Stephen Baxter - Vakuové diagramy

Paul otevřel oči.

Bolest. Cítil ji po celém těle. Tvář měl přitisknutou k nějaké bílým světlem prozářené desce.

Nad ní se zvedala tráva. Nebo spleť jemných vláken?

Co je to za místo? Sakra, kde jsem se tu vzal? A...

Jak se jmenuju?

Tvář se mu orosila potem. Do sevřených rtů se prodralo vydechnutí. Začal vnímat neostré stíny odpovědí. Blížily se vstříc jeho otázkám jako siluety postav, přicházejících z mlhy. Paul sebou trhl.

Stíny odpovědí se rozplynuly.

Vědomím proudil nesmyslný zvonivý nápěv: „Jsme tu, protože jsme tu, protože jsme tu, protože jsme tu...“

Tráva zmizela. Význam otázek ubíhal do prázdnoty.

Městem na Cukrové kostce zvolna kráčeli tři muži. Paul se vlekl v patách Greenovi a Taftovi.

Nechápal nic z jejich vzrušeného rozhovoru. Do vyschlé paměti mu prýštily tvary, zvuky a vůně nového Města.

Nedostavěnou ulici lemovaly hranaté budovy ze zpěnované meteorické rudy. Většina domů

byla tichá, temná. Paul se rozhlížel po staveništi. Obří stroje s rozprašovači rudy hltaly do chřtánů meteorické úlomky a proudem pěny bez ustání nanášely nové podlahy a zdi. Ve studeném vzduchu

bylo cítit prach, strojní olej - a zde poněkud nepatřičnou vůni řezaného dřeva. Kolem staveniště obcházeli čtyři dělníci, kteří tu a tam vykřikli na gigantická monstra nějaký povel.

Taft a Green zůstali stát nad obrubníkem světelné studny. Paul se k nim připojil a zadíval se dolů. Povrch Cukrové kostky byl zhruba o dvacet stop níž. Nevelký zářící disk. Paprsek si odtud razil cestu vzhůru ke křivým zrcadlům, kde se tříštil a osvětloval zdejší ulice.

Pod exponovaným diskem se míhaly stíny, podobné rybám v prosvícené nádrži.

Obloha byla temně modrá. V prostoru nad tenkou vrstvou vzduchu okolo Města slídily válečné

lodě. Zřejmě flexibilní plavidla, sférického typu.

Paul se cítil ztracený mezi dvěma tajemnými světy. Jeden měl nad sebou a druhý pod sebou.

„Koexistence s Xiilii,“ pokračoval Taft, „je problém, který kolonie bude muset každopádně

řešit. Ale, chápejte, díky tomu, že se o tuhle stranu Kostky rozmázl meteorit, máme teď neopakovatelnou šanci. Když ten prostor budeme přizpůsobovat a kolonizovat, dokážeme Xiilii, že válka není nutná.“ Taft byl vysoký ramenatý muž kolem čtyřicítky. Světlo ze studny dodávalo jeho zarostlé tváři démonický výraz. Upřený pohled černých očí Paula zneklidňoval. Téměř se zdálo, že ho Taft těma očima chce probodnout...

„A to všechno ten váš nalezenec ohrožuje,“ dodal Taft nesmlouvavě.

...on tě chce zabít, blesklo Paulovi hlavou. Při první příležitosti to zkusí. Paul bezděčně ustoupil o krok blíž ke kapitánu Greenovi.

Green posunul svou nevysokou zavalitou postavu mezi Tafta a Paula. Světlo ze studny se mu

třpytilo na zdobených náramenících důstojníka válečného loďstva. „Teď přece nejde o váš kolonizační projekt, doktore Tafte,“ odsekl.

„Ne?“ Taft povytáhl neupravené husté obočí. „Tak odvolejte pryč ty zabijáky. Aspoň ušetříte

peníze na mou práci tady dole.“

Green rozhodil rukama. „Prosím vás, mluvte k věci, ano? Vy dobře víte, že to nezáleží na

mně. Já plním rozkazy. A ten, kdo sem poslal strážní flotilu, ten ji neodvolá, dokud nebude jasno kolem těch záhad a hrozeb, co se pojí s Cukrovou kostkou.“

Taft zlostně zasupěl. „Vláda se chová jako hejno svíčkových bab, když přijde řeč na Xiilii.

Podívejte, Greene, my jsme v našich výzkumech už zatraceně postoupili kupředu. Už jsme dokázali, že Kostka není přírodní útvar, že to je výrobek z konstrukčních materiálů Xiilii a-“

„A to je tak všechno, co jste dokázali,“ řekl Green ocelově chladným hlasem. „Bez ohledu na

výdaje...“

„Kapitáne, konstrukční podklad Xiilii, to není hedvábný papír, abyste do něj střihal, jak se

vám zlíbí.“

„Právě. A proto si myslím, že tady Paul - s těmi nade vší pochybnost prokazatelnými schopnostmi extralokálního vnímání - že by pro nás dokázal získat nějaká přesnější data.“ Zamrkal na Paula. „Pořád nevím, jak vás Paul může ohrozit.“

Taft svým upřeným pohledem vháněl do Paulova vědomí neurčitou, nepostižitelnou hrůzu. „O

tom se s vámi před tím klukem nebudu bavit,“ řekl.

„Proč ne?“ Paul se snažil, aby jeho hlas měl co nejvyrovnanější tón. „A mimochodem, doktore, já nejsem kluk. Fyzicky je mi dvacet let.“

Green vycenil zuby do úsměvu. „Správně.“

„Zbláznil jste se, Greene? Vždyť o tom - o tom klukovi nic nevíme. Našli ho ve špinavém, o

číslo větším skafandru na ozářené Ploše, na samém kraji Města. Nikdo neví, kde se tam vzal a co je zač. Dokonce to neví ani on sám. Tedy aspoň říká, že-“

„Opravdu ztratil paměť,“ přerušil Tafta Green. „A jak se dostal na Kostku? Tafte, už jste

někdy letěl ve flexibilní lodi?“

Taft zablýskal očima. „Vypadám jako tupci z vašich oblud?“

„Flexibilní válečná loď,“ řekl trpělivě Green, „je živá bytost. Sféra, chápete? Roztáhne se na míle daleko. A posádku máte v místnostech, vyhloubených do žaludeční stěny. Je to, jako byste se dal spolknout... Flexibilní loď je obrovská, je složitá a nevyzpytatelná. Jestli byl Paul černým pasažérem, nestal by se prvním-“

„Nikdo ho nezná,“ trval na svém Taft. „Když to s ním zkusíme, riziko se jen znásobí.“

„Ale znásobí se i šance. Já vím, je to šílenství, to jeho kvantově mechanické vidění, ale je to fakt. Bez diskusí.“

Taft složil ruce na prsou. Díval se teď dolů do světelné studny. „A když odmítnu spolupráci?“

„Po pravdě řečeno, mám dost velkou pravomoc,“ nenechal se Green vyvést z míry, „abych vás

přinutil. Nebo tady kolem už není válečná zóna, co?“

„Jste směšný.“

„Přesto vás můžu zatknout. Můžu odvolat váš personál. Doktore, vy nemáte na vybranou.“

Taft pomalu přikývl. „Ano, kapitáne. Opravdu nemám na vybranou. Zatím.“ Vystřelil do

Paula další nenávistný pohled.

„Jsem rád, že jsme se shodli,“ řekl Green suše. „Teď, doufám, navrhnete Paulovi cestu ke

Hraně. To by nebyl špatný nápad.“

Taft váhavě potřásl hlavou. „Když to bude nutné, můžeme jít až k Rohové hoře.“

„Můžeme?“ zeptal se podezíravě Green.

Taft ukázal směrem ke staveništi, vzdálenému několik yardů od studny. Čtyři dělníci tam

právě obhlíželi stroj, kterému nějaký zvlášť tvrdý úlomek skály roztrhal trysku. „Vidíte, kolik je tu práce,“ řekl Taft. „A já nehodlám zničit celý program kvůli - kvůli vaší eskapádě. Ano, půjdu s tím klukem, ale sám.“

Čtyři dělníci urputně škubali roztrženou tryskou. Paul si uvědomil, že něco zpívají. Pokoušel se zachytit slova. Byl otřesený neurčitým pocitem blízkosti něčeho významného.

„Já vás, pochopitelně, doprovodím,“ řekl Green.

„Jak chcete.“

„Vyrazíme hned?“

Mrazivým vzduchem se pořád nesl ten zvláštní popěvek: „Jsme tu, protože jsme tu, protože

jsme tu, protože jsme tu...“

Paul zůstal ohromeně stát. Slova z nápěvu se mu rozléhala v lebce jako ozvěna.

Green se dotkl jeho paže. „Paule? Jsi oukej?“

Paul nejistě otočil hlavu. Greenova široká tvář působila uklidňujícím dojmem. „Ta píseň,“ řekl Paul. „Co znamená?“

Green se na pár sekund zaposlouchal a pak vyprskl smíchy. „Paule, to zpívají lodníci a vojáci už stovky let. Zpívají to, když se jim nelíbí, co musí dělat. Staré zlaté časy, tak se jmenuje ta písnička.“ Díval se Paulovi do očí. „Ty už jsi ji někdy slyšel?“

„Já... nevím. Možná.“

Green se trpce pousmál. „No nic. Jdeme. Ať Taft nečeká. Beztak by nás dva nejradši smetl z

Kostky.“

Green Paulovi řekl, co je Xiilii.

Podle všeho se zdálo, že Xiilii jsou vládci vesmíru. Jejich obrovská sídliště klouzala prostorem jako člun po hladině oceánu už v dobách, kdy lidé ze Země museli bojovat o přežití se stovkami jiných, stejně zaostalých a barbarských civilizací, jako byli sami.

Tenkrát dvě z nich - Qaxové a Squimové - podle Greena zpustošily Zemi zbraněmi Xiilii.

Ta zkušenost se lidstvu příliš nezamlouvala.

Po stovkách let a stovkách bitev lidé získali mezi ostatními kulturami svého druhu takřka

dominantní postavení. A začali soupeřit se Xiilii.

Green ukázal Paulovi záběry planet, zničených pod sta mil širokými křídly korábů Xiilii.

„Moc bitev se nevyhrálo,“ dodal ponuře, „a tak teď máme všude plno pacifistů. Jako je přítel Taft.

Ale nic netrvá věčně.“ Greenův úsměv byl nakažlivý. „To se spolehni. Jednou vyhrajeme.“

Paul bezradně uvažoval o tom, jak si někdo může být něčím tak jistý.

Taft je odvedl na kraj Města, kde bylo připravené auto.

Vzduch se tu zdál být chladnější a řidší. Paulovi pod nohama skřípaly hrubé, sežehnuté a

roztříštěné úlomky meteoritu. Vzadu na obzoru byla plocha Cukrové kostky holá, rovná a tichá jako hladina světelného moře. Táhla se tisíce mil až ke Hraně, přes kterou klesala prudce dolů jako obrovitý vodopád fotonů.

Přes úlomky a potom dál přes Plochu vedly dvojité kabely. „Ty jsme položili na všech

Plochách a podél každé Hrany po celé Kostce,“ řekl Taft s ironickým úsměvem. „Zabalili jsme tu gigantickou záhadu jako vánoční dárek, vidíš, Paule?“ Otevřel dvířka vozu. Byl to cylindroid, asi čtyřicet stop dlouhý, držel se dvojitého kabelu jako velký skleněný brouk. Jeho trup byl vesměs průhledný. Uvnitř na složitých kardanových závěsech vedle sebe visely dvě řady pěti sedadel. Paul se s Taftovou pomocí do jednoho z nich usadil. Popruhy kolem ramen a kolem pasu pro něj v tom okamžiku byly zdrojem nového, téměř tísnivého pocitu bezpečí.

Taft sám si pak šel sednout dopředu k ovládacímu panelu, centrovanému na páce ručního

řízení. Posunul páku vpřed. Auto se otřáslo a vzápětí začalo šplhat po dvojitém kabelu směrem ke Hraně.

Drápali se ven z kupole městské atmosféry. Temnou modrou oblohu vystřídaly hvězdy. Mezi

nimi kroužily diamantově lesklé obrysy flexibilních lodí.

Ostrovy úlomků meteorické drti byly stále řidší. Za chvíli už je obklopoval jen třpytivý oceán s absolutně rovnou hladinou, po které tu a tam plynuly od obzoru k obzoru tenké rovné stíny.

Taft zatemnil kabinu. Vnitřkem auta se rozléhalo tiché, pravidelné bublání. Paul, opřený o

popruhy, zvolna upadal do neklidného spánku.

Auto zaplavil proud světla. Paul se probudil - a vykřikl.

Jeho křeslo se stáčelo na kardanových závěsech někam dozadu. Předek auta se zvedal v úhlu

větším než deset stupňů. I venku za sklem byl povrch Kostky nakloněný. Musel se zřítit -

Green stál u něj. „No tak, Paule. Klid. Jsi v bezpečí.“

Paul křečovitě zalapal po dechu. „Co je to?“ vyhrkl přiškrceným hlasem.

Slyšel Taftův smích. „Já mu říkal, co nás čeká.“

„Opravdu?“ zavrčel Green. „Tak to řekněte ještě jednou.“ Obrátil se, rukama sevřel madla a

vyrazil směrem ke kuchyňskému koutu.

Taft byl pohodlně rozvalený na sedadle u řídící páky. Jedl broskev. Po vousech mu stékaly

kapky oranžové šťávy. „To jsem netušil, že ztrácíš paměť i nadále, tajemný chlapečku.“

„Nechte toho, Tafte,“ řekl Green apaticky.

Taft se s chutí zakousl do broskve. „Jistě. Nechám toho. Víš, Paule, ta Plocha Cukrové kostky, na které stavíme naši kolonii, ta opravdu je rovná. Absolutně rovná. Centrum gravitace je někde pod Městem, uprostřed Kostky. Tím směrem se stahuje i vzduch, který jsme vypálili z meteorické rudy.

Proto je nad Městem vzduchová kupole.

My se teď ale od Města vzdalujeme, a tak nás gravitace táhne zpátky. To je důvod, proč se ti

křeslo na závěsech vytáčí dozadu. A tobě se zdá, že povrch Kostky začal stoupat. A že se po něm šplháme nahoru. Ve chvíli, kdy se dostaneme ke Hraně, bude to zdánlivé stoupání skoro pětačtyřicet stupňů. Chápeš?“

Paul se otočil a zadíval se zpátky na cestu, po které jeli. Dvojitý kabel mu připomínal dvě

dokonale rovnoběžné přímky, vedené vzhůru středem zářící nakloněné roviny. Dole, tisíce mil odtud, se na čisté rovné ploše skrýval pod nízkou modrou kupolí vzduchu nahnědlý meteorický

škvarek.

Celé to působilo dojmem, že se drť musí každou chvíli sesypat z Cukrové kostky pryč do

prostoru.

Paula zamrazilo v zádech. Odvrátil se. Green stál nejistě na šikmé podlaze a srkal kávu. „Jak se cítíš, co? Je to lepší?“

Paul pokrčil rameny. „Jak se mám cítit? Kapitáne, Cukrová kostka je tak pevná, že vydržela i

srážku s meteoritem. Bez jediného škrábnutí. A já bych se měl dostat dovnitř?“

Green si pročísl rukou své krátce střižené, šedivějící vlasy. „Paule, stavby Xiilii jsou vždycky perfektní. A pevné. Jednou ti budu vyprávět o Prstenu... Strach, ten z nich budeš mít pořád. Ale dá se na to zvyknout.

A nezapomeň, že nejsi meteorit. Nechceš se tam probourat.“ Ztišil hlas. „Věř mi, Taft je úplně vedle. Střílí do Kostky laserem, střílí částice, projektily - zkrátka spoustu malých meteoritů, ne? A výsledky má nulové. Na rozdíl od tebe, Paule.“ Green se naklonil kupředu. Výraz v jeho tváři byl směsí úžasu a soucitu. „Rozumíš, ten tvůj talent... je zvláštní... tedy, ne že bys byl něco nadpřirozeného.“ Usmál se. „Nikdo neříká, že nejsi člověk. On to tak trochu zvládne každý, to kvantově mechanické vidění. Slyšel jsi, že oko, přivyklé tmě, zachytí i jediný foton? To znamená, že smysly umí, když na to přijde, vnímat jevy až ke kvantové úrovni. Koneckonců, i vědomí je prý kvantový proces...

Co je na tobě zvláštní, to je síla toho - talentu. My ostatní si žijeme tady v makrosvětě,

obklopení touhle příjemnou imitací pravdy. Ale ty dokážeš vidět za všechny aproximace a zdánlivosti. Dokážeš vidět rovnou základní úroveň funkcí kvantové vlny.“ Green ožil. „Jde o to, Paule, že pro Tafta je povrch Kostky stejně neprůchodný jako pro meteorit. Ale s tebou to není tak jisté.“

Paul upřel oči na hladkou plochu za sklem. „Se mnou nic není jisté. Nic. Nevím ani, jak se

jmenuju.“

Green mu položil ruku na rameno. „Máš pravdu, Paule. Jsi pro nás velká neznámá. Proč si

nalhávat něco jiného? Ale i neznámé věci spolu souvisejí. Například místo, odkud jsi přišel, musí nějak souviset s tím, kudy a kam jdeš. A kdybys pokračoval v cestě, kdybys rozvinul ten talent na nejvyšší možnou míru, pak myslím, že bys objevil nejen, co má Xiilii uvnitř Kostky. Myslím, že bys objevil i sám sebe.“

Paul se třásl po celém těle. Snažil se nevnímat nic jiného než popruhy kolem pasu a uklidňující dotek ruky na svém rameni.

„No,“ řekl Taft jízlivě. „Možná objevíš i to, že jsi jen vakuový diagram. Co potom, Paule?“

„Co že jsem?“

„Držte hubu, Tafte.“

„Ale, ale, kapitáne. Chtěl jste revizi, tak revidujte. Všechno.“ Taft se postavil před Paula.

Usmíval se. Ten úsměv byl hořký a chladný zároveň, „Říkal jste mi, jak Paula dopravili k vám na loď, jak do něj hustili vaše rychlokurzy humanity. Učili tě i kvantovou fyziku, viď, Paule?

Vzpomínáš si na Feynmanovy diagramy? To jsou ty roztomilé obrázky, co ukazují částice v různých situacích.“

„Tafte...“ zavrčel Green.

„Víš, je tam taková zajímavá interakce. Z ničeho vystřelí najednou pro nic za nic tři částice -

pion, proton a ještě antineutron. Samosebou se tím poruší zákon zachování hmoty a energie. Ale díky principu neurčitosti není ve vesmíru nic absolutního. Jak by asi chtěl namítnout náš kosmoplavec Green. Fakt je, že diagram se potom uzavře. Částice spolu reagují - a zmizí zpátky do vakua. Zákon zachování hmoty a energie zas platí. Jaká úleva!

Jenže on ve skutečnosti na konci té reakce vzniká antineutron se zvláštní schopností putovat

proti času a v daném bodě přivést k životu i další dvě částice. To je trochu bizarní, nezdá se ti?

Tenhle svérázný Feynmanův obrázek je zkrátka uzavřenou smyčkou. Vakuovým diagramem.

Částice přicházejí z prázdnoty a vrací se do prázdnoty.“ Znovu se usmál. „Jsme tu, protože jsme tu, protože-“

Green Tafta odstrčil svou masivní paží v uniformě a zamručel něco nesrozumitelného.

Paul zavřel oči. Doufal, že ten příšerný svět zmizí ve vakuu, ze kterého vzešel.

Na pozadí hvězdného nebe Hrana připomínala ostří nože.

Auto se šplhalo po svahu stále pomaleji, až nakonec zůstalo stát zhruba sto yardů pod přelomem. „Jdeme, Paule,“ řekl Green. „Teď musíme pěšky.“ Nacvičenými pohyby rázně oblékl

Paula do lehkého jednodílného skafandru. „A dávej pozor. Nezapomeň, jak daleko jsme od hmotného středu Kostky. Gravitace tu je dvakrát menší než ve Městě.“

Paul se protáhl membránovitým uzávěrem ven z auta. Několik yardů od výstupu čekalo

zábradlí. Paul k němu doklopýtal. Pětačtyřicetistupňové stoupání bylo nepříjemně hladké. Pohyb se tu zdál pomalý a zasněný, jako kdyby trojice mužů šla pod vodou.

Paul se na okamžik zastavil, oběma rukama sevřel zábradlí a rozhlédl se po Cukrové kostce.

Pod nohama měl svah ze třpytivého skla. V něm se míhaly stíny větší než města. Paul věděl,

že Plochu tvoří čtverec o rozměrech šest krát šest tisíc mil. Výhodné pozorovací stanoviště mu teoreticky dávalo možnost prohlédnout si vzdálené Hrany a Rohy. Po několika stovkách mil se však povrch Kostky rozpíjel v očích do jediné světelné linie, na které se proti vší logice držela modrá kupole městského vzduchu.

„Paule,“ řekl Green tiše. „Vidíš?“

Paul zvrátil hlavu dozadu. Necelých deset mil nad nimi kroužila válečná loď. Paul rozeznával

dokonce i zbraňové systémy uvnitř hlubokých záhybů a důlků na oblém vrásčitém těle sféry. Loď se po chvíli přehoupla přes Hranu a pak elegantně odrotovala pryč.

„Vědí, že jsme tady,“ řekl Green. „Ten kroužek, to byl pozdrav.“

Jeho hlas k Paulovi doléhal jakoby z dálky. Pocit osamělosti byl ve skafandru ještě silnější a nesnesitelnější. Svět kolem se zdál ohromný a rozpínavý, zatímco Paul sám si připadal pořád menší a menší.

„Paule?... Jsi oukej?“

„Co se mu stalo? Sakra, s tím klukem jsou jen potíže.“

„Klid, Tafte. Někdy omdlívá, když se to v něm probouzí. Pojďte, pomůžete mi dostat ho na

Hranu.“

Slova proplouvala kolem Paulových uší jako hejno ryb. Taft s Greenem ho podpírali z obou

stran. Dvě loutky prozářené cukrovým světlem. Dřevo a papír. Jejich kroky doprovázelo suché

skřípání.

Stáli na Hraně. Podobala se horskému hřbetu. Nekonečně dlouhá, nekonečně hladká a ostrá.

Bylo to stejné jako stát na střeše obrovského domu. Rovnoběžně s Hranou vedl dvojitý kabel, po kterém se k nim šplhalo druhé auto. Poblíž místa, kde mělo zastavit, byl připravený svazek nářadí pro údržbáře.

„Doufám, že ho sem netáhneme nadarmo,“ řekl udýchaný Green.

Taft se rozesmál. Jeho smích zněl jako praskot suchého listí. „No...přál jste si výlet a já vám vyhověl. Nárazy tu jistě budou efektivnější než uprostřed Plochy. To neznamená, že by tady ten kluk měl víc šancí, ale určitou výhodu nelze popřít. I když - pozor na Hranu. Je ostrá jako nůž.

Něco tak ostrého ani neumíme změřit.“

„Ne,“ řekl Paul.

Green a Taft na něj vytřeštili oči. Přestali ho podpírat. Bez fyzického kontaktu se zdáli ještě přízračnější. Nehmotnější. Vzdálenější.

Paul si klekl a přejel rukavicí po Hraně. Byla měkká. Vlnila se. Jako kdyby hladil jemnou,

pestrobarevnou trávu.

Slovo „ostrá“ nedávalo smysl. Samozřejmě. Bylo dřevěným slovem, užívaným ve světě makrolidí.

Green ho naučil rozumět věcem, které vnímá. Naučil ho dávat jim jména. Základní úroveň

reality. Jádro kvantově mechanických pravděpodobnostních vlnových funkcí.

Bylo to jako kámen hozený do rybníka. Pravděpodobnostní funkce - kaskády toho, co může

být - se šířily časem a prostorem. A makrolidé viděli jen pár stínů tam, kde vlny byly nejsilnější.

Nic víc.

Jejich řeč byla příliš tvrdá. „Částice“ a „vlny“ a „tady“ a „teď“ - v tom všem se odráželo jejich omezené vnímání. Kamennými slovy chtěli popsat stíny. Ale on, kluk bez minulosti, on chápal,

kdoví proč, celou hladinu rybníka, včetně náznaků toho, co bylo skryté pod ní.

Vlnové funkce ubíhaly pryč od Hrany a ztrácely se mezi duhovými stíny neurčitosti. Paul cítil, že mu vědomí prchá někam ven. Jako meč vytažený z pochvy. Shlížel teď dolů na své tělo, komicky schoulené ve velkém, nepadnoucím skafandru. Nad ním stály dvě loutky, slepé, neschopné vnímat jiskření kaleidoskopických pravděpodobností všude kolem.

Povrch Cukrové kostky, to bylo okno. A Paul jím vklouzl dovnitř.

Padal, unášený pravděpodobnostmi, jako sněhová vločka ve větru. Byl ohromený kouzelným

světem, který ho čekal uvnitř Kostky.

Ze shluku krystalů vyrostla po jediném doteku flotila nočních stíhaček. Tisíc nádherných

motýlů s temně blyštivými křídly. Otočením krystalické struktury se rozpoutala bouře, tavící panely a zdi do tvaru města. A když Paul krystaly zaměřil na hvězdu, stala se z ní nova.

Potom zahlédl samotné Xiilii. Nekonečný zástup znehybnělých obludných stínů. Chvíli trvalo,

než pochopil, že vidí embrya.

Cukrová kostka byla zárodečnou schránkou.

Něco ho sledovalo. Paul se otočil, rozptýlil svou bytost jako cár mlhy...

Nazval to antiXiilii.

Bylo stejně staré jako rasa Xiilii. A stejně mladé. Kosmický koráb s Cukrovou kostkou na

palubě. Milióny podobných korábů, rozeseté po galaxiích. Embrya, schopná čekat věky na své

zrození.

AntiXiilii Paula uchopilo jakoby do dlaně. Paul se snažil vysmeknout. Pohled antiXiilii byl

vševědoucí, plný síly...ale ne hrozivý.

Jemně Paula přeneslo až ke třpytivým stěnám a pak ho propustilo.

Otevřel oči. Zasténal.

Byl zpátky ve světě loutek.

Green se tvářil ustaraně. „To nic,“ řekl. „Jen jsme tě vzali do hranového auta.“ Vsunul ruku

Paulovi pod hlavu, nadzvedl ji a nechal ho napít kávy. „Jak se cítíš?“

Paul cítil měkkost křesla, na kterém seděl. Cítil příjemně teplé, hnědé osvětlení kabiny. Všiml si, že záře Cukrové kostky venku za sklem je jiná. Tvrdší? Ostřejší? Vnitřkem auta se proháněly stíny. „Co se stalo, kapitáne? Kde je Taft?“

„U řízení. Volali mu z Města. Jeho tým. Jsou tam nějaké problémy.“ Green se nedočkavě

sklonil k Paulovi. „Paule, ty jsi byl v Kostce, viď?“

„...ne. Ne tak docela. Ne doopravdy.“ Paul sáhl po šálku a usrkl ještě jeden doušek. „Vždyť

jste mi sám říkal, co bude. Říkal jste, že mám schopnost extralokálního vnímání. Že mě, stejně jako funkci kvantové vlny, prostor a čas neomezuje. Že vnímám svět nezávisle na-“

„Paule,“ přerušil ho Green, „to vynech. Povídej, cos viděl. Musím vědět všechno. Závisí na

tom celá moje kariéra. Je to Xiilii?“

„Já...Ano. Je to Xiilii.“ Pátral po vhodném přirovnání. „Vypadá to jako hangár. Jsou tam

Xiilii. Obrovská populace. Všichni čekají. Tisíce lodí, připravených na - na svůj čas. A spousta různých předmětů.“

Green se usmál. „Zbraní?“

„Ano.“ Přes Greenovo rameno Paul viděl, že se k nim tiše blíží Taft.

„Co tam, sakra, dělají?“

„Nevím. Nezdá se, že by na nás chtěli útočit, kapitáne. Ale je tam ještě jedna věc, kterou-“

Taftův zarostlý obličej hořel nepopsatelným strachem. Greenovi nad hlavou zasvištěl pár

sepjatých rukou.

„Kapitáne!“ vykřikl Paul.

Green se pokusil vstát. Ohlédl se. Vtom jeho lebku zasáhla dvojice pěstí. Ozvalo se tupé

zapraštění. Jako když do sebe udeří dva kusy dřeva. Náraz Tafta odhodil stopu do výšky. Z úst se mu dral výkřik. Ruce měl potřísněné krví.

Green se Paulovi zhroutil do klína. Potom sklouzl dolů na podlahu.

Paul udiveně zíral na Taftovy ruce. Krev. Paměť ožívala. Teď se to vrací. To věděl.

Vzpomínal si. Jenže jak...?

„Paule, já-“ Taft obrátil ruce dlaněmi nahoru. „Je mi líto. Musel jsem.“ Nasadil Greenovi

přilbu a roztržitě zajistil těsnění. Pak přisunul mohutné bezvládné tělo blíž ke vstupnímu uzávěru.

„Oni nařídili evakuaci. Rozumíš? Banda Greenových goril teď vyhání z města můj tým,“

„Proč? Co se stalo?“

„Nějak jsi při tom kvantovém slídění rozbouřil Xiilii,“ řekl Taft kysele. „Povrch Kostky je

jasnější. A teplejší. Na některých místech už se meteorická drť taví. Proto nás ženou pryč.

Evakuace. S puškami v zádech.“ Vzal si přilbu i pro sebe. „Musel jsem něco udělat. Je mi líto.

Když to nezastavím, bude to katastrofa. Xiilii snad pochopí, že nechceme další válku. Kdyby se kolonie dostavěla...“

„Co uděláte?“

„Odvleču Greena do plechového auta. Pak se vrátím a-“

Paul cítil, jak se mu tají dech. „A co?“

Taft neodpověděl. Otočil se, došel ke vstupnímu uzávěru a protáhl Greena membránou.

Poslední, co Paul zahlédl, byly boty Greenova skafandru.

Paul několik dlouhých minut jen strnule seděl a poslouchal bzukot přístrojů. Venku se po

hladké zářící Ploše sunul Taft s Greenem. Siluety dvou mužů v dálce splývaly do tvaru jediného, zlostného brouka.

Paul začal přemýšlet o tom, co se stane, až Taft přijde zpátky. Ten zakrvácený skafandr a ruce

-

Vpředu byla řídící páka.

Paul se vysoukal ze svého křesla. Zapotácel se. Potom krátkými, opatrnými kroky přešel

úzkou chodbičku. Neohlížel se napravo, ani nalevo.

Nervózně zaškubal řízením. Auto poskočilo. Nahmátl opěradlo nejbližšího křesla. Po tváři mu

přelétl úsměv. Myslel Taft, že tu budu sedět a čekat na smrt? Ještě jednou přitáhl páku. Motory zahučely. Auto se rozjelo podél Hrany.

Taft upustil Greenovo bezvládné tělo a vyrazil vzhůru po svahu. Klopýtal, padal, mával

rukama jako malá směšná hračka.

Paul se usadil v křesle. Vychutnával své drobné vítězství. Na úvahy o budoucnu měl času

dost... až na Rohové hoře. Odtud nebude kam utíkat.

Vůz trpělivě šplhal po svažující se Hraně. Plochy opravdu byly pořád jasnější. Dolní část

skleněné kabiny se automaticky zatemnila.

Vzadu v dálce, za volantem údržbářské buggy, seděla figurka ve stříbrném skafandru. Taft.

Prvních pár hodin s Paulem dokonce mluvil. Pak ale Taftovy zpola rozumné argumenty začaly

přecházet do naříkavých proseb o pochopení a Paul raději vypnul vysílačku.

Rohová hora se ostře rýsovala mezi hvězdami. Auto zpomalovalo. Nakonec zůstalo stát ve

stoupání, které Paul odhadoval na třicet pět stupňů.

Zkontroloval si těsnění přilby a potom vyšel ven. Našlapoval opatrně a lehce, jak mu radil

Green. V téhle vzdálenosti od hmotného středu Kostky byla gravitace třikrát menší než ve Městě. Z

podrážek skafandru sálalo teplo. Paul se brodil mořem všudypřítomného světla. Vytrvale stoupal po Hraně a nepřestával se divit vlastní chladnokrevnosti.

Zastavil se až na samém vrcholu. Nohama se opíral o Plochy pod průsečíkem tří Hran a

rukama udržoval rovnováhu, zatímco jeho střední ucho divoce hledalo cestu ke středu Cukrové

kostky.

Také Taft vyskočil z otevřeného údržbářského auta a dál pokračoval pěšky. Paul ho sledoval s

nebývalým klidem - stejným, jaký cítil v pomyslné dlani antiXiilii. Obezřetně přesouval podrážky kolem špice Rohové hory a se zájmem si prohlížel Kostku. V bodě, kde stál, se protínaly tři čtvercové Plochy, široké jako Země, a vytvářely trojici Hran, která s nimi v dálce opět splývala do abstraktní linie světla.

Cukrová kostka. Hrana. Rohová hora. Bylo to k smíchu. Dětinská slova, jimiž se člověk

chránil před pravdou umělého krychlového světa, jiskřícího a rotujícího prostorem.

Taft byl pár kroků od něj. V oslepujícím světle vypadal jako stroj. Bezduchá změť koleček,

převodů a kabelů, neschopná zachytit svýma očima a rukama vlnobití kvantových funkcí.

Paul se rozesmál. A uskočil.

Taft vyrazil za ním. Snad se ho i dotkl. Vzápětí ale zmizel někde na opačné Ploše.

Paul se nesnažil pád nijak usměrnit. Nehýbal ani rukama, ani nohama. Letka sférických lodí

pročesávala hvězdnou oblohu jako dravá ryba.

Zářící povrch Kostky se rychle blížil. Co teď? Znovu se odrazit? A nebo klouzat dolů? Vydrží

kosti náraz na Plochu? Vydrží skafandr v tom žáru?

Smrt se mu zdála neskutečná, nemyslitelná, absurdní.

Ted? Proč teď? Mám umřít jako ignorant? Nechápat konec, ani začátek? Dvě hlavní otázky...

Odkud jsem přišel? A kam jdu?

Možná, že odpověď je stejná...

Přál si, aby Taft s Greenem zůstali naživu.

Plocha se mu řítila vstříc. Vlnové funkce byly rozčeřené jako tráva ve větru.

Opět byl ve dlani antiXiilii. Nezaujatě ho studovalo, gigantické a chladné. Paul cítil, jak se přes něj přelévají vlny poznání. Zvolna začínal rozumět.

Krychlová planeta vznikla v době - podle měřítek lidí to byla vzdálená budoucnost - kdy Xiilii dosáhli vrcholu své slávy. A byli připraveni odejít.

(Odejít? Kam? Proč? Odpověď byla - děsivá. Mimo chápání.)

Krychli a jejího strážce, antiXiilii, po dokončení odeslali - tak jako milióny dalších - na

neuvěřitelnou cestu proti času, k okamžiku zrození Xiilii. Až ten okamžik nastane, Xiilii opustí zárodečné schránky a roztáhnou křídla svých nádherných korábů, dokonale připravení uskutečnit i nejsmělejší plány.

Paul hledal lidská slova pro to, co vnímal. Vakuové diagramy! Krychlové planety jsou antičástice, které putují proti času, aby vyvolaly své vlastní zrození. Celá historie Xiilii je ohromným, do sebe uzavřeným vakuovým diagramem.

Ale... cojá?

Ovládla ho nevýslovná radost. Nikdo a nic by nedokázalo změřit dobu, kdy spočíval v gigantických dlaních, které ho unášely na stroji času do minulosti.

A pak ho zvedly a vypustily ven jako ptáka z klece.

Podíval se dolů. Byl nad Cukrovou kostkou a padal směrem k ní. Nahoře na obloze kroužily

sférické lodě. Zahlédl i Město. Ještě žilo Taftovými sny a rozrůstalo se po meteorickém úlomku.

Těsně při okraji nahnědlé drti leželo tělo mladého muže. Odřený, zašpiněný skafandr. Tvář byla přitisknutá k zářící Ploše.

V tu chvíli všechno pochopil.

Nemám začátek. Nemám konec. Jsem vakuový diagram, uzavřený do sebe. Vzpomněl si na

absurdní refrén: „Jsme tu, protože jsme tu, protože jsme tu...“

Zřítil se do hlavy ležícího muže. Tma uvnitř lebky byla šokující. Vědomí se mu tříštilo jako

sestřelená loď, vzpomínky unikaly pryč.

Nakonec zůstal jen zvláštní, nevysvětlitelný pocit radosti. A pak se rozplynul i ten.

Paul otevřel oči.

Bolest. Cítil ji po celém těle. Tvář měl přitisknutou k nějaké bílým světlem prozářené desce.

Nad ní se zvedala tráva. Nebo spleť jemných vláken?

Co je to za místo? Sakra, kde jsem se tu vzal? A...

Jak se jmenuju?

Tvář se mu orosila potem. Do sevřených rtů se prodralo vydechnutí. Začal vnímat neostré

stíny odpovědí. Blížily se vstříc jeho otázkám jako siluety postav, přicházejících z mlhy. Paul sebou trhl.

Stíny odpovědí se rozplynuly.

Vědomím proudil nesmyslný zvonivý nápěv: „Jsme tu, protože jsme tu, protože jsme tu,

protože jsme tu...“

Tráva zmizela. Význam otázek ubíhal do prázdnoty.

Lodě se složenými křídly visely všude kolem jako noční můry.

Odněkud se ozýval jednotvárný hukot strojů a dodával tomu strnulému světu zdání pohybu.

Jako by Cukrová kostka byla obrovským parníkem, který veze svůj náklad po bezbřehém oceánu.