

chl,“ale začínají nás dohánět.“

Poole vydechoval mezi kroky. „Pověz mi něco… co ještě ne-

vím.“

Harry hbitě hodil pohled přes rameno. „Vlastně nevím; proč tě na

místě neodstřelí.“

„Nech si ty… silácké řeči…“ hekal Michael, ramena a paže bo-

lestí téměř necítil, ,,a… udělej něco!“

„Jako co?“

„Použij… tu svoji iniciativu, sakra,“ zavrčel Michael.

Harry se zamračil, promnul si bradu a zmizel. Náhle se od Poolo-

vých pronásledovatelů ozvaly výkřiky, nad hlavou mu zasvítily lase-

ry a zavoněl ozón.

Stále v běhu riskl Michael ještě jeden pohled za sebe.

Před oběma Přáteli se zhmotnila podoba Harryho vysoká deset

stop, třpytivý obrazec z poloprůhledných pixelů o velikosti pěsti.

Zastavili se jako vrostlí do země a ohromeně jej přejeli lasery. Bledě

růžové paprsky neškodně zrnitým obrazem projely a lehce se ohýba-

ly díky refrakci v atmosféře.

Ale během několika sekund přestali Přátelé virtuálovi věnovat

pozornost. Hodili si zbraně na ramena a pokračovali v pronásledová-

ní; Harry se před nimi znovu a znovu objevoval, základní matrice

virtuálova těla na sebe brala řadu forem, ale Přátelé téměř nezpo-

- 121 -

malili a klidně běželi skrz ten neškodný oblak pixelů. Poole sklonil

hlavu a běžel.

„Michaeli!“ Poole prudce vzhlédl. Člun z Kraba se k němu blížil,

kovový náboj, jenž se vznášel několik stop nad plání. Anglický tráv-

ník pod ním se ohýbal, stébla si lehala. Z otevřené propusti zářilo

pohostinné žluté světlo.

Harryho zesílený hlas se odrážel od vzdálených budov.

„Michaeli, budeš mít tak jednu šanci… doufám, že máš lepší na-

časování než výdrž.“

Michael pádil po trávě s neforemným břemenem v náručí. Dech

mu chrčel v hrdle. Člun se k němu sunul rychlostí padesát mil za

hodinu, otevřený vchod zel jako ústa.

Nad hlavou měl purpurově růžové světlo, ve vzduchu voněl ozón

a v šedobílém krunýři člunu se objevil malý otvor. Stoupal z něj

dým; člun se jakoby zachvěl, ale stále letěl.

Vypadalo to, že Přátelé odvrhli veškeré skrupule ohledně použití

zbraní.

Člun už mu zaplnil celé pole vidění. Poole skočil.

Zavadil pravou holení a levým nártem o rám dveří; projela jím

bolest a ucítil teplo – tekla mu krev. Tvrdě dopadl na kovovou pod-

lahu přechodové komory a ztěžka přistál na Shiře. Dívka pod jeho

vahou vyjekla, oči měla hrůzou rozšířené. V jednom propletenci

klouzali po podlaze. Poolovy zraněné nohy zanechávaly na kovu

krvavou stopu; přirazilo je to k zadní stěně komory a Michael se

znovu udeřil tak silně, až mu úder vyrazil vzduch z plic.

Laserový paprsek mu zasvítil několik palců nad hlavou.

Člun se vznesl, dveře komory se klouzavě zavíraly. Poola, který

se snažil vstát, ten pohyb znovu srazil na zem, tentokrát vedle dívky.

V hrudi cítil strašný tlak. Nebyl s to se jedinkrát pořádně nadechnout

od chvíle, kdy udělal těch několik posledních zoufalých kroků po

trávníku zemělodi, a teď mu připadalo, že se ocitl v naprostém va-

kuu.

Přinutil se zvednout hlavu a kalným zrakem pohlédl na zavírající

se dveře. Zahlédl zlomek lososově růžového Jupitera a klín hvězd;

teď už byli vně atmosféry zemělodi a nad kouskem její modré oblo-

- 122 -

hy, a jejich vzduch unikal do vesmíru nad Jupiterem.

Snášela se na něj temnota. Z nohou mu vystřelovala bolest a pro-

jížděla jím jako nůž, takže málem omdlel. Dívka vyjekla, jakoby

velmi zdaleka. Měl pocit, že zaslechl Harryho hlas. Plíce měl prázd-

né. Byla mu zima. Zavřel oči.

Bergová udělala jedno a půl salta; než ji řídký vzduch zpomalil.

Pak padala z hlediska polohy zemělodi hlavou dolů. Gravitace byla

tak slabá, že měla pocit, jako by na obloze visela.

Ruce a nohy měla doširoka roztažené a z plných plic nasávala

chladný vzduch. Hleděla na zeměloď. Největší nebezpečí ze všech –

největší mezi řadou nebezpečí, jak připustila – bylo, že by mohla

dosáhnout únikové rychlosti. Poletí dál k Jupiteru s plícemi zoufale

lapajícími po posledních molekulách kyslíku? Snažila se ochutnat,

zda vzduch ještě nezřídl, ale nedokázala to zjistit.

Zeměloď před ní ležela jako nějaká hračka. Ona visela hlavou do-

lů přímo pod ní, takže se dívala na plochou kopuli z šedého kon-

strukčního materiálu Xeelee o průměru čtvrt míle, která tvořila její

základnu. Jednolitost kopule narušovaly kruhové otvory o průměru

asi jednoho yardu, což musela být ústí vrhačů singularit, které popsal

Poole. Kopule jí matně připomínala nějaký prastarý sportovní stadi-

on, vytržený ze Země a vržený hlavou dolů na orbitu kolem Jupitera;

avšak ze základny stadionu se tyčily budovy z téhož materiálu a na-

půl zřícené dávné kameny Stonehenge. Poblíž okraje obrácené kraji-

ny rozeznávala oba pronásledovatele. Zírali na ni a drželi se stropu z

trávy jako dvě narůžovělé mouchy, obrácená gravitace otáčela jejich

zbraně ke trávě.

Za zemělodí se na oblohu valila válečná Drážka. Jupiter vrhal

dlouhé paprsky světla na šedý sloní trup.

Teď zaslechla slabounký šepot vánku u uší, když ji slabé a slože-

né gravitační pole pomalu táhlo zpět k umělé obloze. Oddechla si:

alespoň nezemře udušením, bezmocně zavěšená vedle Jupitera.

Zdálo se, že se zeměloď naklání směrem k ní, nastavuje jí kopuli

a skrývá stranu porostlou trávníkem. Brzy trup zakryl i samotnou

Drážku.

- 123 -

Na jeden kratičký okamžik byla sama. Visela v bublině mrazivé

modré oblohy, chuchvalce bílých mraků pluly vzduchem a klouzaly

přes okraj zemělodi. Bylo naprosté ticho a téměř úplný klid. Necítila

žádný strach ani lítost, byla unášena vírem událostí a nemohla sama

udělat nic, než se prostě uvolnit a čekat, až bude moci zareagovat na

to, co přijde. Snažila se mít prázdnou mysl, soustředit se jen na každý

další bolestivý nádech.

Vánek jí zafoukal do tváře silněji; cítila, jak jí čechrá krátké vla-

sy, volná kombinéza se jí na hrudí a na nohou nadula.

Zadívala se na kopuli pečlivěji a zaměřila se na nejbližší ze zdán-

livě náhodně umístěných ústí vrhačů singularit, asi dvě stě yardů

daleko od kraje zemělodi. Měřením pomocí palce určila, že se ústí

pomalu zvětšuje a naklání směrem k ní jako otvírající se ústa.

Zjistila, že spolu s úlevou cítí i zvláštní lítost. Tolik k malé mezi-

hře ve vzduchu: vypadalo to, že si ji svět plný událostí přitahuje.

Kopule z šedého konstrukčního materiálu se k ní blížila, měla se s

ní srazit asi dvacet yardů od okraje zemělodi. Byla celkem ráda, že se

zatím vyhne ústím vrhačů; xeelský materiál byl mononukleární a

dobře si pamatovala práh Shiřiny chatrče, ostrý jako břitva.

Gravitace u této části kopule by měla být asi čtvrtinová – v po-

rovnání s normálním gravitačním polem Země uvnitř plavidla. To

stačí, aby o ni udeřila dost silně. Snažila se podle sílícího větru nato-

čit, lehce ohnula ruce a nohy, rukama si držela tvář.

Michael otevřel oči.

Dýchal normálně. Díkybohu. Dopřál si luxusní doušek hustého

teplého vzduchu.

Byl uvnitř kovové krabice, která byla přechodovou komorou člu-

nu. Podlaha pod ním byla měkká – příliš měkká. Pravou rukou zašát-

ral kolem a kovovou podlahu objevil až několik stop pod vlastní pá-

teří: neúmyslně se tak vznesl ještě o trochu výš.

Beztíže. Jsou ve vesmíru.

Když otočil hlavu, stále ho ještě bolela ramena, hruď a krk od té

námahy v řídkém vzduchu zemělodi. Vedle něj se vznášela Shira,

schoulená do kozelce, matné světlo propusti se slabě odráželo od

- 124 -

elegantní kopule její hlavy. Dívčina tvář vypadala ve spánku velmi

mladě. Z uší jí prýštily pramínky krve a svíjely se ve stavu beztíže

jako hádci.

Poole se opatrně, bříšky prstů, dotkl vlastní tváře. Na nose a na

uších měl krev. Tím pohybem se ve vzduchu zakýval, zvednuté nohy

se srazily a on opět pocítil bolest ve zraněné holeni a nártu. Slabě

vykřikl.

Harryho tvář se mu zhmotnila těsně před očima. „Jsi naživu,“

konstatoval virtuál. „Vlastně jsi i vzhůru.“

Poole zjistil, že se jeho vlastní hlas omezil na nepříjemný skřípot.

„Perfektní načasování, Harry. Proč jsi to nestihl o chvilku dřív?“

Harry trochu pozvedl obočí. „Překvapení,“ ušklíbl se.

Michael zavřel oči. „Nech mě spát.“

„Je mi líto. Za minutu se spojíme s Krabem. Pak odsud musíme

zmizet. Útočíme na inteligentní válečnou loď z budoucnosti o průmě-

ru jedné míle. Nebo si už snad na ten plán nevzpomínáš?“

Michael zasténal a zavřel oči ještě pevněji.

Jako první ucítily tvrdý povrch ruce, nohy a kolena. Konstrukční

materiál byl hladší než led, náhlý chlad prošel dlaněmi Bergové jako

elektrická rána. Nechala ruce a nohy volně sklouznout pod sebe. Od-

vrátila tvář, aby hruď a stehna narazily na povrch relativně jemně.

Rozplácla se na kopuli, končetiny doširoka rozhozené. Ležela ně-

kolik minut bez hnutí a jen sykala, s tváří přitisknutou k chladnému

materiálu.

Zažila už horší přistání.

Světlo se změnilo. Zvedla hlavu. Drážka opět stoupala nad zakři-

vený obzor kopule, zlověstný měsíc z živého masa, s důlky pro oči a

ústí zbraní.

- 125 -

Kapitola 11

Harryho hlas zněl napjatě. „Michaeli, Drážka útočí na zeměloď.“

Michael Poole, jehož hruď tížila dvojnásobná gravitace Kraba,

ležel na lůžku naznak. Zeslabená světla Kraba kolem něj vytvářela

pohodlné moře známého klidu.

Nad ním, přímo před plujícím Krabem, se tyčila Drážka, kterou

se rozhodli pronásledovat, jako znetvořená tvář a viditelně se zvětšo-

vala. Ostatní lodě obíhaly kolem Drážky v pomalé a složité gavottě.

Celý obrázek působil téměř příjemně; mírumilovně a tiše.

Poole unaveně ležel, jeho schopnost vstřebat změny byla vyčer-

pána. Připadal si skoro jako v těch ztracených dnech, kdy se sám

plavil Oortovým oblakem.

Shira, na vedlejším lůžku, jejíž křehkou postavu dvojnásobná

gravitace drtila, slabě sténala. Poole se k ní neochotně otočil. Její tvář

vypadala ztrhaně, pod očima i na nose měla slzy, tváře jí pokrývaly

barevné skvrny; oči byly jako dvě červené rány. Harryho hlava bez

těla se vznášela ve stínu několik stop nad nimi s nečitelným výrazem.

„Sakra,“ hlesl Poole. „Harry, ukaž mi zeměloď.“ Část kopule

zmatněla a skryla obraz Drážky i jejích bezmocných lidských protiv-

níků; objevila se na ní velká růžová skvrna, dlaždice travnaté zeleně

a koule živé tkáně. Zeměloď trpasličích rozměrů ve tvaru šálku vise-

la pod útočící válečnou lodí jako nějaká absurdní ozdoba, s travnatou

stranou odvrácenou, břicho z konstrukčního materiálu natočené ke

Drážce jako zvíře, když se vzdává. Z vnitřností Drážky vyšlehl viš-

ňově červený paprsek a zastínil i světlo Jupitera. Zeměloď se viditel-

ně zachvěla.

„Hvězdoborce,“ vydechla Shira s rozšířenýma očima. „Drážka

používá hvězdoborce.“

„Co jste očekávala?“ odpověděl Poole zachmuřeně. ,.Vydrží kon-

strukční materiál Xeelee útoky paprsky hvězdoborců?“

„Já nevím. Třeba nějakou dobu. Zeměloď není válečná loď, Mi-

chaeli.“

Poole se zamračil. Ve zvětšeném a elektronicky zaostřeném obra-

- 126 -

zu na kopuli bylo zřejmé, že vyústění vrhačů singularit tvoří výrazné

slabé body v pancíři lodě. Kauzální stres zřejmě stále ještě ovlivňo-

val sílu a přesnost palby Drážky. Ale jakmile se Drážce podaří trefit

do ústí, bude brzy po všem, bez ohledu na to, kolik toho onen magic-

ký materiál Xeelee vydrží.

Náhle se objevil kouř a z jednoho z ústí vrhače vyšlehl oheň.

Světlo bylo jasně modré a silně přecházelo do ultrafialova. Poole,

zvyklý na tiché blikání světelných a částicových zbraní, jen zíral.

Dva světelné body, intenzivně zářící a vířící kolem sebe, vylétly z

vrhače, obkroužily sloup dýmu a světla a po spirále se snášely k trpě-

livě čekajícímu Jupiteru.

„Co bylo sakra tohle?“ zeptal se Harry. „Singularity,“ vydechl

Poole. „Sotva tomu dokážu uvěřit. Spustili vrhač a zatím vystřelili

dvě singularity. Přátelé se brání. Třeba Bergová -“

„Ne.“ Shiřina tvář byla klidná i přes závoj slz. „Tohle je Projekt.

Začali s realizací Projektu.“ Když hleděla na obraz na stěně kopule,

oči jí zářily radostí.

Znovu vzplál hvězdoborec. Obraz zhasl, když se přetížil údaji,

kopule zčernala; pak se znovu rozjasnila.. Přímo nad Poolovou hla-

vou se Drážka, kterou pronásledovali, otočila a ústí zbraní se zlo-

věstně třpytila.

„Myslím, že nás zpozorovali,“ konstatoval Harry.

Břicho Drážky se blížilo k zemělodi jako obrovská přikrývka.

Nejbližší ústí děla bylo stále ještě několik yardů daleko.

Bergová se přitiskla ke kopuli. Trup z živého masa se valil přímo

nad ní, tichý a děsivý, jako dlaň nějaké obrovské ruky. Kovové kon-

strukce, podle rozměrů mohly být dělostřeleckými stanovišti, hleděly

přímo na ni. Pak jí v zorném poli proplula těžce zraněná část, jakýsi

obrácený bazén krve a potrhaného masa. Všimla si, že v té husté krvi

podobné oleji cosi plavalo: symbiotické organismy – zařízení – se

trpělivě snažily napravit nejvážnější poškození. Jak jí tak nad hlavou

visely celé akry masa spáleného na uhel, začalo se jí dělat nevolno;

ale samozřejmě tu nebyl žádný zápach ani zvuk, Drážka byla stále

vně atmosféry Zemělodi.

Dokáže materiál Xeelee odolat zbraním válečné Drážky? Třeba

- 127 -

ne. Ale určitě by mohl být částečnou ochranou…

Musela se dostat do kopule.

Snažila se ignorovat všudypřítomný strop živého masa a sunula

se po břiše k otvoru v kopuli.

Byla pomalá, tak sakra pomalá. Po několika sekundách se zasta-

vila a unaveně si lehla, tvář položila na šedý povrch.

Bylo to všechno nesmyslné. Plazit se je k ničemu, jen ji to zpo-

malí.

Snažila se tichým mumláním dodat si odvahy a očima se pečlivě

vyhýbala noční můře, která zakrývala oblohu. Pak se přinutila klek-

nout si, opřela se a nejistě vstala.

Jako v odpověď se všude kolem ní rozzářil jasný paprsek barvy

višňové červení; kopule se zachvěla jako živá bytost.

Upadla, tak prudce, že se obličejem udeřila o kopuli. Pak, když

vrhač singularity vypálil, její tělo na chvějící se kopuli přímo za-

chrastilo. Odstrčila se od ní a nechala na šedém povrchu krev z nosu

i zraněných úst.

Znovu vstala. Byl cítit závan ozónu, vítr se jí opíral o hruď, ale v

řídkém vzduchu byl dosti slabý. Dva světelné body, které musely být

singularitami, stoupaly v pilíři kouře k narůžovělé obloze. Vířily ko-

lem sebe jako svatojánské mušky. Chraplavě zajásala: zdálo se, že ti

dobří se alespoň brání…

Ale pak zjistila, že ten sloup dýmu, v němž singularity stoupaly

vzhůru, téměř ořízl okraj kopule. Prošel těsně mezerou mezi kopulí a

břichem Drážky a zamířil k Jupiteru.

Přátelé se nesnažili na Drážku zaútočit ani se nehodlají bránit;

stříleli ty své singularity na Jupiter. I v tomto vypjatém okamžiku jim

záleželo jen na tom jejich zatraceném Projektu.

„Hajzlové,“ zasyčela Bergová. Dala se do běhu. Ignorovala bolest

způsobovanou řídkým vzduchem v plicích, zápach spáleného vzdu-

chu, poryvy větru i chvějící se kopuli. Snažila se přijít na to, co udě-

lá, až se dostane k ústí vrhače. Trubice měly asi tři stopy v průměru,

a ke spodní základně kopule bude muset spadnout asi dvacet yardů

hluboko. Několik prvních yardů by snad mohla sklouznout a pak

použít ruce a nohy k brždění.

- 128 -

Kolem se rozlila pekelná záře hvězdoborce. Zapomněla na

všechny připravené plány, zaclonila si rukama tvář a vrhla se

střemhlav do ústí vrhače.

I když teď už ústí zbraní Drážky musela být otevřena, i když se

válečná loď z budoucnosti valila na obyvatele této doby jako obrov-

ská stěna živého masa na obloze, mohutná a děsívá, od flotily plavi-

del k nim přilétala osamělá loď tvaru zápalky po dráze vyvolávající

přetížení řádu 2 g.

Jasoft Parz tomu stěží dokázal uvěřit.

Loď byla asi míli dlouhá, plamen jejího pohonu šlehal z bloku

kometárního ledu; vystupoval z něj dlouhý, jemný kovový stonek a

na jeho vrcholu byla umístěna průzračná obytná kopule. Tvořila

skvrnu matného světla. Jasoft si téměř představoval, že uvnitř kopule

rozeznává skutečné živé lidi.

Jasoft poznal design na základě výzkumu, který prováděl pro

mrtvého guvernéra. Tohle byla loď VJT, poháněná fázovou energií

dělících se supersil. Vypadala tak křehká.

Cosi se v Jasoftovi pohnulo, cosi dávno ztraceného a izolovaného

stejně, jak byl on sám uzavřen v groteskní oční bulvě Drážky.

Musel něco udělat, nějak pomoci.

Odsunul se od čočky. Krátkými a ztuhlými tempy plul v husté en-

topické kapalině oční komorou a hledal způsob, jak hostitelskou

Drážku poškodit.

Bergová se skřípotem padala průsvitnou trubicí vrhače singulari-

ty.

Hlaveň ji zřejmě chránila před zářivým červeným světlem útoku

hvězdoborce, ale vnitřní povrch byl kluzký a nedokázala se rukama

ani nohama na stěnách ničeho zachytit. Narážela do stěn, kopala do

nich a vzpírala se ze všech sil, aby vytvořila alespoň nějaké tření.

Věděla, že spodní ústí trubice je šest stop nad křišťálovou podlahou

vnitřního sálu. Snažila se natočit tak, aby dopadla na zadek a nepo-

lámala si ruce a nohy -

- 129 -

Vylétla z vrhače ven.

Rovina singularit, složená z diamantových bodů v mřížce modro-

bílého světla, se k ní řítila a udeřila ji do zad.

Po několik sekund ležela jak dlouhá tak široká a hleděla na kopu-

li. Ze vzdálených ústí děl zářilo višňově červené světlo.

Opatrně pohnula nohama a promnula si prsty. Projela jí čepel bo-

lesti, ale nezdálo se, že by měla něco zlomeného. Plíce měla v jed-

nom ohni: záda i hruď byly jednou velkou změtí odřenin. Sotva do-

kázala zalapat po dechu, aby se pořádně nadechla.

Je to příjemné jen tak tady ležet, pomyslela si, jen tak ležet a dí-

vat se na ten ohňostroj…

Nad kopulí opět zazářil hvězdoborec – ne, uvědomila si s hrůzou:

teď už svítil skrz kopuli – a jak pozorovala materiál Xeelee, začal se

škvařit a bublat jako roztavený plastik.

Omdlévání budu muset nechat na později, rozhodla se.

Převalila se a namáhavě se vyškrábala na nohy, celkovou ztuhlost

i bolest v nohou a hrudi ignorovala. Dutý střed zemělodi byl hoto-

vým úlem. Přátelé pobíhali, přenášeli různá zařízení, pracovali u ří-

dících panelů a vykřikovali příkazy jeden na druhého. Ale jak si Ber-

gová dobře všimla, nebyl v tom žádný chaos ani panika. Přátelé

přesně věděli, co dělají. Scéna vyvolávala představu velké továrny –

snad elektrárny – uprostřed krizové situace.

V tom zmatku si zřejmě nikdo nevšiml jejího neobvyklého pří-

chodu. Viděla mnoho škod, způsobených masivním útokem Drážky.

Poblíž byl vyhořelý řídící pult, na něm ležela vyzáblá těla dvou mla-

dých lidí.

V jednom vrhači se zablesklo, což ji přinutilo zakrýt si oči; pár

singularit vyrazil z roviny pod jejíma nohama, vlétl do trubice vrhače

a prolétl kopulí jako duše stoupající do nebe. Cítila, jak se rovina

chvěje při zpětném rázu po výstřelu tak velkého kousku hmoty.

A pak se nad ní rozlehl hluk, jako když vydechne nějaký obr.

Vzhlédla. Poškozená část kopule byla rozžhavená doběla; asi čtvrtina

se už začínala hroutit a pod neutuchajícím útokem Drážky ztrácela

strukturální integritu.

Bylo cítit spáleninu.

- 130 -

Bergová poznala jednoho muže – vlastně chlapce – Přítele Jaara,

který sem vzal Poola na prohlídku. Pracoval uprostřed skupinky dal-

ších Přátel a skláněl se nad tabulkami s něčím jako schématy trajek-

torií singularit. Holou lebku měl pokrytou krví a sazemi, kombinézu

roztrženou a špinavou; vypadal unaveně, ale svou práci zvládal.

Bergová přešla několika kroky halu. Prodrala se davem a popadla

Jaara za paži, aby ho odtrhla od tabulky.

Tváří mu přelétlo podráždění a nadměrné vyčerpání. „Miriam

Bergová. Jak jste se sem dostala? Myslel jsem -“

„Vysvětlím to později. Jaare, útočí na vás. Co s tím chcete dělat?“

„Dokončíme Projekt,“ odpověděl a vyprostil paži. „Prosím, Miri-

am -“

Popadla ho za ramena a otočila si ho, aby se na ni musel dívat.

„Podívejte se nahoru, sakra! Drážka používá hvězdoborec. Celá ta

zatracená střecha vám spadne na hlavu, ať už je z čeho chce. Není

čas na dokončení vašeho vzácného Projektu. Vy selžete, Jaare, pokud

s tím něco neuděláte.“

Unaveně ukázal na silný shon kolem.

„Připravili jsme havarijní harmonogram dokončení Projektu, ale

už tak zaostáváme. A máme ztráty na životech.“

Vzhlédl a zdálo se, že při pohledu na hroutící se kopuli sebou tr-

hl.

„Proč nepoužijete hypermotor?“

„Ten už je zničený,“ povzdechl si Jaar. „Komponenty byly ulo-

ženy ve struktuře kopule; přišli jsme o ovládání krátce po zahájení

útoku -“

„Panebože.“ Bergová si pročísla vlasy ztuhlými prsty. Už neměli

možnost uprchnout, jen bojovat. A ona nebude bojovat jen pro dobro

lidstva, ale i za vlastní život…“Tak dobře, Jaare, ukažte mi, jak ty

zatracené vrhače singularit fungují.“

Jasoft Parz byl na sebe dost pyšný.

Nebyl vědcem ani technikem a neměl ani jejich představivost.

Ale jak zjistil, stále ještě měl jistou inspiraci.

- 131 -

Ve schráně systémů podpory života našel záložní ochrannou

kombinézu. Roztrhl ji o ostrý okraj schrány a udělal z ní malý stan

podobný týpí; materiál kombinézy se ve snaze obnovit ztracenou

pevnost spojil podél nových, jím vyznačených švů.

Připevnil jej na nervový kmen Drážky a maskou kombinézy ho

naplnil dýchatelným vzduchem, čímž vytvořil malou atmosférickou

bublinu v entopické kapalině.

Začal prohrabávat další obsah schrány. Třeba bude muset ten me-

chanismus rozebrat, aby se mu podařilo rozdělat oheň…

Válečná Drážka visela nad kopulí Kraba poustevní ka a otáčela se

prudkými, trhavými a mechanickými pohyby.

Michael Poole to téměř fascinovaně sledoval; vedle samotné vý-

hrůžně masivní fyzické přítomnosti bylo cosi obscénního na této

směsi obrovského živého tvora a mechanických strojů nesoucích

smrt. Michael si vzpomněl na prastaré mýty minulosti, na nemrtvé.

Žádný div, že Země byla – bude – v područí těchto věcí.

Michael pohlédl na Shiru. Přítelkyně – vyčerpaná, rozcuchaná,

drcená dvojnásobným přetížením VJT lodi – ležela bez hnutí na le-

hátku vedle jeho vlastního. Oči měla otevřené – vytřeštěné – ale stej-

ně nic neviděla. Koutkem oka zahlédl namodralý záblesk kdesi u

kraje kopule.

Harryho hlava bez těla poletovala kolem jako dětský balónek.

„Co to bylo?“

„Verniery. Polohové trysky.“

„Já vím, co to jsou verniery,“ zavrčel Harry. Hlava se teatrálně

pootočila, aby se mohla podívat na Drážku. Obrovská inteligentní

loď se teď vzdalovala od zenitu Kraba. „ Ty otáčíš loď?“

Michael se opřel na lehátku a zkřížil paže. „Předem jsem nastavil

program,“ vysvětloval. „Loď se otáčí o sto osmdesát stupňů.“

„Ale pohon VJT stále ještě funguje.“ Hlava opět vzhlédla ke

Drážce a zavřela jedno oko, jako by odhadovala vzdálenost. „Měli

bychom už zpomalovat. Michaeli, doufáš snad, že se s tou věcí naho-

ře spojíme?“

- 132 -

„Ne,“ usmál se Michael. „Ne, spojení není v plánu.“

„Tak jaký máš plán, dobrý bože?“

„Podívej, Harry, víš stejně dobře jako já, že tahle stará bečka není

žádná válečná loď. Vyjma několika skenovacích laserů v Berryho

fázi pro získávání archeologických obrazů nemám kromě samotné

lodi nic, co bych mohl použít jako zbraň.“ Vleže pokrčil rameny.

„Možná, kdybych si byl přivezl nějaké vzorky z Oortova oblaku,

mohl jsem mít kameny -“

„Co tím myslíš,“ ušklíbl se Harry vševědoucně,“kromě samotné

lodi?“

„S tím zrychlením dvou g máme vůči Drážce poměrně vysokou

rychlost. Až se otočíme, potrvá jen několik minut, než se k ní přiblí-

žíme: i se zapnutým pohonem VJT jí ztratíme jen málo… došlo ti to;

Harry-? Narazíme do Drážky zadkem a z VJT motoru budou šlehat

plameny -“

Shira zvedla pomalu a váhavě ruce a dlouhými prsty si zakryla

tvář.

„Panebože,“ vydechl Harry a jeho virtuální hlava se nafoukla v

obrovskou parodii tváře zvící šesti stop.

„My staranujeme válečnou Drážku. Ach, je to dobrý plán, Micha-

eli.“

„Máš snad lepší nápad?“

Ve ztemnělé kopuli nad nimi se objevil obraz: válečná Drážka vi-

děná ze zadních kamer Kraba. Kovově šedé světlo trupu Drážky se

lesklo v Harryho velkých očích z pixelů. „Michaeli, jakmile se Dráž-

ka sebere a dotkne se nás tím zatraceným hvězdoborcem, bude z té-

hle lodí změť roztaveného kovu.“

„Pak zemřu v boji. Opakuji: Máš snad lepší nápad?“

„Ano,“ opáčil Harry. „Tvůj první nápad. Utečeme zpátky do oho-

nu komety a doletíme si pro nějaké kameny.“

Za obrovskou průsvitnou Harryho hlavou se pohyb Drážky zře-

telně změnil. Michael se pootočil a snažil se v tom pohybu rozeznat

nějaký řád. Nebylo otáčení válečné lodi najednou náhodilejší a trha-

nější?

- 133 -

Když to tak vezmeme, čekal, že v tuto chvíli už budou mrtví.

Dělo se snad něco s Drážkou?

Čtvrtina kopule se už zřítila. Ústí vrhačů se s téměř půvabným

pohybem hroutila. Konstrukční materiál Xeelee se skládal do sebe

jako hořící plastik a spárami Miriam rozeznávala ostré světlo hvězd i

odlesk višňově červeného paprsku hvězdoborce.

Roztavený konstrukční materiál pršel na rovinu singularit. Přátelé

se rozlétli jako hmyz, když se na ně snášely trosky, rozžhavené do

ruda a ostré jako břitva. Od poničeného místa dul vítr a šířil se do

zbytku haly; Miriam cítila kouř i škvařící se maso.

„Panebože,“ vydechla Miriam. Věděla, že má štěstí; pult vrhače

singularit, u něhož pracovala spolu s Jaarem, byl hodně daleko od

hroutící se části kopule. Jaar neartikulovaně vykřikl a odskočil od

pultu. Bergová ho popadla za paži. „Ne!“ obrátila ho k sobě. „Ne-

buďte hloupý, Jaare. Nemůžete jim vůbec nijak pomoci; vaše místo

je tady.“

Jaar se zoufale podíval ke zničeným částem zemělodi.

Oslepil ji záblesk višňově červeného světla. Drážka si našla cestu

zhroucenou kopulí a zaútočila paprskem hvězdoborce přímo na halu.

Miriam zvedla ruku, aby si odstínila výhled od záře kopule, a zjistila,

že křišťálový povrch na jedné sekci roviny singularit potemněl a tříští

se; rozbíhaly se po něm pukliny jako na tajícím ledu. Všichni lidé z

toho místa zmizeli. A samotné singularity, jako doběla rozžhavené

svatojánské mušky zajaté v síti modrého světla, se začaly hýbat a

klouzat.

Zdálo se, že Přátelé ztratili disciplínu. Odcházeli od pultů a zou-

fale se drželi jeden druhého, nebo se beznadějně hnali ke zničené

oblasti. Ústí vrhačů singularit mlčela; nové jiskry už nevyletovaly do

vesmíru.

Přátelé skončili, uvědomila si Bergová.

Pustila Jaara a otočila se zpátky k pultu. Snažila se vše ignorovat

– zápach masa, vítr na tváři, děsivý skřípot hroutícího se materiálu

Xeelee – a uvažovala o konstrukci ovládání vrhače. Na všechno se

používala doteková obrazovka a logika byla naprosto jasná.

- 134 -

Lehce ťukala na barevné čtverce a spustila proceduru grafického

řízení.

Koutkem oka zahlédla schematický diagram zemělodi – obrovské

části kopule, planoucí rudě, grafy, číselné seznamy a údaje o mírněj-

ším poškození.

„Jak moc špatné to je?“ zeptala se Bergová. „Ztrácíme vzduch?“

Jaar ji nepřítomně sledoval, tváří mu probíhaly stále hlubší vlny

bolesti. „Ne,“ zavolal chraplavě do chaotického hluku. „Narušení

kopule je až nad atmosférou; gravitace singularit udrží většinu vzdu-

chu v husté vrstvě blízko povrchu… Aspoň několik příštích minut.

Ale vzduch nakonec trhlinou unikne. Pohltí všechen žár, vyvalí se

ven… a kopule se může propadat dál.“

„Dobře. A jak vypadá situace v rovině singularit?“ Neurčitě po-

hlédl k pultu a nerozhodným pohybem zvedl ruku; skoro náhodně

cosi vyťukal na obrazovce. „Ztratili jsme ovládání téměř třiceti pro-

cent singularit. Integrita udržující elektromagnetické sítě je pryč.“

Bergová se zamračila a snažila se v duchu si to rozebrat. „A co to

znamená pro nás?“

„K podobnému scénáři jsme nedělali žádné simulace.“ Otočil se k

ní, pot na vyholené lebce se leskl v záři hvězdoborce. „Toto je kata-

strofické selhání: od tohoto okamžiku nemáme na vybranou žádné

možnosti. Uvolněné singularity se budou vzájemně přitahovat a vy-

tvářet roje. Výpočty n-těles by mohly být zajímavé… roje singularit

nakonec samozřejmě implodují. Je po všem.“ Ramena se mu prudce

zachvěla pod tenkým oděvem z obnošené růžové látky.

Dívala se na něj. Měla pocit, že právě v této chvíli by byl zlome-

ný Jaar ochoten říci jí vše, co chtěla o tom zatraceném Projektu vě-

dět, že všechny otázky, které ji trápily od doby, kdy se dostala těmto

Wignerovým přátelům do drápů, by byly konečně zodpovězeny…

„Bože, kdybych na to měla dost času.“ Pohlédla na pult před se-

bou, zvedla ruce k dotekové obrazovce ale konfigurace byla jiná. Jak

se dívala, klouzaly po ní světelné bloky; ta zatracená věc se jí měnila

před očima. „Jaare, co se to děje?“

S pramalým zájmem mrkl na obrazovku. „Kompenzace ztrace-

ných singularit,“ vysvětlil. „Rozdělování hmotností bude pokračovat,

- 135 -

až se narušené singularity znovu ustálí do stálé konfigurace.“

„Tak dobře.“ Sledovala klouzající barevné bloky a snažila se po-

chopit osobnost celého ovládacího pultu. Pomalu začínala chápat, jak

nový vzorec odpovídá matrici, kterou si zapamatovala dříve, váhavě

zvedla ruce k obrazovce -

Pak posuny a náhodné rekonfigurace začaly znovu. Spustila ruce.

„Sakra,“ vydechla. „To mám za to, že si představuji, jak to bude jed-

noduché.“ Popadla Jaara za paži; pohlédl na ni lhostejně. „Poslou-

chejte mě, Jaare, musíte se vyklubat z té své skořápky a pomoci mí s

tím. Sama to nezvládnu.“

„Pomoci vám s čím?“

„Vystřelit singularitu.“

Zavrtěl hlavou; Bergová si nebyla jistá, ale měla pocit, že se té-

měř trpělivě usmívá její nevědomosti. „Ale to nemá žádný smysl. Už

jsem vám vysvětlil, že když jsme přišli o třicet procent singularit,

nemůžeme dokončit Projekt -“

„K čertu s vámi!“ zaječela do skučení větru. „Já ty věci nechci

vystřelit na Jupiter! Poslouchejte mě, chci, abyste mi pomohl bojovat

proti Drážce…“

Zmateně a vyděšeně zavrtěl hlavou a snažil se jí vytrhnout.

„Co je to s vámi všemi? Já vím, že ten Projekt byl pro vás důleži-

tější než život, ale teď selhal! Proč mi nepomůžete, abych vás udrže-

la naživu?“

Zíral na ni, jako by najednou mluvila jazykem, kterému nerozu-

mí.

Zazněl sten jako výkřik nějakého velkého zvířete. Vzhlédla a při-

krčila se; celé akry kopule už byly rozžhavené doběla, celé sekce se

odlupovaly a odhalovaly hvězdy. Materiál Xeelee odpadával jako

pruhy spálené kůže.

Možná jí zbývalo jen několik sekund, než řídící systém úplně

selže – nebo než vypadne proud, a pak bude muset hrát kulečník s

tisíci neovládanými černými děrami o hmotnosti městského bloku –

nebo se zhroutí ta zatracená střecha…

A těch několik vzácných sekund má promarnit tím, že drží toho-

- 136 -

hle kluka za ruku.

„Jaare,“ vykřikla,“váš Projekt skončil. Jediný způsob, jak by

mohl uspět, je začít v budoucnosti znovu. Vytvořit nové singularity,

postavit novou zeměloď. Ale možnosti jsou omezené. Nemůžeme

utíkat, protože hypermotor se roztavil. Můžeme jen bojovat, Jaare,

musíte mi pomoci s obranou. Musíme Drážku zničit, než ona zničí

nás.“

Stále na ni zíral prázdným pohledem a s pootevřenými ústy.

Frustrovaně ho udeřila pěstí do paže. „Je to pro Projekt, Jaare.

Pro Projekt. Musíte žít, najít způsob, jak začít znovu. Chápete to, ne,

Jaare?“

Další část kopule se zhroutila a začala v úlomcích padat na pod-

lahu; zablikal paprsek hvězdoborce.

Jasoftem Parzem to pohazovalo v komoře oční bulvy jako hráš-

kem v polévce. Úlomky rozbitého a otevřeného zařízení udržujícího

život se plácaly na konci hadice jako nějaká nesmyslná placenta. Ale

masité stěny komory byly měkké a elastické a entopická kapalina

tvořila dokonalý amortizér.

Byla to skoro legrace.

Schrána systému pro udržování životních funkcí poskytovala

smutný pohled. Ve snaze zapálit malou hranici zničil tolik částí –

nemluvě o tom, že vypotřeboval polovinu vzduchu, aby plameny

měly v čem hořet -, že nedokázal uvěřit, že vydrží naživu déle než

několik dalších minut.

Pochyboval, že by v tom byl nějaký rozdíl, ať už tahle krátká a

divoká bitva dopadne jakkoli; nevěděl, jak by jemu samotnému bylo

povoleno přežít.

Ale nezáleželo na tom. Po dlouhých letech se cítil zcela klidný.

Jeho improvizovaný kyslíkový stan stále ještě držel, přes vlnobití

a víry entopické kapaliny. Po nervovém kmeni Drážky přebíhal jis-

křící elektrický oheň; teď už určitě naplnil nervový systém dezorien-

tované Drážky skutečnou agonií. Přes zamlžující se čočku viděl zá-

voj višňově červeného světla a ohnivé čáry, jež se šířily vesmírem.

Takže paprsky hvězdoborce střílely na přibližující se VJT loď. Ale

- 137 -

všiml si, že střelba je náhodná a nepřesná.

Poprvé si povolil naději, že by to mohlo skutečně fungovat.

„Jasofte Parzi.“ Qaxův umělý hlas zněl, jak si Parz pobaveně po-

všiml, stále stejně jednotvárně a bez jakéhokoli emocionálního obsa-

hu, jako softwarově generované oznámení o časech odletů… ale

skrýval se v něm zuřivý řev. „Vy jste mě zradil.“

Jasoft se zasmál. „To je mi líto. Ale co jste čekal? Kdo by si byl

pomyslel, že bude tak jednoduché vyřadit válečnou Drážku… pokud

jste na správném místě ve správnou dobu. V každém případě se mýlí-

te. Pravdou je, že jste se zradil sám.“

„Jak?“

„Svou vlastní nesnesitelnou přezíravostí,“ Parz si to vychutnával.

„Byl jste si tak jistý rychlým vítězstvím. Sakra, Qaxi, já bych z toho

portálu vylétl a střílel přitom ze všech děl – zaútočil bych na ty lidi z

minulosti, než by si stačili uvědomit, co se děje! Ale vy ne – i přes

fakt, že jste věděl, že Wignerovi přátelé mohou proti vám připravovat

obranu… A co je horší, vzal jste s sebou mne – člověka, jednoho z

nepřátel – do nejzranitelnějšího místa své válečné lodi; a to jen proto,

abyste zesílil svůj pocit triumfu. Přezíravost, Qaxi!“

„Stále ještě ovládám Drážku,“ ohradil se Qax. „Její mechanismy

proti bolesti si neumějí poradit s poškozením, které jste způsobil. Ale

heuristické procesy během několika sekund poškození zlikvidují. A

můžete se těšit na příchod lymfobotů, Jasofte Parzi, kteří si poradí s

příčinou poškození -“

„Už se třesu hrůzou,“ uchechtl se suše Parz. Za matným oknem

čočky jeho kobky podobné batyskafu se leskl kometární led a hnal se

k němu: loď VJT zářila jako sluneční svit. „Ale myslím, že nám už

ani těch několik sekund nezbývá, Qaxi.“

Drážka, rozzuřená bolestí, zavřela obrovité oční víčko.

Trubice vrhače, visící z poškozené kopule, se sunula směrem do-

lů; konečně se ústí dotklo křišťálové podlahy pod nohama Bergové a

hladce s ní splynulo. Dvě singularity se jako svatojánské mušky při-

blížily k hlavni, jako by se už chtěly nechat vystřelit do vesmíru.

Bergová pocítila, jak se gravitační pole, v němž se nacházela, nepatr-

- 138 -

ně mění; bylo to jako chvění země a měla z toho pocit, jako by pada-

la do jámy vlastního žaludku.

Obrátila se k Jaarovi. „Poslouchejte mě,“ opakovala. „Uděláme

tohle. Potřebuji, abyste tu zatracenou věc rekonfiguroval, aby vystře-

lila dvojici singularit tak, aby se vrchol jejich trajektorie nacházel

uvnitř Drážky. Ale to není všechno. Chci, aby singularity splynuly

přesně v tu sekundu, kdy se budou nacházet v srdci Drážky. Rozumí-

te?“

Jaar na ni pohlédl, nejprve bez zjevného pochopení. Pak mu to

došlo. Oči se mu zúžily.

„Jak rychle to zvládnete?“ zeptala se.

„Pozorujte mě.“

Když došlo ke srážce, vypadalo to skoro jako v baletu.

Pohon VJT chrlil oheň do svíjejícího se masa Drážky: Michael

zjistil, že se choulí před krvavými akry masa nad svou hlavou. Ale

Drážka zřejmě stále nedokázala reagovat: ty podivné višňově červe-

né paprsky, trhliny v časoprostoru o rychlosti světla, znovu vystřelily

– ale pálily náhodně, do všech stran, a stále Kraba míjely.

„Něco není v pořádku,“ vydechl Harry. „Už nás dávno měla roz-

říznout vedví. Proč to neudělala?“

A teď už Krab vlétal do samotné Drážky. Jeho zapálený VJT po-

hon porušil vnější kůži, podobnou sloní. Ve světle tvoření mizely ve

varu krev i maso v obrovské obscénní explozi, postrádající jakýkoli

zvuk. Nakonec stále planoucí ledový ohon komety z Kraba zmizel

uvnitř mršiny Drážky.

Kolem rozsáhlé rány se to zahemžilo. Michael se naklonil, aby

lépe viděl.

„Malí roboti,“ hlesl udiveně Harry.

„Lymfoboti,“ vysvětlovala Shira mdle a fascinovaně scénu pozo-

rovala.

„Ti roboti nám poškozují trup,“ upozorňoval Harry. „Útočí na

nás. Poprvé.“

„Možná,“ připustil Poole. „Ale nemyslím, že na tom teď záleží.“

- 139 -

Hvězdný žár pohonu VJT konečně pohasl, když jej pohltili lym-

foboti. Avšak hmota kometárního ledu, dlouhý trup Kraba, se stále

nořil do trupu Drážky.

Působí to téměř sexuálně, pomyslel si Michael.

Vystřelené singularity se sníženou počáteční rychlostí se skoro

plazily průhlednou trubicí vrhače. Bergovou napadla absurdní vize

singularit, jak se vykulí z hlavně a spadnou zpět na křišťálovou pod-

lahu s děsivým puf.

Singularity dosáhly vrcholu trubice a zmizely z dohledu, zakryté

kopulí nad halou.

Bergovou opustila všechna energie, teď, když bylo dokonáno – k

lepšímu nebo k horšímu. Zachytila se pultu a cítila, že se jí podlamují

nohy.

Otvory v poškozené kopuli zářilo bezhlesé purpurové světlo.

Smrtonosné višňově červené paprsky hvězdoborce zablikaly a pohas-

ly.

Po celé zdevastované zemělodi obrátili Přátelé tvář vzhůru k neu-

rčité záři, pomalu jako květy za Sluncem. Polovina kopule zmizela.

Za ní Drážka zastiňovala hvězdy.

Paprsky hvězdoborce zhasly a obrovská válečná loď se valila ja-

ko planeta po obloze. Trup jí hyzdil obrovský krvavý kráter o veli-

kosti celé osminy jejího povrchu. Bergová se nedokázala ubránit

soucitu. Jak se Drážka kutálela dál, uvědomila si, že vidí druhý kráter

snad ještě hlubší – na odvráceném pólu lodi. Zbraně zasazené do

trupu plavaly v krvi, cesta Drážky mezi hvězdami byla stále více

chaotická, jako by jí selhávaly nějaké vnitřní systémy.

„Implozní rány ze zaměřených gravitačních vln,“ vysvětloval Jaar

klidným a hodnotitelským hlasem. Zamyšleně přikývl. „Fungovalo

to.“

Bergová zavřela oči. Vychutnávala si pocit vítězství a úlevy. Stá-

le však byla uvězněna na té proklaté skořápce, která se pravděpodob-

ně sama brzy rozpadne i bez pomoci Drážky. A aby nezapomněla,

byla tu spojená černá minidíra, která skončila svou ničivou prácí na

Drážce a letěla z oblohy přímo k ní…

- 140 -

„No tak, Jaare; vy jeden bastarde,“ naléhala,“máme-li tohle

všechno přežít, máme před sebou ještě mnoho práce -“

Drážka implodovala.

Modul pohonu VJT jí vnikl do srdce jako dýka. Svaly se jí staho-

valy ve vlnách křečemi, které rvaly tělo Drážky jako seismické otře-

sy, po celém povrchu lodi praskaly cévy a vyvrhovaly rychle mrz-

noucí kapalinu do vesmíru.

Qax mlčel.

Jasoft Parz se držel nervových provazců: oční komora se divoce

otáčela, jak se Drážka snažila uniknout agonii. Parz zavřel oči a sna-

žil se cítit bolest Drážky, každou křeč, každou praskající cévu.

Přivedli ho sem, aby byl svědkem zničení Země. Teď byl roz-

hodnut být svědkem smrti Qaxe uvnitř mysli Drážky: snažil se vycítit

jeho strach z všeobjímající temnoty, frustraci z vlastních chyb i po-

chopení, že budoucnost – budoucnost Jima Boldera i diaspory Qaxů

– se nakonec uskuteční.

Selhání a smrt. Jasoft Parz se usmál.

Krab se konečně zastavil, velkou částí zabořený do zničeného

srdce Drážky. Kopule, zvedající se nad pomačkanou páteří lodi, se

tyčila nad mršinou Drážky jako, jak Michaelovi připadalo, plošina

pro turisty nad děsivou změtí krve a rozervaného masa.

Ležel na lehátku a napětí z něj vyprchávalo. Shira vedle něj snad

dokonce spala.

„Potřebuji sprchu,“ hlesl.

„Michaeli.“ Harryho hlava virtuála se vznášela u okraje kopule a

vyhlížela ven. „Tam venku něco je.“ Michael se zasmál. ,,Co jiného

kromě zničené myslící válečné lodi z budoucností? Zkus mě překva-

pit, Harry.“

„Myslím, že je to oční bulva. Opravdová, obrovská oční bulva,

celé yardy velká. Vyklouzla z důlku a vznáší se na něčem jako ka-

bel… možná je to prodloužený nerv.“

„No a?“

- 141 -

„No a myslím, že uvnitř někdo je,“ zašklebil se Harry. „Myslím,

že mě viděl. Mává na mne…“

- 142 -

Kapitola 12

Michael Poole následoval Jasofta Parze, toho podivného byrokra-

ta z budoucnosti, vnitřnostmi mrtvé Drážky.

Klestili si ve stavu beztíže cestu temnotou, narušovanou jen onou

vznášející se matnou světelnou koulí, kterou Parz zachránil z té po-

divné kapsle v oční bulvě; napůl myslící zařízení následovalo Jasofta

Parze jako poslušný pes. Chodba, kterou procházeli, měla kruhový

průřez a nebyla o mnoho vyšší než lidská postava. Poolovy ruce se

bořily do stěn z jakési našedlé olejovité hmoty a najednou zjistil, že

si prohrabává cestu tmou jako červ skrze plovoucí oválná tělesa, asi

stopu dlouhá. Pokud se jim vyhýbal, byla neškodná, ale jakmile na-

rušil kůru jejich čočky, vyvalila se na něj a na jeho kombinézu hustá,

krvi podobná kapalina.

„Panebože;“ zamumlal,“tohle je nechutné.“

Parz byl ve tmě několik yardů před ním. Zasmál se a promluvil

svou lehkou, časem trochu změněnou angličtinou. „Ne,“ vysvětloval.

„Tohle je život na palubě nejskvělejší mezihvězdné lodi, kterou kdy

budou mít lidé k dispozici po celé generace – dokonce i v mojí bu-

doucnosti.“ Parz byl štíhlý elegantní muž střední výšky; měl řídnoucí

sněhobílé vlasy, ochablou zachmuřenou tvář a nevýraznou bradu.

Michaelovi připadal jako karikatura nějakého stárnoucího byrokrata,

na níž vynikaly jedině pronikavé zelené oči. Parz se ve své světlé,

těsné a lehké ochranné kombinéze pohyboval v klaustrofobickém a

kluzkém prostředí snadněji než Poole v těžkém skafandru; ale když

Michael sledoval, jak Parz klouže temnotou jako ryba, najednou se

cítil v chladném a suchém skafandru mnohem pohodlněji a neměnil

by.

V podlaze trubicového tunelu se otevřela asi yard velká čtverco-

vitá chlopeň. Poole s výkřikem uskočil; Parz před ním se zastavil a

otočil. Z otvoru se vyvalila kulovitá tělesa podobná krvinkám, lepivě

se rozplácla Poolovi na nohou a pak vylétl lymfobot – jeden z těch

drobných robotů, kteří zamořili mršinu té proklaté lodi. Tato sonda

měla tvar zploštělé koule o průměru jedné stopy, a odrážela se od

- 143 -

stěny ke stěně. Pak se na okamžik zastavila a vznášela se před Poo-

lem; na holeních a kolenou mu tančily drobné červené laserové skvr-

ny. Napjal se a očekával prudkou bolest. Avšak laserové skvrny se

vzdálily a přebíhaly po stěnách a krvinkách jako drobná pátrací svě-

télka.

Ze sondy vyšlehly jiskry; odlétla chodbou mimo dohled.

Poole zjistil, že se chvěje.

Parz se nepříjemně zasmál. „Neměl byste se sond obávat. Tohle

byla jen obyčejná údržbářská jednotka -“

„S lasery.“

„Používá je jen k měření vzdáleností, pane Poole.“

„A zřejmě by je nemohl použít k obraně, co?“

„Proti nám? Lymfoboti v Drážce už lidi důvěrně znají. Tenhle si

pravděpodobně myslí, že taky patříme k údržbářskému týmu. Vůbec

by je nenapadlo na lidi zaútočit. Pokud jim to samozřejmě někdo

nenařídí.“

„To mě těší,“ zahučel Poole. „Ale stejně, co tu dělal? Myslel

jsem, že jste říkal, že ta zatracená Drážka je mrtvá.“

„Jistěže je mrtvá,“ přisvědčil Parz s lehkou známkou netrpělivos-

tí. „Ale co v tak velkém měřítku znamená mrtvá? Průnik vaší lodi s

VJT pohonem do srdce Drážky stačil k přerušení většiny řídících

spojů a k narušení skoro všech vyšších funkcí. Jako když člověku

přetnete míchu. Ale – je mrtvá'?“ Parz zaváhal. „Pane Poole. Před-

stavte si, že vpálíte tyranosaurovi do mozku kulku. Je skutečně mrt-

vý, má zničený mozek. Ale jak dlouho budou pokračovat neřízené

procesy v jeho těle, cykly snažící se opakovaně obnovit známky

funkční homeostáze? A lymfoboti jsou prakticky autonomní – někte-

ří z nich mají částečnou inteligenci. Se zánikem vědomí Drážky bu-

dou jednat bez centrálního vedení. Většina z nich prostě přestane

fungovat. Ale ti pokročilejší z nich – jako náš nedávný návštěvník –

nepotřebují k činnosti žádné příkazy; aktivně prohledávají tělo Dráž-

ky, sami zkoumají, jaké činnosti by měli vykonávat a co opravovat.

Je v tom všem jistá anarchie, připouštím, ale je to vysoce efektivní.

Sondy jsou pružné, mobilní, heuristické, dokáží rychle reagovat, in-

teligence je na nejnižší úrovni… Je to zřejmě trochu jako ideální lid-

- 144 -

ská společnost. Svobodní jednotlivci, snažící se pracovat pro dobro

všech.“ Parzův smích zněl slabě, téměř afektovaně, napadlo Poola.

„Možná bychom při posuzování jiného druhu měli doufat, že ty son-

dy vyvinou dost smysluplnou činnost, dokud ještě budou při životě.“

Poole se zamračil a studoval Parzovu kulatou, vážnou tvář.

Zjistil, že mu Jasoft Parz připadá odpudivý jako nějaký hmyz; na

Poolův vkus měl příliš suchý humor a až nadmíru sofistikovaný po-

hled na svět, ironický a vzdálený obyčejnému a přímému lidskému

vnímání.

Tohle je člověk, říkal si Poole, který se dokázal vzdálit vlastním

emocím. Stal se stejně cizím jako Qax. Svět je pro něho hrou, abs-

traktní hádankou, kterou je třeba vyřešit – ne, dokonce ani to ne –

který je třeba neochotně přijmout, jako když někdo obdivuje záznam

nějaké dávné šachové partie.

Nepochybně to posloužilo jako strategie pro přežití u člověka,

který vykonával práci jako Parz. Poole objevil v srdci kapku lítosti

nad tím člověkem z budoucnosti.

Parz, který kráčel tunelem před Poolem, hovořil dál. „Nikdy jsem

ještě nebyl na palubě mrtvé Drážky, pane Poole, ale předpokládám,

že to může trvat několik dní, než dojde k ukončení činnosti všech

funkcí. Určitě nějakou dobu ještě budeme pozorovat známky života.“

Zafuněl. „Samozřejmě tu nakonec nebudou podmínky k životu. Va-

kuum pronikne i do nejhlubších spár, budeme svědky závodu mezi

hnilobou a ledem…“ Zaváhal. „Jsou tu někde nějaké další lodi, které

by nás mohly odvézt pryč? Myslím lidské lodě této doby.“

Poole se zasmál. „Je jích tu celá flotila, pod všemi vlajkami sys-

tému. Moc ale k užitku nebyly.“ Válečné lodě se opravdu dostavily v

plné síle. Klíčové bitvy ovšem proběhly v několika minutách, dávno

předtím, než se vnitřní světy soustavy mohly vůbec dozvědět o invazi

z budoucnosti. Ale jak se Poole doslechl, byly vesmírné bitvy spek-

takulární podívanou, probíhající naživo na obřích virtuálech na oblo-

hách planet…“Požádali jsme je, aby ještě několik hodin vydržely,

než skončíme s průzkumem; chtěli jsme se ujistit, že je tahle věc

bezpečná – mrtvá – deaktivovaná -, než pustíme někoho dalšího na

palubu.“

- 145 -

„Ach, myslím, že je to tu bezpečné,“ odtušil suše Parz. „Kdyby

Drážka ještě mohla útočit, buďte si jistý, že v této chvíli byste už byl

mrtev. A jsme tady,“ dokončil.

Tunel připomínající žílu se kolem Jasofta náhle otevřel. Vplul do

volného prostoru, jeho světelná koule ho trpělivě následovala. Bílé

světlo slabě ozařovalo stěny jeskyně, kterou Poole, opatrně vyhlížejí-

cí z tunelu, odhadl na čtvrt míle v průměru. Stěny byly růžové a

protkané žílami karmínové barvy, silnými jako Poolova paže, širšími

trubicemi se stále pohybovaly krvinky, některé až o velikosti yardu,

pluly tmou jako nějaké vznešené galeony.

Ale byly vidět škody. Ve slabém světle koule Michael rozeznával

kovovou konstrukci, táhnoucí se přes celou komoru od jedné protr-

žené stěny ke druhé: kostru zaraženého Kraba. Výstelka komory

udělala vše, aby uzavřela obě rány, takže na koncích se kolem Kra ba

kupily kusy tkáně. A i zde rozpoznával poletující stíny lymfobotů –

byly jich desítky – jak se vznášejí kolem trupu Kraba, blýskají při

práci tryskami a lasery, zatímco se příliš pozdě snaží tu obrovskou

třísku vytáhnout. Poole zíral na brutální invazi a široké rány s jakým-

si obdivem; i rovný tvar trupu tu působil cize, tvrdě a bolestně nepři-

rozeně, v tom delikátním místě zakřivených stěn a živé tkáně.

Odmotal si od pasu lano a jeden konec připevnil k pulzující stěně

komory. Když se svorky cvakly, Poole sebou trhl, ale přinutil se za

svorku zatáhnout, aby se silné čelisti ještě více zabořily Drážce do

masa, než si byl dost jistý, aby se odstrčil od stěny směrem k Par-

zovi.

Parz, který používal nějaký reaktivní pohon zabudovaný přímo v

kombinéze, plul komorou s jistým půvabem. Jak si Poole všiml, měl

kombinézu slizkou od krvinek, což mu dodávalo podivný, až ob-

scénní vzhled jakéhosi novorozeněte. „Tohle je komora žaludku,“

vysvětloval Parz. „Hlavní – hm – komora Drážky, chcete-li. Tady

obvykle přebývají Qaxové. Alespoň Qaxové z doby okupace, které

jsem vám popsal; ty bytosti z vodních turbulencí.“

Poole si prohlížel temné výklenky komory; vypadalo to jako ně-

jaká odporná katedrála z živého masa. „Zřejmě byli na místo dost

nároční.“

- 146 -

Parz se díval na Poola: zelené oči se mu leskly. „Nesmíte být pře-

kvapen, že se tu necítíte dobře, když se procházíte Drážkou, pane

Poole. Tohle není prostředí pro člověka. Nikdo se nepokusil přizpů-

sobit je lidským potřebám nebo pocitům.“ Tvář mu změkla a Poole

se snažil v chabém světle přečíst její výraz. „Víte, dal bych hodně za

to, kdybych mohl vidět Drážky z doby za několik set let. Tedy po mé

době,“ opravil se téměř nepřítomně. „Po svržení Qaxů, až lidští tech-

nici uzpůsobí Drážky pro naše vlastní potřeby. Vydlážděné chodby

žil, žaludek s kovovými stěnami -“

„Svržení Qaxů?“ otázal se ostře Poole. „Parzi, co víte o svržení

Qaxů?“

Parz se zasněně usmál.

„Jen to, co mi pověděl guvernér okupované Země… tedy druhý

guvernér. Jen to, co mi řekl o budoucnosti, když byl přesvědčen že

zemřu dřív, než spatřím jiného člověka.“

Poole pocítil, jak mu pulzuje krev v žíle na krku. „Jasofte, teď

poprvé jsem opravdu rád, že jsem vás zachránil z té nemožné oční

bulvy.“

Parz se odvrátil. Téměř plaveckými pohyby zamířil k jedné části

stěny žaludku, trochu dál od oblastí poškozených vpádem Kraba.

Zastavil se u kovové schránky, bedny o velikosti rakve, připevněné

ke stěně z živého masa sítí kovových úchytek.

„Co to je?“ zeptal se Poole. „Něco jste našel?“ Nemotorně pře-

plul prázdnou komorou až k Parzovi. Oba se sklonili nad bednou,

světelná koule se vznášela nízko nad nimi jako věrný pes. Nevelká

skvrna světla působila uklidňujícím dojmem. Parz zkušeně přejel

rukama po bedně a prohmatával dotykové obrazovky; ty se však od-

mítly rozsvítit, jak si všiml. Tvář měl jasně osvětlenou, ale jeho vý-

raz byl naprosto neutrální a nečitelný.

„Pohleď na mé dílo, mocný, a zoufej si,“ zadeklamoval.

„Cože?“

„Tohle je Qax.“ Udeřil do bedny rukou v rukavici. „Guvernér

Země. Mrtvý, neškodný…“

„Jak?“

„Qaxové nejraději řídí Drážky přímou kontrolou myšlenek, kdy

- 147 -

jejich vlastní mysl nejen dává příkazy, ale je bezprostředně napojena

na vědomí Drážky.“

Poole se zamračil. „Tohle určitě nebylo pro Drážku příliš příjem-

né.“

„Drážka neměla zrovna na vybranou,“ pokrčil rameny Parz. „Je

to účinná metoda, ale není prosta rizik. Když srážka s vaší lodí ukon-

čila činnost vyšších životních funkcí Drážky, mohl se Qax možná

uvolnit. Ale neudělal to. Byl ovládán nenávistí – a ke konci možná i

arogancí – a zůstal napojen na smyslové vnímání Drážky. Proto když

loď zemřela, Qax zahynul s ní.“

Poole zamyšleně ohmatával kovovou sít. „Zajímalo by mě, zda

by se Drážka nedala nějak zachránit. Koneckonců jen samotný hy-

permotor stojí za celá staletí výzkumů. Třeba bychom mohli napojit

na umělou inteligenci Kraba to, co zbylo z jejích životních funkcí.“

Parz se zamračil. „Ale pokud by metoda Qaxů měla sloužit za

vzor, potřebovali bychom sofistikovanou mysl, která by nějak doká-

zala proniknout do zbytku identity Drážky. Spojit se s ní. Rozumí-

te?“

Poole s úsměvem přikývl. „Myslím, že ano. A znám právě tako-

vou myslící bytost, která by to mohla zkusit.“

Parz se na chvíli odmlčel. Prsty v rukavicích hladil téměř něžně

povrch kovové schránky a zdálo se, že se v hustém vzduchu žaludku

téměř kolébá. Poole se k němu naklonil blíž a snažil se z Parzova

výrazu něco vyčíst, ale tvář napůl skrytá ve stínu s maskou stáří

zpevněnou technologií ZS byla stejně prázdná jako vždy.

„Jasofte? Na co myslíte?“

Parz k němu vzhlédl. „Proč?“ zeptal se s náznakem překvapení.

„Myslím, že truchlím.“

,.Truchlíte nad Qaxem?“ Tvorem, pomyslel si Poole, jehož dru-

hové proměnili pozemská města ve sklo – kteří by s trochou více

štěstí vymazali lidstvo z celé Sluneční soustavy, než by se většina

lidí stačila dozvědět, kdo je vlastně zabíjí – a kteří udělali ze samot-

ného Parze kolaboranta, člověka, který se nedovede podívat sám so-

bě do očí…“Jasofte, vy jste šílený!“

Parz zvolna zavrtěl hlavou a švy u krku kombinézy se složily do

- 148 -

záhybů. „Poole, jednoho dne lidé způsobí zničení světa Qaxů. Téměř

všechny je vyhladíme… Ale oni jsou jedineční. Je jich jen – vždycky

bylo sotva několik set. A přesto v sobě každý z nich nese zárodek

nesmrtelnosti – potenciál žít tak dlouho, aby byli svědky záření mrt-

vol hvězd, způsobeného rozpadem protonů.

Poole, tohle je druhý Qax, kterého jsem viděl umírat.“ Parz sklo-

nil hlavu ke kovové schránce, jako by chtěl nahlédnout dovnitř.

„Ano,“ pronesl. „Ano, já truchlím.“

Poole s ním zůstal stát v tichu mrtvé Drážky.

Miriam Bergová s Jaarem po boku přicházeli ke zničenému srdci

Stonehenge.

Země byla vyrvána a rozryta do husté sítě brázd. Tráva visela na

potrhaném drnu jako chlupy na kůži. Prastaré kameny byly poházeny

jako zápalky, rozdrceny v suť náhodným švihem gravitační vlny

hvězdoborce.

Jaar se dotkl ženina ramene a ukázal na oblohu k Jupiteru. „Podí-

vejte se,“ vyzval ji.

Miriam se snažila dohlédnout za jeho dlouhou paži a mhouřila oči

vypětím. Byl tam stín; obdélník ve tvaru krabice, obrys na křiklavě

růžovém pozadí Jupitera, pomalu se otáčel, jak se od zemělodi vzda-

loval. „Poslední kámen Stonehenge,“ konstatovala.

„Tak alespoň jeden ze starých kamenů přežil. Bude kroužit kolem

Jupitera možná po statisíce let.“ Bergová potřásla hlavou.

„Sakra, měla bych se asi cítit šťastnější. Zachránili jsme lid-

stvo!… ale za jakou cenu.“

Jaar k ní naklonil hlavu s neobratnou něžností. „Miriam, myslím,

že první stavitele tohoto kruhu kdyby si něco takového dokázali

představit – by takový památník jako menhir na oběžné dráze určitě

potěšil.“

„Možná.“ Miriam si prohlížela to, co ze zemělodi zbylo. Obydlí

Přátel z materiálu Xeelee byla zploštěna jako plátěné stany v bouři;

sledovala Přátele, jak se smutně prohrabávají ruinami. I když nejdů-

ležitější vybavení zemělodi, totiž systémy pro udržování životních

podmínek, přečkalo uvnitř sálu s rovinou singularit, věděla, že větši-

- 149 -

na osobních věcí Přátel byla během útoku zanechána zde: šaty, zá-

znamy o rodinách a místech ztracených patnáct století v budoucnosti

– vše, co dávalo životu ze dne na den nějakou cenu, pokud zbýval

čas na méně závažné starosti než osud vesmíru.

Bergová si uvědomila, že se třese; v hrudi i v plicích, které se od

jejího skoku na pokraj atmosféry při začátku útoku ještě pořádně

nezahojily, cítila tupou, neúnavnou bolest. A vzduch na zemělodi byl

teď rozhodně řidší. Oslabení jejího gravitačního pole, vytvářeného

poškozenou rovinou singularit, bylo zjevné; v některých místech

zemělodi se vůbec nedalo přežít. Podle posledního odhadu Přátel

bylo vystřeleno plných čtyřicet procent jejich zásoby singularit –

nebo byly ztraceny, když hvězdoborce Drážky pronikly obranou ze-

mělodi jako prsty papírem. Mnoho singularit vystřelených dřív, než

se Bergová dostala do kopule, dosáhlo původního cíle – Jupitera.

Pravděpodobně mu do nitra proniklo dost singularit, aby vyvolaly

jeho konečné zhroucení a – jednoho dne, za mnoho set let – bude na

místě, kde se nacházela největší planeta, jedná rotující singularita.

Ale ta nebude mít tu správnou velikost, onen správný spin nebo ja-

kákoli jiná tajemná kritéria, jak si je Přátelé vytyčili pro úspěch Pro-

jektu. A už neměli dost singularit, aby své dílo dokončili.

„Nu,“ zeptala se Jaara,“co udělají Wignerovi přátelé teď?“

Usmál se trochu toužebně, jeho velká a přesto křehce vypadající

hlava se otáčela, jak prozkoumával poškozenou zeměloď. „Utrpěla

příliš mnoho škod, aby byla obyvatelná po delší -“

„Únik atmosféry?“

Pohlédl na ni. „Ano, ale ještě důležitější je ztráta hypermotoru,

když byla narušena kopule z konstrukčního materiálu -“ Sevřel dlou-

hé prsty v pěst. „A bez hypermotoru nemáme účinný antiradiační štít.

Tahle vrstva atmosféry nás sotva stačí chránit tady v prostoru Jupite-

ra a pochybuji, že bychom přežili jediné bližší setkání s proudem

částic z Io.“

„Správně.“ Bergová nervózně vzhlédla k obloze. Její situace --

fakt, že právě stála na kusu skály, ztraceném na oběžné dráze kolem

Jupitera, a nad hlavou neměla nic než par obláčků plynu – jí najed-

nou připadala až krutě reálná, obloha se zdála velmi blízko a působi-

- 150 -

la výhrůžně.

„Budeme samozřejmě evakuovat,“ pokračoval Jaar ztěžka. „Při-

jmeme pomoc od vašich současníků, Miriam, pokud o ni smíme po-

žádat.“

„Nemusíte se bát,“ uklidňovala ho tak jemně, jak to jen dokázala.

„Promluvím s Michaelem, když dovolíte: může se přimluvit u míst-

ních úřadů. V okolí je řada lodí.“

„Děkuji vám.“

„A co pak, Jaare?“

,.Pak budeme pokračovat.“ Mladíkovy hnědé oči byly bledé a

jasně zářily; opět se v nich zračila nevyvratitelná víra; zjistila, že mu

nejistě pohled vrací. „Nalezneme způsob, jak obnovit Projekt.“

„Ale, Jaare -“ Zavrtěla hlavou. „Váš Projekt už na nás všechny

přivolal téměř zkázu. Nebo snad ne? Nezapomínejte na jednu věc,

příteli – měli jsme štěstí, když se nám podařilo zneškodnit invazi Qa-

xů z budoucnosti. Kdyby nereagovali tak pomalu, tak přezíravě, urči-

tě bychom pro ně neznamenali žádnou hrozbu a snadno by mohli

zničit celé lidstvo. Stojí váš Projekt znovu za takové riziko?“

Jaar naléhavě odpověděl:“Miriam Bergová, vaše slova v komoře

singularit při vyvrcholení boje s Drážkou – že musím přežít, abych

bojoval další den a pokračoval v Projektu – ta slova mne změnila,

přesvědčila mne. Ano, Projekt za to stojí, stojí za jakékoli riziko -

věřte mí, za jakoukoli cenu.“

„Podívejte, tohle všechno jsem řekla, když se bortila střecha.

Myslela jsem to obrazně, Jaare, využívala jsem vás, abych vás přinu-

tila bojovat, abych vás přiměla udělat to, co jsem chtěla.“

„To já vím.“ Usmál se. „Ovšemže to vím. Ale motivace vašich

slov nikterak nesnižuje jejich pravdivost. Nechápete to?“

Zkoumala jeho dlouhou, sebejistou tvář a v nejistotě si pevně ob-

jala ramena.

Harry Poole, nahraný do nervového systému Drážky, prožíval ho-

tovou agonii.

Dobrý bože

- 151 -

Tělo i smyslové vjemy Drážky ho držely v zajetí jako vnitřek je-

ho vlastní (tělesné) hlavy. Cítil obrovské, strach nahánějící tělo

Drážky všude kolem sebe; zpevněný vnější trup pálil jako po popále-

ninách třetího stupně. Místa, kde byly zasazeny zbraně a senzory,

byla pro něj otevřenými ranami.

Drážku musí trýznit trvalá a neustálá bolest, uvědomil si: ano, by-

ly uzpůsobeny k přežití v kosmu i v hyperprostoru, ale neobratně, jak

teď viděl. Cítil se jako člověk s amputovaným údem, kterému konce

nervů nahrubo přivařili k bucharům a kladkám.

Byla tohle cena, kterou stálo za to zaplatit, i za zvláštní dlouho-

věkost?… i Qaxové museli prožívat tuhle hrůzu. Ale třeba, pomyslel

si, měla bolest pro něco tak cizího jako Qaxové zcela jiný význam.

Šok z hrubého Poolova útoku dokázal Drážku zabít. Bolest, kte-

rou teď Harry pochoval, byla jako agonie nového zrození do vesmíru

plného temnoty a bolesti.

…A přece, jak si začínal zvykat na velikost i měřítka Drážky, na

trvalý příval bolesti, začal Harry vnímat – kompenzující faktory.

Něco ze senzorů – dokonce něco z původních očí Drážky, jako

bylo to, které zničil Jasoft Parz – stále fungovalo. Viděl hvězdy oči-

ma myslící hvězdné lodi; byly daleko, ale dosažitelné, jako mladistvé

ideály. Stále se mohl otáčet; Drážka se mohla koulet. Kdesi uvnitř

něj se pohybovaly obrovské kostěné setrvačníky, prostor mu klouzal

podél těla. Pochoval odstředivou rotaci, jako by se samotné hvězdy

točily kolem něj a táhly ho k sobě.

A jako hořící oheň ve vnitřnostech cítil sílu hypermotoru. Opatr-

ně si protáhl ty zvláštní, nepřímo ovládané svaly – a zachvěl se poci-

tem síly, kterou vládl – silou schopnou odstínit rozměry samotného

časoprostoru.

Ano, byla v tom určitá velikost být Drážkou. Otevřel pixelové očí

uvnitř kopule zničeného Kra ba. Jeho syn na něho vyčkávavě hleděl.

„Můžu létat,“ prohlásil Harry.

Jasoft Parz shodil kombinézu jako had a klouzal vzduchem. Ko-

lem těla se mu nadouval jeden z Michaelových větších županů.

„Podle toho, co hlásí vaše přítelkyně Bergová, jsou ti Wignerovi přá-

telé odhodláni pokračovat v tom svém Projektu.“

- 152 -

Michael Poole se sesul na lehátko v kopuli Kraba a podepřel si

prsty hlavu. „Ale Přátelé budou potřebovat přístup k technologii vý-

roby singularit v průmyslovém měřítku, pokud chtějí svoji zeměloď

obnovit. A to určitě znamená ponechat přístup do budoucnosti přes

portál Interface otevřený. My pro takový podnik v našem období

nemáme potřebnou infrastrukturu.“

Harry, jehož obrovská hlava virtuála se vznášela ve vzduchu po-

blíž lehátka, moudře přikývl. „Ovšem pak necháme dveře otevřené

všemu, co se rozhodnou Qaxové na nás poslat červi dírou. Nemluvě

o přátelích tady Slečny Izolacionistky.“ Pokynul hlavou k Shiře; dív-

ka z budoucnosti seděla u počítačového pultu a procházela některé

výsledky Michaelova výzkumu. Rozhovor ostentativně ignorovala.

„Qaxové byli při své invazi do tohoto časového období neuvěři-

telně přezíraví,“ vysvětloval Parz. „A tak možná – nevyslali přes

portál do mé doby žádnou zprávu ani hlášení o katastrofě. Ale úřady

qaxské okupace určitě pošlou více sond, aby zjistily výsledek. Svým

vítězstvím jsme získali čas, ale nic víc, dokud zůstává portál Interfa-

ce otevřený.“

Shira vzhlédla. „Jste si jistí, že dokážete portál zavřít?“ otázala se

tiše. „Vy jste jej navrhl, Michaeli Poole, musíte vědět, že červí díry v

časoprostoru nejsou nějaké záklopky, které lze otevřít nebo zavřít dle

přání.“

„Když to bude třeba, najdeme způsob,“ ujistil jí vážně Michael.

„A jestliže se Qaxové nebo Přátelé z budoucnosti rozhodnou, že

to nepřipustí?“

„Věřte mi. Najdeme způsob.“

Parz přikývl, přimhouřil zelené oči. „Ano. Ale možná bychom už

měli začít uvažovat, jak to uděláme. Může se stát, že budeme muset

jednat rychle, pokud bychom se rozhodli to udělat – nebo pokud by

to bylo nezbytné.“

Harry otevřel ústa z rozmazaných pixelů a zasmál se. „V případě

nouze porušte fyzikální zákony.“

„Dej se do toho, Harry,“ vyzval jej Michael unaveně. „Shiro, to

není nemožné. Červí díry jsou svou podstatou nestabilní. V jejich

struktuře musí být zabudována zpětná vazba, aby díra vydržela…“

- 153 -

Ale Shira se opět odvrátila a skláněla se nad daty. V napůl osvět-

lené kopuli a s tváří ozářenou zespoda růžově modrým jasem Poolo-

vých starých dat vypadaly její oči veliké a vodnaté.

Znovu se ode všech izolovala.

„Kdyby nás jen Přátelé zasvětili do svého tajemství,“ zamumlal

Michael napůl pro sebe. „Pak bychom možná mohli vyhodnotit rizi-

ka, analyzovat možné přínosy ve srovnání s náklady na pokračování

práce.“

„Ale to oni neudělají,“ namítl Harry. „Jenom nám řeknou, jak po

ukončení Projektu bude všechno v nejlepším pořádku.“

„Ano,“ přisvědčil Parz. „Z jejich slov se dá vycítit, že Projekt ne-

jen jako by ospravedlnil všechny prostředky, jakoukoli oběť – ale

nějakým způsobem vyruší během svého průběhu i to samotné oběto-

vání.“ Pohlédl na Michaela. „Je to možné?“

Michael si povzdechl; cítil se velmi unavený a starý; tíha staletí

ho ubíjela. Zřejmě nic takového však nevnímala virtuální kopie jeho

otce, vyšeptalý byrokrat ani neuvěřitelná a tajemná dívka z doby za

patnáct set let. „Neřeknou nám, co mají v úmyslu, ale třeba bychom

si to mohli odvodit. Víme, že srdcem Projektu je imploze, gravitační

kolaps Jupitera vyvolaný zasazením zárodečných singularit.“

„Ano,“ přikývl Parz“Ale je to subtilní plán. Víme už, že pro

úspěch Projektu je životně důležitá přesná forma tohoto kolapsu –

parametry výsledné singularity. A toho doufali dosáhnout těmi náboji

ze singularit.“

Harry se hlubokomyslně zamračil. „A co má být? Jedna singulari-

ta je stejná jako druhá, ne? Chci říci, černá díra je vždycky tatáž.“

Michael zavrtěl hlavou. „Harry, když z kolabujícího objektu vzni-

ká černá díra, řada informací se ztratí, je zničena. Vznik černé díry je

erupcí chaosu do vesmíru. Přesto ale má každá díra vždy tři určující

hodnoty: hmotnost, elektrický náboj a spin.“

Nerotující, elektricky neutrální díra by podle Michaela měla sfé-

rický horizont událostí – Schwarzschildovo řešení Einsteinových

dávných, trvalých rovnic všeobecné teorie relativity.

Avšak rotující objekt s vlastním nábojem po sobě zanechá Kerr-

Newmanovu díru – ještě obecnější řešení těchto rovnic, nesférický

- 154 -

horizont.

Parz prováděl ve stavu beztíže mírná salta; vypadal jako malé ulí-

zané zvířátko. „Podle Kerra a Newmana v případě, že si můžete určit

hmotnost, náboj i spin, můžete tvořit i horizont událostí.“

Harry se zvolna usmál. „Tak si uzpůsobíte černou díru. Ale moje

otázka stále platí: a co má být?“

„Mohli bychom zajít dál,“ prohlásil Parz a nepřestával provádět

salta. „Mohli bychom vytvořit holou singularitu.“

„Holou singularitu?“

Michael si povzdechl. „No dobře, Harry. Zamysli se znovu, jak

vzniká černá díra: zhroucením masivního objektu, vytvořením hori-

zontu událostí.

Ale uvnitř tohoto horizontu to ještě neskončilo. Hmota mrtvé

hvězdy se dál hroutí: vůbec nic – ani tlak v nitru jádra, ba ani Pauliho

vylučovací princip jí nemůže zabránit, aby se dále hroutila.“

Harry se zamračil. „Až vznikne co?“

„Singularita. Narušení časoprostoru; místo, kde časoprostorové

hodnoty – hustota hmotnosti/energie, zakřivení prostoru – všechno se

vymyká obvyklým měřítkům a přechází do nekonečna. Uvnitř řádné

černé díry je singularita dokonale odstíněna od zbytku vesmíru hori-

zontem událostí. Ten nás udržuje v bezpečí před všemi škodami, kte-

ré by mohla singularita způsobit. Ale existují způsoby, jak může sin-

gularita vzniknout bez ochranného horizontu událostí, takže je »ho-

lá«. Pokud hvězda před kolapsem rotuje s dostatečně velkou rychlos-

tí, například… Nebo pokud není rozvržení hmotnosti dostatečně

kompaktní – když je protáhlé nebo zašpičatělé -

V takovém případě by výsledná singularita nebyla bodem, jak by

tomu bylo ve středu sféricky symetrické nerotující hvězdy. Namísto

toho by se hmota hvězdy zhroutila do tenkého disku – jako lívanec –

a singularita by vznikla uvnitř lívance a podél hrotu vedoucího osou

lívance – jakási časoprostorová porucha ve tvaru hřídele.

Holá singularita by byla pravděpodobně nestabilní – rychle by se

zhroutila dovnitř horizontu událostí – ale vydržela by dost dlouho,

aby napáchala značné škody -“

Harry se zamračil. „Tohle se mi moc nelíbí. Jaké škody?“

- 155 -

Poole si promnul zátylek. „Jak bych ti to měl vysvětlit? Harry,

všechno to souvisí s hraničními podmínkami…“

Časoprostor se mohl náležitě a předvídatelně vyvíjet jen v přípa-

dě, že jeho meze v čase a prostoru byly rovněž náležitě určeny. Hra-

nice musely odpovídat kritériím pravidelnosti, nazývaným »Cauchy-

ho podmínky«; samotná kauzalita mohla plynout jen v rámci sta-

bilních Cauchyho hranic.

Existovaly tři druhy hranic. Na počátku byla původní singularita

– Velký třesk, z něhož se začal rozpínat vesmír. To je jedna hranice:

počátek času.

Pak tu byly hranice v nekonečnu. Prostorupodobné nekonečno

obsahovalo všechna místa nekonečně vzdálená od pozorovatele… a

hranice byla daleko vpředu, v časupodobném nekonečnu. Na konci

všech časových linií.

Původní singularita a hranice v prostorupodobném a časupodob-

ném nekonečnu – to vše byly Cauchyho hranice…“

Avšak existoval ještě jeden druh hranice. Holé singularity.

„To zní fantasticky,“ prohlásil Harry.

„Možná ano. Ale nikdo nemůže uvést jediný rozumný důvod,

proč by takové objekty neměly vznikat. Může se to stát docela jed-

noduchým způsobem, když si počkáte dostatečně dlouho. Víte, že

černé díry nejsou doopravdy »černé«, že mají svou teplotu -“

„Ano. Hawkingovo vypařování. Stejně jako černé díry v zemělo-

di.“

„Malé díry jako ty v rovině singularit zemělodi se prostě zhroutí,

jakmile se zcela vypaří. Ale v daleké budoucnosti, až začnou singula-

rity v jádrech děr o velikosti galaxií vystupovat ze svých vypařují-

cích se horizontů -

Harry, holé singularity jsou necauchyovské hranice časoprostoru.

Není žádný řád, žádný vzorec časoprostoru, který by se mohl vyvi-

nout z holé singularity; nedokážeme provádět jakékoliv kauzální

předpovědi událostí. Někteří teoretikové tvrdí, že kdyby měla vznik-

nout holá singularita, pak by byl časoprostor – vesmír – prostě zni-

čen.“

„Ježíšikriste. Tak třeba holé singularity nemohou vznikat?“

- 156 -

„Tys měl být filozofem, Harry.“

„Skutečně?“

„Právě to je princip kosmické cenzury že tam venku něco je,

možná něco jako Pauliho princip, který by měl zastavit vznik holých

poruch v časoprostoru. To je jedna teorie.“

„No jo. Ale kdo je tím kosmickým cenzorem? A můžeme mu vě-

řit?“

„Problém je, že si dovedeme představit příliš mnoho možných

způsobů vzniku holých singularit. A nikdo si neumí představit nějaký

inteligentní mechanismus, který by zajistil fungování kosmické cen-

zury…“

Parz v předklonu všemu naslouchal se zavřenými očními víčky,

protkanými žilkami.

„Vskutku. Třeba právě tohle je skutečným cílem Přátel.“

Michael pocítil, jak mu v hlavě jednotlivé kusy skládačky zapa-

dají do sebe. „Panebože,“ zašeptal tiše. „Naznačili, že mohou ovládat

historii. Myslíte, že by byli tak hloupí?“ Vzhlédl k virtuálovi. „Harry,

třeba se Přátelé snaží změnit historii za pomoci holé singularity…“

„Ale nikdy by ji nemohli kontrolovat,“ namítl Parz, stále ještě se

zavřenýma očima. „Bylo by to naprosto náhodné. V nejlepším přípa-

dě něco jako hození granátu do politické diskuse. Ano, změní to po-

řad jednání, ale naprosto chaoticky. A v nejhorším případě -“

„V nejhorším případě by mohli zničit časoprostor,“ dokončil Mi-

chael.

Harry k němu shlédl tváří z rozmazaných pixelů, avšak vážnou a

klidnou. „Co uděláme, Michaeli? Pomůžeme jim?“

„Leda tak do pekel,“ odpověděl Michael tiše. „Musíme je zasta-

vit.“

Shira vzhlédla od obrazovky s daty a její dlouhá šíje se jakoby

natáhla. „Vy to nechápete,“ pronesla klidně. „Mýlíte se.“

„Pak mi to budete muset vysvětlit,“ odtušil Michael unaveně.

„Harry, máš připravenou tu možnost, o kterou jsem tě žádal?“

Harryho úsměv byl napjatý. „Podle našich umělých inteligencí

můžeme portál Interface zavřít. Ale nechápu jak. A myslím, že řešení

- 157 -

se ti nebude líbit.“

Michael pocítil obrovskou tíhu, která mu skoro rozdrtila hrudník.

„Nic z toho se mi nelíbí. Ale stejně to budeme muset udělat. Harry,

začni, jakmile budeš moci.“

Zavřel oči a opřel se na lehátku v naději, že se mu podaří usnout.

Během několika sekund ho tah vnitrosystémových motorů Drážky

zatlačil ještě hlouběji do polštářů.

- 158 -

Kapitola 13

V zenitu připomínal portál Interface drobnou, rostoucí květinku

elektrické modři. Drážka už byla v oblasti exotického prostoru, táh-

noucí se na tisíc mil, ve stlačeném vakuu, obklopujícím ústí červí

díry.

Jasoft Parz dosedl na podlahu jako pták vlivem nové umělé při-

tažlivostí Drážky; uvelebil se a pozorně Michaela sledoval ostrýma a

fascinovanýma očima.

Shira vstala a nejistě přešla po palubě. Oči měla velké a naběhlé

krví, tvary její lebky prosvítaly jemnou pokožkou. „Tohle nesmíte

dělat,“ namítla.

„Moje milá -“ začal Michael, ale Harry ho přerušil. „Michaeli,

jsme uprostřed informační bouře. Překvapuje mě, že povrch kopule

od těch všech komunikačních laserů nevyhořel… Myslím, že si s tím

budeš muset nějak poradit. Všechny ty lodě na tisíce mil daleko vědí,

že se pohybujeme, a desítky různých vlád chtějí vědět, co to sakra

děláme.“

„Může nás někdo zastavit, než se dostaneme k portálu?“

Harry uvažoval. „Pravděpodobně ne. I když je Drážka poškozená

jako naše, je tak hrozně velká, že by ji museli rozmetat na kousky,

aby ji zastavili. A k tomu nikdo nemá dostatečně velkou sílu.“

„Tak dobře. Ignoruj je.“

„A dostáváme zprávu ze zemělodi,“ hlásil Harry. „Rovněž se

zdvořile ptají, co si myslíme, že děláme.“ Shira si mnula ruce.

„Musíte je vyslechnout, Michaeli.“

„Odpovězte mi poctivě, Shiro. Můžou Přátelé udělat něco, aby

nás zastavili?“

Ústa se jí pohybovala a očí se zdály těžké. jako by se skoro ne-

mohla ubránit slzám hysterie; Michael pocítil absurdní a iracionální

touhu uklidnit jí. ,,Ne,“ hlesla nakonec tiše. „Ne, fyzicky, ne. Ale -“

„Tak je také ignorujme,“ uvažoval Michael. „Harry, vlastně chci,

abys celý ten zatracený komunikační panel vyřadil z provozu… A

- 159 -

jakékoli zařízení, kterým je Drážka vybavena. Natrvalo; chci, abys je

rozmlátil. Dokážeš to?“

Opět chvilkové zaváhání. „Jistě, Michaeli,“ pronesl Harry nejistě.

„Ale – jsi si jistý, že je to dobrý nápad?“

„Tam, kam jdeme, je nebudeme potřebovat,“ ujistil ho Michael.

„Jen by nás to rozptylovalo. Za -“ pohlédl k zenitu. „Už za čtyřicet

minut?“

„Třicet osm,“ upřesnil zachmuřeně Harry.

„- vstoupíme do portálu Interface. A zavřeme ho. A nikdo s tím

vůbec nic neudělá, ať bude říkat cokoli.“

„Já se nemám v úmyslu hádat,“ naléhal Harry,“ale – Michaeli –

co s Miriam?“

„Miriam by nás také rozptylovala,“ odvětil Michael pevně. „No

tak, Harry, udělej to. Potřebuji tvou podporu.“

Na několik sekund nastalo ticho. A pak:“Hotovo,“ hlásil Harry.

„Jsme úplně sami, Michaeli.“

„Jste blázen,“ obvinila ho chladně Shira.

Michael si povzdechl a snažil se znovu zaujmout na lehátku po-

hodlnou polohu. „To není poprvé, co mě tak nazývají.“

„Možná ale naposled,“ poznamenal suše Parz. „Myslíte si, že pro-

blém vyřešíte jedním odvážným a drzým úderem,“ nevzdávala se

Shira; její oči barvy vodní modři upřeně sledovaly Michaelovu tvář.

„Myslíte si, že jste bez bázně a hany, tváří v tvář neznámému nebez-

pečí – setkání s budoucností, možná i se smrtí. Ale vy nejste bez

bázně. Vy se bojíte. Bojíte se i slov. Bojíte se slov svých současníků

– kolik přednášek jsem už musela vydržet na téma jak je důležité

svěřit vám naše tajemství… že bychom s vámi měli sdílet nezměrné

problémy, kterých jsme se zhostili? A teď vy – arogantně stejně jako

šíleně – se obracíte zády i ke svým vlastním lidem. Bojíte se slov

samotných Přátel – dokonce i mých – bojíte se logiky, pravdy ukryté

v našem přesvědčení.“

Michael si promnul přepážku nosu a přál si, aby se necítil tak

strašlivě unavený. „Opravdu skvělá řeč,“ poznamenal.

Narovnala se. „A bojíte se sebe sama. Kvůli strachu z vlastní sla-

- 160 -

bosti při rozhodování se ani neodvažujete vzít v úvahu možnost po-

radit se s člověkem, který je vám nejbližší, s Miriam, která je necelou

světelnou vteřinu od vás. Raději, jak jste to řekl, »rozmlátíte« ko-

munikační zařízení, než -“

„Dost!“ vyštěkl Michael.

Trochu se stáhla, když slyšela ten ostrý tón, ale nevzdávala se;

bledé oči jí zářily ve tváři bez rysů.

„K čertu s tím vším,“ ulevil si Michael. „Je to akademická disku-

se, Shiro. Pravidla se změnila: pokud jde o tuto loď, vnější vesmír by

docela klidně mohl přestat existovat; o to jsme se postarali. Teď tu

jsme už jen my čtyři – vy, já, Parz a Harry -“

„- a několik set lymfobotů,“ doplnil Harry nejistě. „Které mám

jisté potíže ovládat -“

Michael ho ignoroval. „Jen my čtyři, Shiro, v téhle bublině vzdu-

chu a tepla. A jediný způsob, jak tuhle loď zastavit, je, že vy – vy –

přesvědčíte mě i ostatní, že ten váš Projekt stojí za všechno to nevy-

číslitelné riziko.“ Pozorně ji studoval a snažil se přečíst její reakci.

„Tak co? Máte třicet osm minut.“

„Třicet šest,“ opravil ho Harry.

Shira zavřela oči a zhluboka, trhaně se nadechla. „Tak dobře,“

řekla. Ztuha a nejistě přešla ke své židli a posadila se.

Michael ji pozoroval a cítil, že pookřívá očekáváním a nadějí, že

konečně získá odpovědi na svoje otázky.

Shira jim povídala o Eugenu Wignerovi a o von Neumannově ka-

tastrofě.

Stejně jako u »živé-mrtvé« Schrödingerovy kočky zůstávaly

všechny události ve stavu nereality, dokud nebyly pozorovány myslí-

cím subjektem. Každý akt pozorování však přidával základním udá-

lostem další vrstvu možností, pokrývající jádro událostí, rovněž ve

stavu nereality, dokud rovněž nebyla pozorována.

Řetězec kvantových funkcí se z Wignerova pohledu táhl doneko-

nečna v nekonečném řetězu jako nekonečný regres.

„A tak vzniká paradox Wignerova přítele,“ vysvětlovala Shira.

Michael netrpělivě potřásl hlavou. „Ale tohle je čirá filozofická

- 161 -

debata,“ namítal. „Wigner sám věřil, že regres není nekonečný… že

řetězec vlnových funkcí bude ukončen, jakmile myslící subjekt pro-

vede pozorování.“

„Toto je jeden pohled,“ zašeptala. „Ale jsou i jiné…“

Shira jim popsala teorii »zúčastněného vesmíru«. Život -- inteli-

gentní život – byl podle této hypotézy zásadní pro samotnou existen-

ci vesmíru.

„Představte si myriádu Wignerových řetězců krabice-kočka-přítel

z kvantových funkcí, táhnoucích se časem donekonečna. Neustále,“

říkala Shíra,“vyvolává život – vědomí – vesmír k existenci samot-

ným aktem pozorování.“

Vědomí bylo jako obrovské oko, zaměřené samo na sebe, obnovi-

telný plán, vytvořený vesmírem, aby vyvolal vlastní existencí.

A pokud tohle byla pravda, pak samotný cíl existence života

podle Shiry musí být shromažďování a uspořádání informací – všech

informací, úplně všude – pozorování a realizace všech událostí. Pro-

tože bez realizace by nebylo reality.

Z milionu náhodných počátků, jako při převařování chemické po-

lévky v pradávných pozemských mořích, se rozšířil život. Šířil se

stále dál a pozoroval, shromažďoval a zaznamenával informace za

pomoci všech dostupných zdrojů.

„Žijeme v období počátků kontaktu mezí druhy v mezihvězdném

měřítku,“ pokračovala Shira. „Je válka, smrt a ničení. Genocida. Ale

z božské perspektivy je lze vnímat jako vzájemné působení – sdílení,

upřesňování a ukládání informací.

Nakonec si všechny dnešní rasy své malicherné spory vyřeší,

všechny předsudky, dílčí zájmy, neadekvátní chápání a tak dále,

možná pod vedením Xeelee, a budou směřovat k nejvyššímu smyslu

života: sdílení a zaznamenávání všech informací, pozorování a vyvo-

lávání samotného vesmíru.“

Tomuto cíli bude věnováno stále více zdrojů – nejenom z hledis-

ka rozsahu, jak se bude život šířit z myriády míst svého původu, ale i

do hloubky a ve větším měřítku. Nakonec budou veškeré energetické

zdroje dostupné pro využití, od gravitačního potenciálu velkých su-

pergalaxií až k energii nulového bodu, která je vlastní samotnému

- 162 -

prostoru, podřízeny jedinému obrovskému projektu vědomí.

Shira jim popsala budoucnost vesmíru.

Za několik miliard let – pouhé mrknutí oka v kosmickém měřítku

– opustí pozemské Slunce hlavní posloupnost, jeho vnější vrstvy se

nadmou a pohltí planety.

Lidstvo se samozřejmě přestěhuje a opustí staré, aby nalezlo no-

vé. Vytvoří se další hvězdy a nahradí ty, které vyhasly a zahynuly…

ale četnost vzniku nových hvězd už bude exponenciálně klesat, s

poločasem několika miliard let.

Asi po bilionu let už žádné hvězdy vznikat nebudou. Ztemnělé

galaxie se budou dále otáčet, avšak náhodné kolize a blízké průchody

si postupně vyberou svou daň. Planety se od svých mateřských hvězd

»vypaří« a hvězdy se »vypaří« od svých galaxií. Hvězdy, které pře-

čkají působení času, postupně díky gravitačnímu záření ztratí energii

a nakonec se spojí do obrovských černých děr o velikosti galaxií.

A i ty černé díry se navzájem spojí do děr o velikosti galaktic-

kých shluků a supergalaxií; všude ve vesmíru časové linie splynou

do obrovských singularit.

Ale život nezmizí, ujišťovala je Shira, využije se stále narůstají-

cích účinností zbytkových zdrojů energie ve vesmíru. Jako například

slabý svit mrtvých hvězd, udržovaných na teplotě několika stupňů

nad absolutní nulou pomalým rozpadem protonů.

A stále zůstane ještě mnoho práce.

Vypařování černých děr bude pokračovat, až se nakonec horizon-

ty událostí smrsknou a zmizí i na úrovní galaxií a supergalaxií. V

šířícím se zakřivení časoprostoru se objeví holé singularity.

Třeba po vzniku holé singularity nebude už vesmír existovat.

Třeba takové narušení našeho kontinua bude mít za následek zánik

času a prostoru, konec všeho bytí.

„A možná,“ uvažovala Shira,“je smyslem života v pozdějších

stádiích vývoje vesmíru manipulovat horizonty událostí, aby zabráni-

ly vzniku holých singularit.“

„Ach,“ usmál se Parz. „Další elegantní nápad. Takže naši potom-

ci by mohli mít na starosti práci kosmických cenzorů.“

- 163 -

,,Nebo kosmických spasitelů,“ poznamenal suše Michael.

Harry se trochu ohromeně zeptal: ,,Jak by se dalo manipulovat

horizonty událostí?“

,,Nepochybně existuje řada způsobů,“ odpověděl Michael. „Ale i

teď bych si dovedl představit pár primitivních metod. Jako například

přinutit černé díry, aby splynuly, než získají šanci se vypařit.“

,,Wignerovu paradoxu nelze uniknout,“ poučovala je Shira. Ře-

tězce neukončených kvantových stavů se budou kupit dál a dál a růst

jako květiny, potáhnou se do budoucnosti, až se pozorování budou-

cích myslí zaplňujících celý vesmír zaměří na prastaré vrstvy histo-

rie, protkané fosiliemi dávných událostí. „A nakonec,“ pokračovala

Shira klidným a podivně nezúčastněným hlasem,“život vyplní celý

vesmír, stále bude pozorovat a vytvářet regresivní řetězec kvanto-

vých funkcí. Život bude ovlivňovat dynamickým vývojem vesmír

jako celek. Lze předpokládat, že nositelé života využijí energetické

zdroje do posledního zbytku, i čirou energií rozpínání časoprostoru…

Vědomí musí existovat tak dlouho jako samotný vesmír – protože

bez pozorování by nebylo realizace ani existence – a vědomí se musí

vyrovnat rozsahem vesmíru, aby bylo možno pozorovat všechny udá-

losti.“ Parz se tiše a udiveně zasmál.

„Opravdu velká vize. Jak jsi stará, děvče? Mluvíš, jako by ti bylo

tisíc let.“

Avšak, hovořila dále Shira, řetězce kvantových funkcí se nakonec

spojí a budou kulminovat v konečné podobě: u poslední hranice

vesmíru, v časupodobném nekonečnu.

„A v časupodobném nekonečnu dlí Konečný pozorovatel,“ do-

končila Shira tiše. „A bude provedeno Poslední pozorování -“

„Ano,“ přikývl Parz, ,,a kolaps všech řetězců kvantových funkcí

napříč časem – přes mrtvé galaxie až k současnosti a dál do minulos-

ti, za Wignera, jeho přítele, kočku i její krabici – vskutku okouzlující

chápání světa -“

„Dějiny vesmíru se zpětně aktualizují,“ oznamovala Shira. „Ale

nemůže se to stát před Posledním pozorováním.“ Poprvé od okamži-

ku, kdy se vrátila na židli, se obrátila k Michaelovi. „Rozumíte, jaké

to bude mít důsledky, Michaeli Poole?“

- 164 -

Zamračil se. „Ty myšlenky jsou jistě ohromující. Ale vy jste zašli

o krok dál, že, Shiro? Vy jste vytvořili ještě další hypotézu.“

„Já… ano.“ Sklonila hlavu v podivné, téměř prosebné pokoře.

„Nedokážeme uvěřit, že Konečný pozorovatel se bude jen pasivně

dívat, že jeho oko bude jen kamerou, sledující historii.“

„Ne,“ přikývl souhlasně Michael. „Myslím, že věříte, že Konečný

pozorovatel bude schopen aktualizaci ovlivňovat. Je to tak? Věříte, že

Pozorovatel dokáže prozkoumat téměř nekonečný počet všech mož-

ných historií vesmíru, uložených v regresních řetězcích kvantových

funkcí. A že Pozorovatel si vybere a aktualizuje historii, která je –

jaká?“

„Která je třeba prostě nejelegantnější z estetického úhlu pohle-

du,“ navrhl Parz svým suchým, stařeckým hlasem.

„Která maximalizuje potenciál bytí,“ doplnila Shira. „Tak tomu

věříme. Která změní vesmír po celý běh času v zářící místo, v zahra-

du prostou vší nečistoty, bolesti a smrti.“ Prudce zvedla hlavu; světlo

z panelu s daty vrhalo na její tvář stíny a Michaela dojal kontrast

mezi tou vyhublou tváří, připomínající kostlivce, a krásou – silou a

nápaditostí jejích myšlenek.

„Bůh na konci času. Je to vůbec možné?“ otázal se Harry hlasem

plným údivu.

Michael pocítil touhu k dívce proniknout a pokusil se vložit do

hlasu něhu. „Myslím, že teď už vám rozumím. Vy věříte, že nic –

naše současná situace, okupace Země Qaxy, invaze Qaxů napříč ča-

sem – není reálné. Všechno je svým způsobem dočasné; jen musíme

vydržet posun vědomí podél jednoho řetězce kvantových funkcí, o

němž jste přesvědčeni, že jej váš Konečný pozorovatel neguje a od-

vrhne a nahradí jej -“

„Nebem,“ dokončil Harry.

„Ne, ničím tak primitivním,“ opravil ho Michael. Snažil se něco

takového si představit, dohlédnout za vlastní slova. „Harry, pokud

má pravdu, bude konečný stav – konečná forma existence vesmíru –

sestávat z globálních i místních optimalizací. Z maximalizace poten-

ciálu, na každém místě a v kterémkoli okamžiku, od samotného po-

čátku času.“ »Zářící«, říkala Shira. Ano, zářící by byl určitě vhodný

- 165 -

výraz pro takový způsob bytí… Michael zavřel oči a snažil se před-

stavit si, jaké to může být; viděl v duchu tuto chmurnou realitu, jak

vyhořívá a odhaluje jasné, zářivé světlo dosud skrytého optimálního

stavu.

Do zavřených očí se mu draly slzy. Když je někomu dáno za-

hlédnout takový stav věcí, pomyslel si, určitě musí po návratu do

bahna tohoto nerealizovaného řetězce bytí zešílet.

A pokud bylo tohle základním článkem víry Přátel, nebylo divu,

že se chovali tak odtažitě, tak zaníceně, že jim vůbec nezáleželo na

denním životě, na bolesti i utrpení druhých. Existující historie pro ně

nebyla ničím víc než chatrným prototypem globální optimalizace,

která teprve přijde, až Konečný pozorovatel odvrhne všechny méně

hodnotné světové linie.

A také není divu, uvažoval dál, že se Přátelé tolik distancovali od

lidstva. Jejich mystická vize vzala jejich životu jakýkoli smysl – je-

dinému životu, jaký mohli prožít, bez ohledu na pravdivost jejich

filozofie – a hluboce jej poznamenala, vzala mu část lidskosti. Ote-

vřel oči a sledoval Shiru. Opět si všiml trpělivé naléhavosti v té

křehké dívce – a teď chápal, jaké škody na ní filozofie Přátel napá-

chala.

Část jí byla mrtvá, a možná navždy už takovou měla zůstat; uvě-

domil si, že ji lituje.

„Dobře Shiro,“ řekl jemně. „Děkuji vám, že jste mi to pověděla.“

Parz si téměř toužebně povzdechl – v jeho drobné, uzavřené tváři

se zračil uhlazený neklid. „Ale ona nám ještě neřekla všechno. Že ne,

děvče?“ S jistým ostřím v hlase pokračoval:“Myslím tím, pokud

opravdu věříte v tak nádhernou vizi – že historie, kterou jsme prožili,

současnost i budoucnost, kterou musíme přetrpět, jsou pouhým pro-

totypem nějaké nesmírné, dokonalé verze, která nám jednou bude

vnucena zpoza konce času, tak o čem vlastně celý Projekt je? Proč

musíte vůbec něco dělat, abyste změnili svou situaci v současnosti?

Proč prostě nevydržet celé to utrpení, nenechat je pokojně skončit a

nečekat, až se všechno při konci všeho napraví?“

Zavrtěla hlavou. „V mé době jsou lidé beznadějně zotročeni Qa-

xy. Dokázali jsme shromáždit zdroje pro svoji vzpouru -- ale byl to

- 166 -

jen náhodný přílet vaší lodi z minulosti, co nám k tomu poskytlo pří-

ležitost.

Taková vzpoura by se už nikdy nemusela opakovat. Michaeli

Poole, my věříme, že qaxská okupace nakonec přivodí zánik lidstva.

Qaxové – možná neúmyslně – zahubí lidstvo. A tím ukončí všechny

možné časové linie, v nichž lidstvo přežije dobu okupace a připojí se

k většímu, dospívajícímu společenství ras, které přijde, a přispěje k

moudrosti těchto ras na konci času. Qaxové zastaví předávání infor-

mací o tom, čím lidé byli a čím by mohli být v budoucnosti. To je

zločin v největším měřítku – a stál by za odpor, i kdyby se nejednalo

o náš druh…

Ale jedná se o náš druh. A jsme přesvědčeni o tom, že musíme

zkřížit plány Qaxům, abychom zachovali budoucí úlohu lidstva.“

Poole povytáhl ret. „Jasofte, co si o té teorií myslíte?“

Parz rozhodil rukama. „Může mít pravdu. Qaxové z mé doby ne-

měli v úmyslu nás vyhubit, dokud se neodehrály ty nešťastné událos-

ti, které ironií osudu vyvolali sami Přátelé – byli jsme pro ně příliš

užiteční z ekonomického hlediska. Ale nakonec bychom možná věč-

né otroctví nepřežili…

A když se dívám dopředu, víme, že Shiřina předpověď o nepřá-

telství Qaxů se splní, i když způsobem, jaký si neuměla představit.

Člověk jménem Jim Bolder způsobí zánik domovského světa Qaxů,

přivede je k diaspoře. A zdá se, že potom se vyhlazení celého lidstva

stane hlavním cílem všech Qaxů.“

Poole přikývl: po celou dobu Parzova projevu pozorně sledoval

Shiřiny reakce, ale její tvář zůstávala prosta všeho výrazu, naprosto

bez hnutí, stále krásná. Ona neposlouchá, uvědomil si. Třeba ani

nemůže.

„Tak dobře,“ oslovil Shiru Parz. „Povězte nám, jak vám může

přeměna Jupitera v černou díru pomoci v dosažení vašich cílů. Má ta

singularita být jakási superzbraň?“

„Ne,“ odpověděla klidně Shira. „Něco takového nemáme v úmys-

lu. Ne přímo.“

„Ne,“ přisvědčil Michael a hleděl na dívku. „Vy nejste výrobci

zbraní ani válečníci, že? Myslím, že sami sebe vidíte jako část toho

- 167 -

velkého proudu života, stoupajícího k té nádherné kosmické budouc-

nosti, kterou jste nám popsala. Myslím, že chcete něco zachovat, ně-

jaký druh informace. A vyslat jej za hranice současné nebezpečné

doby, do té vzdálené, skvělé budoucnosti, až ti Pozorovatelé vesmíru

vaši zprávu zachytí a pochopí její skutečný smysl.“

Parz na něj ohromeně zíral.

Michael pokračoval:“Jasofte, myslím, že oni mění Jupiter v ob-

rovskou časovou schránku. Vytvářejí černou díru, která se vypaří –

kdy? Za deset na čtyřicátou, padesátou let? Jupiter bude jako obrov-

ská hrobka s přesnou dobou otevření. Objeví se tu holá singularita. Ti

kosmičtí inženýři, co si budou pohrávat s dynamickým vývojem

vesmíru, začnou pátrat, aby odvrátili nebezpečí hrozící vesmíru a

jeho budoucnosti/minulosti.“

„Ach,“ usmál se Jasoft. „A až přijdou, objeví zprávu. Zprávu,

kterou jim zanechají Přátelé.“

Harry se zasmál. „Tenhle rozhovor je čím dál podivnější. Co má

být v té zprávě? Jak chcete zahájit rozhovor s božskými designéry

vesmíru za deset na čtyřicátou let v budoucnosti? »Ahoj, byli jsme

tady a měli jsme hodně velké potíže. A co vy?«„

Michael se usmál. „Ach, snad bys mohl mít trochu víc představi-

vosti. Co kdybys například do zprávy zakódoval lidský genom? Bu-

doucí vědomí by pak z něj mohlo rekonstruovat to nejlepší z lidské

rasy. A s trochou snahy bys mohl »zprávu« uložit do vědomí rekon-

struovaných lidských bytostí. Jen si to představ, Harry, představ si,

že vystupuješ z nějakého umělého lůna, s hlavou plnou vzpomínek

na toto krátké a slavné mládí vesmíru – a do vesmíru, v němž tvoře-

ní, život a smrt dokonce i poslední vyhasínající hvězdy je jen astro-

nomicky vzdálenou vzpomínkou…“

Shira se tentokrát usmála. „S potřebnou technologií neexistuje

žádné omezení,“ prohlásila. „Můžete si představit, že přeměníte ce-

lou hmotu Země v data a uložíte je v horizontu událostí. Měli byste

tak k dispozici deset na šedesátou čtvrtou bitů – ekvivalent přepisu

deseti na třicátou osmou lidských osobností. Michaeli, takhle si lze

představit uložení každého člověka, který kdy žil, mimo dosah Qaxů

a všech ostatních dravců.“

- 168 -

„Ale jak byste ta data uložili? Víme už, že černá díra je mohut-

ným zdrojem entropie; jakmile se jakkoli složitý objekt zhroutí do

díry, všechny kousíčky dat o něm jsou pro vnější vesmír ztraceny s

výjimkou náboje, hmotnosti a spinu -“

„Samotné singularity jsou velmi složité objekty,“ vysvětlovala

pomalu Shira. „Nepředstavitelně složité. Naše chápání singularit od

vaší doby značně pokročilo. Data lze uložit v samotné struktuře po-

ruchy časoprostoru -“

„Ale,“ namítl Parz a jeho kulatá jemná tvář se roztáhla vychytra-

lým úsměvem,“při vší úctě, má drahá, stále jste nám ještě přesně ne-

řekla, jaká by byla vaše zpráva těm superbytostem v budoucnosti. I

kdyby se vám podařilo ji odeslat.“

Michael se usadil na lehátku. „No to je přece zřejmé,“ prohlásil.

Shira ho sledovala, vzpřímená a napjatá.

„Opravdu?“

„Snažíte se vyslat zprávu Konečnému pozorovateli.“ Zaslechl,

jak Parz cosi neslyšně zvolal, ale pokračoval. „Chcete ovlivnit způ-

sob, jak Pozorovatel zvolí optimální linii vesmíru, chcete zajistit, že

data o lidstvu se dostanou do budoucnosti po Qaxech a že Pozo-

rovatel vybere světové linie, které budou výhodné pro lidstvo.“ Mi-

chael se usmál. „Mám pravdu, že? Musím obdivovat vaši schopnost

myslet ve velkém, Shiro.“

Shira ztuhle přikývla. „Náš cíl za to stojí, z hlediska všeho lid-

stva.“

V odpověď sklonil hlavu. „.Ach, jistě. Nic není důležitější. A

jakmile dojde k Poslednímu pozorování, události, které jsme prožili,

se nestaly a to znamená, že prostředky, jež jste použili, jsou osprave-

dlnitelné… protože když je účelu dosaženo, k použití prostředků ani

nedošlo.“

„To je urážlivé,“ ohradil se Parz a jeho zelené oči se leskly. „Ale

nádherné! Líbí se mi to.“

Shira tiše seděla a čekala, její pohled Michaela stále vyváděl z

rovnováhy.

„No, tak teď alespoň víme, co se děje,“ poznamenal Harry. „Ale

teď přichází ta těžší část. Pomůžeme jim… nebo se je pokusíme za-

- 169 -

stavit?“

Kapka modravého světla v zenitu se zvětšila do velikosti pěsti.

Shira skoro lhostejně pokrčila rameny. „Nemohu už na vás vyví-

jet větší tlak. Mohu jen spoléhat na vaši moudrost.“

„Jistě.“ Michael si olízl rty. „Ale nevěřila jste v naši moudrost na-

tolik, abyste nám důvěřovala dříve, že?“

„Nevěřili jsme, že to pochopíte,“ odvětila prostě.

„Vypočítali jsme, že pravděpodobněji dosáhneme úspěchu, když

budeme pracovat sami.“

„Ano,“ přikývl Parz chladně. „Třeba jste byli moudří, když jste

zvolili tuto cestu, má drahá. Zjistil jsem, že tito lidé z doby patnáct

století před naší společnou dobou jsou ve znalostech a některých

zkušenostech za námi, ale jsou nám rovni – více než rovni v moud-

rosti. Předpokládám, že jste věděli, jak by tito lidé na vaše plány za-

reagovali: věděli jste, že by se postavili proti vám.“

Shira nejistě pohlédla na Michaela.

Poněkud neochotně, protože nechtěl být k té mladé a vážné dívce

hrubý, vysvětloval:

„On mluví o přílišném sebevědomí, Shiro. O aroganci.“

„My se snažíme zabránit vymření celého druhu,“ ohradila se Shi-

ra chvějícím se hlasem.

„Možná, Shiro; až do smrti budu ctít odvahu i vynalézavost Přá-

tel. Postavit celou zeměloď přímo Qaxům před nosem, vrhnout se

bez váhání do neznámé minulosti… Ano, máte odvahu a vize. Ale –

jakým právem si pohráváte s historií vesmíru? Jste vy dost moudří,

abyste směli dělat něco takového, Shiro – bez ohledu na správnost

vaší motivace? Podívejte se, vyděsili jste nás k smrti, když jsme si

mysleli, že se prostě snažíte vytvořit holou singularitu. To by spustilo

naprosto nepředvídatelnou explozi narušení kauzality. Ale vy se

vlastně záměrně snažíte narušit kauzalitu – a v tom největším měřít-

ku.“

„Vy se nám neodvážíte postavit,“ hlesla Shira. Její tvář byla jedi-

nou maskou hněvu, téměř dětské rozmrzelosti.

Michael zavřel oči. „Nemyslím, že vám mohu dovolit pokračo-

- 170 -

vat. Podívejte, možná je celá logika vaší argumentace chybná. Pro

začátek si vezměte filozofický základ vašeho konání – vlastní řešení

Wignerova paradoxu – je to spekulace, jedna teorie mezi mnoha ji-

nými.“

Parz přikývl. „A kde je důkaz onoho neustálého postupu a rozvo-

je života, na němž jste založili své naděje? Nejpokročilejší druh, jaký

známe, jsou Xeelee. Ale ti nezapadají do vašeho popisu, nejeví žádné

známky, že by sdíleli cíle, které jste nám předestřela. Nezdá se, že by

hlavním posláním jejich druhu bylo shromažďování a záznam infor-

mací. Naopak, jejich cíl je značně odlišný – stavba brány z Kerrovy

metriky do jiného vesmíru – a pro jeho uskutečnění jsou zřejmě při-

praveni zničit informace přímo v mezigalaktickém měřítku. Tak jak

by se ono kosmické oko, ten váš Konečný pozorovatel, mohl vůbec

někdy objevit, když ani Xeelee si nepřejí přispět k jeho zrození?“

Popotáhla nosem. ,,Vy nám nepomůžete. Vy se nás pokusíte za-

stavit. Michaeli Poole, vy jste -“

Poole zvedl ruce. „Podívejte, nesnažte se mě znovu urazit. Určitě

jsem blázen, ale takový, který nevěří sám sobě, pokud jde o konečné

řešení historie vesmíru. Myslím, že bych udělal vše, abych se vyhnul

břemeni takového řešení.“

„Třeba Projekt neuspěje, nebo nemůže uspět,“ připustila Shira.

„Ale zůstává nejlepší a jedinou nadějí lidstva na odstranění jha Qa-

xů.“

„Ne,“ oponoval. Usmál se a pocítil nesmírný smutek: iracionálně

se zastyděl, že tuto mladou osobu systematicky ničí. „Obávám se, že

v tom se naše argumenty rozcházejí, Shiro. My váš Projekt ve sku-

tečnosti nepotřebujeme.“ Kývl hlavou k Parzovi. „Jasoft nám to řekl.

Lidé se osvobodí z područí Qaxů. Potrvá to dlouho a Qaxové za to

zaplatí téměř vším – ale stane se to, to už teď víme, a dojde k tomu

díky obyčejnému a překvapivému jednání jediného člověka. Díky

nevypočítatělnosti lidstva.“ Zkoumal její tvář bez výrazu, která mas-

kovala neúplnou osobnost, jak si nyní uvědomil. „Obyčejné lidstvo

nakonec Qaxy porazí, Shiro. Ale to je mimo hranice vaší představi-

vosti, ne? Nebudeme potřebovat vaše grandiózní plány na sabotáž

historie, abychom získali svobodu.“

- 171 -

„Ale -“

„A jediný způsob, jak zabránit takovému běhu událostí je, pokud

vím,“ naléhal dále Michael,“nutnost ponechat portál otevřený; tak

sami poskytneme Qaxům šance změnit historii – v jejich prospěch. Je

mi líto, že jsem se podílel na stavbě té prokleté věci a jako první jsem

tohle všechno spustil. Teď chci jen vše napravit -“

„Budete zabit,“ přerušila ho Shíra, jako by se chytala stébla ar-

gumentů.

Zasmál se. „Kupodivu na tom už příliš nezáleží… Ale nechci vás

vzít všechny s sebou, když to není nutné. Harry vám umožní nějak se

zachránit, než vletíme do brány.“

„Pracuji na tom,“ potvrdil Harry klidně. „Třináct minut do střetu

s bránou.“

Parz se nepokojně zavrtěl v křesle. „Nejsem si jist, že si zaslou-

žím takové zacházení.“

„Tak to berte jako úkol,“ zareagoval bystře Michael. „Potřebuji,

abyste tu dívku dostal z lodi. Myslíte, že půjde dobrovolně?“

Parz se krátce zadíval na Shiru; stála vedle Michaela, zatínala a

rozevírala drobné pěsti. „Možná ne,“ pronesl smutně.

„Dvanáct minut,“ hlásil Harry.

- 172 -

Kapitola 14

Ze zjizveného a pošramoceného očního důlku v slonově šedém

trupu Drážky vylétla do vesmíru tříyardová oční bulva a za sebou

táhla silný oční nerv. Lymfoboti, hemžící se a blekotající jeden přes

druhého, běhali po průsvitném povrchu bulvy a podél nervového

kmene. Z desítek sond šlehalo červené světlo laserů a kmen rozřezá-

valo; konečně se rozdělil, téměř celý yard jeho délky se rozpadl na

fragmenty. Válečná loď vyrazila k modravému portálu Interface;

sondy ve snaze zůstat s ní sklouzly z odpoutané oční bulvy a odděle-

ného nervového kmene a stále na sebe pálily drobnými, ostrými lase-

rovými paprsky.

Jak se Drážka zmenšovala až do uzlíku zmučené tkáně, Jasoft

Parz se otočil a prohlížel si vnitřek oční komory. Jeho jediná družka,

Wignerova přítelkyně Shira, se vznášela někde poblíž geometrického

středu bulvy, útlé tělo stočené do klubíčka, oči měla napůl zavřené.

Jak ji Parz pozoroval, cítil se najednou v komoře zranitelný, přestože

byl oblečený v nepadnoucí a poněkud obnošené košili Michaela Poo-

la. Entopická kapalina byla odčerpána a do bulvy rychle napumpo-

vali vzduch, aby vystačil pro oba, a on se vzdal kombinézy, aby sdí-

lel se Shirou stejná nebezpečí.

Zachvěl se náhlým návalem strachu a pocitu nahoty. Přemýšlel,

co by měl říci.

„Nesmíte se obávat budoucnosti, má drahá, Michael Poole udělal

to nejlepší, aby nás uchránil před osudem, který si sám připravil.

Máme v této komoře dostatek vzduchu na mnoho hodin a Poole nám

poskytl zařízení pro vytápění, balíček s vodou a potravinami. Měli

bychom přežít dost dlouho, aby nás zachránila některá loď z této

doby. A mám všechny důvody předpokládat, že se brzy sejdete se

svými lidmi na zemělodi.“

Obrátila se tváří k němu; modré oči měla zarudlé, jako by předtím

plakala. „Dost chabá útěcha od qaxského sluhy, Jasofte Parzi.“

Snažil se zůstat klidný. „Nemohu vás vinit, že smýšlíte takto,“

odpověděl trpělivě. „Ale takové »známkování« je už za námi, Shiro.

- 173 -

Jsme teď tady, vy a já, v té pradávné době; a zde po zničení portálu

Interface strávíme zbytek svého života. Musíte se to naučit přijmout

a myslet dopředu -“

„Přijala jsem myšlenku, že jsem tu v pasti,“ odsekla. „Nic víc při-

jmout nechci.“

„Uvězněna v minulosti? Takhle byste to neměla brát. Dostali

jsme se do jiné éry – v mnoha ohledech lepší, je to zlatý věk historie

lidstva. Pomyslete jen, Shiro: lidé v této době hledí do budoucnosti,

teprve začínají prozkoumávat možnosti vesmíru, do něhož jsou zasa-

zeni, i zdroje svého vlastního bytí. Zbavili se řady zel – sociálních i

psychologických, hladu, nemocí, předčasné smrti, která se díky Qa-

xům k našim současníkům opět vrátila. Je tu řada projektů, které mů-

žete -“

„Vy to nechápete,“ vyštěkla. „Já tím nemyslím jen uvězněná v

minulosti. Myslím i uvězněná v budoucnosti. Díky zničení Projektu

šílenou arogancí Michaela Poola jsem uvězněná v této jediné, prokle-

té časové linii.“

„Ach. Vaše vize globálně optimalizovaných řetězců událostí -“

„Nemluvte mi o vizích, kolaborante.“ Pronášela ta slova mono-

tónním, věcným hlasem; o to víc zraňovala. „Jaké vize držely při

životě vás?“

Cítil, jak mu cukají svaly na tváří. ,,Podívejte, Shiro, já se vám

snažím pomoci. Jestliže mne chcete urážet, je to v pořádku. Ale dříve

nebo později budete muset přijmout fakt, že tu jste stejně jako já

uvězněna. V minulosti.“

Opět půvabným pohybem odvrátila hlavu a sklonila jí ke kole-

nům; její tělo se ve vzduchu trochu kolébalo. „Ne,“ odpověděla.

Začínal být podrážděný. „Co myslíte tím »ne«? Jakmile se ten za-

tracený portál Interface zavře, nebude pro vás cesty zpět do budouc-

nosti.“

Teď se nečekaně usmála. „Žádné zkratky. Ne, to jsem ochotna

přijmout. Ale existuje ještě jiná cesta zpět. Ta delší.“

Zamračil se.

„Chci tady prodělat Zastavení stárnutí. Pokud mi je nabídnou,

nebo pokud si je mohu koupit. A pak -“

- 174 -

„- a pak už jen stačí prožít patnáct staletí – padesát generací -- a

dočkat se znovuvynalezení technologie singularit. Abyste mohli se

vším začít znovu. Tohle máte na mysli?“

Shiřin úsměv se rozšířil.

„Jak můžete uvažovat až v takovém měřítku?“ žasl. „Michaela

Poola už znáte: po dvou staletích života měl hlavu plnou takového

odpadu a tolika vrstev zkušeností, že občas sotva dokázal normálně

existovat. Viděla jste to, ne? Proč si myslíte, že strávil doslova celá

desetiletí sám v té VJT lodi v Oortově oblaku? A vy s takovou leh-

kostí mluvíte o prožití téměř sedmkrát delší doby. Jak může jakýkoli

cíl vydržet tak nesmírně dlouhý úsek času? To je – mimo lidské…“

Dívka neodpověděla, ale úsměv se jí z tváře neztrácel, směřoval

kamsi dovnitř; a Parz, přes věkový rozdíl, měl ve srovnání s ní pocit,

jako by byl najednou vedle zářného Shiřina cíle slabý a pomíjivý,

pouhá jepice.

Harry se objevil na prázdném lehátku vedle Michaela.

Obraz byl slabý a chvěl se, pixely se přesunovaly a měly ne-

správnou velikost – Harry zřejmě neměl k dispozici potřebnou výpo-

četní sílu -, ale alespoň byl iluzí jakési materiálnosti, přítomnosti

někoho dalšího v kopulí, a Michael byl i za to vděčný.

Ležel na lehátku a snažil se dosáhnout stavu vnitřního i vnějšího

odpočinku, ale zrazovaly jej uzlíky napětí na čele, na krku a v rame-

nou. Sledoval, jak se mu portál Interface otevírá nad hlavou. Teď už

zabíral většinu prostoru nad kopulí. Válečná Drážka spolu s Krabem

uvězněným uvnitř se pohybovala po trajektorii, procházející po tan-

gentě kolem Jupitera; z Michaelova pohledu teď portál visel na kapce

sametového vesmíru, skládajícího se ze vzdálených a obydlených

hvězd. Čistá modrofialová geometrie portálu a tmavě zlaté efekty

třpytivých faset čtyřstěnu, stínové odrazy jiných časů a míst – to vše

bylo opravdu nádherné.

Harry ho skřípavým hlasem upozornil:“Předpokládám, že víš, co

děláš.“

Michael se nemohl ubránit smíchu. „Teď už je trochu pozdě se na

to ptát.“

- 175 -

Harry si odkašlal. „Myslím tím, že všechny ty kotrmelce byly či-

rou improvizací. Jen mě napadlo, zda jsi měl jasnější představu o

svých záměrech, když jsi, řekněme, taranoval kouskem ledu z kome-

ty válečnou Drážku z budoucnosti.“

„Ne, ale fungovalo to, že?“

„No ano, díky pouhopouhému štěstí. A to jen proto, že Drážka

byla oslabená kauzálním stresem a chudák starý Jasoft jí založil v

nervovém systému požár.“

Michael se usmál. „To nebylo štěstí. Ne doopravdy. To, co Qaxy

nakonec porazilo, byla jejich zatracená přezíravost. Jasoft představo-

val jejich podbřišek, slabé místo, které si přinesli časem s sebou.

Kdyby nebylo Jasofta Parze, nabídli by nám jinou díru, další Achil-

lovu patu, které bychom mohli využít. Byli si tak jistí, že nás bez

problémů vymažou ze Sluneční soustavy, tak přesvědčeni, že my

nemůžeme dělat nic, abychom se jim ubránili -“

„No dobře, dobře.“ Harry rozhodil duchovitýma rukama. „Dobře,

Michaeli, tak jak zničíme tu zatracenou červí díru?“

„Já vlastně nevím.“

„No to je skvělé.“ Harryho tvář se na okamžik rozmazala a Mi-

chael se domýšlel, že stále více výkonu procesoru je převáděno na

řešení jiných problémů. Obraz se ještě zhoršil, až iluze postavy na

židli vedle Michaela téměř zmizela.

„Harry, máš nějaký problém? Myslel jsem, že všechno bude pro-

bíhat normálně, než se dostaneme do portálu.“

Harryho hlas k němu pronikal šumem statiky. „To ti lymfoboti,“

říkal. „Jsou až příliš chytří.“

„Myslel jsem, že je máš pod kontrolou. Nechal jsi je odříznout

komoru oka se Shirou a Parzem, přeříznout nervový kmen -“

„Jo, ale nemám příliš zkušeností s jejich ovládáním. Vzpomeň si,

že to nejsou jen obyčejní dálkově řízení roboti, mají velkou schop-

nost autonomie. Je to jako – já nevím -- jako když se snažíš udělat

nějakou práci s několika tisíci desetiletých dětí se silnou vůlí. Mi-

chaeli, jedna skupina už zdivočela. Vytvořila něco jako pouliční gang

a prokousává se mršinou ve snaze najít vysoce výkonné zdroje ener-

gie. Jiní se jim stavějí na odpor, protože škody, které způsobují, mo-

- 176 -

hou dlouhodobě fungování Drážky poškodit. Ale odpor ještě není

organizovaný… a jakýkoli lymfobot, který se jim postaví, je těmi

jejích zatracenými lasery nemilosrdně rozsekán.“

Michael se zasmál. ,,A jaký bude výsledek?“

,,To nevím… Útočníci teď míří k srdci Drážky. A myslím tím

srdce doslova: oblast o rozloze městského bloku z energetických

buněk a svalových špalků kolem hypermotoru. Oblast, kde je kon-

centrace energie nejsilnější. Pokud útočníci prorazí, bude nás to stát

hodně; zbytek lodě bude dostávat příliš málo energie, aby se s tím

dalo něco dělat, a nakonec bude hypermotor vyřazen… Ale nemuse-

lo by to dojít tak daleko. Ostatní sondy se už připravují, aby se jim

postavily. Vypadá to, že se brzy strhne pěkně tvrdá bitva někde v

oblasti srdce. Ale zatím bych vsadil na vzbouřence, obránci ještě

nemají vedení -“

Michael ho přerušil. „Dobrý bože, Harry, přestaneš už žvanit o

těch robotech? Komu na nich sakra záleží v takovém okamžiku?“

Harry se zamračil a znovu se rozmazal. „Podívej, Michaeli, tohle

není vtip. Ti rebelové by nám mohli vyřadit hypermotor přímo pod

nosem. A máš snad v plánu hypermotor použít ke zničení portálu

Interface, ne?“

„Jak to vypadá z hlediska času?“

Harry se odvrátil a jeho obraz zamrkal. „Dvacet minut, než ko-

nečná bitva rozhodne. Dalších deset minut, než se rebelové v případě

vítězství prokoušou k srdci a získají hypermotor i další zdroje ener-

gie. Řekněme celkem třicet minut, než přestane fungovat hypermo-

tor.“

Michael ukázal na portál. „A jak dlouho potrvá, než se ocitneme

uvnitř té věci?“

Harry několik sekund přemýšlel. „Přesně šest minut.“

„Tak dobře. Proto bys měl na ty zatracené roboty zapomenout.

Než dojde k nejhoršímu, bude po všem, tak nebo onak.“

Harry protáhl tvář. „No dobře, bod pro tebe. Ale to mi nezabrání,

abych po tobě žádal vysvětlení. Jak chceš ten portál Interface vyhodit

do povětří?“ Harry otočil hlavu k zářícímu modrému portálu a – evi-

dentně získal část kapacity pro obrazový procesor – na jeho tvářích

- 177 -

virtuála se objevil modrofialový stín. „Mám na mysli tohle: když se s

tím portálem prostě srazíme, rozřízne se mršina téhle lodi jako zralý

sýr, ne?“

„Správně. Pochybuji, že bych mohl příliš poškodit stavbu z exo-

tické hmoty pouhým nárazem předmětu z obyčejné hmoty; díky roz-

dílu v hustotě by to bylo stejně absurdní, jako snažit se povalit dům

vzdušným polibkem… My vstoupíme do portálu, jak nejlépe to pů-

jde -“

„A pak co?“

„Harry, rozumíš principu hypermotoru?“ Harry se zašklebil.

„Ano a ne.“

„A to má znamenat co?“

„To, že jsem se nyní propojil se zbytkem vědomí Drážky. A tam

někde je skryta znalost fungování hypermotoru… Ale je to jako pra-

covat se svaly, které ti umožňují vstát a chodit. Rozumíš mi?“ Pohlé-

dl na Michaela téměř s mazaným výrazem, jeho tvář vypadala tak

chlapecky, jako ještě nikdy. „Jádro Drážky ve mně ví o hypermotoru

všechno. Ale lidská Harryho slupka, to, co z ní zůstalo, ví houby. A -

- najednou mám strach, Michaeli.“

Michael zjistil, že se mračí, Harryho tón ho znepokojil. „Ty mlu-

víš pateticky, Harry.“

„No, je mi líto, že nesouhlasíš,“ odpověděl vzdorně Harry. „Ale

myslím to upřímně. Jsem stále lidský, synu.“

Michael netrpělivě zavrtěl hlavou při tom náhlém návalu emocí,

který pocítil. „Hypermotor,“ opakoval nevzrušeně. „Tak dobře, Har-

ry. Kolik dimenzí má časoprostor?“

Harry otevřel ústa a znovu je zavřel. „Čtyři. Tři v prostoru a jed-

nu v čase. Je to tak, ne? Všechny jsou propletené do jakési čtyřroz-

měrné koule -“

„Špatně. Je mi líto, Harry. Ve skutečnosti je jich jedenáct. A těch

sedm dalších právě umožňuje funkci hypermotoru…

Velká jednotná teorie fyziky – rámce spojující gravitaci a kvan-

tovou mechaniku – předpokládaly, že časoprostor by měl vykazovat

plných jedenáct dimenzí. Logika a symetrie těchto úvah neumožňo-

valy nic jiného.

- 178 -

A ukázalo se, že dimenzí je opravdu jedenáct. Avšak lidské smys-

ly dokázaly bezprostředně vnímat jen čtyři z těchto dimenzí. Ostatní

existovaly, ale jen v nepatrném měřítku. Sedm stlačených dimenzí

bylo stočeno do topologického ekvivalentu úzkých trubic o průměru

v rámci Planckovy délky, kvantového limitu pro měření velikosti.“

„No a co? Můžeme snad ty stlačené trubice pozorovat?“

„Opět nikoli přímo. Ale, Harry, podívej se na to jinak, ty trubice

určují hodnoty základních fyzikálních konstant kosmu. Gravitační

konstanta, náboj elektronu, Planckova konstanta – princip neurčitosti

-“ Harry přikývl.

„A kdyby se jedna z těch stlačených trubic trochu pootevřela -“

„- konstanty by se změnily. Nebo naopak,“ zdůraznil Michael.

„Dostáváš se k tomu, jak hypermotor funguje.“

„Ano… Pokud to dokážu posoudit, hypermotor lokálně omezuje

působení jedné z fyzikálních konstant. Nebo, což je pravděpodobněj-

ší, jejich bezrozměrnou kombinaci.“

„A omezením působení těchto konstant -“

„- můžeš zmenšit stupeň zakřivení dodatečných dimenzí, alespoň

lokálně. A když lodi umožníš pohybovat se na krátkou vzdálenost v

páté dimenzí časoprostoru, umožníš jí urazit dlouhé vzdálenosti v

konvenčních dimenzích.“

Harry zvedl ruce. „Dost, už chápu, jak hypermotor funguje. Teď

mi řekni, co to všechno znamená pro nás.“ Michael se k němu obrátil

a zašklebil se. „Plán je takový. Vstoupíme do Interface, poletíme

červi dírou -“

Harry sebou trhl. „Nech mě hádat. A pak zapneme hypermotor.“

Michael přikývl.

Portál Interface nad nimi byl teď obrovský; blyštivé pole faset

zaplňovalo celý Michaelův výhled, bylo tak blízko, že už nedokázal

rozeznat elektrické modré podpěry z exotické hmoty, které jej držely

pohromadě. „Tři minuty do setkání,“ hlásil tiše Harry.

„Dobře.“ Jako by Michaela ještě něco napadlo, dodal:“Děkuji,

Harry.“

„Michaeli – já vím, že v tom nebude a nesmí být žádný rozdíl –

- 179 -

ale nemyslím, že existuje nějaký způsob, jak bych tohle mohl přežít.

Už nemohu fungovat nezávisle na Drážce: propojil jsem funkce umě-

lých inteligencí Drážky a Kraba natolik, že když jedna zkolabuje,

stane se to i té druhé…“

Michael najednou zjistil, že k virtuálovi svého otce vztahuje ruku;

v rozpacích ji stáhl. „Ne, já vím, je mi to dost líto. Pokud tě to utěší,

já to taky nepřežiji.“

Harryho mladá tvář se v tu chvíli rozpadla na roj pixelů. „V tom

žádná útěcha není, k čertu s tebou,“ zašeptal slabě.

Portál Interface už byl velmi blízko; Michael zahlédl v té lesklé

tváři matné odrazy Drážky, jako by faseta byla jediný obrovský ba-

zén, do něhož se měla válečná loď ponořit.

Harry se rozpadl na prach pixelů a znovu se zhmotnil do ostrých

tvarů. ,,K čertu s těmi lymfoboty,“ zavrčel. „Podívej, Michaeli, do-

kud máme ještě trochu času, chtěl bych ti něco povědět -“

Nákladní loď určená pro lety uvnitř systému se zastavila nad po-

mlácenou a vyrvanou oční bulvou Drážky. Vrata nákladového pro-

storu se vyčkávavě rozevřela jako rty a odhalila jasně osvětlený lodní

prostor.

Bulva narazila do plochého stropu skladu a slabě se odrazila; ně-

kolik yardů rozžvýkaného očního nervu se vznášelo za ní jako šedivá

pupeční šňůra a pomalu se ovíjelo kolem točícího se oka. Pak se vra-

ta uzavřela a loď oko spolkla.

V přechodové komoře před skladem přitiskla Miriam Bergová

tvář k tlustému inspekčnímu oknu. Držela v ruce těžký průmyslový

ruční laser a její prsty přebíhaly po nastavení, zatímco se sklad plnil

vzduchem.

S jistým znechucením si prohlížela omšelé stěny skladu. Tohle

byl Narlikar z Ganymédu, nákladní loď pro lety mezi Jupiterovými

měsíci, provozovaná malou společností vlastněnou dvěma muži. Vě-

děla, že by od podobné lodi neměla očekávat příliš mnoho. Bratři

D'Arcyové měli špinavé a nebezpečné zaměstnání. Normálně by v

tomto skladu měl být led z Ganymédu nebo Europy, nebo exotické

sirné sloučeniny, vytěžené s obrovským rizikem z páchnoucího po-

- 180 -

vrchu Io. To by vysvětlovalo některé skvrny. Ale sirné sloučeniny

nevyškrabávají na stěny skladu obscénní grafiti, pomyslela si. A ne-

nechávají všude mastné skvrny a zbytky jídla.

Ale i tak měla obrovské štěstí, že v oblasti byla alespoň jedna loď

s dostatečnou kapacitou, aby přiletěla tak rychle pro to prokleté oko a

naložila je. Většina lodí v blízkosti portálu Interface byly naleštěné

vládní nebo vojenské lodě – ale byli to bratři D'Arcyové ve své staré

rachotině, kdo si protlačil cestu davem a odvezl ji ze zemělodi v od-

pověď na zoufalou žádost, vysílanou na všech frekvencích od oka-

mžiku, kdy si uvědomila, co má Poole v úmyslu.

Sledovala, jak oko Drážky poskakuje v houstnoucím vzduchu

skladu. Vypadá jako nějaký podivný míč, napadlo jí, míč se skvrna-

mi zaschlé krve a pahýly přetrhaných svalů. Ale byla tu i netknutá

oblast – čočka? – a jí bylo vidět matné lidské postavy.

Michaeli. . .

Zazněl slabý syntetizovaný zvuk zvonku a dveře, které ji dělily

od skladu, se otevřely. Bergová zvedla laser a vrhla se do skladu, z

velké míry zaplněného okem.

Vzduch ve skladu byl čerstvý, i když pořádně chladný; cítila to

přes chatrný a obnošený overal Wignerových přátel, který měla od

útoku Qaxů na sobě. Vdechla vzduch do plic, kontrolovala tlak a

vychutnávala vzduch

„Dobrý Bože…“

…a téměř se zakuckala tím návalem pachů, které jí zaplnily hla-

vu. Snad to měla očekávat. Vytržené oko Drážky zapáchalo jako tři

týdny staré maso – pach spáleniny, ohořelého masa i jemnější pachy,

snad stoupající z napůl zmražených narudlých vnitřností, které vyté-

kaly z odříznutého nervového kmene. A za tím byl, samozřejmě díky

jejím hostitelům D'Arcyům, štiplavý zápach síry.

Pokaždé, když oční bulva narazila do stěny skladiště, tiše zapras-

kala.

Potřásla hlavou a ucítila, jak se jí z toho zápachu zvedá žaludek.

Drážky – takový způsob cestování!

Po jednom nebo dvou odrazech odpor vzduchu pohyb koule

zmírnil. Oční bulva se s lehkým chvěním zastavila ve vzduchu upro-

- 181 -

střed skladu.

Za mlhavou čočkou Drážky rozeznávala pohyb: bylo to jako dí-

vat se do kalného akvária. Někdo byl uvnitř a díval se na ni.

Nastal čas.

Její myšlenky se rozběhly jako o závod, v ústech měla sucho.

Snažila se to vše vyhnat z hlavy a soustředit se na okamžitý úkol.

Zvedla laser.

Když ji D'Arcyové vyzvedli ze zemělodi, zapůjčili jí tento ruční

laser, obrovský a těžký předmět, určený k vyřezávání tun rudy z krá-

teru Valhala na Kalistu. Musela jej držet oběma rukama a použít

veškerou sílu svalů, aby tu věc ve vzduchu otočila a namířila ústí při-

pomínající rypák na oční bulvu Drážky. A pak musela napřít celé

tělo, aby zpomalila rotaci laseru, zastavila ji a zamířila. Chtěla tu věc

udržet ve vzduchu tak, aby s trochou štěstí rozřízla oko po tangentě a

odřízla oblast čočky, aniž by paprsek zajel příliš hluboko do obydle-

ného vnitřku bulvy. Jakmile laser zamířila, přeplula k oku; když při-

tiskla tvář k čočce tak těsně, jak to jen šlo, nahlédla do nitra oka.

Uvnitř byli dva lidé, díky zamlžené hmotě mrtvé čočky byli jen o

málo víc než matné postavy. Otevřenou dlaní udeřila do povrchu

čočky -- a ruka jí prolétla vnější slupkou a vnikla do husté, rozkláda-

jící se hmoty. Prudce ruku vytrhla a štítivě si oklepávala lepivé kous-

ky masa. „Odstupte od čočky!“ vykřikla a doprovázela svá slova

výraznými pohyby rtů. Kromě toho důrazně mávala rukou.

Oba neidentifikovatelní cestující v oční bulvě zprávu pochopili;

odstoupili od čočky hlouběji do odpudivých stínů oka.

Bergová ustoupila zpět k laseru; dávala si přitom záležet, aby se

už nedotkla masitých částí bulvy. Položila dlaň na ovládání a nastavi-

la dosah rozptylu na pět yardů. Objevila se purpurově modrá a geo-

metricky dokonalá světelná přímka; téměř oškrabávala zamženou

čočku. Bergová se ujistila, že koherence je natolik nízká, aby paprsek

nevrhal na vzdálenější stěnu skladiště víc než malou světelnou

skvrnku o velikostí palce.

Jemně laser skláněla, aby se paprsek posunoval. Jak matný po-

vrch čočky hořel a pod laserovou palbou odpadával, vystupoval z

oční bulvy nahnědlý vzduch a rychle se rozptýlil v atmosféře skladu;

- 182 -

přesto ke změti v nosu Bergové přibylo další aroma – toto nebylo ku-

podivu příliš nepříjemné, trochu připomínalo čerstvou kůži.

Odpadla deska materiálu čočky, čistě jako vstupní dveře. Z okraje

odstraněné čočky se táhly do vzduchu kapičky, spojující oddělený

disk vazkými vlákny, jež připomínala pavučinu.

Stále neviděla do vnitřku masité koule a v otevřené komoře bylo

ticho.

Bergová palcem zastavila laser. Nepřítomně hmátla po odděle-

ném materiálu čočky a vytáhla ji z improvizovaného průlezu; vlákna

entopické hmoty se natáhla a praskla a ona disk odhodila.

Pak, protože ji nic jiného nenapadlo a nedokázala přejít ke vcho-

du, který právě vyrobila, se jen vznášela ve vzduchu a hleděla na

chirurgicky čistý řez.

Z otvoru se vysunuly štíhlé ruce a nejistě ohmatávaly okraj. Ve

vzduchu Narlikar se objevila drobná, uhlazená tvář Jasofta Parze.

Spatřil Bergovou a pokynul jí se zvláštní, starosvětskou zdvořilostí. S

nemotorným půvabem ohnul nohy, klesl na kolena a vylezl z otvoru.

V čerstvém vzduchu vně oka se lehce chvěl: byl bos a oblečený jen v

obnošené košili – musela patřit Michaelovi, uvědomila si Bergová.

Parz se na ni zřejmě snažil usmívat. Vznášel se ve vzduchu a jednou

rukou se držel okraje oka jako nějaký nemotorný pavouk. Oslovil

ji:“Tohle je podruhé, co jsem se dostal z oka Drážky, i když jsem

čekal jen smrt. Děkuji vám, Miriam; je příjemné poznat vás osobně.“

Bergová nedokázala odpovědět.

Z oka pomalu vylézala druhá postava. Tohle byla ta wignerovská

dívka Shira, oblečená – stejně jako Bergová – v otrhaných zbytcích

overalu Wignerových přátel. Dívka se u okraje naklonila, nakrčila

nohy a krátce zkoumala vnitřek skladu s prázdnou a nezúčastněnou

tváří. Obrátila se k Bergové. „Miriam, nečekala jsem, že vás znovu

uvidím.“

„Ne,“ přinutila se Bergová k řeči. „Já…“

V Shiřiných očích bylo cosi jako soucit – to nejbližší k lidskému

teplu, co kdy Miriam viděla v té chladné tváři, připomínající lebku –

a Bergová ji za to nenáviděla. Přítelkyně pokračovala:“Nikdo další tu

není, Miriam. Jsme tu jen my dva. Je mi líto.“

- 183 -

Bergová to chtěla popřít, měla chuť proběhnout kolem těchto po-

tlučených, umazaných cizinců, vrhnout se sama do oční bulvy a pro-

hledat ji. Namísto toho zachovala nehybnou tvář a zabořila nehty do

dlaní; pocítila na prstech krůpěje krve.

Parz se na ni usmál, pohled jeho zelených očí byl mírný. „Miri-

am. Oni – Michael a Harry – připravili plán. Použijí vrak Drážky,

aby uzavřeli červi díru, aby odstranili jakékoli další riziko možných

útoků z budoucnosti qaxské okupace. Nebo z jakékoli jiné případné

budoucnosti, když už o tom mluvíme.“

„A oni zůstali na palubě. Oba.“

Parzova tvář byla téměř komicky slavnostní. „Ano. Michael je

velmi statečný, Miriam. Myslím, že by vás mělo utěšit, že -“

„Jděte se vycpat, vy starej páprdo!'` Bergová se obrátila k Shiře.

,,Proč se mnou kruci alespoň nepromluvil'? Rozmlátil komunikační

zařízení, co? Proč? Víte to?“

Shira pokrčila rameny, v na odiv stavěném nezájmu zůstala ještě

stopa lidské starostlivosti. ,.Kvůli svému strachu.“

„Parz říká, že byl statečný. Vy ho nazýváte zbabělcem. Čeho se

vlastně bojí?“

Ústa dívky se zachvěla. „Možná trochu vás. Ale především sám

sebe.“

Parz potřásl hlavou. „Myslím, že má pravdu, Miriam. Nejsem si

jist, že by Michael setrval na svém rozhodnutí, kdyby s vámi mlu-

vil.“

Bergová pocítila, jak ji ovládá hněv bezmoci. Jistěže smrt jiných

lidí pro ni nebyla ničím novým; její vzpomínky na dávné časy ji vždy

frustrovaly jako neuzavřená záležitost – osobní nebo jiná. Vždycky

toho měla tolik co říci a nikdy to nakonec neřekla. Svým způsobem

to teď bylo horší, uvědomila si; ten syčák ještě ani nebyl mrtvý, ale

už byl stejně nedosažitelný jako v hrobě. „To mě tedy kurva utěší.“

„Ale to je vše, co vám můžeme nabídnout,“ upozornil ji Parz

jemně.

„Jo.“ Potřásla hlavou a snažila se znovu nalézt nějaký cíl. „No,

stejně tak můžeme jít ven a podívat se na ten ohňostroj. Tak pojdte.

A pak zjistíme, jestli tyhle mrňavé náklaďáky mají také sprchové

- 184 -

kouty.“

Můstek náklaďáku byl těsný, každý volný povrch byl pokryt po-

známkami, naškrábanými na přísavném papíru. Jen královská záře

Jupitera, vnikající do omezeného prostoru iluminátorem, poskytovala

tomu místu jakési zdání vznešenosti. Bratři ĎArcyové, tělnatí, s ku-

latými tvářemi a neuvěřitelně podobní jeden druhému, je sledovali z

pilotních lehátek, když Bergová přivedla tu podivnou skupinu na

můstek. Bergová je nabručeně vyzvala:“Jasofte, Shiro, seznamte se

ze svými prapradědečky.“

Pak nechala ty čtyři, ať se na sebe nedůvěřivě dívají, obrátila se k

iluminátoru a zvedla tvář k zenitu. Na tváři Jupitera působily kontury

portálů Interface jako čtyřstěnná šablona; válečná Drážka i zapuštěný

vrak Kraba, jasně viditelné i na tuto vzdálenost, vypadaly vedle ele-

gantní geometrie portálu jako zaťatá pěst.

Jak se dívala, válečná lod vstoupila do portálu; tam, kde se potlu-

čená mršina dotkla rámu z exotické hmoty, obklopily Drážku modra-

vé jiskry.

Bergovou napadlo, jestli by neměla zamávat. Jiskry sršely, dokud

jim Drážka nezmizela z dohledu.

Miriam zavřela oči.

- 185 -

Kapitola 15

Kopuli Kraba pohltila ustupující temnota portálu Interface. Mi-

chael vyhlížel z kopule a najednou si uvědomil, že se nevědomky

přikrčil.

Modrofialový oheň vystřelil zpoza kraje kopule; bylo to jako ně-

kolikanásobné svítání ze všech stran Michaelova omezeného obzoru.

Harry se z lehátka vedle Michaelova s obavami rozhlížel. Michael ho

uklidňoval:“To způsobují nárazy trupu Drážky do rámu z exotické

hmoty. Řekl bych, že to nadělá hodně škody, Harry, jsi -“

Holografický virtuál Harryho Poola otevřel ústa – neuvěřitelně ši-

roká – a vykřikl; ten zvuk byl nelidským jekotem, stoupajícím po

stupnici frekvencí tak, že se po několika sekundách stal pro Michae-

lovy smysly neslyšitelným.

Virtuál se rozpadl na hromadu pixelů a ty s jiskřením zmizely.

Drážka sama se při vstupu do časoprostorové červí díry chvěla;

Michael se bezmocně přidržoval popruhů, které ho poutaly k lůžku, a

nedokázal zapomenout, že loď, která ho odnášela do budoucnosti,

není produktem technologie, ale kdysi byla křehkou, myslící, živou

bytostí.

Harryho hlava se opět zhmotnila těsně nad Michalovou tváří.

Harry vypadal nažehleně a učesaně. „Promiň mi to,“ pronesl pokor-

ně. „Měl jsem počítat s šokem, když jsme narazili do exotické hmo-

ty. Myslím, že teď už budu v pořádku; odpojil jsem řadu nervových a

senzorových kmenů, spojujících centrální procesor se zbytkem lodi.

Samozřejmě jsem ztratil hodně ze své funkčnosti.“

Michael se zachvěl pocitem ztráty a odcizení. Harryho tvář byla

kapkou naprosté spokojenosti v zorném poli plném prázdnoty časo-

prostorové trhliny. Přiměl se k odpovědí.

„Já – už ani nemyslím, že na tom záleží. Pokud dokážeme za-

pnout hypermotor.“

„Jistě. A já mám svoje oddíly věrných lymfobotů, kteří ochrání

zbylé klíčové oblasti lodi; měli by je dokázat udržet, dokud na tom

tak jako tak nebude záležet.“ Virtuálova hlava připlula až příliš blíz-

- 186 -

ko k Michaelovi, až se mu vznášela pouhou stopu nad nosem; shlíže-

la na něho s přehnanou starostlivostí. „Jsi v pořádku, Michaeli?“

Michael se snažil usmát a přijít s nějakou ostrou odpovědí, ale

pocit bezmoci byl jako temná a stále větší nádrž v jeho hlavě. „Ne,“

odpověděl. „Ne, rozhodně nejsem v pořádku.“

Harry přikývl, zatvářil se moudře a stáhl se. „Musíš chápat, co se

s tebou děje, Michaeli. Přecházíme z jednoho časového rámce do

druhého. Vzpomeň si, jak Jasoft Parz popisoval tento zážitek. Kvan-

tové funkce, které tě spojují s tvým světem – nelokální spojení mezi

tebou a vším a všemi, jichž ses dotkl, které jsi slyšel, viděl – to vše se

napíná a trhá… Jsi teď tak izolovaný, jako kdyby ses právě narodil.“

„Ano,“ zaskřípal zuby Michael a snažil se potlačit pocit prudké

psychické bolesti. „Ano, tomu všemu rozumím. Ale nepomáhá to. A

nepomáhá ani, že jsem tam zanechal Miriam – všechny a všechno, co

jsem kdy znal – zcela bez rozloučení. A nepomáhá mi, že mě nečeká

nic než smrt. Pak je jen třeba určit stupeň bolesti… já se bojím, Har-

ry.“

Harry otevřel ústa, aby promluvil, a znovu je zavřel; v očích se

mu objevily přesvědčivé slzy.

V Michaelovi se zvedla vlna nerozumného hněvu. „Nebuď zase

kvůli mně sentimentální, ty zatracená… faksimile.“

Harry se slabě usmál. ,,Neměli bychom zapnout hypermotor?“

zeptal se tiše. ,,Praštit do toho a skončit se vším?“

Michael zavřel oči a zavrtěl hlavou. Svaly na krku měl ztuhlé a

bolavé, skoro jimi nemohl pohnout. „Ještě ne. Počkáme, až budeme

opravdu uvnitř jícnu červí díry.“

Harry zaváhal. „Michaeli, co přesně udělá chod hypermotoru s

červí dírou?“

„Přesně to nevím,“ zamračil se Michael. „Jak bych to mohl vědět

s jistotou? Nikdo se ještě o tak bláznivý experiment nepokusil. Podí-

vej, červí díra je trhlina v časoprostoru, ponechaná jako otevřená

díky vláknům exotické hmoty. A je to nestabilní trhlina.

Když je hypermotor zapnut, v lokálním měřítku se mění dimenzi-

onální vlastnosti časoprostoru. A když to uděláme uvnitř červí díry –

hluboko uvnitř, v blízkostí středu, kde je namáhání narušeného časo-

- 187 -

prostoru nejvyšší, nevím, jak by si mohl záložní řídící systém červi

díry udržet stabilitu.“

„A co pak?“

Michael pokrčil rameny. „Nemám ponětí. Ale jsem si zatraceně

jist, že Interface už nebude průchozí, a doufám, že kolaps, který vy-

voláme, se bude dále šířit, Harry. Vzpomeň si, že bylo vytvořeno

více červích děr do budoucnosti, po době Jima Boldera a jeho hr-

dinském činu. Nechci ponechat Qaxům z té doby příležitost, aby se

vrátili a znovu se pokusili zničit historii.“

„Můžeme ty další červí díry uzavřít?“

Poole pokrčil rameny. „Možná. Červí díry vystavují časoprostor

mimořádnému namáhání, Harry…“

„…a my?“ zeptal se Harry tiše.

Michael se setkal s virtuálovým pohledem.

„Co myslíš? Podívej, je mi to líto, Harry.“ Zamračil se. „No, cos

mi to chtěl říci?“

„Kdy?“

„To tvoje velké tajemství. Těsně předtím, než jsme narazili do

exotické hmoty.“

Harryho hlava se trochu scvrkla v podivném, stydlivém gestu.

„Ach, já jsem tak trochu doufal, že na to zapomeneš.“

Michael rozčileně mlaskl jazykem.

„Dobrý Bože, Harry, zbývá nám jen několik minut života a ty jsi

stále příjemný jako ta osina v zadku.“

„Já jsem mrtvý.“

„…Cože?“

„Jsem mrtvý. Tedy skutečný Harry Poole. Originál.“ Harryho oči

setrvávaly na Michalovi, ale mluvil nezúčastněným, věcným tónem.

„Jsem mrtvý už třicet let, Michaeli. Vlastně ještě déle.“

Michael, ztracený v kvantové izolaci, se snažil nějak s tou nena-

dálou zprávou vyrovnat. „Jak jsi… jak on…“

„V určitém stádiu jsem už nedokázal přijímat proceduru ZS. Mo-

je tělo už to nezvládalo. Takhle reaguje jeden člověk z tisíce, jak tvr-

dili. Žil jsem ještě několik let, stárl jsem rychle. A já – hm – já jsem

- 188 -

uložil všechno do tohoto virtuála, jakmile jsem pochopil, co se stane.

Neměl jsem s ním v úmyslu nic konkrétního. Nechtěl jsem ho vyslat

k tobě. Jen jsem si myslel, že by se ti mohl jednoho dne hodit. Snad i

pro útěchu.“

Michael se zamračil. „Nevím, co říci. Je mi to líto. Já… vím, jak

si ceníš mládí a -“

„Dobrého vzhledu, zdraví a potence,“ zašklebil se

Harry. „Jen se neostýchej to říci, Michaeli; skromnost jsem už

nechal za zády, hodně dávno. Všechno, co jsem si chtěl ponechat, co

tě tolik dráždilo.“

„Já vím, jak moc pro tebe život znamenal.“

Harry přikývl. „Děkuji. Děkuji ti za něj. On – Harry – zemřel, než

mě jako virtuála aktivovali. Ze svého hlediska jsem sdílel jeho

vzpomínky až do okamžiku, kdy si nechal udělat virtuální kopii; pak

je tam mezera. Před koncem života mi ale zanechal vzkaz.“

Michael potřásl hlavou. „Zanechal zprávu jednomu z vlastních

virtuálů. Opravdu, to je celý můj otec.“

„Michaeli, on říkal, že se nebojí smrti.“ Harry vypadal zamyšle-

ně. „Změnil se, Michaeli. Změnil se oproti osobnosti, jakou byl, nebo

jakou jsem já. Myslím, že chtěl, abych ti to řekl, kdybychom se ně-

kdy potkali. Třeba si myslel, že ti to bude útěchou.“

Drážka se opět zachvěla, tentokrát prudčeji, a Michael, který vy-

hlížel ven z kopule, zahlédl podrobnosti toho, co předtím postrádalo

jakoukoli formu. Modrobílé světlo, jiskřící kolem zmučeného trupu,

dál plálo na pokraji jeho zorného pole. Fragmenty světla se linuly z

mizejícího světelného bodu Michaelovi přímo nad hlavou, pohybo-

valy se podél stěn časoprostoru a ztrácely se za obzorem. Byly to

záblesky, plochy bezbarvého světla; bylo to jako sledovat blesky za

mraky. Věděl, že je to záření vytvářené rozmotáváním namáhaného

časoprostoru, hluboko v jícnu trhliny. Chytil se lehátka. Poprvé měl

skutečný pocit rychlosti, nekonečna, nekontrolovaného letu. Kopule

byla křehkou, zranitelnou věcí nad ním, neposkytovala mu více och-

rany než plátěný stan, zatímco prolétával touto poruchou v časo-

prostoru; snažil se nechoulit a neskrývat si hlavu před hrozbou do

krajnosti napínané oblohy, která nad ním visela.

- 189 -

„Proč jsi mi to neřekl?“

Harryho výraz ztvrdl. „On nevěděl, jak ti to říci. Opravdu mu zá-

leželo na tom, aby tě neranil – doufám, že tomu věříš. Ale hlavním

důvodem bylo, že vy dva jste nikdy nesdíleli ani chvilku vzájemné

blízkosti – dů věrnosti – od doby, kdy ti bylo deset. Proto.“ Shlédl na

Michaela. „Co jsi očekával? Obrátil se na své přátele, Michaeli.“

„Je mi to líto.“

„Mně taky,“ přikývl Harry vážně. „I jemu to bylo líto. Ale tak to

tehdy prostě bylo.“

„To je ta potíž, když žiješ v nastaveném čase,“ zavrčel Michael.

„Narušené vztahy trvají nekonečně dlouho.“ Potřásl hlavou. „Ale

stejně… nikdy bych se o tom nedozvěděl, kdyby tě sem neodeslali,

abys mě přesvědčil, že se mám vrátit z Oortova oblaku.“

„Oni – ten nadnárodní výbor, který vytvořili, aby vyřešil tuto si-

tuaci – si mysleli, že budu mít větší šanci přesvědčit tě, když to ne-

budeš vědět, když ti o té smrti neřeknu.“

Michael se skoro usmál. „Proč si to sakra mysleli?“

„Co vědí takové nadnárodní výbory o vztazích mezi otcem a sy-

nem?“

Zdálo se, že se stěny červí díry stahují jako v jícnu. Stále ještě ale

jimi prosvítaly světelné záblesky. „Myslím, že už je čas,“ prohlásil

Michael. „Postaráš se o hypermotor?“

„Jistě. Myslím, že odpočet nepotřebuješ… Michaeli, máš tady

zprávu.“

„O čem to mluvíš? Kdo by se teď sakra mohl se mnou spojit?“

Harry s nehybnou tváří odpověděl:“Je to zástupce vzbouřenec-

kých lymfobotů. Oni nejsou bez inteligence, Michaeli; nějak se napo-

jili na překladatelský okruh. Chtějí mým prostřednictvím s tebou

mluvit.“

„Co chtějí?“

„Obklíčili hypermotor. Považují jej; eh, za rukojmí.“

„A?“

„Jsou ochotni jednat o míru, v duchu mezidruhové harmonie. Ma-

jí ale dlouhý seznam podmínek.“ Harry se na Michaela zamračil.

- 190 -

„Chceš je slyšet? Za prvé -“

„Ne. Jen mi pověz, zda máš hypermotor pod kontrolou.“

„Ano.“

Michael cítil, jak napětí opouští svaly na jeho krku, poprvé za ce-

lé dni se v něm rozhostil pocit klidu a míru. Zasmál se. „Pověz jim,

kam si můžou ten seznam strčit.“

Harryho hlava se nafoukla. Usmál se, vypadal mladě a sebejistě.

„Myslím, že je čas. Sbohem, Michaeli.“ Hypermotor naskočil. Vá-

lečná Drážka sebou trhla. Praskajícími stěnami časoprostoru proudilo

v pásech modrobílé světlo; Michael téměř cítil fotony, když pronika-

ly absurdně křehkou kopulí.

Odlehlá část Michaelova vědomí dál analyzovala a divila se.

Pozoroval nepředstavitelné namáhání zkrouceného časoprostoru,

jenž se měnil v energii záření, jak se červi díra rozpadala. V kterém-

koli okamžiku se zbytková protiradiační ochrana kopule mohla

zhroutit, tkáň těla Drážky už jistě vře. I když věděl, co se děje, nepo-

máhalo to – přichází na to trochu pozdě, uvědomil si Michael.

Harryho virtuál nakonec pod tlakem božské záře nad kopulí im-

plodoval.

Kousky červí díry se doslova rozsypaly ve směru letu Kraba.

Trhliny v časoprostoru se otevíraly jako větvící se tunely a vedly do

nekonečna.

Michael si nebyl jist, že by se mělo dít právě tohle. Třeba všech-

no nejde podle plánu…

Časoprostor se tříštil. Michael vykřikl a přitiskl si pěsti k očím.

Na zemělodi se leskl obraz Interface na každé datové tabulce.

Miriam Bergová seděla na spálené trávě, dost blízko ke středu

zemělodi, aby dokázala za budovami Wignerových přátel z materiálu

Xeelee, srovnanými se zemí, rozeznat nahnědlé pískovcové stopy

označující místo, kde stával Stonehenge.

Jasoft Parz, oblečený v čistém, ale nepadnoucím wignerovském

overalu, seděl vedle ní, s krátkýma nohama nataženýma na trávě.

Jediný člun Narlikaru stál na zčernalé zemi nedaleko. D'Arcyové ji

- 191 -

sem vrátili po záchraně Shiry a Jasofta Parze z odděleného oka Dráž-

ky.

Byla si vědoma, že Parz na ni svýma zelenýma očima hledí. Že z

něj téměř sálá sympatie.

Tak k čertu s ním. K čertu s tím vším.

Se zkříženýma nohama Miriam sledovala tabulku v klíně i jemný

obraz portálu na ní, jako by chtěla vstoupit dovnitř tabulky, smrsk-

nout se a následovat Michaela Poola do časoprostorové červí díry.

Kdyby se opravdu silně soustředila, mohla by všechno ostatní vy-

pnout – tohoto podivného, trochu děsivého muže z budoucnosti, kte-

rý sedí vedle ní, vzdálené aktivity Přátel – i ten zatracený řídký

vzduch a nepravidelnou přitažlivost poničené zemělodi.

Okamžik se protáhl. Portál zazářil na tabulce jako diamant.

Pak se s náhlou prudkostí uvnitř portálu neslyšně modrobíle za-

blesklo ze všech faset čtyřstěnu. Bylo to, jako by se uvnitř konstruk-

ce změnilo miniaturní slunce v novu. Záře z kolapsu červí díry vy-

cházela z tabulek, které měli u sebe Parz i Přátelé, tak daleko, jak jen

viděla. Bylo to, jako by všichni před sebou nesli svíčku; světlo gene-

rované mizející poruchou v časoprostoru ozařovalo jejich mladé,

hladké tváře.

Světlo zhaslo. Když se znovu zahleděla na tabulku, portál zmizel:

z místa prostoru, který byl opět obyčejný a konečný, odletovaly jis-

křící úlomky konstrukce z exotické hmoty.

Odhodila tabulku obrazem dolů na trávník.

Jasoft Parz položil svou tabulku na zem poněkud jemněji. „Je po

všem,“ povzdechl si. „Michaelu Poolovi se podařilo červí díru uza-

vřít, o tom není pochyb.“

Bergová prudce vrazila prsty do rozryté země a téměř vítala bo-

lest ohýbaných nehtů.

„Ty zatracené zbytky exotické hmoty se musí odstranit. Mohou

ohrožovat navigaci.“

„Už je po všem,“ ujišťoval ji. „Budete se s tím muset vyrovnat.“

„Vyrovnat s čím?“

„S minulostí.“ Povzdechl si. „A v každém případě s budoucnos-

- 192 -

tí.“

Zvedla hlavu a sledovala obrovskou masu Jupitera. ,,Budoucnost

je stále vaše… vaše vlastní budoucnost. Máte tady hodně na pro-

zkoumání. A Přátelé rovněž.“

„Jako například?“ usmál se.

„Tak pro začátek prodělat ZS. A poprvé v životě moderní – pro-

miňte, vlastně pradávnou – lékařskou prohlídku.“

Jasoft se usmál a tiše namítl:“Ale my jsme na vlastní rodné plane-

tě cizinci. Jsme odtrženi od svého vlastního času…“

Pokrčila rameny. „Je vás hodně, včetně Přátel. A oni jsou mladí a

v zásadě zdraví. Mohli byste založit kolonii: místa je dost. Nebo vy-

razit ke hvězdám.“

Usmála se při vzpomínce na podivnou cestu Cauchy. „ Samo-

zřejmě vám nemůžeme nabídnout hypermotor. Pouze lety podsvětel-

nou rychlostí. Ale ty zážitky cesty i tak stojí za to, ujišťuji vás.“

„Ano. Nu, Miriam, takové projekty by mohly mladé lidi přitáh-

nout, i když mě ne…“

Teď na něho pohlédla. „Co tím myslíte? Co bude s vámi, Jasof-

te?“

Usmál se a roztáhl dlouhé, stářím zvrásněné prsty. „Ach, myslím,

že můj příběh dospěl ke konci. Viděl jsem, udělal a dozvěděl se víc,

než o čem jsem mohl vůbec snít. Nebo než jsem si zasloužil.“

Přimhouřila oči. „Vy chcete odmítnout další proceduru ZS? Po-

dívejte, pokud cítíte nějakou vinu kvůli funkci, kterou jste zastával v

době qaxské okupace, nikdo v této době vám nebude -“

„To není kvůli tomu,“ přerušil ji jemně. „Já nemluvím o nějaké

složité formě sebevraždy, má drahá. A příliš netrpím pocitem viny

bez ohledu na morální pochyby o vlastní celoživotní činností. Roz-

hodně jsem přesvědčen, že když jsem opustil svou dobu na palubě té

válečné Drážky, udělal jsem víc dobrého než zlého… ne, jen jsem už

zkrátka viděl dost. Vím vše, co jsem si mohl přát vědět, víte. Vím, že

i když Projekt těchto rebelů – Wignerových přátel – selhal, Země se

nakonec osvobodí z područí Qaxů. Nepotřebuji se dozvědět víc.

Rozhodně nemám pocit, že bych chtěl vidět, jak to všechno pomalu

probíhá. Rozumíte mi?“

- 193 -

Bergová se usmála. „Myslím, že ano. I když bych vám měla vy-

tknout, že uvažujete příliš v malém. Wignerovi přátelé mají projekt,

sahající až do konce času.“

„Ano. A pokud jde o jejich budoucnost, zřejmě už mají připrave-

ny vlastní plány.“

Přikývla. „Řekl jste mi, co povídala Shira. Vrátit se domů tou del-

ší cestou, přežít všechna ta staletí až do doby, kdy se znovu narodí…

a co pak? Začít znovu?“

„Snad. I když od doby, co jsem mluvil se Shirou, prý o tom ještě

trochu přemýšleli. Zmínila jste se o letu podsvětelnou rychlostí. Řekl

bych, že tohle by Přátelům vyhovovalo, i kdyby jen proto, že by

mohli prozkoumat relativistické efekty dilatace času -“

„- a dostat se domů o mnoho rychleji; za jediné století místo za

patnáct.“ Usmála se. „No, je to zřejmě způsob, jak promarnit život.“

„A vy, Miriam? Vy sama jste byla celé století pryč; musí to pro

vás být skoro stejné odcizení jako pro mne. Co budete dělat?“

Pokrčila rameny a pročísla si vlasy. „Možná, že poletím s Přáte-

li,“ zamumlala. „Možná je vezmu ke hvězdám a zase zpět, znovu

přeskočím patnáct století -“

„- a zjistíte, zda se Michael Poole vynoří v budoucnosti qaxské

okupace, zda odvážně vyletí z implodující červí díry?“ usmál se.

Vzhlédla k zenitu, pokrytém plochou Jupitera, a snažila se roze-

znat úlomky roztříštěného portálu. „Třeba bych se cítila líp,“ odpo-

věděla. „Ale já vím, že jsem Michaela ztratila, Jasofte. Ať je teď

kdekoliv, nikdy ho už nenajdu.“

Chvíli jen tak seděli a sledovali obraz roztříštěné exotické hmoty

na tabulkách. Nakonec promluvil:“Tak pojďte, je tady chladno a

vzduch je řídký. Vrátíme se do člunu Narlikaru. Chtěl bych trochu

tepla. A jídlo.“

Spustila pohled z oblohy. „Jo, to je dobrý nápad, Jasofte.“

Vstala, po tak dlouhém sezení měla nohy úplně ztuhlé. Jasoft ji

téměř něžně uchopil za paži a společně došli k čekajícímu člunu.

Časoprostor se drobí.

- 194 -

Červí díry protkávají strukturu časoprostoru ve všech měřítcích.

V měřítcích odpovídajících Planckovým délkám a pod nimi vznikají

červí díry z efektů kvantové nepravděpodobnosti, rozmazávají jasné

einsteinovské linie časoprostoru.

A některé z červích děr se rozpínají až do lidských měřítek a dál

– někdy spontánně, někdy díky zásahu inteligence.

Časoprostor je jako ledová plocha pokrytá prasklinami a trhlina-

mi, tenkými jako vlas.

Když se uvnitř červí díry postavené lidmi rozběhl hypermotor

Michaela Poola, bylo to, jako by někdo udeřil do této ledové krusty

kusem dřeva. Trhliny se šířily od místa nárazu a větvily se; spojovaly

se do složité, neustále se šířící sítě a do vzorce, který se stále utvářel

a měnil, jak se časoprostor zaceloval a znovu tříštil.

Poničený a popálený trup válečné Drážky spolu s kopulí Kraba,

Michaelem Poolem a mrakem vzbouřených lymfobotů vylétl z hrou-

tící se červí díry- do doby qaxské okupace rychlostí blízkou rychlosti

světla. Čistá energie z týraného časoprostoru v červí díře se přemě-

nila ve vysokofrekvenční záření, na spršky exotických částic s krát-

kým životem, tryskajících kolem rozpadající se Drážky.

Bylo to, jako když mezi Jupiterovými měsíci vybuchne malé

slunce. V atmosféře plynného obra se rozpoutaly obrovské bouře.

Jeden měsíc byl zničen. Lidé zahynuli nebo oslepli.

Trhliny v rozpadajícím se časoprostoru se šířily rychlostí světla.

V systému Jupitera už byla další makroskopická červí díra: tunel

vedoucí do budoucnosti po zničení slunce Qaxů, kterým přišel Qax

do minulosti, aby lidstvo zničil.

Pod úderem kladiva Poolova příchodu – jak to Poole očekával –

si nedokázala tato druhá trhlina v časoprostoru udržet stabilitu.

Samotné ústí červí díry se roztáhlo; exotická hmota se natáhla na

tisíce mil a pohltila hmotu/energii Michaelova plavidla. Dvacetistěn-

ná konstrukce z exotické hmoty uzavírající vstup červí díry vybuchla

v zrcadlovém obrazu exploze, kterou sledovala Miriam Bergová před

patnácti stoletími. Pak portál implodoval rychlostí světla: gravitační

rázové vlny se šířily od mizejícího ústí jako paprsky hvězdoborců

Xeelee a rozprášily lodě i měsíce.

- 195 -

Michael Poole se bezmocně řítil nestálou sítí červích děr, implo-

dujících po jeho průletu v bouří gravitačních vln a vysokoenergetic-

kých částic, do neznámé budoucnosti.

- 196 -

Kapitola 16

Budoucnost byla protkána řetězci událostí.

Člověk jménem Jim Bolder letěl s nočním stíhačem Xeelee do

srdce domovského systému Qaxů a způsobil, že obrátili své hvězdo-

borce proti vlastnímu slunci.

Qaxská okupace Země se zhroutila. Lidé už nikdy nebudou, ve

větším rozsahu, poraženi nějakým mladším druhem.

Lidstvo se šířilo mezi hvězdami, oblast jeho vlivu se zvětšovala

několikrát rychleji než rychlost světla. Následovalo období, známé

jako Asimilace; lidé doslova v průmyslovém měřítku absorbovali

moudrost a sílu ostatních ras.

Brzy stáli mezi lidmi a absolutní nadvládou už jen Xeelee.

Konflikt, který následoval, trval celý milion let. Když skončil,

zbyla v celém vesmíru jen skupinka lidských bytostí a tvorů z lidí

pocházejících.

A projekty Xeelee, neutuchající úpravy přirozených procesů, i

nadále měnily vesmír.

Hvězdy umíraly. Vznikaly další, aby nahradily ty, které zmize-

ly… ale jak se prvotní směs vodíku a hélia znečišťovala materiálem z

mrtvých hvězd, poměr vzniku nových hvězd exponenciálně klesal.

A působily tu i temnější síly. Hvězdy stárly… příliš rychle.

Xeelee dokončili své velké projekty a z umírajícího vesmíru upr-

chli.

Pět milionů let po prvním konfliktu mezi lidmi a Qaxy se z ústí

červi díry, lesknoucího se gravitačním zářením, vynořil rotující vrak

válečné Drážky. Červí díra se s jiskřením zavřela.

Vrak – temný, zbavený téměř veškeré energie – se ve všudypří-

tomném tichu otáčel. Byl prost všeho života. Téměř.

Michaela Poola zaplavily kvantové funkce jako modrofialový

déšť a vrátily jej do času. Vyjekl bolestí znovuzrození.

Lidé by to nazvali antiXeelee.

- 197 -

Bylo… obrovské. Jeho vznešené emoce se daly v lidských po-

jmech vyjádřit jen analogií.

Přesto – antiXeelee se zahledělo na svoje dokončené dílo a bylo

spokojené.

Jeho vědomí se rozkládalo po celé světelné roky. Vesmír byl vy-

stlán zářící hmotou. Xeelee přišli, vybudovali z té zářící pěny nád-

herné zámky a teď odešli. Brzy se začne samotná tato látka rozklá-

dat; už teď antiXeelee vnímalo, jak si protahují svaly obyvatelé ono-

ho temného oceánu, který ležel pod ní.

Úlohou antiXeelee bylo řídit obrovské projekty Xeelee, projekty,

jejichž cílem bylo vybudovat východ z tohoto smrtonosného vesmí-

ru. Aby Xeelee dosáhli svých cílů, cestovali dokonce zpět v čase, aby

modifikovali svůj vlastní vývoj a uzavřeli svou historii do času-

podobné smyčky, do vakuového diagramu. AntiXeelee bylo vědo-

mím tohoto procesu a cestovalo – jako antičástice – proti proudu

času, od okamžiku rozpuštění k okamžiku zrození.

Teď bylo dílo u konce. AntiXeelee cítilo cosi jako uspokojení při

myšlence, že jeho svěřenci unikli, že jsou mimo dosah těch… dru-

hých, kterým se Xeelee nakonec nedokázali postavit.

AntiXeelee mohlo odejít.

Roztáhlo se doširoka v jemné vrstvě: brzy se v kratičkém vý-

buchu po celé jeho ploše selektrony i neutralina rozmnoží, roztříští a

potopí do vakua…

Ale počkat. Bylo tu cosi nového.

Michaelovi netrvalo dlouho, než zkontroloval stav křehoučké lo-

dí.

V kopuli ve vnitřních buňkách ještě zbývalo něco energie. Mohla

vydržet – několik hodin? Pokud mohl říci, mezi kopulí a zbytkem

Kraba poustevníka neexistovalo žádné funkční spojení, přerušila se i

spojení s Drážkou, která vytvořil Harry… kromě jednoho svítícího

signálu na komunikačním panelu, který Michael úmyslně ignoroval;

pokud šlo o něj, mohli ti zatracení vzbouření lymfoboti celou loď

třeba klidně rozžvýkat.

Neměl tedy energií k letu, neměl ani výsadkový člun; nemohl

svou situaci nijak ovlivnit.

- 198 -

Netrápil se nad tím, ani se nebál budoucnosti. Tak tomu prostě

bylo. Stal se hotový zázrak, že přežil cestu sítí červích děr… Dostalo

se mu vskutku zvláštní odměny.

Harry byl samozřejmě pryč.

Vesmír vně kopule vypadal staře, temně a mrtvě. Kopule byla

izolovaným ostrůvkem světla a života. Michael byl sám na konci

času. Cítil to.

Udělal si nějaké jídlo; rutinní práce na ostrově světla v malé jí-

delně lodi ho zvláštním způsobem povzbudila. Odnesl si jídlo k le-

hátku, ulehl, podnos si vybalancoval na ruce a ztlumil světla.

Bůhví, kde se nacházel… pokud »kde« mohlo mít po takovém

přesunu v časoprostoru ještě nějaký význam. Hvězdy byly vzdálené,

temné, rudé. Mohla uběhnout tak dlouhá doba? Anebo, napadlo ho,

mohlo něco, nějaká neznámá síla, urychlit stárnutí hvězd v eónech za

kratičkým výřezem času, v němž existovalo lidstvo?

Neviděl tu žádná znamení existence lidí nebo jejich aktivity, ani

jakéhokoli jiného života.

Inteligentní život měl dost času působit ve vesmíru. uvažoval Mi-

chael. Po milionech let s hypermotorem umožňujícím nadsvětelné

lety a s technologií singularit v rukou stovek druhů měl být vesmír

změněný…

Přestavba vesmíru měla být tak zjevná jako neon, vysoký tisíc

světelných let.

…Avšak vesmír pouze zestárl.

Ze subjektivní délky svého letu červími děrami věděl, že nemohl

cestovat déle než několik milionů let – pouhý zlomek velké cesty k

časupodobnému nekonečnu, a přesto už vlna života ustoupila. Zbý-

vali ještě někde nějací lidé?

Pochmurně se usmál. Takhle dopadly velké Shiřiny sny o životě,

vyplňujícím celý vesmír, o manipulaci dynamickým vývojem samot-

ného časoprostoru…

Nebude tedy nikdy žádný »Konečný pozorovatel«. Projekt

Wignerových přátel nakonec nemůže uspět; nebude zde nikdo, kdo

by složitě vytvořenou zprávu vyslechl. Ale, pomyslel si Michael pří

pohledu na zanikající vesmír, byla to velkolepá myšlenka, u všech

- 199 -

bohů. Pomyslet na to, že lidé s konečnou existencí, kteří se už dávno

změnili v prach, se odvážili vyzvat i tuto poušť času…

Dojedl a pečlivě odložil podnos na podlahu. Vypil sklenku čisté

vody a přešel do sprchy pro nulovou gravitaci, kde se umyl oblakem

horké vody. Snažil se zbystřit si smysly a všechno vnímat každou

částečkou těla. Byl čas udělat vše naposledy, i ty nejnudnější čin-

nosti.

Uvažoval, že by si přehrál nějakou hudbu nebo si přečetl knížku.

Zdálo se mu to přiměřené.

Světla potemněla. I komunikační signál od lymfobotů zhasl.

Tolik ke čtení.

Ve slabém světle hvězd a napůl po hmatu dotápal zpět k lehátku.

Ochladilo se; představoval si, jak teplo z kopule vyprchává do

nesmírné prázdnoty zčernalé, pradávné oblohy. Co ho dostane dřív –

zima nebo nedostatek vzduchu?

Nebál se. Kupodivu se cítil občerstven a mlád, poprvé za celé

subjektivní století už necítil tíživý tlak času.

Třeba poznával mír přicházející se smrtí, připravenost opustit po-

vinnosti příliš dlouhého života, něco, co už před ním objevil jeho

otec. A konečně poznal radost ze života dostatečně dlouhého, že měl

možnost to vše prožít.

Zkřížil ruce na hrudi. Začal se chvět, vzduch v jeho chřípí byl stá-

le ostřejší. Zavřel oči.

V antiXeelee se cosi pohnulo, něco jako zvědavost, jako jiskérka

ve vědomí.

Tady bylo cosi umělého.

Jak se sem dostal ten vychládající vrak, do tohoto místa a času?

Uvnitř cosi bylo. Jediná vyhasínající svíce vědomí…

AntiXeelee k tomu vztáhlo svou mysl.

Byla tu loď, nějaká další loď visela nad kopulí. Umírající Michael

se podivil.

Vypadala trochu jako semeno javoru z černého achátu. V malém

- 200 -

trupu o tvaru kapsle nebylo vidět žádné světlo. Křídla tmavá jako noc

musela být stovky mil dlouhá; se slabým chvěním se zastavila nad

Krabem.

Wignerovi přátelé vyprávěli Michaelovi o lodích, jako byla tato.

Tohle byl noční stíhač, křídla z ploch diskontinuity v časoprostoru.

Xeelee. V hrudi pocítil spáry ledového chladu, svaly na krku se

mu stáhly křečí a výhled mu zakryl temný oblak.

Teď ne, prosil v duchu, s hasnoucím pohledem upřeným na loď

Xeelee; veškeré jeho smířené přijímání skutečnosti bylo rázem to-

tam. Jen ještě chvíli, musím zjistit, co to znamená. Prosím…

AntiXeelee vytáhlo skomírající plamen ze svíčky. Poslední zbyt-

ky tepla vyprchaly ze zničené lodi; vzduch v průhledné kopuli začal

mrznout na komunikačních panelech, na lehátkách, v jídelně, na

opuštěném těle.

AntiXeelee plamen zachytilo. Téměř je pobavil jeho maličký

strach, jeho údiv, jeho bezmocná touha přežít. Plamen byl vpleten do

pavučin kvantových funkcí, nekauzálních a nelokálních.

Michael byl – bez těla; bylo to, jako by klenot vědomí, který se

mu skrýval za očima, někdo vytáhl z těla ven a vyhodil do vesmíru.

Nebyl tu ani tlukot srdce, který by mohl počítat. Cosi tu ale bylo s

ním, to cítil; jakási – entita. Bylo to něco jako veliký strop, pod nímž

se vznášel a bzučel jako nějaký hmyz. Cítil obrovskou, ale spokoje-

nou únavu, uspokojení cestovatele na konci dlouhé a obtížné cesty.

Po dlouhou dobu jen odpočíval v záři této ochrany.

Pak se to začalo rozpouštět.

Michael chtěl vykřiknout jako dítě, které volá svého velkého ro-

diče. Byl zraněný, zbitý, jako by se celý ledovec vzpomínek a citů

rozpadal kolem něj na stovky ker; teď se i ty kry měnily v úlomky,

které se rozpouštěly na povrchu čekajícího moře…

A pak zůstal sám.

Bylo nemožné měřit čas, snad jen pozvolnou evolucí vlastních

emocí.

Prožíval zoufalství. Proč se dostal až do tohoto bodu v časo-

- 201 -

prostoru, proč byl takto zachován a nakonec opuštěn?

Zoufalství se změnilo v hněv a ten trval dlouho.

Ale hněv opadl.

Vrátila se zvědavost a Michael začal experimentovat s vlastním

vědomím. Po fyzické stránce byl zřejmě složen z drobného uzlu

kvantových vlnových funkcí; opatrně začal ten uzel rozmotávat a

dovoloval svému vědomí klouzat časoprostorem. Brzy si připadal,

jako by létal nad obloukem kosmu, nespoutaný prostorem ani časem.

Po celé Galaxii nacházel dílo člověka. Vznášel se nad místy a vý-

tvory, které dějiny opustily, stejně dlouho se vznášel jak nad dětskou

hračkou, tak nad obrovskou vesmírnou pevností.

Všude našel i pozůstatky války. Zničené hvězdy a planety, pro-

mrhanou energii. Ale nenašel lidi – rozumný život – nikde.

Zprvu Michael označoval místa, která navštěvoval, relikty, které

nacházel, v lidských pojmech; avšak jak čas plynul a jeho důvěra

vzrůstala, zbavil se této slovní bariéry.

Dovolil svému vědomí ještě více změknout, rozptýlit úzce lidské

vnímání, kterého se až dosud úzkostlivě držel.

Všechno kolem něj byly kvantové vlnové funkce. Šířily se od

hvězd a planet, plochy pravděpodobnosti spojující hmotu a čas. Byly

jako pavučiny, rozprostřené po stárnoucích galaxiích; spojovaly se,

zpevňovaly a vzájemně se rušily, všechny vázány neúprosnou logi-

kou řídících vlnových funkcí.

Funkce zaplňovaly časoprostor a pronikaly mu duší. Vzrušeně

klouzal po jejich okázalém lesku skrze jádra stárnoucích hvězd.

Zrušil svůj smysl pro měřítka, takže příliš nevnímal rozdíl mezi

průměrem elektronu a rozsáhlou gravitační studní hvězdy. Jeho vní-

mání času se natáhlo, takže dokázal sledovat hmyzí, třepotavý rozpad

volných neutronů – nebo ustoupit a pozorovat majestátní a pomalý

rozpad samotných protonů…

Brzy v něm už nezbylo mnoho lidského.

Pak byl konečně připraven k závěrečnému kroku. Lidské vědomí

bylo cosi umělého. Dříve lidé věřili, že jejich duše oživili bohové,

kteří bojovali své bitvy v lidské podobě. Později přišli s myšlenkou

- 202 -

samoorganizujícího se vědomí. Teď Michael viděl, že to vše nebylo

nic víc než teorie, model, iluze, za kterou se mohli skrýt.

On, poslední člověk, se už nepotřeboval přidržovat tak zastara-

lých berliček.

Není žádné poznání, uvědomil si. Je pouze vnímání. S čímsi po-

dobným úsměvu se uvolnil. Jeho myšlení zajiskřilo a vytratilo se.

Byl mimo čas a prostor. Velké kvantové funkce, které zahrnovaly

celý vesmír, klouzaly kolem něj jako mohutná a divoká řeka. Oči měl

plné šedivého světla, zářícího pod povrchem reality, světla, proti ně-

muž byly všechny ostatní jevy pouhé stíny.

Č as plynul lenivě, nepostřehnutelně.

A pak…

V prostoru se vznášel čtyřstěn; byl průhledný.

Z neexistujícího rohu do něj vstoupil člověk. Za ním se mimo do-

hled táhlo lano, upletené z kůry stromu. Člověk byl oblečen do vydě-

laných zvířecích kůží. Byl vyhublý, špinavý, kůži měl zvrásněnou

jinovatkou.

Udiveně se podíval na hvězdy.

Michaelovo roztažené vědomí se pohnulo. Cosi se změnilo…

Dějiny se opět rozběhly.

- 203 -