Stephen Baxter

Mravenčí lidé z Tibetu

Následující povídka současného britského spisovatele Stephena

Baxtera (viz medailonek v rubrice Nová jména v SF & F v minulém

čísle) je pojata jako přímé pokračování jednoho z nejznámějších

románů H. G. Wellse První lidé na Měsíci (1901), V původním

románu podniknou dva přátelé cestu na Měsíc v kouli poháněné

antigravitačním kovem Cavoritem a jsou zde konfrontováni s

civilizací „Selenitů“, která se na rozdíl od civilizace lidské ubírala

směrem přísné specializace, podobně jako je tomu u hmyzu. Povídka

je však samostatným útvarem, pro jehož zažití není třeba znát

Wellsův román. Převzali jsme ji z časopisu Interzone (květen 1995),

tentokrát včetně původních obrázků pravidelného ilustrátora tohoto

časopisu, skrývajícího se za šifrou SMS.

Milý příteli, rozhodl jsem se ti vyprávět svůj příběh – tolik z něj,

kolik si ještě pamatuji – než mě vetchost příliš oslabí nebo mě stihne

nějaké neštěstí.

Nemám žádný papír, pouze staré, žloutnoucí stránky Shakespeara

– tak drahou společnost ale nemohu obětovat! Bude to tedy tvá

paměť, Tsi-puffe, kam svěřím své poselství. Nepochybuji o věrnosti

tvé reprodukce, i když připouštím, že nejsem přesvědčen o smyslu

své práce. Když vidím prázdný pohled vypoulených očí Mravenčích

lidí, nebo těch dlouhých, klátících se stvoření, která jsou nazývána

mými „dětmi“ – zajímalo by mě, kdo z nich vyslyší slova starého,

osamělého muže, který strávil většinu života na této zvláštní hoře.

Jmenuji se Tommy Simmons a v žádném případě jsem neměl v

úmyslu létat v té zatracené Láhvi!

Psal se rok 1900, byl zrovna duben, mně bylo deset a otec nás s

maminkou vzal na týdenní dovolenou do Littlestonu, což bylo

značně špinavé letovisko na pobřeží Kentu, na jihu Romneyských

bažin.

Byl jsem jedináček, a k tomu celkem samotář (což bezpochyby

přispělo k mému přežití). V Littlestonu jsem jezdil na kole, rád jsem

se toulal sám za písečným obzorem. Nejradši časně ráno, za svítání,

když bylo všude pusto. Můžeš si mě představit v takovém

významném okamžiku – pod tmavým nebem, projíždějícího se

krajinou rozlehlých písků, hlavu plnou skvělých chlapeckých snů…

A pak jsem ji uviděl!

Láhev, jak jsem ji pokřtil, byla asi dvanáct stop dlouhá a ležela na

břehu moře, asi čtvrt míle ode mě.

Zůstal jsem stát jako zkoprnělý. Můj dětský ostříží zrak objevil

něco skleněného, hladkého a kulatého – modře šedého odleskem

moře. V mokrém písku vedle Láhve kdosi seděl, moře mu omývalo

nohy. Měl na sobě něco jako pyžamo a pantofle, všechno ale bylo

mokré, špinavé a roztrhané k nepoznání. Jeho bílé vlasy a vousy

vypadaly divoce, skoro hrozivě. Ohromeně hleděl na Littlestone.

Situace mě neodolatelně přitahovala, i když jsem měl z muže

strach. Mohl to být trosečník, nebo třeba Němec, zapletený do

nějakého neobvyklého válečného experimentu – Na stránkách Idleru

nebo Persos Magazínu jsem o takových věcech četl každý měsíc.

Vydal jsem se k Láhvi. Pamatuji se, jak mé kolo drhlo o vlhký

písek a zanechávalo za sebou rovnou stopu.

Nebyl jsem ale jediný, kdo cizince objevil. Přišel i malý muž,

který se koupal opodál, a dal se s ním do řeči. Pak se přidali další. Po

chvíli stařec prolezl hrdlem své láhve a vytáhl odsud kovové tyče a

dlouhý řetěz. Všechno se jasně žlutě lesklo, a i když se barva dala jen

těžko odhadnout – vypadalo to jako zlato!

Mladí muži vyzvedli cizincův poklad na ramena a on je

následoval po pláži nahoru ke zdejším obydlím. Kráčel unaveně,

hlava mu volně visela a nohy měl jako z olova. Sesedl jsem z kola a

sledoval jejich stopu asi sto yardů. Byly tam dvě malé holčičky s

lopatičkami a široce otevřenýma očima.

Byl jsem rozpolcen mezi zvědavostí a strachem. Byl jsem

fascinován, ale když ke mně stařec otočil zarostlou hlavu – z jeho

pohledu přebíhal mráz po zádech…

A pak mi došlo – jak se tak všichni pachtili nahoru, Láhev zůstala

bez dozoru.

Naskočil jsem na kolo a uháněl k ní. Slyšel jsem za sebou hlasy,

ale od holčiček, které za mnou pelášily, žádné nebezpečí nehrozilo.

Cizinec si evidentně nemyslel, že bych mu s Láhví mohl něco

provést. Kdyby tak jen měl pravdu!

Dorazil jsem k ní právě když vysvitlo slunce. Upustil jsem kolo

do písku a přitiskl se tváří ke sklu. Moc jsem toho neviděl, protože

sklo bylo tlusté, poškrábané, popraskané a zprohýbané. Slunce svítilo

dovnitř a všelijak se odráželo.

Klekl jsem si a ruce i nohy mi okamžitě obalil vlhký písek.

Dostal jsem nápad a vlezl dovnitř. Tabulové sklo tvořící stěny

zkreslovalo nebe i písek do neuvěřitelných tvarů. Vzduch uvnitř byl

o něco teplejší než venku a můj dech zněl hlasitě. Představ si sám

sebe sedícího v ohromné láhvi a určitě budeš mít podobný pocit jako

já tehdy. Na dně se válel ranec věcí – hromada oblečení, dek, kniha,

pár konzerv a krabice svitků, všechno používané a špinavé – a já tam

seděl na kolenou a tiskl si ty věci k hrudi. Všechno to teď bylo jenom

moje!

Pak jsem ale uviděl obě děvčátka – vlastně jejich sklem k

nepoznání pokroucené obrazy. Žárlivě jsem hledal uzávěr.

Vtáhl jsem si dovnitř kolo – hrdlo bylo dost široké, jenom řídítka

jsem si trochu odřel. Zátka měla zkřivený závit, a tak mě to stálo dost

námahy, abych ji dotáhl. Vší silou jsem toho ale nakonec docílil.

A tak jsem byl zapečetěn uvnitř. Holčičky přitiskly nosy ke sklu a

dobývaly se dovnitř lopatičkami. Já jsem se jim ale smál a vyplázl na

ně jazyk. Nakonec odešly.

Prohrábl jsem hromadu věcí. Moc jsem toho nepoznával, ale byl

tam teploměr a tři otevřené konzervy. Neopovrhl jsem a do jedné, z

polovice plné, jsem se pustil, i prsty jsem si s chutí olízal.

Všiml jsem si, že okolo stěn jsou malé rolety, dráty připevněné ke

stěnám. Blízko hrdla se válel malý, nepřipevněný panel plný knoflíků

a tlačítek a mně se zdálo, že by tato tlačítka evidentně měla být

zmáčknuta a já byl ten, kdo to měl udělat, ale odolal jsem.

Slunce začínalo pálit. Měl bych asi jít: rodiče budou zvědaví, kde

jsem se tak dlouho toulal, a já si budu muset vymyslet nějaký

nevinný příběh. Začal jsem se také bát, že se k Láhvi vrátí

rozzlobený majitel a objeví mě…

Chtěl jsem odšroubovat uzávěr, ale vtom mé dětské oči znovu

spočinuly na oněch magických tlačítkách.

Jako by mě ty nešťastné knoflíky hypnotizovaly! Pozoroval jsem

své vlastní nice, jak pustily uzávěr… Namátkou jsem zmáčkl několik

knoflíků.

Rychle, jedna po druhé se začaly zatahovat rolety.

Ocitl jsem se ve tmě.

Trošku to zatřáslo a bylo slyšet jakési hvízdání. Padla na mě

hrozná tíha – jako by mi na prsou seděl slon – a pak jsem byl zase

neuvěřitelně lehký – jako bych padal. Cítil jsem, jak se nadzvedávám

ode dna Láhve.

Byl jsem ve stavu beztíže. Můžeš si představit, Tsi-puffe, jak

jsem křičel úzkostí! Absolutně jsem netušil, co se vlastně stalo;

uvažoval jsem, jestli knoflíky, které jsem zmáčkl, neotevřely nějakou

díru do země, kterou jsem teď padal.

Snažil jsem se otevřít uzávěr, ale nemohl jsem jej uchopit.

Usoudil jsem, že potřebuji světlo. Tápal jsem okolo stěn jako křeček

ve sklenici a deky pluly vzduchem kolem mé hlavy. Zcela jsem

ztratil orientaci, nevěděl jsem ani, kde je nahoře a kde dole, a trvalo

mi dlouhé minuty, než jsem znovu našel panel s tlačítky.

Bez rozmyslu jsem je pak mačkal. Malá žárovka zablikala a já

výskal radostí. K mé hrůze ale vzápětí zhasla. Zoufalý jsem bouchl

pěstí do panelu – rolety se bleskově roztáhly. Láhev zaplavilo

jiskřivé, šedobílé světlo.

Nesmírně se mi ulevilo.

Ručkoval jsem po držadlech zasazených v uzávěru a zabalil se do

deky, co plula kolem. Mé kolo plulo vzduchem – převrácené, rýsující

se proti světlu, řídítka se zvolna otáčela z jedné strany na druhou.

Usoudil jsem, že můj pád musí někdy skončit, i kdybych měl

propadnout celou zeměkoulí až do Austrálie! Svíral jsem držadla

uzávěru jako opice svírá mříže své klece a můj neuvěřitelný pád stále

pokračoval.

Po chvíli mi začala být zima, a tak jsem znovu pokoušel panel.

Nakonec jsem pocítil teplo od topení.

Pak začal být vzduch v Láhvi zatuchlý. Pamatuji si, jak šedobílé

světlo naplňovalo mé oči a já věděl, že jestli jsem blízko Littlestonu,

může to být leda slunce, a přesto mi bylo jasné, že takhle slunce

nesvítí. Oči jsem měl zalité bledým světlem, bylo stále blíž a blíž…

Usnul jsem.

Nevím, kolik hodin jsem spal. Milosrdný spánek mě ochraňoval

před neznámou skutečností, i když jsem se nakonec stejně musel

probudit. Mrazivé světlo stále zalévalo Láhev a věci se pořád

převalovaly sem a tam. I když – připadalo mi, že se světlo nějak

změnilo. Jako by se blížilo. Pohlédl jsem dolů a spatřil krajinu

pokrytou sněhem, s vystupujícími hřebeny a strmými srázy.

Uvažoval jsem, že možná nepadám do středu Země, ale létám nad

jejím polem – co když je má Láhev jakýmsi balonem?

Ale co – myslím, že mě to všechno začalo nudit. Takové jsou děti

– největší strach jsem měl z výprasku, co mě čeká doma.

Navíc jsem dostal hlad. Snědl jsem konzervu se slaninou a

knedlíky a dostal jsem po ní hroznou žízeň. K pití jsem ale nemohl

vůbec nic najít.

Zaujalo mě měnící se světlo. Vyhlédl jsem ven a spatřil míjející

hřebeny hor – tak blízko, že bych se jich snad mohl dotknout. Znovu

jsem pocítil strach – co když do některé narazím? V mžiku bych se

roztříštil na kousíčky!

Sáhl jsem po řídícím panelu a namátkově mačkal knoflíky.

Rolety se jedna po druhé roztáhly a odkryly tak dva nové zdroje

světla – jedno, teplé a žluté, bylo bezpochyby slunce. O původu

druhého, chladně bílého zdroje, jsem netušil nic. Pokusil jsem se

nemyslet na ty hrozné hory. Myslím, že jsem doufal, že když je

neuvidím, zmizí.

Deky, krabice i konzervy, všechno se přesunulo k tabulím

zalitým slunečním světlem, jako jsou můry přitahovány k oknům.

A pak – zcela nečekaně – buch! Narazil jsem na stěnu a za mnou

všechny deky i konzervy. Najednou jsem se spolu se všemi

zavazadly převaloval v Láhvi. Světla kroužila kolem a já občas

zahlédl něco ze skalnaté krajiny okolo. Jako bych se i s Láhví kutálel

dolů ze svahu.

Nakonec Láhev skončila na vrcholku jakési rostliny – nebo spíš

houby – obrovské a oranžové, všude okolo vypouštějící mračna

výtrusů.

Odhrnul jsem ze sebe deky i konzervy a sedl si. Znova nabytá

váha, podlaha pode mnou, to všechno mi přinášelo ohromnou úlevu.

A pak jsem si uvědomil, že se Láhev pozvolna, sama od sebe

zvedá. Ječel jsem a zoufale hledal kontrolní panel. Absolutně jsem

netoužil po novém letu. Rolety se zatahovaly a vytahovaly a Láhev

se chvěla. Sedla si teprve, když se mi podařilo všechny rolety

stáhnout.

Otřesen, vyveden z míry jsem seděl na převráceném kole a skrze

zakřivená okna hleděl na svět, do něhož jsem byl vhozen.

Láhev se ocitla na okraji sopečného kráteru, asi dvacet yardů od

hřebene. Slunce stálo vysoko a na zlatavé obloze jsem mohl

pozorovat Měsíc – nebo alespoň to, co jsem za něj považoval. Veliký

disk s modravě hnědým nádechem. Přes skleněné stěny ke mně ale

nedoléhaly žádné zvuky – ani vítr, ani kravský zvonec.

Zalovil jsem pro poslední konzervu. Strach mě opouštěl a

přicházela zvědavost. Věděl jsem, že bych měl zůstat v blízkosti

Láhve, protože až přijdou zachránci (a já nepochyboval, že přijdou),

určitě soustředí svou pozornost na ni. I tak se ale vydám na průzkum

– nemusím přece chodit daleko…

Možná ti to přijde hloupé, Tsi-puffe, ale nemohl jsem zůstat

zavřený v Láhvi už ani minutu – uprostřed tak zvláštní krajiny!

Uzávěr vězel velmi pevně a odporné pískání, které vydával, jak

jsem s ním zápasil, se mi zarývalo do uší. Konečně povolil a dovnitř

pronikl čerstvý, mrazivý vzduch.

Prolezl jsem hrdlem a začal se drápat přes zničenou houbu. Sníh

pode mnou křupal a holé ruce zábly. Po zatuchlosti v Láhvi jsem

nicméně uvítal čerstvý, ostrý vzduch a slunce pálící do tváře.

Představ si sluncem zalité ráno, když je ještě rosa, a pochopíš, jak

milý mi byl onen kontrast chladu a tepla. Cítil jsem se dobře a mysl

jsem měl opět čistou.

Uvnitř kráteru byla asi půl míle široká pláň plná balvanů, stěny

sestávaly z hřebenů, srázů a vrcholků. Okolí kráteru připomínalo

fotografie z blízkosti uhelných dolů – možná že šlo o hromady sutě

zbyté po těžbě.

Mráz polevoval a všude rašily rostliny – byly tu houby podobné

té, na které jsem přistál, rostliny hnědé a špičaté a pak také spousta

kaktusů a lišejníků. Sluncem zalité skály byly bílé, zlatě

mramorované.

Nikde ani stopa po lidech nebo zvířatech.

Vydal jsem se dolů z kopce. Nasbíral jsem plné hrsti sněhu a cpal

si je do pusy. Velké, mokré vločky studily, ale držel jsem je pod

jazykem, než roztály, a polykal vodu. Byla nepříjemně sladká, ale

čistá a já měl hroznou žízeň.

Rozhodl jsem se vyšplhat až na vrchol, abych měl lepší rozhled.

Vrátil jsem se k Láhvi a vytáhl ven kolo. Kriticky jsem ho

zhodnotil: několik drátů zkroucených nebo raplých, prasklá přední

pneumatika. Naštěstí jsem měl v brašně pod sedadlem pumpičku,

náhradní duši a něco nářadí, a tak jsem se dal do spravování.

Musíš si mě představit, jak tam tak sedím se zkříženýma nohama,

usilovně, ale spokojeně spravuji kolo a těším se, jak budu objevovat

magickou krajinu v okolí. Možná ti mé chování přijde divné, ale v

takovém případě jsi nikdy nepoznal lidské dítě!

Konečně jsem byl hotov. Nasedl jsem a rozjel se vzhůru. Trochu

vratce, protože svah byl strmý a musel jsem se vyhýbat kamenům a

křoví. Šlo to ale nečekaně dobře – byl jsem lehký jako pírko a mé

kolo taktéž, a tak jsem se závratnou rychlostí blížil ke hřebenu.

Teprve po chvíli jízdy jsem si uvědomil, že bych taky mohl

spadnout z nějakého útesu. Dupl jsem na brzdu. Bylo ale už pozdě,

hřeben se blížil – ostrý, zubatý a holý. Už se nedalo zastavit a já

přelétl přes okraj – letěl jsem.

Krajina se pode mnou otevřela, nečíhal na mne žádný útes, ale

plochý svah, na kterém se dalo celkem dobře přistát.

Jenže já nepřistál.

Stoupal jsem řídkým vzduchem, vrcholky a jejich úbočí pomalu

plynuly pode mnou, byl jsem deset, dvacet, třicet stop nad zemí – až

se mi scvrkl žaludek.

A pak se ostrá, zubatá krajina naklonila – a už jsem klesal…

S rachotem jsem dopadl, a i když pneumatiky náraz trochu

zbrzdily, spadl jsem a i s kolem se skutálel ze svahu.

Krev mi bušila ve spáncích. Kromě odřeného kolena a

roztrženého rukávu se mi ale nic nestalo.

Teď, když jsem byl znovu na zemi, mě strach opustil a já se cítil

přímo rozjařeně. Uvažoval jsem, jak se mi tak velkolepý skok mohl

povést – asi to bude zdejším vzduchem.

Zběžně jsem posoudil krajinu v kráteru: zubaté hory, spousta

kamení a tmavé, zaprášené pláně, vše pokryté špičatou vegetací.

Žádné domy, žádné ulice, žádná auta ani vlaky. Neslyšel jsem ptačí

zpěv ani cvrkot hmyzu – i když vegetace byla místy pošlapaná a

spasená, přímo nasvědčovala nějakému mohutnému druhu dobytka.

Horizont se zdál být blízko. Blíže než když jsem pozoroval lodi

plující z Littlestownu do Dungeness…

Všechno mi bylo jasné: byl jsem v Himalájích nebo v Alpách a

nebo možná někde v Antarktidě. Myslím, že jsem byl bystrý chlapec,

ale s mým zeměpisem to byla hrůza! V každém případě jsem věděl,

že s výškou vzduch řídne a sníh se drží i v létě. Takže jsem se musel

nalézat značně vysoko.

Měsíc byl nízko nad obzorem. Vlastně to ale nebyl Měsíc, ale

planeta – modrá a zelená, s bílými závoji. Možná to byla Venuše

nebo Mars. Uvažoval jsem, jestli jsou z vrcholků vidět hvězdy a jiné

věci, které normálně vidět nejsou kvůli vzduchu nebo pouličním

světlům.

Ale strach jsem, Tsi-puffe, neměl – byl jsem dítě a věřil jsem, že

mě dospělí najdou, pokárají a pošlou domů. A mimo to – byl jsem

Angličan, jak mi otec často vysvětloval, a tak, ať jsem kdekoli,

britský konzul mě tu jistě najde. (Stačí tedy čekat…)

Ale mé vypravení není úplně upřímné, nepřemýšlel jsem tak

logicky, jak se může zdát, a po pravdě řečeno mou mysl daleko více

zaměstnávala jiná věc – a sice můj skvělý let.

Vstal jsem, oprášil se a začal se i s kolem škrábat nahoru.

Experimentoval jsem, učil se skákat i padat. Vybral jsem si

vrcholek porostlý červenými lišejníky a odrazil se směrem k němu.

Až nahoru jsem sice nedoskočil, ale vyškrábal jsem se tam a pak se

odrazil zase zpátky, odkud jsem začínal.

Brzy jsem létal nad hřebeny. Myslím, že by to stálo za fotku: jen

si představ siluetu kluka na kole, rýsující se proti vzdálené planetě na

obzoru. Doma v Claphamu bych asi létal nad střechami domů a

kostelními věžemi.

Jak živě si na toto vše vzpomínám! Kdybych tak, Tsi-puffe,

znovu mohl být chlapcem – na tak skvělém místě!

Rozhodl jsem se objet všechny vrcholky kolem kráteru – a – asi

ve třech čtvrtinách jsem je poprvé spatřil – Mravenčí lidi.

Prudce jsem zabrzdil a zíral na ně s otevřenou pusou. Asi šest jich

stálo na dně kráteru a mlčky na mě civěli, jako sochy. Za nimi zela v

zemi ohromná díra, něco jako šachta, předtím skrytá mezi balvany.

Nejbližší Mravenec, asi pět stop vysoký, učinil krok směrem ke mě.

Měl článkované tělo s tukovým polštářem dole a několika menšími o

něco výše, a tak hubené nohy, že připomínaly spíše holé kosti. Na

hruškovité hlavě s tykadly se vyjímaly černé oči jako rybízky, po

rybím způsobu umístěné po stranách hlavy. Připadalo mi, že má na

sobě oblek z lesklé kůže.

Ke svému údivu jsem na něm zpozoroval množství končetin. Na

jedněch stál, dalšími se neustále popleskával po tvářích, a ještě další

mu odstupovaly přímo ze středního článku.

Opravdu vypadal jako mravenec! – Maličko přioděný a zvětšený

na velikost dítěte.

Skrze mé ohromení se začal prodírat strach. Nikdy v životě jsem

o podobných bytostech neslyšel, a britský konzul by mi teď byl asi

taky houby platný.

Mravenčí muž se otočil ke svým společníkům. Shlukli se kolem

něho a začali si povídat – jejich pískavé zvuky ke mně doléhaly jako

zvuk parní píšťaly a já začínal uvažovat, jestli je dokážu pozdravit.

Budou vůbec rozumět anglicky?

Náhle jich pět poodstoupilo a šestý vyzvedl nějaký komplikovaný

přístroj, blyštičí se ve slunci. Ššš! Malý šíp zasvištěl vzduchem

kolem mé hlavy a narazil do skály. Mravenčí mužík pozvedl svou

zbraň o něco výše a pohrával si s tlačítky…

Pomalu mi došlo, že to je samostříl. Tyto divné, hmyzí bytosti ani

nenapadlo, že by mi mohly pomoci, raději po mně střílely!

Ššš!… Další šíp zasvištěl necelých šest stop ode mě. Ostatní

Mravenci střelce povzbuzovali hvízdavými zvuky.

Naskočil jsem na kolo a opřel se do šlapek.

Láhev, zářící ve slunečních paprscích, byla asi čtvrt míle ode mě

a tak jsem použil všechnu svou novou dovednost ve skocích přes

průrvy a balvany, abych se k ní dostal. Láhev skýtala útočiště, byl

jsem přesvědčen, že přes její silné stěny nemohou šípy proniknout.

Mravenčí lidé nepřestávali pískat a hvízdat, i když se jejich hlasy

ode mě vzdalovaly.

Vzduch se ochlazoval a já začínal vydechovat obláčky páry.

Padal jsem, klouzal a znova se drápal dopředu, a suché, černající

rostliny se tříštily na kousky, jak jsem na ně dopadal.

Konečně jsem dorazil k Láhvi. S logikou malého kluka jsem

nejprve schoval kolo – bál jsem se, aby mi je Mravenčí lidé neukradli

– a pak jsem protáhl hrdlem sám sebe a chvatně zašrouboval uzávěr.

Skoro bez dechu jsem zíral skrze skleněné stěny a čekal, až se

objeví.

Slunce rychle zapadalo, stíny se prodlužovaly a hustá mlha

zaplňovala celý kráter. Všechny rostliny byly vysušené a drobily se,

živé barvy nahrazovala hnědá a černá. Zpoza stěn ke mně doléhaly

různé zvuky – houkání Mravenčích lidí a pak ještě jiný, mohutný

zvuk, jako by se zavíralo nějaké ohromné víko.

Třásl jsem se zimou, a tak jsem se zabalil do dek. Stíny hor jako

by pospíchaly ke mně a pak mě i s Láhví spolkly – slunce zapadlo.

Planeta – Venuše nebo Mars nebo co to bylo – stále visela nad

vrcholky, stejně nehybná, jasná a zelená jako předtím. Začal padat

sníh – těžký a hustý, vločky velikosti mých rukou kroužily

vzduchem.

Konečně jsem si vzpomněl na topení a začal šmátrat po řídícím

panelu. Rolety se bleskově roztáhly a zase zatáhly, Láhev se

zachvěla, jako by se probouzela ze spánku, ale nakonec jsem přece

jen ucítil šířící se teplo.

Brzy byla celá Láhev zapadaná sněhem.

Dostal jsem hlad, ale se sevřeným srdcem jsem si musel

uvědomit, že svou poslední konzervu jsem snědl, ještě než jsem se

vydal objevovat neznámou krajinu. S kručícím žaludkem jsem se

zavrtal hlouběji do svého hnízda z dek a brzy jsem usnul.

A tak skončil můj první den na horském vrcholku.

Nikdy mi nebylo příliš jasné, jak dlouho trvají zdejší dny. Dítě se

snadno přizpůsobí, ale i tak jsem nabyl dojmu, že zdejší čas není tak

stabilní, jako kdysi v Littlestonu nebo Claphamu.

Když jsem se druhý den ráno probudil, měl jsem pocit, že jsem v

životě nejedl.

Sníh rychle tál a sjížděl po stěnách. Hvězdy ještě svítily, stálé a

tvrdé, zem byla pokryta ledem a ostrůvky šedého sněhu. Všechno mi

připadalo chmurné a mrtvé. Slunce ale rychle vycházelo, ozařovalo

úbočí hor, a kde se dotklo, tryskala pára, její mohutné proudy

kroužily a vířily, až se rozplynuly v husté mlze. Mlha se převalovala

krajinou, někdy zalila i Láhev a ozářená sluncem mě nechávala

uprostřed své třpytivé krásy.

Pozoroval jsem ten zázrak – znovuzrození světa – v mrzuté

podrážděnosti.

Jakmile se venku dostatečně oteplilo, odšrouboval jsem uzávěr a

vylezl z Láhve. Zima mě štípala v nose a na tvářích. Kromě zbytků

listí byla země holá, hnědá a bílá ve slunečním světle. Všude ale

ležely zárodky, oválné a hladké, které se chvěly, šustily a praskaly

jako vejce. Na každém se pak s vybranou pomalostí objevila zelená

linka, kontrastující s tvrdým, neživým podkladem.

Během několika minut se celý svah zaplnil malými zelenými

rostlinkami. Jaký kontrast oproti naší malé zahrádce v Claphamu,

kde se otec dřel kvůli nuzné úrodě petúnií! Možná je to větší

nadmořskou výškou, uvažoval jsem.

Sklonil jsem se pro čerstvé rostlinky, vytrhal jich plné hrsti a

nacpal si je do úst – chutnaly nezřetelně hořce, ale odhodlaně jsem je

spolkl, i když mi pak ležely v žaludku a výživy mi nedodaly více než

tráva.

Nasedl jsem na kolo, potuloval se po okolí a hledal cokoli k

snědku. Všude kolem mě rašily špičaté rostliny a pýchavkovité,

oranžové a rudé houby se dmuly jako balóny. Zkoušel jsem je

všechny, cpal si jimi plná ústa, ale výsledek byl pokaždé týž.

Vzduch byl stále řídký a čerstvý, všude vládlo ticho, jakoby v

očekávání něčeho důležitého. Slyšel jsem pouze svůj vlastní dech.

A pak, najednou – mohutný řev!

Polekal jsem se, až jsem spadl z kola. Pohlédl jsem dolů do

kráteru a uviděl jsem obrovské, beznohé, hadovité zvíře, pohybující

se po jeho dně. Houby, lišejníky i špičaté rostliny už byly tak vysoké,

že jsem je za nimi často ani neviděl, stejně jsem si ale všiml jeho dvě

stě stop dlouhého, buclatého těla – byl to jakýsi válec bílého masa s

černými skvrnami podél páteře. Pohybovalo se jako červ –

periodicky smršťovalo části svého těla a nebo se přes sebe

převalovalo, drtíc pod sebou rostlinstvo i skály. Jeho mohutná tlama

nabírala balvany větší než jsem byl sám, očistila je od vší vegetace a

pak je, holé a lesknoucí se, vyplivla, tak jako člověk vyplivuje pecku.

Zbytečné říkat, že jsem o podobných obřích červech v životě

neslyšel!

A pak jsem uviděl jednoho z Mravenčích mužů – sledoval zvíře a

bodal je svou špičatou helmou, čímž zjevně stimuloval jeho žravost.

Potlačil jsem hlad a skryl se za skálou, abych počkal, než

Mravenčí člověk projde.

Usoudil jsem, že by bylo na čase nechat objevování, vrátit se k

Láhvi a počkat, než mě najde Britský konzulát. Sebral jsem tedy kolo

a zamířil k Láhvi. Radši jsem je vedl, neboť jsem cítil lehkou závrať.

Jak jsem se tak blížil k Láhvi, měl jsem pocit, že se kolem ní něco

hýbe – štíhlé stíny s hbitými, kostnatými pohyby. Ale nemohl jsem si

být jistý – pod slunečními paprsky vystupovala ze skal i z vegetace

oblaka páry a vzduch se chvěl.

Položil jsem kolo a už se o ně nebál. Teď bylo důležité, abych se

sám dostal do bezpečí. Plazil jsem se k Láhvi.

A tam, na skále před hrdlem, ležela mísa ze žlutavého kovu, plná

jakési bělavé hmoty. Sebral jsem největší kus. Byl měkký jako dobře

uvařené vepřové a voněl po houbách. Strčil jsem si jej do pusy –

mazlavý a trochu bez chuti – jako mokrá sušenka. Nebylo to ale

nechutné, a tak jsem to spolkl.

Neptal jsem se, kde se tu mísa vzala – prostě tu byla, a tak jsem ji

přitisknutou k prsům, pronesl do Láhve.

A zde, v bezpečí, za denního tepla, jsem dojedl a usnul.

Dny ubíhaly, rostliny prožívaly své krátké životy – a záchrana

pořád nepřicházela.

Už jsem popisoval nepříjemnou proměnlivost zdejšího času.

Nikdy jsem nevěděl, jestli den trval několik hodin, nebo – jak se mi

někdy zdálo – čtrnáct dní. A dny samotné mi splývaly jako dráty

roztočeného kola…

Připadalo mi, že hrozně rychle rostu.

Paže mi brzy čouhaly z rukávů ošuntělého saka a kalhoty jsem

nemohl dopnout. Pak už jsem musel něco odložit a improvizovat z

věcí z Láhve. Větší problém představovaly boty. Nakonec jsem ale

přece našel řešení. Použil jsem válec jedné z rolet. Byl na něm

kovový nátěr, ale seškrábal jsem jej a za pomoci ostrých kamenů

zhotovil sandály.

Maso, anonymně a diskrétně dodávané, se stalo mou každodenní

dietou. Zvykl jsem si každé ráno misku vyčistit sněhem a nechat ji

několik yardů od Láhve – nalezl jsem ji pak znova naplněnou a o

původ jsem se nestaral.

Vybudoval jsem si způsob života, se kterým by moje máma

nemohla nesouhlasit – každé ráno jsem si přemáchl spodní prádlo v

rozpuštěném sněhu a nechal je na slunci uschnout. Také jsem

důkladně umyl sám sebe. Vlasy mi rychle odrůstaly, a tak jsem rozbil

starou láhev a ty nejhorší jsem ořezal. Po nějakém čase jsem

zpozoroval, že mi něco raší na tváři. Nechal jsem své vousy růst a

vždy, když byly dost dlouhé, ořezal jsem je svým střepem.

Brzy mi bylo kolo malé. Truchlil jsem pro jeho ztrátu, ale bylo

rozbité a nedalo se řídit. Jednou jsem je zapomněl večer uklidit a

ráno pak bylo tak zmrzlé, že se mi kovové části lepily k dlaním a

guma z pneumatik se drolila.

Nikde jsem neviděl Měsíc a to jsem nemohl pochopit. Bylo tedy

nemožné sledovat, jak měsíce ubíhají. Planeta na obzoru se ale

pravidelně měnila, Slunce ji střídavě ozařovalo z různých stran a

otáčela se kolem své osy. Na rozdíl od Měsíce, který je k Zemi

natočen stále stejnou stranou, jsem ji tedy mohl pozorovat střídavě

celou.

Věděl jsem, že Mars je tvořen pouštěmi, a podle kontinentů a

oceánů jsem usoudil, že se jedná o Venuši – krajinu džunglí. Světlé

body na jejím povrchu pak bezpochyby představovaly města.

Nechápal jsem, jak může planeta viset nad obzorem jako přízrak,

obrovská a blízká, když v Claphamu to byla pouhá tečka. Ale to byla

pouze malá hádanka uprostřed daleko větších záhad…

Nějaký čas po svém příchodu jsem v atmosféře planety

zpozoroval bublinu – něco jako puchýř ze vzduchu. Přímo na

rovníku, v místě, kde se den právě potkával s nocí, proudil vzduch z

planety pryč, světlý a jasný se postupně rozplýval ve vesmírné

temnotě. Atmosféra kolem víru tvořila mohutná mračna, kroužila v

těsné spirále.

Po chvíli ale bylo po bouři, atmosféra přestala z planety unikat a

mračna se rozplynula.

Od té doby jsem podobné jevy pozoroval mnohokrát. Někdy se

atmosféra uklidnila během několika minut nebo hodin, jindy to trvalo

celé dny. Někdy se víry tvořily již ode dna velkých oceánů a já viděl

ohromné proudy chrlené do kosmu.

Jednou jsem zpozoroval cosi jako pruh světla v meziplanetárním

prostoru mezi mnou a planetou. Čočkovitý objekt sálal elektrickou

modří, mohl to být meteorit, ale má pořád trochu dětská mysl se

stejně neubránila úvahám o kosmické lodi.

Bylo to dětské fantazírování, Tsi-puffe, ležel jsem na rozpálených

skalách a snil o vesmírných válkách.

Možná ti můj život připadá osamělý a nudný. Někdy možná. Má

to ale také své kouzlo – každodenní zrození, čistý, oživující vzduch,

tu zvláštní lehkost!

Připouštím bodavou bolest, která mě sužovala, kdykoli jsem

pomyslel na rodiče. Jak bych si byl přál, aby věděli, že jsem v

pořádku!

Když mi bylo příliš smutno, vytáhl jsem z Láhve staré časopisy,

polorozpadlé zbytky vonící Anglií, staré už v době, když Láhev

přistála v Littlestonu. Brzy jsem přesedlal na sebraného Shakespeara.

Pochop, byl jsem sice přemýšlivé dítě, ale když jsem opustil

Littleston, bylo mi teprve deset a moc jsem toho ještě nepřečetl,

takže mi básnický jazyk mnoho neříkal. Ale zvykl jsem si – měl jsem

štěstí, že vydání, které jsem vlastnil, bylo opatřeno solidními

poznámkami. (Také jsem v kapse jednoho ze sak našel kapesní

slovník a rozšířil si tak svůj omezený obzor.)

Silné charaktery zobrazené v oněch příbězích v mé fantazii

ožívaly; pomalu jsem chápal poselství starého muže.

A tak jsem za dlouhých odpolední, kdy špičaté rostliny prožívaly

své rychlé životy a planeta visela nad obzorem, sedával s knihou na

klíně. Možná to zní podivně, ale jeden sonet ve mně vyprovokoval

strašidelnou představu starého Williama, jak sedí na skále kousek

ode mě a šeptá mi svá skvělá básnická vyjádření lásky, touhy, smrti a

osamění.

Jedné noci se v Láhvi porouchalo topení.

Probudil jsem se zimou. Vystrčil jsem ruku ze svého hnízda z dek

a snažil se ve tmě našmátrat řídící panel. Brzy jsem ale pochopil, že

ho zkřehlou rukou můžu tak akorát poškodit.

Nemohl jsem dělat nic jiného, než se snažit přečkat do rána.

Stočil jsem se do klubíčka a přitáhl deky těsněji kolem sebe.

Zima se ovšem bez výčitek svědomí prodírala všemi mými

přikrývkami a vysávala mi z útrob poslední zbytky tepla.

Nakonec jsem ztratil vědomí.

Ucítil jsem na sobě malé ruce – zvedaly mě, ale já se nemohl

bránit, nemohl jsem ani otevřít oči…

Když jsem se probral, ležel jsem na zádech, na něčem tvrdém, a

upíral oči do ohromné, modrým světlem zalité jeskyně nade mnou.

Světlo pocházelo z vody, která všude prosakovala a stékala po

stěnách. Nahoře ve vzduchu se vznášelo jakési zařízení, roztočené

kousky kovu kroužily vzduchem bez jakékoli viditelné opory.

Zpozoroval jsem Mravenčí lidi. Míhali se vzduchem, velká,

průsvitná křídla a hubené, kobaltově modré nohy. A pak jsem si

všiml jiného Mravence: visel ze stropu a ostatní k němu přilétali a

živili se z jeho ohromného břicha…

Všechno se nade mnou vznášelo jako ohromný, modrý přízrak.

Měl jsem pocit, že vidím nad sebou obličej, ale nebyl to lidský

obličej. Měl tvar pomačkané jahody, s ústy přísně zahnutými dolů.

Viděl jsem také vlasy či chlupy, tvrdé, kroutící se všude po těle. Oči

byly jako složené z jednotlivých, bobulím podobných oček, jako můj

palec velkých.

A pak jsem na noze ucítil měkké tykadlo. Chtěl jsem křičet, ale

nešlo to. Ani víčka jsem nemohl zavřít. Naštěstí se sama vidina

začala rozplývat ve všeobecné modři a já se pomalu nořil do

slastného nevědomí…

Obklopovalo mě příjemné teplo, víčky se mi do očí prodíral

růžový přísvit denního světla.

Otevřel jsem oči. Mohlo být něco po poledni a sluneční paprsky

mi přehřívaly celé tělo.

Hýbal jsem prsty u rukou i u nohou a znova cítil svůj nos i bradu.

Ztuhlé končetiny přicházely k životu a já si uvědomil, že mě něco

tlačí do zad. S chrochtáním jsem se posadil a shledal, že jsem docela

nahý. Ležel jsem na skále na tvrdých rostlinách a ty také tlačily a

škrábaly do mého těla.

Ležel jsem na svahu necelých padesát yardů od Láhve, mé šaty

ležely úhledně složené vedle spolu s miskou masa. Jedl jsem rychle,

neboť jsem měl hrozný hlad. Zarazil jsem se, když jsem uviděl, že

kůže na prstech jedné ruky je růžová a jako nová. Když jsem se

důkladněji prohlédl, našel jsem podobně růžové kousky kůže bez

ochlupení po celém svém těle – úhledná kolečka a obdélníky, a občas

i jizvy velikosti nehtu, které vypadaly, jako by zde byly odštípnuty

malé kousky masa. Necítil jsem ale žádnou bolest, ani nic

nepříjemného.

Uvědomil jsem si, že jsem stále ještě nahý, a oblékl jsem se.

Sebral jsem mísu a zamířil k Láhvi. Jak jsem se blížil, uslyšel

jsem divný, skřípavý zvuk, jako když nehet škrabe o kov. Přicházelo

to z Láhve.

Jedním velikým skokem jsem se přiblížil. Přes sklo jsem

nezřetelně viděl malé stvoření, které se hrabalo v řídícím panelu.

Klekl jsem si a prostrčil hlavu otvorem.

Byl to Mravenčí muž, ale maličký jako panenka, že jsem si jej

snadno mohl postavit na dlaň. Měl chitinové, segmentované tělo živě

červené barvy – tak pěkné a jemné, jako by byl šperkem. Když mě

zpozoroval, otočil se ke mně a znehybněl. Kryt řídícího panelu ležel

vedle a nezvaný host držel v tykadlech věc podobnou šroubováku,

kterou šátral v drátech uvnitř panelu!

Zatnul jsem pěsti a s křikem ho udeřil přímo do krku. Jeho hlava

upadla a po ruce mi tekla lepivá tekutina ne nepodobná shnilé

zelenině.

Udělalo se mi tak nevolno, že jsem musel vylézt ven. Pak jsem se

ale vrátil, abych vynesl všechny od mrtvolky zamazané věci.

Uvědomil jsem si, že pod horou stojí Mravenčí lidé, seřazení do

čety, a upírají na mě své zraky. Znepokojilo mě to, protože neměli ve

zvyku chodit tak blízko. Zařval jsem a mrštil po nich vším, co jsem

měl v ruce.

Neměl jsem nejmenší tušení, co chtělo malé mravenčí stvoření

provádět, ale já se pokoušel znovu upevnit panel, abych nezmrzl.

Sebral jsem dráty a všechny věci z řídící desky a snažil se je hrubou

silou nacpat zpátky a zandat kryt…

Zpoza skleněných stěn jsem slyšel šustot.

Rychle jsem se vyškrábal z Láhve a objevil zde dalšího

Mravenčího mužíka, jehož karmínový oděv jiskřil ve slunci – jako

cínový vojáček. Kolem pasu měl pás a na něm různé nástroje a upíral

na mě své rybízové oči.

„Zmiz!“ Křikl jsem na něj a sebral ze země kámen.

Mravenčí mužík se ani nepohnul. Znova jsem zakřičel a hodil po

něm kámen. Minul jsem cíl, mužík nicméně pochopil a s písknutím

zmizel dolů ze svahu.

A tak jsme strávili značnou část odpoledne: Mravenčí mechanici

se snažili dostat k Lahvi a já seděl na bobku na vrcholku a házel po

nich kamením. Nabyl jsem dojmu, že mě špatně rozpoznají, pokud se

nebudu hýbat, jejich složené oči daleko lépe registrují pohyb. A tak

jsem si vytvořil strategii: Nehybně jsem čekal a když už byli docela

blízko, prudce jsem se zvedl a zahnal je na útěk.

Slunce, obrovské a jasné, se sklánělo k obzoru a špičaté rostliny

se svými trumpetovitými květy uvadaly všude kolem.

Ti větší z Mravenčích lidí se nakonec shlukli k poradě, pískali a

hvízdali, a pak se dva z nich oddělili a lopotili se svahem ke mně.

Stoupl jsem si. Bylo mi jasné, že bych se ubránil, vždyť šla tato

křehká stvoření rozmáčknout lépe než štěnice – nicméně jsem neměl

v úmyslu začít válku.

Oba Mravenčí muži se zastavili ve svahu asi deset yardů pode

mnou. Měřili svých obvyklých pět stop – tedy o něco méně než já.

Hlava jednoho z nich měla tvar obrácené hrušky, takže jeho obličej

byl komicky protáhlý a mozkovna se mohutně klenula. Po vrcholu

lebky se táhnul hřeben šedobílých trnů. Mozek druhého byl větší,

pokrytý pouze tenkým krytem, pod kterým jsem lehce sledoval

pomalou pulzaci. Celé jeho tělo se zdálo být jako vtažené do této

zvláštní hlavy, bylo tenké, až atrofické. Vypadal spíš jako dítě s

ohromným fotbalovým míčem na ramenou.

Stáli a zírali na mě. Jestli se mě báli, pohrdali mnou, nebo mě

nenáviděli, to jsem nemohl říct. Jejich nehybný, mlčenlivý postoj

nevyjadřoval vůbec nic.

Nakonec jsem na ně zakřičel: „Měli byste si lépe hlídat své malé

kamarády, dělají mi nepořádek v Láhvi. Zničí mi ji!“

Ten hubenější otočil hlavu ke svému druhovi – lehce, jako se

otáčejí části stroje – a hvízdl. Pak promluvil ke mně – pískavou, ale

srozumitelnou angličtinou: „Ty – mmm – emm – nebezpečí. V

nebezpečí. V noci. Muset nás nechat pomoct.“

Zauvažoval jsem: „Kdo jste vy?“

„On – Tsi-puff. Já – Phi-oo.“

(A to jsi byl ty, Tsi-puffe!)

Na oplátku jsem se také představil – jako „pan Thomas

Simmons“.

„Mmm – muset nechat malé kamarády pomoct.“

„No dobře,“ souhlasil jsem nakonec. „Ale mnohem radši bych

byl, kdybyste mi ukázali cestu k nejbližšímu Britskému konzulátu.“

I pod svou chitinovou maskou vypadal Phi-oo zmateně.

Obrátil jsem se na jeho nehybného společníka, který mě

nespouštěl z očí. „On neumí mluvit?“

„Ne mluvit – poslouchat. Pamatovat – jestli rozumíš. Mmm –

Tsi-puff rád pamatovat. Nikdo ne lépe pamatovat. Mmm – emm – v

noci – nebezpečí –“

S pochybami jsem pozoroval Phi-ooa. Slunce se sklánělo k

obzoru a na tvářích jsem pociťoval rostoucí chlad.

„Vaši malí druhové – se mi snaží pomoct? Nechtějí nic rozbít?“

„Oni rádi opravovat. Malí kamarádi – mechanici. Nic jiného.

Mmm – mmm – jestli rozumíš – mít tě rád. Nová věc moct

opravovat…“

Posadil jsem se na skálu. „Tak dobře, myslím, že nemám na

výběr.“

„Rozumný – mmm –.“ Phi-oo se otočil a zahoukal na své druhy.

Jeho slabý hlas se odrážel od skal.

Dva maličcí mechanici se začali drápat nahoru po svahu, nástroje

u jejich pasů cinkaly. Vyhnuli se mi obloukem dobrých deseti stop a

za neustálého pískání pelášili k Láhvi.

Obrátil jsem se k Phi-oovi: „Je mi líto, neměl jsem toho prvního

zabíjet.“

„Mmm – mmm – on nás varovat. Před zimou. Mmm my

připraveni. Nebylo jednoduché – Selenité také nesnášet zimu. Čta

nám poradit, jak opravit Zmrzlé maso – buňky prasknout. Mmm –“

„On vám poradil? Kdo vám poradil?“

„Cavor. On –“

Cavor – to bylo poprvé, co jsem to jméno uslyšel.

„Cavor? Kdo je Cavor? Je to anglické jméno?“

Phi-ooův mozek pulsoval. „Člověk – ne Selenit. Angličan?“

Mravenčí mechanici proskočili hrdlem Láhve a pospíchali po

stráni dolů do kráteru.

V dálce byl z podzemí slyšet hukot. Tsi-puff i Phi-oo se také

otočili k odchodu.

„Díky! Docela rád bych se setkal s tím – panem Cavorem,“ volal

jsem za nimi. „Je to možné? Mám tu nějakého Shakespeara. Mohl

bych mu ho číst, kdyby chtěl…“

Phi-oo se zastavil. „Víš mmm – víš kde jsi? Jestli mi – mmm –

rozumíš. Víš kde?“

Zamračil jsem se: „No přece v horách. To je jasné. Jsou to

Himaláje?“

Místo odpovědi se Phi-oo otočil ke svému společníkovi, krátce

pípnul a oba zrychlili.

„Počkat! Můžete mi aspoň říct, co je to za zemi? Jsem v Tibetu?“

Ale oba Mravenčí muži pospíchali kráterem, prchali před

prodlužujícími se stíny a já zůstal sám.

Od této chvíle byla má samota ještě tíživější. Vyhlížel jsem, jestli

některá skupinka Mravenčích lidí nezamíří k Láhvi. Zvlášť rád bych

se znova setkal s Phi-ooem, jedinou bytostí, která tu na mě

promluvila.

Naděje, že Phi-ooa ještě uvidím, se pomalu rozplývala, ale díky

jeho mlčenlivému společníkovi jsem nezůstal sám – stvoření s malou

hlavou a velkou pamětí (tím myslím tebe, Tsi-puffe, hrdinu svého

příběhu) se jednoho dne vyškrábalo po svahu.

Četl jsem zrovna pasáž z Hamleta. Na chvíli jsem zavřel knihu a

uviděl ho. „Haló, hledáš mě?“ ozval jsem se.

Tsi-puff nic neodpověděl, jen na mě upíral svoje složené oči.

Vrátil jsem se tedy ke čtení a tak to zůstalo dlouhé minuty.

Pak jsem se ale rozčílil: „Podívej, tos mě sem přišel jen tak

okukovat? Protože jestli jo, tak je to od tebe trochu neslušný, víš?

Proč jsi s sebou nepřived svého kamaráda Phi-ooa? Mohli bychom to

tak spolu všechno pěkně probrat.“

Tsi-puff mi samozřejmě neodpověděl.

Připouštím, že mě jeho mlčenlivá společnost rozčilovala. Vydal

jsem se kolem kráteru a Tsi-puff za mnou, schoval jsem se do Láhve

a on civěl dovnitř.

A tak to bylo pořád!

Až večer se odebral do bezpečí podzemí, aby se následující den

zase objevil, věrný jako stín. Někdy mě jeho mlčenlivá společnost

tolik rozčilovala, že jsem na něj křičel, mával jsem pažemi, abych ho

odehnal. Dokonce jsem po něm hodil i kamenem. (Znova se ti, Tsi-

puffe, omlouvám.)

Nezbylo mi ale, než si na jeho společnost zvyknout.

Usoudil jsem, že Tibeťané dosud mnoho Angličanů ve svém

životě neviděli a Tsi-puff tu byl, aby se naučil jazyk.

Jednoho dne jsem jako obvykle četl Shakespeara a Tsi-puff

nečinně stál ve sluncem zalité krajině. Řekl jsem mu: „Když tu tak

stojíš, co kdybych ti něco přečetl? Je to docela dobře napsané. Víš,

Shakespeare o životě něco málo věděl, a jestli máš tak dobrou

paměť, jak říkal Phi-oo, nebudeš mít problémy si to zapamatovat,

viď?“

Tsi-puff nijak nereagoval – jako vždy. Vrátil jsem se tedy k

místu, kde jsem přestal, a začal číst: „Své svíce vysvítila noc a v mlží

kol hor se na špičky už staví ráno…“

A tak dál.

Nejdříve jsem vybíral úryvky namátkou – cokoli se mi zrovna

dostalo pod ruku, nebo své oblíbené pasáže. Ale pak jsem začal

systematicky: První kniha, první akt, první scéna a pak dál, pěkně

popořádku. Každý den několik stránek. Věděl jsem, kolik času mi to

zabere, ale čím víc jsem se do projektu nořil, tím jsem byl nadšenější.

Mým cílem bylo zajistit Shakespearovi budoucnost v Tsi-puffově

rozměrné paměti.

Pro mladého muže čekajícího na Britský konzulát se takový

projekt může zdát hloupý, ale věř, někde hluboko v mém srdci byla

potřeba vtisknout zdejším Mravenčím lidem do duše něco lidského.

Myslím, že jsem předčítal zrovna Krále Leara, když se podruhé

objevil Phi-oo.

Přerušil jsem zrovna četbu, neboť mě zaujala náhlá změna světla.

Odložil jsem knihu a zastínil si oči. Planetu na obloze postihla

opravdová pohroma. Opouštěla ji obrovská množství vody a vzduchu

a tvořila přitom mohutné fontány po celém jejím povrchu. Kolem se

honily zbytky atmosféry a tvořily přitom ohromné víry. Němě jsem

pozoroval hnědavé zbytky mizících oceánů.

Padl přeze mě stín. Trhl jsem sebou a uviděl Phi-ooa.

„Oh! Polekals mě.“

Důležitě na mě hleděl: „Mmm – emm – jestli můžu žádat, ty pojď

se mnou.“

„Co?“ I když jsem dlouhou dobu toužil s Phi-ooem opět mluvit,

byl jsem fascinován velkolepou podívanou na obloze.

„Pojď,“ žádal znova. „Cavor…“

To mě zaujalo. „Cavor? Ten Angličan? Co je s ním?“

„On – mmm – rád tě vidět. Ne – chtít tě vidět – umírat. Pojď.“

A

bez

jakýchkoli

okolků

se

s

Tsi-puffem

naprosto

synchronizovaně otočili na patách a s hmyzí grácií se vydali dolů po

svahu.

Chvíli jsem váhal, ale pak jsem je přeskakuje kameny přece

jenom následoval.

Poprvé jsem šel přes kráter – obstoupen čtyřmi dalšími

Mravenčími muži s kušemi a divoce vyhlížejícími špičatými

helmami. Minuli jsme stádo červovitých zvírat, která si doslova

prožírala cestu kráterem. Měla zmačkanou, špinavou kůži, a když

otevřela svou obrovskou tlamu k řevu, div mne neporazila vlna

horkého smrdutého vzduchu, jako při porážce.

Nakonec jsme dorazili k obrovské šachtě. Phi-oo i jeho společníci

mě pobízeli, a tak jsem sebral odvahu a spustil se na schůdky, které

se točily kolem stěn stále dolů. Sluneční světlo se brzy ztratilo a já

měl co dělat, abych potlačil paniku.

Připadalo mi, že dna nemůžeme nikdy dosáhnout; vtom jsem si

ale všiml jakési plošiny z tmavého kovu, možná zlata, která klesala

kolem nás. Na plošině stálo několik Mravenčanů, ale – viděl jsem

dobře – vůbec nic ji nepodpíralo.

Disk se zastavil na stopu od nás a já, se srdcem v krku,

povzbuzen dalším bodnutím špičaté helmy, jsem nastoupil.

Brzy tak učinila celá naše skupinka a plošina začala rychle klesat.

Nemohl jsem zapomenout, že ji vůbec, ale vůbec nic nepodpírá.

Obklopovalo nás jasné, modravé světlo. Pocházelo z vody

stékající po stěnách, šířilo se i z jezera hluboko pod námi.

Ze štoly vystupovalo množství chodeb i jeskyň, viděl jsem

prostorné místnosti v pozadí. Okolní země zřejmě nebyla o nic

kompaktnější než houba nebo ementál.

Phi-oo stál blízko mě. „Dříve jsme používali – mmm – balony.

Cavor jim říkat balony. A padáky – jako deštník. Nešikovné.“

Poklepal nožkou o disk, chitinem o kov. „O moc lepší teď. Cavorit!“

Všichni Mravenčané na disku na mě beze studu zírali. Byla jich

tam celá řada, ale dal bych krk za to, že jediní dva nebyli stejní.

Někteří měli hlavy skoro jako Phi-oo, jiní měli obrovské drápy a

ještě jiní oči jako fotbalový míč, chráněné modrými skly. Klesali

jsme a oni šustili svýma chitinovýma rukama, houkali a pískali.

Klesali jsme dolů, modravé světlo se postupně měnilo ve žluté,

jehož zdroj jsem nemohl určit. A tam, na římse přímo v centrální

šachtě, jsem uviděl chlapce – lidské dítě. Žádného Tibeťana! Skoro

nahý se na mě díval zpod kštice hustých, černých vlasů.

Mával jsem na něj a hlasitě křičel, ale on na mě pohlédl

nezúčastněně jako kterýkoli Mravenčan a v mžiku mi zmizel z

dohledu.

„Kdo je ten chlapec a kde jsou jeho rodiče? Co tu dělají?“

Naléhal jsem na Phi-ooa.

„Mmm – experiment – tak. Cavorův nápad – rozumíš. Kousek

masa – mmm – pryč. Žádná bolest…“ Dotkl se mé paže, kde byly

vidět jizvy, které jsem objevil poté, co jsem skoro zmrznul, a pak,

zřejmě spokojen sám se sebou, se odmlčel.

Konečně, stále ještě vysoko nade dnem šachty, se disk zastavil a

špičaté helmy mě opět přiměly, abych vystoupil. Kráčeli jsme dolů

chodbou a já si všiml, že samotné chitinové končetiny Mravenčích

Lidí vyzařují modravé světlo.

Došli jsme ke dveřím, které sice neměly žádnou kliku, ale stačilo

na ně zatlačit, aby se otevřela a my prošli.

Místnost měla asi šest stěn a asi dvacet stop v průměru. Bylo tu

něco málo jednoduchého nábytku, všechno zalité do modrožlutého

světla.

A na posteli – nebudu popisovat svou reakci na to, co jsem viděl.

Ležel tam člověk – nebo spíše něco, co jím kdysi mohlo být. Měl na

sobě košili a golfky a hlavu měl prostrčenou dírou v dece. Jeho

kriketová čapka ležela vedle na posteli. Chomáče šedých vlasů se mu

lepily k obličeji, vousy měl osekané asi tak hrozně jako já. Seděl

ochable, myslím, že nikdy nemohl být vysoký, jeho oči, široké a

žhnoucí, však plály s jistou dávkou šílenství…

Rukávy i nohavice měl zavázané na uzel – neměl totiž ani ruce,

ani nohy.

Myslel jsem, že se na to dokážu dívat, ale skoro jsem se složil.

„Neboj se, chlapče,“ oslovil mě a jeho hlas zněl ochable a vůbec

ne hrozivě. „Musí na mě být hrozný pohled; být na tvém místě, asi

bych utekl. Nemusíš mít ale strach, neublížím ti.“

U postele nebyla žádná židle, a tak jsem tam stál, s rukama do

sebe zaklesnutýma. „Vy jste Cavor, že?“ Zeptal jsem se.

„Ano, to jsem já,“ zašeptal. „První muž na Měsíci, ale – eh – ne

ten poslední!“

Nevěděl jsem, jak se zachovat na jeho poslední podivnou

poznámku.

„Vy jste zajisté pan Thomas Simmons, že?“

Přisvědčil jsem mu a trošku se při tom styděl, neboť z úst

dospělého vycházela slova dítěte. Vysvětloval jsem mu, jak jsem se

sem dostal a že jsem nic takového nechtěl.

Ušklíbl se, až se mu tělo zatřáslo: „Tos měl tedy štěstí… Zdá se,

že extraktory kyseliny uhličité fungovaly bez závad a tvoje

zatahování a roztahování rolet bylo dostačující pro bezpečné přistání.

Myslím, že by ses mohl vrátit. Koule ještě funguje a já bych ti

poradil. Ale tady ti bude, chlapče, líp! Berou tě tu jako zvíře.

Nebezpečné a fascinující jako lev, ale v zajetí neškodné. Proto tě také

ušetřili, chápeš?“

„Udělali mi to Selenité, samozřejmě –“

Nechápal jsem. „Kdo?“

Pokýval hlavou směrem k Mravenčím lidem: „Odříznutí končetin

je u nich něco jako trest, předpokládám. Pozůstatek z minulosti.

Když koule odletěla, chtěl jsem navázat spojení se Zemí.“ Hleděl na

mě se zoufalstvím ve svých vodnatých očích. „Nevíš, jestli se mi to

povedlo? Jestli signály zachytili?“

Nemohl jsem mu odpovědět. Neměl jsem ponětí, o čem mluví.

„Já vím, to nevadí… Stálo za to to zkusit! Ale našli mě a ve tmě

se na mě vrhli. Pamatuji si na sevření desítek jejich jemných

končetin…

Mají na to speciálního Selenitu s velkými klepety, jako má humr,

a ten mi ruce i nohy odstřihl. Jiný mi je ještě před tím umrtvil a ještě

další ošetřil zranění… Všechno jsem to cítil, ale bolest žádná. Zřejmě

mají ve slinách nějaké anestetikum.“

Povzdechl si. „Bedford se tedy vrátil. Musel mít z pekla štěstí.

Byl to ten nejneschopnější člověk, jakého jsem kdy… A on dokázal

přistát a vzápětí nato o kouli přijít. O jediný Cavorit na celém světě!“

Chichotal se. „Všechny jeho plány o bohatství, o revoluci v dopravě;

sítě podniků, smlouvy a privilegia, další výpravy za zdejším

zlatem… to všechno je pryč, jako pohádka. Nu, myslím si, že se

určitě na Zemi neztratí. Zajímalo by mě, jestli vůbec kdy dokončil tu

svou ubohou hru…“

Pak náhle řekl: „Dělají to jako vosy.“

Byl jsem zmaten: „Co?“

„Vosa zachovává svou kořist živou. Paralyzuje ji a ukouše

končetiny, aby larvám zajistila zásobu potravy, která se nezkazí. Mě

samozřejmě nehodlají sníst – díky Bohu! Jedná se u nich spíše o

pozůstatek tisíciletého vývoje, vždyť i jejich telata (došlo mi, že

myslí červovitá zvířata pasoucí se na povrchu) jsou beznohá a

nepotřebují tedy nic ukusovat. Je to bezpochyby výsledek dlouhé

evoluce.“

Pokračoval ve svém nekonečném monologu, ale většina z toho,

co říkal, šla mimo mě, jedním uchem dovnitř a druhým ven, ačkoli

jsem stál u jeho lože pozorně a nehybně jako Mravenčan. Byl jsem

fascinován lidským hlasem i příběhem, který mi vyprávěl – o tom,

jak sestrojil mou Láhev a cestoval vesmírem, a o dalších, ještě

úžasnějších věcech.

„Byl jsem šílený,“ prohlásil Cavor. „Já blázen řekl Velkému

Měsíčňanovi o nás, o lidech – a o válce… Selenité dobyli svůj svět,

civilizovali jej až k jádru a nikdy by nás, arogantní a hloupé opice,

nenechali něco z něho rozvrátit.

Stačilo vynalézt Cavorit,“ sípal. „Pak už to šlo samo: Konflikt

dvou naprosto rozdílných druhů, ničení planet – všechno z toho

vyplývá. Myslel jsem si, že Selenité Cavorit nemohou vyrobit,

protože jim chybí helium, což je základ, ale“ – hořce se zasmál –

„helium si můžete vyrobit. Nebo alespoň oni to svedou: srazí

vodíkové atomy a…

Nevěřil jsem, že by nám Selenité chtěli vyhlásit válku,“ šeptal.

„Myslel jsem, že citliví lidé by s nimi mohli navázat spolupráci, až

poznají nevyhnutelnost své porážky. A kromě toho jsem doufal, že

přes naši krutost na nás Selenité něco ocení. Jsem naivní blázen, jak

mi Bedford často říkával. Oni od nás vůbec nic nechtějí! Nemají čas

na naše umění, na naši literaturu. Nepotřebují nic – kromě… samotné

naší planety.

Cavorit je ohromná zbraň! Nikdy jsem o něm tak neuvažoval, ale

Bedford, ve svých soukromých spekulacích, určitě ano. Stejně jsem

to měl vědět… Koneckonců, sám jsem se zániku atmosféry přiblížil,

když při první výrobě Cavoritu ti blbci, Gibbs se Spargusem, nechali

kotel příliš rychle vychladnout! Měl jsem to předpokládat.

Možná je lepší, když nás zničí Selenité; s takovou zbraní, jako je

Cavorit, bychom se stejně brzy zničili sami!“

Po několika hodinách byl Cavor opravdu vyčerpán a Phi-oo

naznačil, abych se vzdálil. A tak jsem byl vyveden na povrch. Druhý

den ráno jsem vyběhl ke kráteru a doufal, že Cavora znovu uvidím.

Phi-oo se ale neobjevil a hlídači zvěře podezřívavě pozvedali své

bodce, jen co mě zahlédli.

Nerad jsem se vracel k Shakespearovi a svému starému životu –

připadal mi teď prázdný, bezvýznamný. Postranní scéna v divadle

velkých událostí. Seděl jsem v Lahvi a snažil se představit si Cavora

s Bedfordem, jak poprvé pozorují zdejší magické svítání…

Několik měsíců po své návštěvě v podzemí jsem se procházel

kolem kráteru – a uviděl jsem skupinku dětí hlídaných robustními

Mravenci. Štíhlých, nahých, lidských dětí. Zmateně stály dole v

kráteru, hned u velké šachty. Byly kostnaté, vysoké a zvláštním

způsobem se podobaly Mravenčím Údem. Velmi se sem ale hodily,

brzy pobíhaly po kráteru a houkaly na sebe v mravenčí řeči.

Nešel jsem k nim – nechtěl jsem je vylekat. Láhev se ale blýskala

ve slunci, a tak mě brzy objevily a po jednom, po dvou se na mě

přicházely podívat. Mluvily podivnou směsicí angličtiny a

mravenčího pípání, znělo to hrozně a nedalo se tomu rozumět. Mohl

jsem skotačit a tak je rozesmát, ukázat jim Láhev a jednoduché triky

s kapesníkovými králíky a tak, ale byl jsem pro ně cizinec, o nic

méně exotický než Mravenčí lidé u jejich zrození.

Byly to děti, ale jejich oči byly jaksi prázdné a já si nikdy nebyl

jist, jestli jsou opravdu lidské.

Planeta nad našimi hlavami mezitím prožívala další vývoj.

Fontány už vysály veškerý vzduch i oceány, takže teď zůstala hnědá,

s bílými čepičkami v oblasti pólů, obklopená mračny ledové tříště.

Neviděl jsem žádnou možnost, jak by se na takovémto mrtvém místě

život mohl zachovat, ale viděl jsem světla, malé ostrůvky světel,

které se pohybovaly nad holým povrchem, někdy se sdružily a pak

jasně zářily. Na planetě už nezbyla žádná atmosféra ani voda a

fontány teď připomínaly spíš jazyky hnědé sutě, vše bylo šedivé a

špinavé – a já si vzpomněl na Cavorova slova o válce světů.

Jednoho dne se Phi-oo ke mně opět vyškrábal, aby mi sdělil, že

Cavor zemřel. Přijal jsem jeho zprávu mlčky.

Medicína je zde oproti té v Claphamu velmi pokročilá, Cavor byl

ale už tak starý a mravenčí ignorace lidských potřeb tak velká, že už

nemohl přežívat dál. Jeho vlastní diagnóza, jak mi řekl Phi-oo, byla,

že si jakožto bývalý vegetarián nemohl zvyknout na zdejší masitou

dietu…

I když mi sebral mnoho iluzí, přišlo mi líto, že zemřel a já ho

viděl pouze jedinkrát.

Brzy zemřu i já. Vím to a požádal jsem Phi-ooa, aby se tak stalo

tady, pod hvězdami; nemám nejmenší touhu zemřít jako chudák

Cavor – opuštěn v mravenčím podzemí.

Nevím, Tsi-puffe, jak ty roky utekly. Čas tu plyne jako voda…

Možná, že na menším světě ubíhá jinak.

Och ano, jiný svět to je! Už vím, že nejsem v Himalájích, že

planeta na obloze není ani Venuše, ani Mars, že ty, Tsi-puffe, nejsi

Tibeťan a Britský konzulát že tu sotva někdy naleznu…

Práce Mravenčích lidí na planetě je téměř u konce. Alespoň jsem

tedy byl ve svém životě svědkem této události. Sopky na povrchu

planety vypadají jako rakovina, jsou stále větší a je jich víc.

Cavoritové stroje vyhloubily ohromné šachty, nadzvedly kůru a

slouply plášť, aby obnažily železné jádro. Z celé planety tak zůstala

pouze polovina původní velikosti, jako nějaká rudě žhnoucí hvězda

obklopená oblakem zmrzlých skal a zkrystalizováného vzduchu.

Velkolepý klenot Mravenčích lidí, cena za ztrátu jednoho světa. Ale

– co lidé?

Cavor vymyslel plán, jak mi stačil pošeptat na konci našeho

jediného, krátkého setkání.

„Jakmile Selenité objevili Cavorit, věděl jsem, že lidstvo na Zemi

skončilo. Předpokládal jsem válku i to, že hrstka přežije v hloubce –

delší čas se tam ale nemůže udržet… Rozumíš mi? Jenom zde – zde

může člověk nalézt útočiště, nový domov.

Tito Noví lidé… z tvých vlastních buněk… malí Simmonsové!

Vymyslel jsem plán a podsunul ho Selenitům.“ Tvářil se prohnaně a

dokonce na mě mrkl. „Chápeš? Nabídl jsem jim nového dělníka –

krotkého člověka.

A tak je vyrobili. Tucty a tucty Simmonsů. Nebudou ale schopni

nás tak úzce specializovat, jako sebe sama. Nejsme tak tvární, a

mimo to má naše mozkovna omezený růst – jsme tedy hloupější než

nejchytřejší Měsíčňané… Ale stejně! Můžeme se přece učit, ne?“

Představoval si člověka budoucnosti, prchajícího z úpravných

měst Mravenčích lidí do odlehlých oblastí, vzdálených dokonce

Velkému Měsíčňanovi. Do míst, kde lidé budou moci žít a vzkvétat,

žijíce jako velké, divoké krysy. A nakonec ovládnou svět, pokoří

Selenity… „No – co si o tom myslíš?“

Upíral na mě své hnědé, vodnaté oči – beznohý, bezruký,

opuštěný člověk, osnující přežití lidstva.

Cavor říkal, že Selenité plánují přetvořit celé železné jádro v

obrovskou loď, ve které bude možno objevovat nové planety, hvězdy

i galaxie. Pozmění celý vesmír k obrazu svému – bude

specializovaný, řízený jediným, ohromným mozkem. Dosáhnou

rozvoje, o jakém se lidem ani nesnilo.

Možná že je tak velkolepý plán důstojným důvodem ke zničení

lidstva, říkal Cavor.

Někdy byl jeho intelekt nechutný.

A co se týče krotkých lidí, oněch Nových Simmonsů; marně jsem

pátral v jejich očích, nic pozemského jsem v nich nenašel. A ať už

bude budoucnost pro lidi a Selenity jakákoliv, určitě bude jiná, než si

kdokoliv z nás dokáže představit.

Budoucnost je tu ale, Tsi-puffe, pro jiné. Co se mě týče, můj

příběh je u konce. Vtěsnal jsem již celého Shakespeara do tvé paměti

a udělal jsem tak vše, co jsem mohl, pro záchranu lidské kultury. Co

jiného mám teď na práci, než ležet mezi zdejšími špičatými

rostlinami a prosnít celá dlouhá odpoledne?

Večer přináší chlad a od vchodu do podzemí sem doléhá hučení

podzemních strojů. Železné jádro bývalé planety vrhá dlouhé

nachové stíny na umírající rostlinstvo.

Možná bych měl, Tsi-puffe, zůstat venku a pozorovat vycházející

hvězdy.

přeložila Pavla Koucká