„Představte si rasu submikroskopických lidí, geneticky

upravených k životu v tak nehostinném prostředí, jakým je obal

neutronové hvězdy. Představte si, že vzpomínají na superbytosti,

které je stvořily a přivedly k životu. Tyto legendy jsou předávány z

generace na generaci… Držíte v rukách další příběh z pera Stephena

Baxtera. Opět, stejně jako u knihy Vor, jde o brilantní spojení

vědeckých poznatků s kvalitním spisovatelským umem, jehož

výsledkem je román, který přečtete jedním dechem. „Baxter zná

nejnovější vědecké poznatky, ví, jak psát… a výsledkem je zvláštní

druh SF.“

Bob Shaw

Stephen Baxter

PROUD

Laser

Název originálu: FLUX

Obálka: Oliviero Berni

Grafická úprava obálky: Petr Bauer

Překlad: Zdeněk Milata

Redakce: Helena Šebestová

Copyright © 1995 by Stephen Baxter

All Rights Reserved

Copyright © 2001 for the Czech translation Z. Milata

Copyright © 2001 for Cover by O. Berni

Copyright © 2001 for the Czech edition by laser – books s. r. o.

ISBN 80-7193-109-8

Mému synovci Jamesi Baxterovi

1

Dura se s trhnutím probudila.

Něco nebylo v pořádku. Fotony podivně zapáchaly.

Před obličejem se jí vznášela sotva viditelná ruka. Dura zahýbala

prsty. Vyrušený elektronový plyn zavířil podél siločar Magnetopole a

od špiček prstů jí odlétly nachové a bílé jiskry. V očních pohárcích ji

zahříval zvětralý Vzduch, takže kolem sebe dokázala rozeznat jen

nejasné obrysy.

Na okamžik zůstala viset v pružném sevření Magnetopole.

Vznášela se, stočená do pevného klubíčka.

Zaslechla slabé, vyděšené hlasy. Přicházely od Sítě.

Dura pevně zavřela oči, objala rukama kolena a přála si znovu

upadnout do klidného zapomnění spánku. Už ne. Při krvi Xeelee,

modlila se tiše, ať to není další Porucha; ať to není další spinová

bouře. Nebyla si jista, zda malý kmen Lidských bytostí dokáže

odolat další kalamitě… ani zda má ona sama dostatek síly čelit této

nové pohromě.

Nyní se otřáslo samotné Magnetopole. Chvění ji celou obklopilo

a přeběhlo jí po kůži jako zčeřené vlnky. Byl to docela příjemný

pocit a ona dovolila, aby ji Magnetopole pohoupalo ve svém náručí

jako miminko. Vzápětí ji do útlých zad dloublo daleko hruběji…

Ne, tohle nebylo Magnetopole. Rozvinula se a natáhla k

hranicím pole. Protřela si oči – masité okraje pohárků měla pokryté

drsnou krustou, která ji zaškrábala na špičkách prstů – a zavrtěla

hlavou, aby si pohárky pročistila od kalného Vzduchu.

To ji jen její bratr Farr dloubl pěstí. Všimla si, že má službu na

latríně; držel pletený odpadkový pytel. Sbíral do něj ze Sítě výkaly

bohaté na neutrony, které pak vysypával do Vzduchu. Nyní měl pytel

prázdný. Vyzáblé tělo, ještě stále ve vývoji, se mu díky nestabilitám

Magnetopole chvělo. Otočil k ní oválný obličej, který měl až

komicky stažený ustaranými vráskami. Jednou rukou svíral ploutev

svého mazlíčka, vzdušného prasete – tlustého selátka o velikosti

Duřiny pěsti, které bylo tak mladé, že ani jednu ze šesti ploutví ještě

nemělo ostrou. Zvířátko, zjevně poplašené Poruchou, se chabě

pokoušelo chlapci vymanit a uprchnout. V tenkých modrých

praméncích vypouštělo pšouky supratekuté kapaliny.

Díky něžnosti, kterou projevoval prasátku, se zdál mladší než na

svých dvanáct let, a lpěl na seleti, jako by to bylo jeho dětství. Obal

je veliký a prázdný, pomyslela si Dura, ale pro takovou vzácnost,

jako je dětství, tady příliš místa nenajdeš. Farr bude muset rychle

vyrůst.

Podobal se Loguovi, jejich otci.

Ne zcela probranou Duru zalil nával citů a obav o chlapce.

Natáhla se, pohladila mladíka po tváři a něžně mu přejela prsty po

hnědých okrajích očí.

„Nazdar, Farre,“ usmála se na bratra.

„Promiň, že jsem tě probudil.“

„Neprobudil jsi mě. Hvězda byla tak laskavá, že to udělala za

tebe. Blíží se další Porucha?“

„Adda říká, že bude ještě horší než ta předcházející.“

„Nezáleží na tom, co říká Adda,“ zavrčela Dura a uhladila si

vlasy, které se jí vznášely kolem hlavy; duté trubičky měla jako

obvykle zacuchané a špinavé. „My Poruchu zvládneme. Vždycky

jsme ji zvládli, že? Vrať se k otci. Řekni mu, že přijdu.“

„Dobrá.“ Farr se na ni znovu usmál, neohrabaně se otočil a

nemotorně se začal vlnit přes neviditelné stezky toku Magnetopole

směrem k Síti. Nepřestal pevně svírat ploutev vzdušného prasete.

Dura pozorovala, jak se vzdaluje a štíhlá postava se ztrácí na

mihotavém pozadí hustých vírových linií.

Dura se rozvinula do plné délky a opřela se proti Magnetopoli.

Když se snažila rozcvičit ztuhlé údy a záda, nechala ústa doširoka

rozevřená. Cítila, jak jí lehounké vlnění Vzduchu protéká hrdlem do

plic a srdce, uhání tenounkými kapilárami a plní svaly; zdálo se, že jí

tělo až brní jeho svěžestí.

Pozorně se rozhlédla a začichala po fotonech.

– 7 –

Duřin svět byl Obalem Hvězdy, nesmírnou jeskyní žlutobílého

Vzduchu zdola ohraničenou Kvantovým mořem a shora Kůrou.

Kůra byla hustým, zcuchaným stropem, rudě pruhovaným trávou

a vlasovitými liniemi kmenů stromů. Když Dura zašilhala – zakřivila

parabolické sítnice očí – dokázala rozeznat temné skvrny, rozptýlené

mezi kořeny stromů, přichycených ke spodní straně Kůry. Nejspíš to

byli rejnoci nebo stádo divokých vzdušných prasat anebo nějací jiní

tvorové na pastvě. Na tak velkou vzdálenost je nedokázala jasně

rozeznat, ale zdálo se, že obojživelná zvířata zmateně víří jedno

kolem druhého a narážejí do sebe; Dura měla pocit, že téměř slyší

jejich tichý, úzkostný křik.

Temně purpurové Kvantové moře tvořilo daleko pod ní podlahu

tohoto světa. Nezřetelnou, smrtonosnou hladinu zahalovala mlha.

Dura si s úlevou povšimla, že samotné Moře Porucha nezasáhla. Jen

jednou během jejího života nastala tak strašná Porucha, že došlo k

Mořetřesení. Když si vzpomněla na tu příšernou událost, zachvěla se

jako samo Magnetopole; uvědomila si, že v té době nebyla starší než

Farr. Tehdy se přihnaly proudy neutrin a smetly polovinu lidské

populace – včetně Phiry, Duřiny matky a Loguovy první manželky –

do tajemných hlubin za Kůrou.

Prostor mezi Kůrou a Mořem vyplňoval Vzduch a vírové linie

utvářely elektricky modrou klec. Vzdáleny od sebe asi deset výšek

člověka protínaly Vzduch v hexagonálním uspořádání. Klouzaly

kolem Hvězdy od vzdáleného horního toku – od severu – opisovaly

oblouk jako trajektorie nesmírných, graciézních zvířat a sbíhaly se do

rudého šera Jižního pólu, miliony výšek člověka daleko.

Přidržela si před obličejem dlaň s roztaženými prsty a pokoušela

se posoudit rozestupy a uspořádání linií.

Skrze prsty spatřila tábořiště: malý uzlíček horečné činnosti a

zmatku – poplašená vzdušná prasata promísená s vyděšenými lidmi a

rozhoupanou Síť – to vše zasazené v hutném Vzduchu, který se právě

otřásal. Farr se svým vzpouzejícím se prasátkem se změnil v

dojemnou skvrnu, která se vlnila neviditelnými trubicemi toku.

Dura se pokusila nevšímat si zmatené skupinky lidí a soustředit

se na vírové linie.

– 8 –

Obvykle byl pohyb linií majestátní a snadno předvídatelný – tak

pravidelný, že podle něj mohly Lidské bytosti doslova měřit délku

svých životů. Na nekonečném toku linií se směrem ke Kůře utvářely

shluky pulsů; pevné, ostré zhuštěniny, které označovaly dny a

pomalejší, daleko složitější druhotné oscilace, které lidé využívali k

počítání měsíců. Za klidných časů se Lidské bytosti snadno vyhýbaly

pomalému plížení linií; vždy byl dostatek času strhnout Síť a

přestěhovat malý tábor do jiného kouta prázdného nebe.

Dura, které se dostalo velmi dobrého vzdělání, dokonce věděla,

co tu majestátní pulsaci vírových linií způsobuje: Hvězda měla

daleko za Kůrou souputníka – planetu, podobnou Hvězdě, ale menší

a lehčí – která, neviděna, jim obíhala nad hlavami a neviditelnými

prsty tahala za vírové linie. A za planetou – nechtěně se jí jako

útržky doznívajícího spánku vybavily dětské představy – se

nacházely nepředstavitelně vzdálené a, samozřejmě, navždy

neviditelné hvězdy Nebešťanů.

Za klidných časů byly vírové linie toku stabilní a bezpečné jako

prsty nějakého přátelského boha; lidé, vzdušná prasata a ostatní

tvorové se mezi nimi volně pohybovali beze strachu a v poklidu…

Ale ne během Poruchy.

Nyní, když se supratekutý Vzduch pokoušel synchronizovat s

nastavenou rotací Hvězdy, vírové linie se přes rámeček jejích

roztažených prstů viditelně přesunovaly. Podél vírových linií již

vznešeně pochodovaly nestability – veliké rovnoběžné soustavy

vlnek – a od Pólu po magnetický pól přinášely zprávu o novém

procitnutí Hvězdy.

Fotony, emitované vírovými liniemi, slabě nepříjemně páchly.

Nadcházela spinová bouře.

Dura si ke spánku vybrala místo asi padesát výšek člověka od

současného tábořiště Lidských bytostí. Zde bylo Magnetopole

zvláště husté a uspokojivě bezpečné. Nyní se začala vlnit k Síti.

Mávala a vlnila údy a cítila, jak jí pokožkou proudí elektřina;

odrážela se rukama i nohama od pružného, neviditelného odporu

Magnetopole jako od žebříku. Při plném vědomí se jí začala

zmocňovat úzkost, která pramenila z pocitu nedochvilnosti, a tak

– 9 –

když klouzala napříč Magnetopolem, roztáhla prsty rukou,

opatřených blánami, začala jimi bušit do Vzduchu a pokoušela se

ještě zrychlit. Neutronová supratekutá kapalina nahradila většinu

hutného Vzduchu, takže necítila téměř žádný odpor; ale přesto se jím

stále hrabala. Netrpělivost v ní rostla a tak se snažila najít uklidnění v

pohybu.

Do zorného pole jí nyní vklouzly vírové linie. Vlnky uháněly ve

velkých rovnoběžných řetězcích, jako by linie byly provazy, kterými

třesou obři ukrytí v mlhách Pólu. Když vlny bušily kolem ní, vysílaly

hluboké, tiché vzdechy. Amplituda vlny již dosahovala poloviny

výšky člověka. Pro Boldera živého, pomyslela si, možná má ten starý

blázen Adda pro jednou pravdu; možná opravdu bude hůř.

Tábořiště se pomalu, bolestně pomalu měnilo ze vzdálené vidiny

směsice pohybů a zvuků ve známou komunitu. Ústředním bodem

tábora byla hrubá, válcovitá Síť, zhotovená z pletené stromové kůry,

rozhozená po vírových liniích Magnetopole. Většina lidí spala a

jedla, připoutána k Síti. Po celé délce válce měli příslušníci kmene

přivázaný osobní majetek, přikrývky, čisticí kartáče, prosté oděvy –

ponča, haleny a pásy – a pár ubohých ranečků s jídlem. Na

provazech se volně houpaly nedokončené výrobky ze dřeva a kusy

nezpracované kůže vzdušných prasat.

Síť se rozprostírala pět výšek člověka na šířku a dvanáct na

délku. Podle tvrzení starších lidí, jako byl Adda, pamatovala nejméně

pět generací. A pro těch padesát lidí představovala jediný domov – a

také jediný majetek.

Když se Dura prodírala přilnavým Magnetopolem, náhle spatřila

ten křehký výtvor objektivním pohledem – jako by se nenarodila v

pokrývce přivázané k jeho ušpiněným uzlům, jako by neměla zemřít

přitisknutá k jeho vláknům. Jak je ta Síť křehká: jak ubozí a

bezbranní ve skutečnosti jsou. I když se blížila, aby se přidala ke

svým lidem, protože ji potřebovali, cítila se Dura sklíčeně, ochable a

bezmocně.

Dospělí a starší děti se vlnili kolem Sítě a rozbolavělými prsty

rozvazovali uzly. Spatřila Eska, jak trpělivě kontroluje část Sítě.

Dura měla dojem, že si jí všiml, ale nebyla si tím jista. V každém

případě byla s Eskem jeho žena Philas a tak Dura odvrátila tvář. Tu a

– 10 –

tam zahlédla malé děti a nemluvňata – i děti byly připoutané na

delších kusech provazu k Síti. Přivázali je rodiče a sourozenci, kteří

měli práci. Malé uplakané uzlíčky strachu a osamění se marně vlnily,

vzpírajíce se poutům, a Duru z toho až bodlo u srdce. Zahlédla Diů,

dívku ve vysokém stupni těhotenství, která čekala své první

miminko. Spolu s manželem Murem stahovala nástroje a kousky

oděvů ze Sítě a cpala je do pytle; na vzdutém, nahém břiše se jí leskl

vzdušný pot. Dia měla útlé údy a připomínala spíše dítě než ženu.

Těhotenství jen podtrhlo její zranitelnost a mladistvý vzhled; když ji

Dura, která sama děti neměla, pozorovala při práci – každý Diin

pohyb byl naplněn strachem – cosi se v ní pohnulo a nutilo ji Diů

ochraňovat.

Zvířata – kmenové stádečko asi dvanácti dospělých vzdušných

prasat a stejného počtu selat – se zdržovala uvnitř Sítě. Propadala

hysterii a jejich vyděšené kničení jen zvýrazňovalo křik a nářek lidí.

Prasata se tísnila v ose Sítě a tvořila rozklepané klubko ploutví,

tryskových otvorů a vztyčených stopek s očima velikýma jako mísy.

Pár lidí vlezlo do Sítě a pokoušelo se zvířata uklidnit a přivázat jim k

propíchnutým ploutvím vodítka. Ale jak se Dura blížila, začala si

uvědomovat, že demontáž Sítě probíhá pomalu a chaoticky a

vyděšené stádo nikdo neusměrňuje.

Uslyšela, že se začínají zvedat netrpělivé hlasy plné strachu.

Pomyslela si, že to, co zpovzdálí vypadalo jako celkem přijatelně

řízená operace, není ve skutečnosti nic jiného než zmatek.

Periferním viděním zahlédla v dálce jakýsi pohyb… Ze

vzdáleného severu přicházely další vlnky vlnících trubic; nesmírné,

zubaté nepravidelnosti zcela překonaly malé nestability, které

pozorovala před chvílí.

Mnoho času nezbývalo.

Logue, její otec, visel v Magnetopoli kousek od Sítě. Adda, příliš

starý a pomalý na tak náročnou práci, jakou byla demontáž tábora, se

vznášel vedle něj. Hubenou tvář stáhl v mrzutém úšklebku. Logue

hutným barytonem vykřikoval rozkazy. Ty však měly, jak si Dura

všimla, na koordinaci práce Lidských bytostí jen velmi malý vliv.

Duru stále pronásledoval ten podivný pocit, že se čas zastavil a ona

se na celou situaci dívá odněkud zvenčí. Sledovala otce, jako by ho

– 11 –

viděla poprvé po dlouhé době. Zažloutlé, zcuchané vlasy se mu

lepily k hlavě a tvář připomínala masku, ve které Dura rozeznávala

Farrovy kulaté, chlapecké rysy, poznamenané houštinou jizev a

vrásek.

Když se přiblížila, Logue se k ní otočil, oční pohárky se mu

rozšířily a lícní svaly napjaly. „Že ti to trvalo,“ zavrčel na ni. „Kde

ses flákala? Potřebujeme tě tady. Copak nevidíš, co se děje?“

Otcova slova prorazila tím pocitem odcizení a Dura proti své vůli

a navzdory naléhavosti situace ucítila, jak se v ní vzmáhá vztek.

„Kde? Poletovala jsem kolem Jádra v noční stíhačce Xeelee.

Kdes asi myslel, že jsem?“

Logue se od ní se zjevnou nechutí odvrátil. „Neměla by ses

rouhat,“ zamumlal.

Měla chuť se rozesmát. Cítila vztek na něj, na sebe i na neustálé

třenice mezi nimi. Potřásla hlavou. „Do Prstence s tím, co chceš,

abych udělala?“

Nyní se k ní naklonil starý Adda, v otevřených pórech mezi

zbytky vlasů se mu leskl vzdušný pot. „Copak nevidíš tu spoustu

práce?“ zeptal se kysele. „Jen se na ně koukni. To je ale zmatek.“

„Nezvládneme to včas, že?“ pohlédla na něj Dura. Ukázala k

Severu. „Podívejte se na to vlnění. Nestihneme mu uhnout z cesty.“

„Možná jo a možná ne.“ Stařec pozvedl prázdný pohled k

Jižnímu pólu; měkký svit mu ozařoval pozadí očí, pohárkovité

sítnice; kolem okrajů mu vířily kousky odumřelé tkáně. Malincí

symbionti – čističi mu neustále plavali dovnitř a ven v očních

pohárcích.

Logue náhle zakřičel: „Mure, ty zatracený blázne. Jestli je ten

uzel zašmodrchaný, tak ho přeřízni. Rozervi. Přehryzej, když bude

třeba! Jen ho tam, sakra, nenechávej. Až nás zasáhne bouře, plácne

sebou polovina Sítě do Kvantového moře…“

„Bude to nejhorší bouře, jakou jsem kdy zažil,“ zamumlal Adda

a zavětřil. „Fotony nikdy nepáchly takhle kysele. Smrdí jako

vyděšené sele… Samozřejmě, že si vzpomínám na jednu bouři,“

pokračoval po chvilce, „to jsem byl ještě kluk…“

Dura se nedokázala ubránit úsměvu. Adda z nich byl

pravděpodobně nejvzdělanější, alespoň co se týkalo Hvězdy. Ale

– 12 –

nejvíce si liboval v roli věštce nadcházejících katastrof… nikdy se

neopomněl zmínit o tajemstvích své minulosti, o té divoké, strašlivé

době, kterou si pamatoval jenom on…

Logue k ní zuřivě otočil tvář, zrůzněnou hněvem jako rozkmitané

Magnetopole. „Zatímco se směješ, můžeme tady chcípnout,“ zasyčel.

„Já vím.“ Natáhla ruku a dotkla se jeho paže. Ucítila horký přival

Vzduchu, který mu supraproudil z napnutých svalů. „Já vím.

Promiň.“

Zamračil se a upřeně se na ni zahleděl. Pak se naklonil, jako by

se jí chtěl dotknout. Ale stáhl ruku zpět. „Asi nejsi tak silná, jak jsem

si namlouval.“

„Ne,“ souhlasila tiše. „Asi ne.“

„Pojď,“ vyzval ji. „Navzájem si pomůžeme. A pomůžeme i

našim lidem. Koneckonců, ještě nikdo o život nepřišel.“

Dura se probojovala přes linie toku Magnetopole k Síti. Muži,

ženy a starší děti se shromáždili v těsně semknutých skupinkách. Jak

se vznášeli v turbulentním Magnetopoli a pracovali na Síti, jejich

hubená těla do sebe narážela. Vrhali na přicházející vírové nestability

vyděšené, zmatené pohledy. Kolem celé Sítě se ozývalo mumlání

modliteb ke Xeelee a proseb o slitování.

Dura pozorovala Lidské bytosti a uvědomila si, že pracují ve

skupinkách z pohodlnosti a ne kvůli efektivitě. Než by procházeli

stejnoměrně a systematicky celou Síť, raději si při práci na

demontáži spíše překáželi. Celé sekce svázané Sítě zůstaly netknuté.

Duřin pocit sklíčené bezmoci se ještě prohloubil. Asi bych jim

měla pomoci lépe si práci zorganizovat, pomyslela si. Pro jednou se

chovej jako Loguova dcera, napomenula se unaveně, chovej se jako

vůdce. Ale když pohlédla do vyděšených tváří Lidských bytostí a na

okrouhlé, zírající oční pohárky dětí, spatřila jen vyčerpanou hrůzu.

Zdálo se, že i jí děs otupuje a zpomaluje reakce.

Možná, že nutkání shluknout se do těsných skupinek a modlit se

je stejně racionální odpověď na nadcházející katastrofu jako cokoliv

jiného.

– 13 –

Zkroutila se ve Vzduchu a odvinila se k prázdné sekci Sítě.

Dávala si pozor, aby se zdaleka vyhnula Eskovi s Philas. To Logue

byl vůdcem a Dura jen vykonávala příkazy.

K tábořišti se blížily první mohutné vlny. Ve vzduchu rostlo

napětí. Dura pevně sevřela silný provaz Sítě a opřela se proti její

rozechvělé hmotě. Na okamžik se tváří přitiskla k velkému oku Sítě a

uvědomila si, že zírá na vzdušné prase, vzdálené jen na délku paže.

Úvazné otvory, proštípnuté v ploutvích a věkem rozšířené, lemovaly

pavučiny jizev. Zdálo se, že se jí vzdušné prase, kterému z hlavy

trčelo šest očních stopek s pohárky stočenými k ní, dívá přímo do

očí. Zvíře patřilo mezi nejstarší vzdušná prasata – smutně si

připomněla, že jako dítě všechna zvířata jejich nuzného stáda znala

jménem – a muselo zažít spoustu spinových bouří. Hm, tak jakou

stanovíš diagnózu? zamyslela se. Myslíš, že máme šanci tuhle bouři

zvládnout lépe než ty předcházející? Budeš žít, až skončí? Co myslíš?

Žalostný pohled hnědých hlubin očních pohárků zvířete jí

neposkytl žádnou odpověď. Ale zatuchlý zápach, který prase

vydávalo, byl cítit strachem.

Roztřepený provaz jí před obličejem náhle modrobíle

zasvětélkoval a pak po něm přejel stín její hlavy.

Prudce se otočila a spatřila, jak se jedna vírová linie zvedá ze své

původní polohy do několika výšek člověka a míhá se Vzduchem.

Lano se chvělo a emitovalo oslepivou elektricky modrou záři.

Lidské bytosti si uvědomily, že se už dál nemohou pokoušet o

demontáž Sítě; dokonce i Logue a Adda se převlnili do zdánlivého

bezpečí domova. Lidé se prostě uchytili tam, kde se právě nalézali.

Pažemi se vzájemně objali a děti přitiskli k sobě. Kolem nich

bezúčelně plácala otevřená vrchní část Sítě. Znovu se rozlehl dětský

pláč.

A teď, s krutou brutalitou, udeřila spinová bouře. Podél nejbližší

vírové linie se vzdouvaly zubaté diskontinuity o výšce člověka

rychleji, než se kterýkoliv z lidí dokázal vlnit, dokonce rychleji, než

by dokázalo uhánět vzdušné prase se svým tryskovým pohonem.

Dura se pokoušela soustředit na pevnost vláknitého provazu, který

svírala v rukou, a na uklidňující Magnetopole, které jako vždy tisklo

její tělo v něžném sevření… Ale nebylo možné nevnímat Vzduch,

– 14 –

který jí v plicích náhle zhoustl, a řvoucí žár, který rozechvěl celé

Magnetopole a hnal se Vzduchem tak divoce, že dostala strach o

sluch.

Pevně zavřela oči a cítila, jak se Vzduch tlačí ven z pohárků.

Soustřeď se, přikázala si. Víš, co se děje. To ubohé vzdušné prase

uvězněné uvnitř Sítě je stejně hloupé jako sele při první bouři. Ale ty

ne; ne Lidská bytost.

A protože věcem rozumíme, zvítězíme… Ale přestože si tato slova

recitovala jako modlitbu, nedokázala v tom zbožném přání najít

žádnou úlevu.

Vzduch byl neutronová kapalina, supratekutá kapalina.

Supratekuté kapaliny nedokázaly přenést spin přes velké vzdálenosti.

Takže v odpověď na rotaci Hvězdy se Vzduch naplnil vírovými

liniemi, vlásečnicemi, v nichž rotoval. Vírové linie se seřadily v

pravidelném šiku a vyrovnaly se s osou rotace Hvězdy – přesně

rovnoběžně s magnetickou osou Magnetopole. Zaplnily celý svět.

Nebyly nebezpečné, pokud jste se jim drželi z cesty: to vědělo každé

malé dítě. Ale při Poruše, pomyslela si Dura smutně, vás siločáry

občas začnou samy vyhledávat… a supratekutost Vzduchu se kolem

padajících vírových linií zhroutí a přemění Vzduch z řídké, stabilní a

životodárné kapaliny na turbulentní chaos.

Zdálo se, že první nejhorší náraz již přešel. Dura se nepřestávala

tisknout k Síti, ale otevřela oči a rychle zrakem přeběhla po nebi.

Vírové linie, rovnoběžné paprsky, které se ztrácely v nekonečnu,

stále vznešeně mašírovaly po nebi a pokoušely se znovu vyrovnat.

Byla to skutečně velkolepá podívaná; Dura na okamžik pocítila

podivné vzrušení, když si představila, jak se šiky linií, které se

rozprostíraly kolem Hvězdy, vyrovnávají, zhušťují a roztahují, jako

by Hvězda byla obalena sítí myšlenek jakési gigantické mysli.

Cítila, jak se jí Síť pod rukama chvěje a hrubé lýko jí odírá

dlaně; ostrá bolest ji nešetrně vrátila do přítomnosti. Když ji znovu

přepadla únava, povzdechla si a sebrala síly.

„Duro! Duro!“

Ze vzdálenosti několika výšek člověka k ní doletí slabý,

vyděšený hlásek. Jednou rukou nepřestávala svírat Síť, ale otočila se

– 15 –

a spatřila Farra, svého mladšího bratra, jak se vznáší ve Vzduchu

jako odhozený cár látky. Vlnil se směrem k ní.

Když k ní dorazil, Dura ho volnou rukou objala a pomohla mu

zachytit se rukama i nohama bezpečných provazů Sítě. Třásl se a

těžce oddechoval. Dura si všimla, jak mu krátké vlasy pulzují, když

jimi proudí supratekutá kapalina.

„Odhodilo mě to,“ vyhrkl mezi prudkými nádechy. „Ztratil jsem

své prasátko.“

„To vidím. Jsi v pořádku?“

„Myslím, že jo.“ Zíral na ni a doširoka otevřené oči mu zely

prázdnotou. Sklouzl pohledem po nebi, jako by hledal zdroj důvodu,

proč jej bezpečný úkryt zradil. „Duro, to je děsné, že? Zemřeme?“

Bezmyšlenkovitě mu přejela prsty po ztuhlých vlasech. „Ne,“

odvětila přesvědčivě, i když tomu sama příliš nevěřila. „Ne,

nezemřeme. Ale jsme v nebezpečí. A teď bychom se měli dát do

práce. Musíme rozebrat a svinout Síť, než do nás narazí další

nestabilita a zničí ji.“ Ukázala na malý, téměř rozvázaný uzel.

„Támhle. Rozvaž ho. A co nejrychleji.“

Zaťal do uzlu rozechvělé prsty a začal vytahovat smyčku. „Kdy

přijde další vlna?“

„Máš dost času tohle dodělat,“ ujistila ho pevně a sama škubala

nepoddajnými uzly. Aby se přesvědčila, pohlédla proti toku k

možnému zdroji další vlny.

Náhle si uvědomila, jak velmi se mýlila. Zpoza Sítě uslyšela

stoupat udivené, poplašené hlasy; vzápětí zaslechla první výkřiky.

Blížila se k nim další vlna: už slyšela hluk jejího kolísavého žáru.

Tato nová nestabilita byla obrovská, hluboká přinejmenším pět nebo

šest výšek člověka. Dura ztuhla a jako hypnotizovaná ji pozorovala.

Nikdy nespatřila vlnu, která by se pohybovala tak rychle. Jak se vlna

přibližovala, zdálo se, že její amplituda roste, jako by se živila

energií Poruchy. S prohlubující se amplitudou se pochopitelně

zvyšovala i rychlost. Nestabilita byla složitou superpozicí zvlněných

tvarů řazených podél migrující vírové linie. Superpozice se

spirálovitě ovíjela kolem této linie jako nějaké zlovolné zvíře a

nezadržitelně se plazila k Duře…

Farr vyjekl: „Tomuhle neunikneme. Že, Duro?“

– 16 –

Na okamžik zavládlo ticho, téměř klid. Farrův hlas, ačkoliv v

něm stále zaznívala puberta, náhle naplnila předčasná rozvážnost.

Duře se trochu ulevilo, že mu nebude muset lhát.

„Ne,“ prohodila tiše. „Jsme příliš pomalí. Myslím, že narazí do

Sítě.“ Náhle ji přepadl pocit, že se jí nebezpečí, které ji obklopuje,

netýká, a že jen vzpomíná na nějaké dávné události.

Zatímco se na ně vlna řítila, začala se odklánět od směru

vírových linií ve stále komplikovanějších a fantastičtějších tvarech.

Zdálo se, že byly překročeny meze pružnosti a vírové linie začínají

pod tímto nesnesitelným napětím klouzat.

Byl to nádherný, téměř okouzlující pohled. A vlna byla vzdálena

už jen pár výšek člověka.

Odněkud z druhé strany Sítě uslyšela Dura slabý hlas starého

Addy. „Pryč od Sítě. Okamžitě pryč od Sítě!“

„Dělej, co říká. Rychle.“

Chlapec pomalu zvedl hlavu, ale provaz nepustil. Pohlédl na ni

prázdným pohledem, ve kterém se nezračil údiv ani strach. Udeřila

ho pěstí do ruky. „Dělej!“

Chlapec vykřikl a vytáhl ruce i nohy ze Sítě. Vrhl na ni ublížený

pohled… ale jeho okrouhlá tvář nyní znovu připomínala spíše

vyděšené dítě než zmateného, zkoprnělého dospělého. Dura ho

popadla za ruku. „Farre, musíš se začít vlnit tak rychle, jako ještě

nikdy. Drž se mě za ruku; zůstaneme spolu…“

Prudce se odstrčila nohama. Zpočátku se jí zdálo, že Farra za

sebou vleče, ale brzy se bratrovo tělo rozvlnilo synchronizovaně s

jejím. Probojovávali se hustým Magnetopolem a ze všech sil

pospíchali od Sítě, odsouzené k zániku.

Dura se vlnila co nejrychleji a lapala po dechu, ale našla chvilku

a ohlédla se. Spinová nestabilita se odrazila a uháněla Vzduchem

jako smrtící, modrobílá kosa směrem k Síti, dosud obsypané

svíjejícími se lidmi. Vypadá jako nádherná hračka, napadlo Duru.

Nestabilita zářila intenzivním světlem a její žár vydával neskutečný

řev. Ze Sítě se ozývalo slabé kničení uvězněných vzdušných prasat a

Dura si krátce vzpomněla na staré zvíře, se kterým strávila podivnou

chvilku, kdy spolu téměř komunikovali. Zajímalo by ji, jak moc ten

ubohý tvor chápe, co se děje.

– 17 –

Snad polovina Lidských bytostí uposlechla Addovu radu a

vzdálila se od Sítě. Ostatní, zjevně paralyzováni děsem a hrůzou,

zůstali stále přimknuti k Síti. Těhotná Dia se s Murem pomalu, těžce

sunula dál od Sítě; navzdory Tiskovým prosbám se Philas zuřivě, ale

marně potýkala se Sítí. Duru napadlo, že si Philas snad představuje,

že ta činnost je nějakým druhem magie, která zažehná nestabilitu.

Dura poznala, že rotace nestability rychle ztrácí energii. Brzy, velmi

brzy tenhle zuřivý démon ochabne a Vzduch bude zase klidný a

prázdný. A když nestabilita, která žhnula, řvala a páchla trpkými

fotony, dorazila k Síti, skutečně viditelně zeslábla.

Ale také bylo zcela zřejmé, že je pořád příliš silná…

S řevem tisíců hlasů vtrhla rozžhavená nestabilita do Sítě.

Zdálo se, že do provazů narazila obří pěst.

Vzduch uvnitř Sítě se změnil ze supratekuté kapaliny v tuhou,

turbulentní hmotu, která se zmítala a ovíjela kolem vírové nestability

jako nějaké splašené zvíře. Dura spatřila, jak uzly explodovaly. Síť

se téměř graciézně rozpadla na zcuchané kusy provazů, kterých se

křečovitě drželi dospělí i děti.

Houf vzdušných prasat byl vymrštěn do Vzduchu, jakoby

rozmetán gigantickou rukou. Dura si všimla, že některá zvířata,

zjevně mrtvá nebo umírající, zůstala viset tam, kam byla odmrštěna a

ochable se vznášela ve Vzduchu; ostatní zběsile prchala a z hučících

útrob vyfukovala pšouky modrého plynu.

Osamělého muže, který se držel jakéhosi provazového voru, to

odsálo směrem k nestabilitě.

Dura byla příliš daleko, než aby si tím byla jista, ale měla pocit,

že v muži poznala Eska. Vzdálená desítky výšek člověka od trosek

Sítě neměla šanci na něj ani zavolat, natožpak mu pomoci. Přesto se

jí zdálo, že následující události vidí tak jasně, jako by svému milenci

Eskovi jela na ramenou vstříc smrtonosnému oblouku.

Esk prolétl na provazové rohoži rovinou chvění, díky nestabilitě

oble zakřivenou, a byl vržen po křivce oblouku jako hadrová

panenka. Jeho let rychle ztrácel energii, přešel do spirály a Esk bez

odporu začal obíhat kolem nestability jako nějaké zmatené vzdušné

sele.

– 18 –

Eskovo tělo se rozprsklo. Hrudník a dutina břišní se rozevřely

jako oči, údy se oddělily téměř stejně snadno jako u dětské hračky.

Farr se nesrozumitelně rozkřičel. Byl to první zvuk, který vydal

od okamžiku, kdy se odstrčili od Sítě.

Dura jej popadla za ruku a silně ji stiskla. „Poslouchej,“

překřičela žhavý řev úkazu. „Vypadalo to hůř, než jaké to bylo. Esk

zemřel dávno předtím, než do toho oblouku narazil.“ A mluvila

pravdu; jakmile Esk dorazil do oblasti, ve které se měnila supratekutá

kapalina, funkce jeho těla – dýchání, oběhový systém, svaly, vše, co

záviselo na využití supratekutosti Vzduchu – zkolabovaly. V

okamžiku, kdy ho opouštěly síly a v suprapropustných kapilárách

mozku se mu srážel Vzduch, musel mít Esk pocit, že upadá do něžné

náruče spánku.

To si Dura alespoň myslela. V to doufala.

Nestabilita prošla Sítí a odplouvala k nebi na své zbytečné cestě

na Jih. Ale jak ji Dura pozorovala, polokruhový tvar se zmenšoval,

smršťoval a jeho energie ubývalo.

Porucha zanechala tábořiště stejně roztrhané jako tělo ubohého

Eska.

Dura snadno překonala mírný odpor Magnetopole, přitáhla si

Farra blíž a pohladila ho po vlasech. „No tak,“ chlácholila ho. „Už je

konec. Pojďme zpátky a podívejme se, co se dá dělat.“

„Ne,“ zamumlal a přitiskl se k sestře ještě těsněji. „Tohle nikdy

neskončí. Že, Duro?“

Skupinky lidí se prodíraly mezi třpytivými, nově stabilizovanými

vírovými liniemi a pokřikovaly na sebe. Dura, která stále pevně

svírala Farrovu ruku, se vlnila od jedné skupiny ke druhé a hledala

Logua nebo alespoň někoho, kdo by měl o jejím otci nějaké zprávy.

„Duro, pomoz nám! Při krvi Xeelee, pomoz nám!“

Ze vzdálenosti deseti výšek člověka k ní dorazil zoufalý mužský

hlas. Otočila se a zapátrala, kdo ji volá.

Farr jí poklepal na rameno a ukázal prstem. „Támhle za tím

kusem Sítě. Vidíš? Je to Mur. Zdá se, že je s ním i Dia.“

Dia ve vysokém stupni těhotenství… Dura zatahala bratra za

ruku a rychle se rozvlnila Vzduchem.

– 19 –

Mur a Dia, oba nazí a s prázdnýma rukama, viseli ve Vzduchu

osamoceni. Mur držel hlavu a ramena své ženy v náručí a kolébal ji.

Dia vypadala vyděšeně. Nohy měla mírně roztažené a rukama si

objímala zvětšené břicho.

Murova mladá tvář ztvrdla odhodláním. Upřeně shlížel na Duru a

Farra a jeho oči připomínaly temné jámy. „Nadešel její čas. Trochu

brzy, ale to kvůli té Poruše… Budete mi muset pomoct.“

„Dobrá.“ Dura zvedla jemně, ale nekompromisně Die ruce z

břicha a rychle jí přejela prsty po nerovné vyboulenině. Cítila, jak

údy dítěte chabě tlačí do břišních stěn, které ho zatím obklopovaly.

Hlavička se nacházela dole, hluboko v pánvi. „Myslím, že hlavička

je usazena pevně,“ řekla. Dia na ni upřeně zírala a hubený mladý

obličej se jí křivil bolestí. Dura se na ni pokusila usmát. „Zdá se, že

všechno jde dobře. Ještě chvilku…“

„Sakra, tak dělej,“ sykla Dia ústy zkroucenými trýzní.

„Jasně.“

Dura se zoufale rozhlédla. Vzduch kolem nich byl stále prázdný,

nejbližší Lidské bytosti se nacházely desítky výšek člověka daleko.

Museli si poradit sami.

Na okamžik zavřela oči a snažila se zahnat pokušení vyhledat

Logua. Hluboce se ponořila do vlastního nitra a snažila se sebrat síly.

„Budeš v pořádku,“ prohlásila. „Mure, podrž jí krk a ramena.

Budeš ji muset podepřít. Musíš se trochu vlnit, aby ses udržel na

místě a…“

„Vím, co mám dělat,“ vyštěkl Mur. Diinu malou hlavu si stále

opíral o hruď. Nyní pevně sevřel manželce ramena a pomalu se

rozvlnil. Silnýma nohama bušil do Vzduchu.

Dura si připadala neohrabaná a neschopná. Sakra, pomyslela si.

Uvědomovala si, že je příliš nervózní. Sakra, nikdy jsem to sama

neprodělala. Co ode mě čekají?

Tak co teď? „Farre, budeš mi muset pomoct.“

Chlapec se s ústy dokořán vznášel ve Vzduchu asi ve vzdálenosti

výšky člověka. „Duro, já…“

„No tak, Farre, nikdo jiný tu není,“ vyštěkla Dura. Když se k ní

trochu přiblížil, zašeptala: „Já vím, že se bojíš. Taky se bojím. Ale ne

– 20 –

tolik jako Dia. Kromě toho to vůbec není tak těžké. Zvládneme to v

klidu…“

Pokud se něco nezvrtne, pomyslela si.

„Dobrá,“ přikývl Farr. „Co mám dělat?“

Dura uchopila Diů za pravou nohu a prsty jí pevně obemkla

lýtko. Diiny svaly se chvěly a noha byla kluzká vzdušným potem.

Loguova dcera cítila, jak se nohy roztahují. Diina vagína byla nyní

rozevřená a mírně našpulená jako dětská ústa. „Chyť ji za druhou

nohu,“ křikla na Farra. „Chyť ji stejně jako já. Drž pevně, budeš

muset silně zatáhnout.“

Vyděšený Farr zaváhal, ale pak udělal, co mu sestra přikázala.

Dítě, nyní již viditelné, se posunulo dále do pánevní oblasti. Farr

měl pocit, že pozoruje sousto jídla, které mizí v nějakém obrovském

hrdle. Dia se prohnula a zasténala; na krku jí vystoupily napjaté

svaly.

„Je čas,“ vyhrkla Dura. Rychle se rozhlédla. Ona i Farr byli na

místech a svírali Die kotníky; Mur se již vlnil docela silně a tlačil na

ramena své ženy, takže se celá skupinka pomalu posouvala

Vzduchem. Mur i Farr upírali pohled na Diinu tvář.

Dia znovu nezřetelně vykřikla.

Dura se zaklonila, pevně sevřela Diino lýtko a nohama se zapřela

o Magnetopole. „Farre! Dělej to co já. Musíme jí rozevřít nohy. Tak

do toho. Nic se neboj.“

Farr Duru okamžik pozoroval, pak se zaklonil, rozvlnil a

napodobil sestřiny pohyby. Mur vykřikl a tvrdě zatlačil na

manželčina ramena proti tahu obou sourozenců.

Diiny nohy se poměrně snadno roztáhly. Zaječela.

Farrovi sklouzly ruce; už neudržel kotník, který se mu zmítal v

dlaních. Leknutím vytřeštil oči a zdálo se, jako by ve Vzduchu

zakopl. Diina roztřesená stehna sebou škubla k sobě.

„Ne!“ vykřikl Mur. „Farre, pokračuj, teď nesmíš přestat!“

V chlapcově tváři se zračil strach. „Ale vždyť jí ubližujeme.“

„Ne.“

Sakra, pomyslela si Dura. Farr by už měl vědět, co se tady děje.

Dia teď měla vykloubenou pánev. S nadcházejícím porodem se jí

do krve rozpustí chrupavka, která uzavírá obě části pánve, a ponechá

– 21 –

pánev otevřenou. Svalstvo rodidel a vagíny už měla napjaté a široce

rozevřené. To vše mělo hlavičce dítěte umožnit snadný průchod z

dělohy na Vzduch. Je to snadné, pomyslela si Dura. A je to snadné

proto, že to tak Nebešťané zařídili. Možná je to dokonce snazší než

pro ně samotné…

„Tohle ji zraňuje,“ vykřikla na Farra. „Věř mi. Ublížíš jí, pokud

nám okamžitě nepomůžeš. A ublížíš i dítěti.“

Dia otevřela oči. Pohárky měla zaplněné slzami. „Farre, prosím,“

zasténala a malátně se k němu natáhla. „Říká ti pravdu. Prosím.“

Přikývl, zamumlal omluvu a znovu zatáhl za Diinu nohu.

„Pomalu,“ zvolala Dura a pokoušela se vyrovnat bratrův pohyb.

„Ne tak rychle a trhavě; zlehka a plynule…“

Rodidla se rozevírala jako temně zelený tunel. Diiny nohy se

roztáhly do větší šířky, než se zdálo být možné. Pod tenkou kůží na

dívčiných bocích Dura spatřila, jak je pánev doširoka vykloubená.

Dia vykřikla a břicho se jí křečovitě stáhlo.

Náhle se objevilo dítě, které se prodíralo rodidly jako vzdušné

sele. S tichým, mlaskavým zvukem vyrazilo do Vzduchu. Do všech

stran se rozlétla sprška kapiček hustého, zlatě zeleného Vzduchu. V

okamžiku, kdy dítě opustilo rodidla, začalo se instinktivně, sotva

znatelně vlnit Magnetopolem, které ho bude od nynějška obklopovat

po celý život.

Dura bratra upřeně pozorovala. Udivený Farr s otevřenými ústy

sledoval nejistý pohyb dítěte Vzduchem, ale nepřestával při tom

pevně svírat Diinu nohu. „Farre,“ nařídila Dura. „Teď pojď zpátky ke

mně. Pomalu, rovnoměrně – to je ono…“

Die nyní hrozilo už jen nebezpečí, že vykloubené kosti

nedosednou hladce zpět na místo. Dokonce, i když půjde všechno

dobře, pár dní bude sotva schopna pohybu, dokud se obě poloviny

pánve opět nespojí. S Duřinou a Farrovou pomocí přitáhla Dia nohy

k sobě a Dura si s úlevou všimla, že kosti hladce vklouzly na svá

místa.

Murovi se podařilo zachytit ve znečištěném Vzduchu cár látky,

zbytek nějakého kusu oděvu. Nyní něžně otíral Diinu uvolněnou,

vyčerpanou tvář. Dura uchopila další kus hadru a otřela Die břicho a

stehna.

– 22 –

Farr se pomalu vlnil k nim. Dura si všimla, že vyrazil za dítětem

a chytil ho. Nyní si přidržoval dítě na prsou stejně pyšně, jako by

bylo jeho vlastní, a vůbec se nestaral o plodovou vodu, která mu

zaplavila hrudník. Dítě mělo ústa stále ještě našpulená do

charakteristického trubkovitého tvaru, aby se mohlo přisát k

bradavkám na děložní stěně, které je před narozením vyživovaly. Z

ochranného úkrytu mezi nohama vyskočil dítěti maličký penis.

Farr podal s širokým úsměvem dítě matce. „Je to chlapec.“

„Jai,“ zašeptala Dia. „Jmenuje se Jai.“

Z padesáti Lidských bytostí přežilo čtyřicet. Zbylo šest

vzdušných prasat, z nichž čtyři byli samci. Všechna ostatní zmizela.

Potrhaná a rozházená Síť se už nedala opravit.

Logue byl nezvěstný.

Kmen, obklopen jednotvárným Vzduchem, se choulil v

Magnetopoli. Mur a Dia se tiskli k sobě a společně houpali

kňourající dítě. Dura s nepříjemným pocitem odsloužila krátkou

bohoslužbu, sestavenou z několika modliteb, které se dovolávaly

požehnání Xeelee. Neustále přitom držela Farra za ruku. Adda,

navzdory svému věku tichý a silný, se zdržoval nedaleko.

Pak vypustili těla, která se podařilo zachránit, do Vzduchu.

Klouzavým pohybem klesala ke Kvantovému moři.

Po bohoslužbě se Philas, žena mrtvého Eska, prkenně přivlnila k

Duře. Obě ženy se beze slova měřily očima. Adda a ostatní se s

odvrácenými tvářemi vzdálili.

Philas byla hubená, unaveně vyhlížející žena. Hrubé vlasy měla

stažené dozadu kouskem provazu, takže její tvář připomínala

kostlivce. Upřeně na Duru zírala, jako by čekala, zda se odváží začít

truchlit.

Lidské bytosti byly monogamní… ale bylo mezi nimi více

dospělých žen než mužů. Takže monogamie nedává smysl, pomyslela

si Dura unaveně, a přesto ji praktikujeme. Nebo spíše pokrytecky

podporujeme.

Esk je miloval obě… rozhodně k nim byl k oběma něžný. A jeho

poměr s Durou nebyl pro Philas – a ani pro nikoho jiného – žádným

tajemstvím. Philas se nedělo žádné bezpráví.

– 23 –

Duru napadlo, že by si nyní možná mohly pomoci. Třeba se

navzájem podržet. Ale ani si o tom nepromluvily.

A ona, Dura, nesměla ani otevřeně truchlit.

Konečně Philas promluvila. „Co budeme dělat, Duro? Měli

bychom znovu postavit Síť? Co bychom měli udělat?“

S pohledem upřeným do vdoviných kalných očních pohárků

měla Dura chuť uzavřít se do sebe, zaštítit se proti Philasiným

dotazům vlastním žalem za otce i za Eska. Já nevím. Nevím. Jak bych

to mohla vědět?

Ale nebylo kam se skrýt.

– 24 –

2

Deset lidských bytostí – Dura s Farem ve vleku, Adda, čerstvě

ovdovělá Philas a šest dalších dospělých – šplhalo od zničeného

tábořiště vzhůru. V honbě za potravou se vytrvale vlnili

Magnetopolem směrem ke Kůře.

Adda, jak už bývalo jeho zvykem, když se vlnili přes vírové linie

pole, zůstával v určité vzdálenosti od ostatních. Jedno z očí měl

zbrázděné vráskami – když o tom nyní přemýšlel, špičkou prstu si

ten pohárek protřel, aby vyhnal pár nevítaných malých tvorečků,

kteří se v něm neustále pokoušeli usadit – ale druhé oko bylo stejně

pronikavé jako za starých časů, a zatímco se vlnil, přelétal pohledem

Vzduchem na všechny strany. Rád zůstával trochu stranou, aby mohl

pozorovat věci kolem sebe… a to mu umožňovalo zakrýt skutečnost,

že má občas potíže udržet s ostatními krok. Pyšnil se tím, že se stále

dokáže vlnit stejně dobře jako kterékoli z těch zatracených děcek.

Samozřejmě, že to nebyla pravda, ale byla to jeho chlouba. Teskně

vzpomínal, jak kdysi svištíval Magnetopolem jako vzdušné sele s

neutrinovým zdrojem v prdeli, ale to bývalo před mnoha lety. Nyní

musel vypadat jako babička Xeelee. Jak čas ubíhal, Addovi se zdálo,

že se mu ty zatracené obratle jeden po druhém svařují, takže sebou

spíše trhal, než aby se vlnil. Musel vynakládat značné úsilí, aby švihl

pánví, nohy nechal splynout v souladu s pohybem boků a hlavu

udržel vzpřímenou před rozvlněnou páteří. Také kůže mu věkem

zdrsněla a teď byla houževnatá jako stromová kůra. Mělo to své

klady, ale i zápory. Míval potíže vycítit místa, kde byly elektrické

proudy, které se při pohybu Magnetopolem indukovaly v jeho

pokožce, nejsilnější. K čertu s tím, vždyť nyní Magnetopole sotva

cítil. Na pořádné vlnění můžu už jen vzpomínat, pomyslel si mrzutě.

Stejně jako na sex.

– 25 –

Tak jako jindy si nesl otlučené, ale spolehlivé kopí, zaostřenou

dřevěnou tyč, kterou před stovkami měsíců jeho vlastní otec vyrobil

z kmene stromu. Prsty mu pohodlně zapadaly do úchytů, zručně v

kopí vyřezaných, a v dlani mu brněl elektrický proud, indukovaný ve

dřevě Magnetopolem. Kopí držel tak, jak ho to otec učil, ve směru

Magnetopole, přes které šplhali… samozřejmě proto, že dřevo –

vlastně jakýkoli materiál – bylo ve směru pole silnější než napříč. A

jak každé dítě vědělo, nebezpečí většinou přicházelo podél linií

Magnetopole, neboť v tomto směru byl pohyb neskutečně snadný.

Dravců, kteří by zaútočili na lidi, nebylo mnoho, ale Adda jich

pár viděl a otec mu o dalších, ještě horších, vyprávěl. Například

rejnoci… Nebo i dospělý vzdušný divočák – ostřejší bratranec

vzdušného prasete – dokázal dát muži nebo ženě pořádně zabrat, a

pokud by byl dostatečně hladový, mohl by unést dítě stejně snadno

jako oždibovat kryptonovou trávu z Kůry.

I kdyby byl jen zpoloviny tak hladový, jako byly už po dlouhou

dobu Lidské bytosti.

Když protínal nebe poblíž svých druhů, přejel pohledem zářivou

klec vírových linií, které mizely v mlžně rudém nekonečnu na Jižním

pólu. Jako vždy, když putoval třeba jen na krátkou vzdálenost od

iluzorní celistvosti malého lidského kmene, zasáhla ho nesmírnost

tohoto světa Obalu; a když zdravým okem sledoval sbíhající se

rovnoběžky vírových linií, měl pocit, jako by jeho malinká mysl,

bezmocná bázní, byla jaksi tažena podél těch linií. Ostrov

rozptýlených trosek, který označoval polohu jejich zničeného tábora,

se stal špinavě zbarveným zrnkem, opuštěným v čisté, žlutobílé

nezměrnosti Hvězdy.

A jeho druhové – pořád je jich devět, jak bezmyšlenkovitě

spočítal – se vlnili přes linie pole v neuvědomělé synchronizaci.

Kolem pasu měli volně omotány provazy a sítě, tváře obrácené ke

Kůře. Jeden z mužů se od ostatních oddělil. Objevil opuštěnou síť

spinového pavouka, utkanou přes vírové linie, a pohotově začal

hledat vejce.

Lidské bytosti vypadaly v pohybu nádherně. Když houf dětí

kroužil podél Magnetopole – máchaly nohama tak prudce, že jste

mohli spatřit, jak jim v údech září indukovaná pole, a kolem linií

– 26 –

toku rotovaly tak rychle, že z nich byly jen rozmazané šmouhy – nu,

bylo těžké představit si krásnější pohled v tomhle nebo kterémkoli

vybájeném, ztraceném světě Nebešťanů.

Ale lidé zároveň vypadali tak křehce. Vedle nesmírné klece

vírových linií a hlubokých a smrtících tajemství Kvantového moře

daleko dole připomínali trpaslíky. Napadlo ho, že i vzdušné prase

vypadá jako součást tohoto prostředí. Kulaté, tlusté a pevné… Tedy,

dokonce ani proud neutrin nemusel znamenat pro vzdušné prase

konec; jediné, co muselo udělat, bylo zavřít oči, ploutve přitisknout k

tělu a projet bouří. Pokud by nebylo úplně vystřeleno z Hvězdy, co

by se mu mohlo stát? Když bouře skončila, prase jen roztáhlo

ploutve a mohlo začít spásat listí – protože stromy byly stromy, ať

vyrůstaly v kterékoli části Kůry – a spářit se s prvním vzdušným

prasetem, na které narazí. Nebo se s ním oženit, pomyslel si s

úšklebkem Adda.

Lidé takoví nebyli. Lidé byli křehcí. Snadno se rozbili, rozlámali

na kousky. Vzpomněl si na Eska; zatracený blázen, ale nikdo si

nezasloužil takhle zemřít. A lidé byli také divnější než cokoli jiného.

Adda věděl, že kdyby si ze svého nemocného oka vyškubl jednoho z

těch obtížných, kousavých tvorečků a podíval se na něj zblízka,

objevil by tutéž základní stavbu těla jako u průměrného vzdušného

prasete: šest ploutví, symetricky umístěných po obvodu těla, vpředu

nasávací otvor úst, vzadu výpustné otvory, šest drobných oček.

Všechna zvířata v Obalu byla stejná, lišila se pouze velikostí a

různými proporcemi; základní tvary byly rozpoznatelné dokonce i u

tak vnějškově odlišných tvorů, jakými byli rejnoci.

…Kromě lidí. V celém tomhle světě nebylo vůbec nic, ani jediné

zvíře, podobné člověku.

Na tom, samozřejmě, nebylo nic divného. Každé dítě už u

matčina prsu vědělo, jak odkudsi zdaleka – z místa, které bylo,

pochopitelně, mnohem lepší než tohle – přišli Nebešťané. Adda

předpokládal, že každý člověk na kterémkoli světě vyrůstal v téhle

víře. Nebešťané tady zanechali děti, aby vyrostly, zesílily a jednoho

dne se připojily k lidské společnosti a to vše pod blahodárným a

všeobsažným dohledem mnohočetného Boha, Xeelee.

– 27 –

Tak sem byly umístěny Lidské bytosti. Adda vůbec

nepochyboval o základní pravdě tohoto starého příběhu – sakra,

vždyť stačilo lidi pozorovat v letu a muselo to být nad slunce jasné –

ale na druhé straně, pomyslel si, když pozoroval, jak shluk Lidských

bytostí letí po nebi, opravdu by nechtěl být stvořen jako vzdušné

prase: tlustý, kulatý tvor, který létá pomocí prdů.

Notabene nadýmání bylo jedinou schopností, ve které se, když

zestárl, zlepšil. Koneckonců – být vzdušným prasetem možná nebyla

zas tak špatná myšlenka.

Adda byl nejstarší žijící Lidská bytost. Věděl, co si o něm ostatní

myslí; že je zapšklý starý blázen, tak trudnomyslný, až je mu to na

škodu. Ale na to on kašlal. Ne náhodou přežil své vrstevníky. Ale byl

a vždy bude hlavně prostým člověkem, neobdařeným mocí nad lidmi

a výmluvností jako, řekněme, Logue. Dokonce ne ani jako Dura,

ačkoli ta si to ještě neuvědomovala. Takže dráždil lidi anekdotami ze

svého mládí… někdy se mu posmívali, ale kdyby si zapamatovali

kteroukoli z malých lekcí, které ho udržely naživu… bylo by to v

pořádku.

Samozřejmě, že o některé své poznatky se nepodělil s nikým.

Například nepochyboval, že se Poruchy mění.

Tady vždycky docházelo k Poruchám, ke spinovým bouřím.

Dokonce věděl, jakýmsi abstraktním způsobem, co je způsobuje:

zpomalování rotace Hvězdy a následné výbušné vyrovnávám rotační

energie. Ale během posledních pár let se Poruchy stále zhoršovaly…

zhoršovaly se a stávaly se četnějšími.

Poruchy nyní způsobovalo něco jiného. Jakási nepředstavitelná

síla trhala Hvězdu…

Jeho podivínský vzhled měl jednu velkou výhodu – tu nepřiznal

nikomu a sám si ji připouštěl jen tak zpoloviny. Díky nevrlému

chování nemusel dát nikdy najevo nesnesitelnou lásku, kterou cítil ke

svým druhům, ke všem ostatním lidem, když pozoroval jejich

podivně nadpozemský, zranitelný a neuvěřitelně nádherný let přes

Magnetopole, nebo hluboký žal, který zažíval při ztrátě i toho

nejmizernějšího a nejzkaženějšího života.

Adda si v unavených prstech nadhodil ztěžklé kopí a rázně

zamířil ke korunám stromů na Kůře.

– 28 –

Farr se vznášel ve Vzduchu s koleny přitaženými ke hrudi.

Čtyřmi nebo pěti prudkými pohyby si vyprázdnil střeva. Pozoroval

bledé, nepáchnoucí kuličky výkalů, jak odplouvají Vzduchem dolů k

Podobalu. Třpytivý odpad, bohatý na neutrony, splyne s

nedýchatelným Podobalem a nakonec možná klesne do Kvantového

moře.

Farr takhle vysoko nikdy nebyl.

Nyní se koruny stromů nacházely pouhých pár minut vrnění nad

ním: jen asi dvacet výšek člověka. Okrouhlé, bronzově zbarvené listy

stromů, natočené ke Kvantovému moři, tvořily pableskující strop

tohoto světa. Pomalu se vlnil a toužebně zíral na tento strop, jako by

listy představovaly jakési bezpečí – nicméně při tom pociťoval

mírnou nervozitu. Protože nad listím se v temnotě skrývaly kmeny

stromů a nad kmeny ležela samotná Kůra, kde číhali všemožní

tvorové… Přinejmenším podle Addy a některých děcek.

Přesto si Farr uvědomoval, že bude raději nahoře mezi stromy,

než aby se vznášel tady venku ve volném prostoru.

Odrazil se od Magnetopole a rozvlnil se ke stromům.

Farr i přes své mládí přivykl strachu, dokonce i smrtelné hrůze.

Ale nyní zažíval úplně nový druh strachu a pokoušel se mu

porozumět.

Devět dospělých kolem něj se rovnoměrně vlnilo ke stěně z

listoví. Tváře, natočené vzhůru, samy připomínaly obrácené listy.

Farr pozoroval ladný, efektivní pohyb lidských těl a cítil pižmový

pach fotonů, které při pocení vylučovali. Vnímal pravidelný rytmus

jejich dechu, jak beze slov namáhavě stoupali. Sám dýchal rychle;

tady nahoře byl Vzduch řídký. A začínala mu být, navzdory

usilovnému vlnění, zima.

Bezděčně se dostal doprostřed skupiny, takže ostatní kolem něj

tvořili ochrannou hráz. Uvědomil si, že se ve skutečnosti vlní poblíž

sestry, jako by byl nějakým malým děckem, které potřebuje držet za

ručičku.

Jak trapné.

Opatrně, aby nevypadal příliš nápadně, se naklonil, takže sklouzl

k okraji skupiny, dál od Dury. A na kraji ho ten podivný nový strach

– 29 –

– pocit nechráněnosti – přepadl znovu. Potřásl hlavou, jako by se

chtěl zbavit zatuchlého Vzduchu, a přinutil se odvrátit od skupiny.

Přetočil se a pohlédl napříč Obalem.

Farr věděl, že Obal je hluboký desítky milionů výšek člověka.

Ale lidé dokázali přežít pouze v pásu o rozpětí asi dvou milionů

výšek. Farr věděl i proč… nebo se to alespoň domníval. Složité

sloučeniny těžkých jader cínu, které tvořily jeho tělo (takhle mu to

vážně vysvětloval otec) mohly zůstat stabilní – propojeny výměnami

neutronových párů – pouze v této vrstvě. Mělo to něco společného s

hustotou neutronů. Příliš vysoko nebyl dostatek neutronů, aby

umožnil složité vazby mezi jádry; příliš nízko, v přesyceném

Podobalu, se nacházelo příliš mnoho neutronů – v Podobalu by se

všechna jádra, tvořící jeho tělo, začala rozpouštět, kapalnět, až by se

změnila v hladkou neutronovou kapalinu.

A tady – na samém okraji korun stromů, poblíž horní hranice

obyvatelného pásu – se nacházel desítky tisíc výšek člověka nad

zničenou Sítí.

Farr pohlédl dolů – tam, odkud přišel. Nesmírné nebe křížily

vírové linie. Ve strnulém poli se nalevo i napravo rozplývaly v mlžné

dálce stovky rovnoběžných modrobílých pruhů. Vzdálenosti mezi

nimi se díky perspektivě zkracovaly, dokud se linie nerozplynuly v

dekorativním modrém oparu nad Kvantovým mořem. Pod vírovými

liniemi se v mlze vzdouvala purpurová vyboulenina smrtonosné

hladiny samotného Moře.

…A hladina Moře se zakřivovala směrem dolů.

Farr namáhavě polkl, aby potlačil výkřik. Znovu pohlédl na

Moře a spatřil, jak hladina ve všech směrech lehce klesá. Očividně

shlížel na obrovskou kouli. Dokonce i vírové linie se při svém

zakřivení k horizontu Moře lehce namáčely. Zdálo se, že tvoří klec,

která Moře obklopuje.

Farr vyrůstal s vědomím, že tento svět – tato Hvězda – je

mnohovrstevnatou koulí, neutronovou hvězdou. Vnější stěnou této

koule byla Kůra a Kvantové moře tvořilo neproniknutelný střed.

Obal, včetně úrovní obývaných lidmi, byl vnitřní vrstvou koule,

naplněnou Vzduchem. Ale jednou věcí bylo tato fakta znát a úplně

jinou vidět je na vlastní oči.

– 30 –

Nacházel se vysoko. A pociťoval to. Nyní zíral dolů, hluboko za

své nohy, do prázdnoty, která ho oddělovala od Moře. Síť, ztracená

ve Vzduchu, se již dávno změnila ve vzdálenou tečku. Ale přesto ji

ještě dokázal zahlédnout. Byla příjemným zpestřením těchto

jednotvárných, mlžných dálav…

Zpestřením?

V příštím okamžiku měl pocit, že se mu žaludek mění ve

Vzduch. Magnetopole, po kterém šplhal, mu nyní připadalo nejen

neviditelné, ale i nehmotné, téměř zanedbatelné. Zdálo se mu, že ho

nic nepodepírá…

Pevně zavřel oči a pokusil se uniknout do jiného světa, do

fantazií svého dětství. Možná, že by se znovu mohl stát bojovníkem

Bitvy o Jádro, impozantního boje s Kolonisty na úsvitu věků. Kdysi

lidé bývali mocní. Vlastnili »přechodová rozhraní děr«. Tyto

kouzelné čtyřstěny jim umožňovaly naráz překonávat tisíce výšek

člověka. Lidé ovládali skvělé stroje, pomocí kterých mohli létat skrze

Hvězdu i mimo ni.

Ale Kolonisté, tajemní obyvatelé nitra Hvězdy, vystoupili ze

svého klihovitého království, aby proti lidstvu vedli válku.

Přechodová rozhraní a ostatní skvělá zařízení zničili nebo odnesli – a

vymazali by z Obalu i samo lidstvo, kdyby nebylo Farrovy lstivé

úskočnosti: Nebešťan Farr, obří boží bojovník…

Náhle ucítil, jak se kdosi dotkl jeho ramene. Prudce otevřel oči a

spatřil – ne, před ním se nevznášel Kolonista, ale Dura. Prohlížela si

jej a ve tváři měla neutrální výraz, kterým se snažila zamaskovat,

jakou má o něj starost. Ukázala nad sebe. „A jsme tady.“

Farr vzhlédl.

Přímo nad hlavou mu viselo šest listů, uspořádaných v úpravném

symetrickém vzoru. Farra zalila vlna trapné vděčnosti. Sklopil zrak a

hbitě se vtáhl do temnoty listoví.

Od listů do mlžné, modře žhnoucí temnoty nad ním vedla větev o

tloušťce jeho pasu… ne, pomyslel si, je to naopak. Někde tam nahoře

visí z Kůry kmen a z něj vyrůstá větev a z ní pak listy, které míří k

Moři. Přejel rukou po hladkém tmavém dřevě. Bylo tvrdé, ale na

dotek překvapivě teplé. Z hlavní větve volně viselo několik větviček

– 31 –

a malé lístečky se pokoušely štěrbinami mezi většími bratry zachytit

záblesky světla.

Uvědomil si, že se tiskne k větvi. Objímal ji pažemi, jako by to

byla matčina ruka. Teplo dřeva mu pronikalo zkřehlým tělem. Myslí

mu krátce probleskl pocit studu, ale nevšímal si jej; konečně se cítil v

bezpečí.

Dura proklouzla listovím a nedaleko něj se usadila k odpočinku.

Tlumené světlo jí zvýrazňovalo rysy obličeje. Usmála se na něj.

Zdálo se, že je na rozpacích. „Netrap se tím,“ prohodila tiše, aby ji

ostatní neslyšeli. „Vím, jak se cítíš. Když jsem sem nahoru přišla

poprvé, zažívala jsem totéž.“

Farr se zamračil. Zdráhavě pustil větev a odstrčil se. „Skutečně?

Já mám pocit, jako by – jako by mě něco od toho stromu

odtrhávalo…“

„Říká se tomu strach z pádu.“

„Ale to je směšné, že?“ Pro Farra „pád“ znamenalo ztratit při

vlnění kontakt s Magnetopolem. Vždycky to skončilo nejpozději po

několika výškách člověka – nepatrný odpor Vzduchu a proudy

indukované v kůži vás brzy zastavily. A pak jste se mohli vlnit

Magnetopolem dál. Nebylo čeho se bát.

Dura se ušklíbla. „Máš pocit, že…“ zaváhala „…že kdyby ses

toho stromu teď pustil, začal bys nekontrolovatelně klouzat dolů,

přes Magnetopole a vírové linie, rychleji a rychleji až do Moře. A z

téhle vyhlídky se ti svírá žaludek.“

„To je přesně ono,“ vyhrkl. Překvapilo ho, jak přesně vystihla

jeho pocity. „Co to znamená? Proč se tak cítíme?“

Pokrčila rameny a škubla listem. Těžký masitý plát se s

mlasknutím odtrhl od větve. „Nevím. Logue říkával, že to máme

zakořeněno kdesi hluboko v sobě. Tenhle instinkt si lidé přinesli s

sebou, když byli přeneseni do Hvězdy.“

Farr se nad tím zamyslel. „Má to něco společného s Xeelee.“

„Asi. Nebo s něčím ještě starším. V každém případě se tím

nemusíš trápit. Tu máš.“ Podala mu list.

Opatrně si jej vzal. Dužnatý, bronzovozlatý plát o šířce mužské

dlaně paprskovitě protkávaly modré a purpurové žilky. Pružný list

hřál stejně jako dřevo, i když se zdálo, že po odtržení od mateřské

– 32 –

větve začíná rychle chladnout. Farr otočil list v dlani a píchl do něj

špičkou prstu. Spodní strana byla suchá a téměř černá. Vzhlédl k

Duře. „Díky. Co s ním mám dělat?“

Usmála se. „Zkus ho sníst.“

Pozorně jí pohlédl do tváře, aby se ujistil, zda si z něj nedělá

legraci. Dura si z něj obvykle neutahovala, na to byla trochu příliš

vážná, ale člověk nikdy neví. Farr zvedl list k ústům a zakousl se do

něj. Dužina byla překvapivě nadýchaná a zdálo se, že se přímo

rozplývá na jazyku. Chutnala podivuhodně sladce, jako maso právě

narozeného vzdušného selátka. Farr si nacpal plnou pusu.

Za okamžik spolkl zbytek listu a zkoumal na jazyku lahodnou

chuť. Chutný list však nebyl příliš výživný a pouze zvýšil chlapcův

hlad. Farr se dychtivě rozhlédl. Tady na horní straně korun stromů

spatřil vrstvu listů natočených ke Kvantovému moři jako řadu

širokých, dětských tváří. Chlapec se natáhl a utrhl další list.

Dura se zasmála a začala jej krotit: „Pomalu. Neotrhej ten

zatracený strom celý.“

Farr s plnými ústy odpověděl: „Skvělé.“

Přikývla. „Já vím. Ale žaludek ti nenaplní. Pokud bys skutečně

neotrhal celý strom… Proto musíme lovit vzdušná prasata, která jedí

listy – a trávu – za nás.“ Našpulila rty. Pak tónem strašlivě

podobným tónu jejich ztraceného otce prohlásila: „Dáme si malou

lekci. Proč myslíš, že jsou ty listy tak chutné?“

Farr se nad tím zamyslel. „Protože jsou plné protonů.“

Dura vážně přikývla. „Skoro ses trefil. Ve skutečnosti jsou

lemovány na protony bohatými izotopy – kryptonu, stroncia, zirkonu,

molybdenu… dokonce i trochou těžkých kovů. Například každé

jádro kryptonu má sto osmnáct protonů, zatímco jádra cínu, ze

kterých se skládají naše těla, jich mají jen padesát. A naše těla

potřebují protony jako potravu.“ Těžká jádra se v lidském žaludku

štěpila. Protony se slučovaly s neutrony ze Vzduchu a vytvářely další

jádra – cín byl nejstabilnějším prvkem ve Vzduchu – a přitom

vydával energii.

„Dobrá. Odkud pocházejí látky bohaté na protony?“

„Z Kůry.“ Usmál se. „To ví každý.“

– 33 –

Kůra, o nic hmotnější než Vzduch, vypadala jako pavučina.

Vnější vrstvu tvořila jádra kovů. Rostoucí tlaky vtlačovaly neutrony

do jader atomů a vytvářely tak stále více těžkých izotopů… dokud se

jádra nestala tak nestabilními, že se polohy protonů začaly překrývat

a neutrony odkapávat a tvořit Vzduch, neutronovou supratekutou

kapalinu.

„Dobrá,“ přikývla Dura. „A jak se ty izotopy dostanou z Kůry do

listů?“

„To je prosté,“ odvětil Farr a natáhl se, aby si utrhl další šťavnatý

list. „Stromy si je stahují vnitřkem svých kmenů.“

„Pomocí žilek vyplněných Vzduchem.“

Farr se zamračil a cítil, jak se mu nadouvají tváře, protože měl

plnou pusu listí. „Ale proč? Co z toho ten strom má?“

Dura otevřela a zavřela ústa, pak se usmála a přimhouřila oči.

„Dobrá otázka,“ poznamenala. „Taková by mě v tvém věku

nenapadla… Izotopy způsobují, že listy nepropouštějí neutrinové

záření Kvantového moře.“

Farr žvýkaje přikývl.

Z Moře – nebo možná z tajemného Jádra hluboko pod samotným

Mořem – nepřetržitě vyzařovala nepostřehnutelná a neviditelná

záplava neutrin a jako déšť pronikala vírovými liniemi, Farrovým

tělem i těly ostatních lidí a pak dál Kůrou do vesmíru. Stromy

natáčely k tomuto záření listy, které neutrina částečně zachytávaly,

absorbovaly jejich energii a přeměňovaly ji na další listy, větve a

kmen. Farr si představoval, jak se stromy po celé vnitřní straně Kůry

svými listy z kryptonu, stroncia a molybdenu natahují po mořském

záření.

Dura chvilku Farra při jídle pozorovala. Pak se váhavě naklonila

a pocuchala mu vlasové trubičky. „Povím ti tajemství,“ zašeptala.

„Jaké?“

„Jsem ráda, že jsi tady.“

Nejprve chtěl ruku odstrčit a říct něco legračního nebo krutého,

aby přerušil trapné ticho. Ale zarazil se. Pozorně jí pohlédl do tváře.

Pozoroval hranatý, symetrický obličej s malýma, pronikavýma očima

a zářivě žlutým chřípím. Sestra nebyla krásná, ale měla v sobě cosi

– 34 –

ze síly jejich otce; nyní, s příchodem prvních vrásek, to bylo stále

zřetelnější.

Ale v Duřině tváři se zračila také nejistota. Osamění.

Nerozhodnost, potřeba povzbuzení.

Farr se zamyslel. S Důrou se cítil v bezpečí. Sice ne tak, jako

když byl ještě naživu Logue… Ale tak, pomyslel si s lítostí, jak to je

za těchto okolností možné. Dura skutečně nebyla tak silná jako otec,

ale dělala, co bylo v jejích silách. A v tomto okamžiku, když spolu

daleko od ostatních tiše rozprávěli a ochutnávali listy, se zdálo, že je

pro ni jeho odpověď důležitá. Takže odfrkl: „Ano. Já taky.“

Usmála se na něj a pak se natáhla pro další list.

Adda

proklouzl

korunami

stromů

a

sledoval

obvod

nepravidelného kruhu o průměru asi dvaceti výšek člověka. Pak se

rovnoběžně s liniemi kmenů přesunul dál, nahoru do visícího lesa.

Stromy rostly podél linií toku Magnetopole, a když se pohyboval

mezi kmeny, pokrytými hladkou kůrou, mířil kopím ve směru

Magnetopole.

Kromě tichého, cinkavého ševelení listoví, které jej chránilo před

tlumeným hovorem jeho druhů, obklopovalo Addu ticho.

Přitáhl se ke kmeni a vklouzl do převráceného baldachýnu

listoví. Žádná Lidská bytost – snad kromě Loguova Farra, který

vypadal trochu ztraceně – si jeho nepřítomnosti nepovšimla. Adda se

trochu uvolnil a začal žvýkat nadýchanou, ošidně lahodnou dužinu

listu. Ale i při jídle měl zdravé oko doširoka rozevřené.

Lidské bytosti se shromáždily kolem kmene stromu, jednou

rukou se přidržovaly větví a namátkově otrhávaly listí. Kvůli teplu se

tiskli k sobě. Tady nahoře byl vzduch řídký, chladný a obtížně

dýchatelný. Dýchání bylo tak náročné, že Adda cítil, jak se mu

zpomalují reflexy a leniví i myšlení. Uvědomil si, že mu nedocházejí

síly díky jeho vysokému věku, ale že se Vzduch, který probíhá

kostmi, tady změnil v řídkou, zakyslou polévku.

Loguův synek se krčil, přitisknutý ke kůře stromu, asi výšku

člověka od ostatních. Zdálo se, že se necítí nejlépe. Viditelně se

chvěl a hrudník se mu v řídkém Vzduchu rychle zvedal a klesal.

– 35 –

Kluk si rukama do zkřivených úst dychtivě cpal listy spíše pro jejich

chuť, než z hladu.

Adda se jediným švihem nohou hbitě přivlnil k chlapci. Naklonil

se k Farrovi a mrkl na něj zdravým okem.

„Jak se vede?“

Rozechvělý chlapec na něj apaticky pohlédl a odpověděl hlasem

zhrublým chladem: „Nemůžu se zahřát.“

Adda si odfrkl. „Takhle to tady nahoře chodí. Víš, Vzduch je tu

pro nás příliš řídký. A kdyby ses přivlnil ještě výš ke Kůře, byl by

ještě řidší. Ale nemusíš mrznout.“

Farr se zamračil. „Jak to myslíš?“

Adda se místo odpovědi zašklebil. Pozvedl kopí ze ztvrdlého

dřeva a vyrovnal je rovnoběžně s kmenem stromu, ve směru linií

toku Magnetopole. Chvilku je v ruce potěžkával a vychutnával

pružné napětí zbraně. Pak řekl: „Dívej se a uč.“

Chlapec se mu odsunul z cesty a vykulenýma očima pozoroval

chvějící se kopí.

Adda se zapřel o Magnetopole. Jediným pohybem – blahopřál si,

že je stále mrštný – zarazil hrot oštěpu hluboko do stromu. Hrot hned

napoprvé pronikl kůrou a zabodl se do dřeva asi na délku dlaně.

Adda začal oštěpem kroutit a zarážet jej do větve stále hlouběji,

dokud nebyl zabodnut asi na polovinu délky paže.

Když byl hotov a v řídkém Vzduchu sotva lapal po dechu, otočil

se k Farrovi, aby se ujistil, že jej chlapec stále sleduje. „A teď,“

zasípal, „teď přijde magie.“

Přetočil se ve Vzduchu a stoupl si na větev hned vedle trčícího

kopí. Pak se ohnul, oběma rukama sevřel vyčnívající část oštěpu a

dřepl si. Narovnal záda a použil kopí jako páku k rozlomení větve.

…Vzápětí si uvědomil, že už uteklo hodně dní od doby, kdy

tohle dělal naposledy. Dlaně měl kluzké supratekutým potem, podél

páteře se mu začala rovnoměrně šířit bolest a z nějakého

nepochopitelného důvodu se mu náhle rozostřil pohled zdravého oka.

A ačkoliv tahem trochu kopí ohnul, větev jen lehce zasténala.

Pustil kopí, otřel si dlaně o stehna a cítil, jak mu v plicích chřestí

dech. Pečlivě se vyhnul chlapcovu pohledu.

Pak se znovu sehnul k oštěpu.

– 36 –

Tentokrát větev nakonec praskla; plát o velikosti jeho hrudníku

povolil a zvedl se jako víko. Adda ucítil, jak se mu rozbolavělé nohy

prudce narovnaly a už letěl z větve. Bez ohledu na bolest v zádech a

nohou se ve Vzduchu rychle přetočil, aby znovu nabral ztracenou

důstojnost, a přivlnil se zpět k Farrovi a puklé větvi. Spočinul na

svém díle hodnotícím pohledem a spokojeně přikývl. „Není to tak

těžké, jak to vypadá,“ zavrčel na chlapce, „dělával jsem to jednou

rukou… Ale od té doby, co jsem byl v tvém věku, stromy ztvrdly.

Možná, že to má něco společného s tím zatraceným spinovým

počasím.“

Ale Farr neposlouchal; připlížil se k puklině ve větvi a

fascinovaně zíral dovnitř. Na okraji rozlomené kůry bylo dřevo bledě

žluté. Hmota vypadala podobně jako Addovo kopí. Ale v hloubce asi

jedné paže dřevo zeleně žhnulo a vydávalo teplo, které – dokonce i

na vzdálenost poloviny výšky člověka – příjemně hřálo na hrudi. Zář

dřeva jiskřila na Farrově tváři a v kulatých očích mu vytvářela zelené

stíny.

Dura, Loguova nepohledná dcera, se k nim přidala. Když si

dřepla vedle bratra a zvedla ruce k teplu, střelila po Addovi krátkým

děkovným úsměvem. Zelený oheň jí rozptýlil světlo po pažích a tváři

a Adda si blahosklonně pomyslel, že pro jednou vypadá Dura aspoň

trochu přitažlivě. Když se příliš nehýbá, říkal si stařík, nepůsobí tak

toporně.

„Další lekce,“ prohodila Dura k Farrovi. „Co způsobuje, že dřevo

hoří?“

Usmál se na ni a oční pohárky mu zazářily zeleným ohněm.

„Těžké prvky z Kůry?“

„Ano. “ Naklonila se k bratrovi, takže měli nad žhnoucím dřevem

hlavy vedle sebe a tváře jim zářily jako dva listy. Dura pokračovala:

„Jádra bohatá na protony na své cestě k listům. Víš, ta větev je jako

obal, jako uzavřená trubice, kde je tlak nižší než ve Vzduchu. Ale

když se obal poruší, těžké kovy uvnitř se začnou štěpit a rychle

rozkládat. To, co vidíš, jsou jádra, která na Vzduchu hoří…“

Adda si všiml, jak se Farrova hladká, mladá tvář zkrabatila

soustředěním, když se pokoušel vstřebat tyto nové, vcelku zbytečné

znalosti.

– 37 –

Zbytečné?

Nu, možná, pomyslel si; ale tato vzácná abstraktní fakta,

opakovaným vyprávěním vytříbená a předávaná jako dědictví od

nejranějších dnů Lidských bytostí – od časů jejich vyhnání z Parz

City před deseti generacemi – byla skutečným pokladem. Tyto

vědomosti byly součástí toho, co z nich dělalo lidi.

Takže Adda Duřiným snahám o bratrovo vzdělávání souhlasně

přikyvoval. Lidské bytosti byly do této protiproudné divočiny

uvrženy proti své vůli. Ale oni se nestali barbary ani zvířaty; zůstali

civilizovanými lidmi. Tedy, někteří z nich uměli dokonce číst. Mezi

nejvzácnější poklady Lidských bytostí patřilo pár knih, naškrábaných

dřevěnými rydly na svitky vepřové kůže…

Adda se naklonil k Duře a tiše poznamenal: „Víš, budete muset

jít dál. Hlouběji do lesa, směrem ke Kůře.“

Dura nadskočila. Odtáhla se od rány ve dřevě a svit hořících

jader se jí zaleskl na dlouhých svalech šíje. Ostatní Lidské bytosti,

pár výšek člověka vzdálené, se stále tísnily v korunách stromů;

většina už měla plné břicho a nyní hromadila náruče dužnatých listů.

Dura odvětila: „Já vím. Oni by se už rádi vrátili s listím do tábora.“

Adda začichal. „Pak to jsou zatracení blázni a je škoda, že si

spinové počasí nevzalo je místo těch, kteří měli více rozumu. Listy

dobře chutnají, ale žaludek nenaplní.“

„Já vím.“ Povzdechla si, promnula můstek nosu a nepřítomně

přejela prstem po okraji očního pohárku. „Musíme najít náhradu za

vzdušná prasata, která jsme ztratili při spinové bouři.“

„Což znamená jít dál,“ prohlásil Adda.

„To mi, Addo, říkat nemusíš,“ odsekla mírně podrážděně.

„Budeš je muset vést. Sami nepůjdou; takhle se lidé nechovají.

Chovají se jako vzdušná prasata; všichni chtějí následovat vůdce, ale

nikdo nechce vést.“

„Za mnou nepůjdou. Nejsem můj otec.“

Adda pokrčil rameny. „Za nikým jiným nepůjdou.“ Pozorně jí

pohlédl do hranaté tváře a v útlých liniích spatřil pochybnosti, ale i

skrytou sílu. „Myslím, že nemáš na vybranou.“

„Ne,“ povzdechla si a napřímila se. „Já vím,“ zabručela a

vyrazila promluvit si s lidmi svého kmene.

– 38 –

Když se vrátila k jadernému ohni, doprovázela ji pouze Philas,

vdova po Eskovi. Obě ženy se přivlnily bok po boku. Dura odvracela

tvář, aby zakryla rozpaky; Philas se ve tváři nezračil žádný výraz.

Addu ve skutečnosti reakce zbytku skupiny nepřekvapila.

Dokonce i když to bylo proti jejich vlastním zájmům, Loguovu dceru

ignorovali.

Bylo zajímavé vidět Philas s Důrou. Všichni věděli o Duřině

vztahu s Eskem; takovou věc bylo těžké utajit v komunitě čítající

padesát lidí včetně dětí.

Bylo to proti pravidlům. Více méně. Ale tolerovali to, protože

nešlo o nic zas tak mimořádného – pokud Dura dodržovala pár

nepsaných pravidel. Nesměla například veřejně pro Eska truchlit a

musela jít ovdovělé Philas z cesty.

Jen další ukázka pitomosti, pomyslel si Adda. Kdysi bývalo

Lidských bytostí několik stovek – dokonce ještě za Addova dědečka

zde žilo více než sto dospělých – a možná, že pravidlo o cizoložství

tenkrát mělo svůj význam. Ale ne dnes.

Adda potřásl hlavou. Z chování Lidských bytostí byl zoufalý už

dlouho před Farrovým narozením.

„Chtějí se vrátit,“ pronesla Dura bezbarvým hlasem. „Ale já

půjdu dál. Philas jde se mnou.“

Philas s lhostejnou prázdnou tváří a vlasy přilepenými k

trojúhelníkové lebce vzhlédla k Addovi, jako by už neměla co ztratit.

Nu, pomyslel si, pokud to těm dvěma ženám pomůže vyřešit jejich

vzájemné vztahy, bude to prima.

Tak přece půjdeme na loveckou výpravu.

Pozvedl kopí.

Dura se zamračila. „Ne,“ zaprotestovala. „Nemohu žádat,

abys…“

Adda zavrčel mírné varování, aby ztichla.

Farr vstal od hořící jamy. Pohlédl Duře do tváře a řekl vesele:

„Jdu taky.“

Dura mu položila ruce na ramena. „Hele, to je směšné,“ spustila

rodičovským tónem. „Dobře víš, že jsi ještě příliš mladý…“

– 39 –

Farr spustil vlnu mečivých protestů, ale Adda ho netrpělivě

přerušil. „Nech chlapce jít,“ zavrčel na Duru. „Myslíš, že bude s těmi

listožrouty v bezpečí? Nebo tam, kde bývala Síť?“

Duřin úzkostlivý pohled sklouzl z Addy na bratra a zase zpět.

Nakonec si povzdechla a přihladila si vlasy. „No dobrá. Tak jdeme.“

Posbírali svých pár věcí. Dura si uvázala kolem pasu provaz a za

něj si na záda zastrčila krátký nůž ve tvaru bodce a čisticí kartáč; k

provazu přivázala malý vak s jídlem.

Bez dalších řečí začali ti čtyři – Adda, Dura, Farr a vdova Philas

– pomalu a opatrně šplhat k temnotě Kůry.

– 40 –

3

Stoupali v tichu.

Zpočátku byl pohyb snadný. Kmen stromu, který pod Kůrou

klouzal, jí připadal jednotvárný, ale jak stoupala, začal se pomalu

rozšiřovat. Strom rostl rovnoběžně s Magnetopolem, což znamenalo

nejsnazší pohyb, kdy supratekutý Vzduch nekladl téměř žádný

odpor. Dura se téměř nemusela ani vlnit; zjistila, že stačí odrážet se

rukama od hladké, teplé kůry.

Ohlédla se. Nyní měla pocit, že se listnaté koruny stromů

změnily v podlahu tohoto světa a odřízly ji od volného Vzduchu. Její

společníci se za ní snadno posouvali podél kmene. Philas byla k

okolí zjevně lhostejná. Farr, kterému se v řídkém Vzduchu dmul

hrudník, třeštil oči a brada mu poklesávala. A úplně vzadu starý

dobrý Adda s napřaženým kopím neustále prozkoumával zdravým

okem spletitou temnotu, která je obklopovala. Jak tak všichni tři –

nazí a hladcí, s provazy, sítěmi a váčky s jídlem – putovali stíny lesa,

vypadali jako malá, plachá zvířátka.

Odpočinuli si. Dura si od pasu odepjala čisticí škrabku a jala se

zbavovat paže a nohy kousků listí a kůry.

Adda proklouzl stíny k ní a pohlédl jí do ostražité tváře. „Tak jak

to jde?“

Při pohledu na něj si Dura vzpomněla na otce.

Už dříve se, samozřejmě, zúčastnila lovu – stejně jako většina

dospělých Lidských bytostí – ale vždy se mohla spoléhat na Loguovy

taktické schopnosti a na hlubokou, vrozenou znalost Hvězdy všech

ostatních.

Nikdy předtím ale nikoho nevedla.

Byla na ní patrná nejistota. „Ty to zvládneš,“ přikývl Adda s

neutrálním výrazem ve vrásčité tváři.

– 41 –

Odfrkla si. Tichým hlasem, aby ji slyšel jen Adda, odvětila:

„Možná. Ale k čemu to bude dobré? Jen se na nás podívej…“

Mávnutím ruky obsáhla celou skupinku. „Chlapec. Dvě ženy,

rozrušené zármutkem…“

„A já,“ dodal Adda tiše.

„Ano.“ přikývla. „Díky, Addo, že jsi zůstal se mnou. Ale i kdyby

tahle parta nováčků nějakým zázrakem uspěla, vrátíme se se dvěma,

možná třemi vzdušnými prasaty. Víc jich uhlídat nedokážeme.“

Vzpomněla si, jak se v lepších časech jejího dětství triumfálně

vracely do Sítě lovecké výpravy deseti či dvanácti silných a hbitých

mužů a žen s celými stády divokých prasat. „A co dobrého z toho

vzejde, Addo? Lidské bytosti budou dál umírat hladem.“

„Možná. Ale možná, že to nebude až tak zlé. Mohli bychom najít

pár prasnic, možná i se selaty… což by obnovilo naše zásoby. Kdo

ví? A podívej, Duro, můžeš vést jen ty, kteří chtějí být vedeni. Nesuď

se příliš tvrdě. I Loguovo vůdcovství bylo založeno na dobrovolnosti.

A nezapomeň, že Logue nikdy nemusel čelit takovým časům, jaké

nyní nadcházejí.

Poslouchej. Až budou lidé dostatečně hladoví, obrátí se na tebe.

Budou vzteklí, zklamaní a budou tě obviňovat, protože tu nikdo jiný

nebude. Ale půjdou za tebou.“

Cítila, jak se chvěje. „Nemám na vybranou, že? Celý můj život,

od toho okamžiku, kdy jsem se narodila, se odvíjel tak, aby dospěl k

tomuto bodu. A já jsem nikdy neměla možnost výběru.“

Adda se nevesele usmál a tvář se mu zkřivila do pochmurné

masky. „Ne,“ přitakal drsně. „Naproti tomu, jakou možnost výběru

má kdokoli z nás?“

Zdálo se, že v lese žádná vzdušná prasata nejsou.

Unavená skupinka začínala být rozmrzelá, po dalším půldni

bezvýsledného pátrání jim Dura dovolila odpočinout si a vyspat se.

Když se probudili, věděla, že je bude muset vést ve směru toku.

Po proudu a výš – hlouběji do lesa, ke Kůře.

Směrem na Jih – po proudu – byl Vzduch hustší a Magnetopole

silnější. Prasata musela utéct touto cestou před Poruchou. Ale každý

věděl, že cestovat po proudu je nebezpečné.

– 42 –

Lidské bytosti ji nepříliš nadšeně následovaly.

Les byl hustý. Když se Dura blížila, šestinozí kůroví krabi

prchali do bezpečí a opouštěli pavučiny, zavěšené mezi kmeny

stromů. Zámotky pijavic a dalších neidentifikovatelných tvorů

tvořily na kmenech husté chomáče, které připomínaly bledé, zduřelé

listoví.

Náhle spatřila rejnoka, který po ní vrhl nevidomý pohled.

Adda varovně zasykl. Dura se těsně přimkla ke kmeni stromu

před sebou, objala jej pažemi a snažila se uklidnit přerývaný dech.

Dřevo, ke kterému se tiskla stehny a břichem, bylo tvrdé a horké.

Pocítila na zádech závan Vzduchu a koutkem oka zahlédla

nezřetelný stín.

Zvedla hlavu a ucítila, jak jí drsná kůra odírá tvář. Oční pohárky

se jí stočily a sledovaly rejnoka, jak naprosto tiše klouže kolem.

Rejnok byl průsvitný, plochý tvor, nejméně výšku člověka široký. V

jedné chvíli byl od ní vzdálen ne více než na délku paže. Dokázala

rozeznat stavbu těla všech zvířat Obalu; rejnokovo tělo tvořila

válcovitá páteř a šest malinkých, kulatých oček obklopovalo dětskou

tlamku uprostřed ploché hlavy. Rejnokovy ploutve se rozpínaly do

šesti širokých, tenkých plátů. Byly rovnoměrně rozmístěné kolem

těla a když se rejnok pohyboval, vlnily se; kolem předních okrajů

jiskřil elektronový plyn. Tělo rejnoka bylo téměř průsvitné, takže

ploutve nebylo snadné spatřit a Dura viděla jen stíny zbytku jídla,

které procházely rejnokovými válcovitými útrobami.

Rejnok byl jediným tvorem – kromě lidí – který se pohyboval

vlněním a ne výtrysky prdů jako prasata nebo divočáci. Protože se

přesouval tak nehlučně a nedoprovázel ho nasládlý zápach pšouků,

byl rejnok dokonalým dravcem. A tlamu, i když malou, mu lemovaly

vroubkované , ostré zuby.

Několik okamžiků rejnok klouzal kolem čtyř lidí a zjevně si

jejich přítomnost vůbec neuvědomoval. Pak tiše zmizel ve stínech

lesa.

Dura napočítala do sta a teprve pak se odstrčila od kmene.

Vírové linie tady byly tak husté, že se mezi stromy téměř

proplétaly. Hvězda, jejíž rotace se neustále zpomalovala, postupně

vypuzovala vírové linie z Obalu… když udeřila nová Porucha, linie

– 43 –

se roztříštily na kousky a než se znovu zformovaly, představovaly

smrtelné nebezpečí.

Vzduch byl zřetelně řidší. Dura cítila, jak se jí v něm hrudník

zvedá námahou a srdce buší ve snaze dodat svalům sílu. Z různých

částí těla slyšela slabé lupání vyrovnávajícího se tlaku. Samozřejmě

věděla, o co se jedná.

Vzduch se skládal ze dvou hlavních složek, z neutronové

supratekuté kapaliny a elektronového plynu. Neutrony byly zředěné.

Plyn volných elektronů způsoboval, že zde byl vyšší tlak. Když

zvedla ruku před obličej, spatřila kolem prstů jen přízračné jiskření

elektronů, které zářilo v šerém, kalném světle, pronikajícím hustým

listovím.

Duře se náhle rozostřil zrak. Vzduch stále hůře nesl

vysokofrekvenční zvukové vlny o vysokých rychlostech, které lidem

umožňovaly vidění. Ještě horší bylo, že tak řídký Vzduch ztrácel

svou supratekutost a začínal být lepkavý, vazký. A také ucítila, jak jí

do tváře naráží chabý vánek, poškubává za vlasové trubičky a brání jí

v ohybu . Cítila, jak se chvěje při pomyšlení, že tato lepkavá látka

ztuhne v síti jemných kapilár, které poháněly její svaly – v síti, která

ji udržovala naživu.

Lidské bytosti nebyly stvořeny k tomu, aby žily zde nahoře.

Dokonce i prasata trávila v blízkosti Kůry daleko méně času než

dřív. Dura se prodírala Vzduchem jako bahnem a cítila, jak jí tuhne v

kapilárách. Toužila po otevřeném prostoru Obalu dole pod střechou

lesa, po čistém, hutném Vzduchu.

Veškerý prostor kolem ní vyplňovaly stromy. Jak rovnoběžné

kmeny sledovaly Magnetopole, začínaly se lehce zakřivovat a

viditelnost se výrazně zhoršila. Duře se zdálo, že je v jejich

pravidelnosti skryta jakási nepřirozená hrozba. Měla pocit, že ji

obklopují vlákna jakési obrovské Sítě. Uvědomila si, že pozvolna

začíná propadat panice. V řídkém vzduchu se jí dýchalo čím dál hůř

a v hrdle jí rachotilo. Udržovat se v pohybu se změnilo v těžkou,

nepřetržitou dřinu. Od kmenů se rukama odrážela už jen silou vůle.

Dělala si starost o Farra. I v šeru si dokázala všimnout, jak je

vyčerpaný. Oči měl přivřené a zdálo se, že se mu sinalá tvář

– 44 –

nadouvá. Když se prkenně pohyboval podél kmene, očividně si stěží

uvědomoval, kde se nachází.

Dura se s přemáháním odvrátila a pokračovala v cestě. Nemohla

mu nijak pomoci, alespoň ne v téhle chvíli. Nejlepší věc, jakou

mohla udělat, bylo pokračovat dál a přinést domů výsledky

úspěšného lovu. A jak Adda řekl, Farr je tu s ní pravděpodobně

bezpečnější než kdekoli jinde…

Aspoň, že Adda se držel poblíž chlapce. Dura si uvědomila, že za

starcovu přítomnost a podporu vysílá k pozorným Xeelee

jednoduché, dětské poděkování.

Výstup skončil tak náhle, až ji to zaskočilo.

Kmen, který sledovala, pozvolna sílil až dosáhl takové tloušťky,

že jej pažemi nedokázala obejmout. Nyní se souměrné linie kmene

náhle rozletěly do složitě zapletených kořenů, které jí nad hlavou

utvářely půlkruhovou plošinu. Zírala na ni a viděla, jak kořeny mizí v

matném průsvitném nitru Kůry. Vypadaly skoro jako lidské paže,

které se boří hluboko do jemné pavučiny a pátrají po jádrech

molybdenu, stroncia nebo kryptonu, bohatých na neutrony.

Rozhlédla se a všimla si, jak kořenový systém stromu splývá se

sousedními, takže koberec dřeva tvoří nad lesem neproniknutelný

strop. Mezi kořeny pučelo pár stonků purpurové trávy. Kmeny, které

stále sledovaly Magnetopole, se s kořenovým stropem stýkaly pod

šikmým úhlem.

Zakrátko k Duře dorazili i ostatní. Skupinka Lidských bytostí se

kvůli stabilitě tiskla k volným kořenům. Bylo zde takové šero, že

Dura sotva rozeznávala tváře svých druhů a obrysy hubených těl.

Philas měla oči zkalené vyčerpáním a apatií. Roztřesený Farr se

objímal pažemi. S ústy otevřenými dokořán lapal v řídkém Vzduchu

po dechu. Adda si jako vždy nestěžoval, ale tvář měl bledou a

strhanou. Všimla si, jak namáhavě dýchá a jak hrbí stará ramena.

Vzápětí vytáhl z vaku u pasu listy. Dura se do nich vděčně zakousla.

I když jídlo nebylo nikterak vydatné, zdálo se, že trochu povzbudilo

síly, které jí ještě zbývaly. Farr se nepřestával třást. Dura mu položila

ruku kolem ramen a přitáhla ho k sobě. Doufala, že mu předá

dostatek tělesného tepla, aby se přestal chvět.

– 45 –

Farr se zeptal: „Jsme u Kůry?“

„Ne,“ zavrčel Adda. „Opravdová Kůra je pořád vzdálená miliony

výšek člověka nad námi. Ale my jsme dorazili ke kořenům; je to

nejdál, kam můžeme dojít.“

V řídkém Vzduchu zazněl tichý, drsný hlas vdovy: „Tady dlouho

zůstat nemůžeme.“

„To ani nebude zapotřebí,“ odvětila Dura. „Ale než tu

zmrzneme, možná bychom měli rozlomit nějaký kmen a získat zase

trochu jaderného ohně. Addo, mohl bys…“

Stařec odmítavě zvedl ruku. „Na to není čas,“ vydechl. „Teď jen

naslouchejte… všichni.“

Dura se zamračila, ale neřekla nic. Čtveřice upadla do ticha,

přerušovaného pouze chraplavým, nepravidelným dechem. Ve

srovnání s nezměrnosti kořenových systémů nad jejich hlavami se

Loguova dcera cítila zranitelná, osamělá a zcela nepatrná. Všechny

instinkty jí nařizovaly okamžitě utéct, sklouznout po kmeni dolů a

proletět listnatou stěnou do otevřeného Vzduchu, kam patřila. Tutéž

touhu spatřovala i ve tvářích svých druhů.

Támhle.

Šelest,

vzdálené

zachrochtání…

Přicházelo

z

kořenových systémů odkudsi zleva.

Addova tvář se zkřivila zklamáním. „Sakra,“ zasyčel. „Neslyším,

v uších mi jen šumí.“

„Já je slyším, Addo.“ vyhrkl Farr.

Dura ukázala: „Tudy.“

Adda přikývl a spokojeně přimhouřil zdravé oko. „Já věděl, že to

nebude trvat dlouho. Kolik jich je?“

Dura a Philas na sebe pohlédly a vzájemně si ve tváři hledaly

odpověď. Dura odvětila: „To nedokážu odhadnout, Addo… myslím,

že víc než jedno.“

Adda několik sekund nepřetržitě nadával a proklínal svůj věk a

chabé schopnosti. „Do Prstence s tím,“ zavrčel nakonec. „Budeme

muset risknout, že jich ve stádě není příliš mnoho.“ Naléhavým,

drsným šepotem jim vydal důkladné instrukce, co dělat v případě, že

by na ně zaútočil divočák. Měli dělat rámus… a prchat přes tok

Magnetopole; v žádném případě nezkoušet letět podél něj. „Protože v

tom směru divočák zaútočí. A věřte mi, divočák bude zatraceně

– 46 –

rychlejší než vy.“ V přítmí starcova tvář vypadala jako vražedná,

mrazivá maska.

Dura přikázala: „Philas, odviň se s Addou kolem stáda na

vzdálenější stranu. Vezměte sítě a provaz a dostaňte se po proudu za

ně. Farre, ty zůstaneš se mnou. Počkáme, až ostatní zaujmou pozice a

pak zaženeme prasata do sítí. Jasné?“

Spěšně si překontrolovali výbavu, kterou budou potřebovat.

Z rance, který nesla Philas, Dura vytáhla dva krátké bodce. Pak

Adda s Philas vklouzli do temnoty, usilovně se vlnili přes

Magnetopole a šplhali přes rovnoběžné kmeny.

Farr zůstal s Důrou. Nepřestával se k sestře tisknout, aby mu

nebyla zima. Čekal, co se bude dít. Dura bratra chvilku pozorovala –

zdálo se jí, že má prázdný pohled, jako by nebyl zcela při smyslech –

a pokoušela si představit, jak by se cítila, kdyby se tomu chlapci,

díky její neschopnosti nebo neopatrnosti, něco stalo.

Nu, pomyslela si smutně, aspoň jsem pro něj udělala, co bylo v

mých silách tím, jak jsem lov naplánovala. Když hon začne, proti

proudu od stáda to bude nepochybně bezpečnější. A byla bych

daleko ustaranější, kdyby nebyl se mnou.

Naposledy bratra rychle objala a pak zašeptala: „Jdeme, Farre.

Máme práci. Uvidíme, jak blízko se dokážeme k prasatům přiblížit,

než nás spatří.“

Chabě přikývl, odtáhl se od ní, ale nepřestával se třást.

Dura potěžkala krátké bodce a začala se přitahovat přes linie

silných kmenů ke zdroji hluku. V tomto směru se ke zhuštěné

viskozitě Vzduchu přidával ještě odpor Magnetopole a proto byl

pohyb velmi namáhavý. Měla pocit, že se topí a při představě, že by

v tuhnoucím Vzduchu zůstala bezmocně uvězněna, musela potlačit

nával paniky.

Neohlédla se, ale věděla, že ji Farr asi ve vzdálenosti výšky

člověka následuje. Pohyboval se tiše, šetřil dechem a Dura slyšela,

jak se pokouší kontrolovat hluk dýchání. Je to odvážný malý lovec,

pomyslela si. Logue by na něj byl pyšný.

Za několik okamžiků dorazili k prasatům. Dura spatřila zavalitá

těla několika zvířat, která klouzala mezi kmeny stromů a zjevně si

přítomnost lidí dosud neuvědomovala.

– 47 –

Kývla na Farra, aby se k ní přiblížil. Sama se usadila mezi

kmeny asi deset výšek člověka od kořenového stropu.

Viděli tři vzdušná prasata. Zvířata, každé asi o velikosti lidského

trupu, poklidně vyrývala purpurovozelenou kryptonovou trávu a jiné

malé rostliny. Ploutve se jim při jídle líně vlnily. Dura si všimla, že

oční stopky upírají na trávu před sebou a našpulené tlamy mají téměř

zavřené. Když se prasata pásla na drobcích, které se vznášely ve

volném Vzduchu, dokázala otevřít tlamu tak, že vypadala jako

trubice. Zvířata se prostě změnila v primitivní požírací stroj, vedený

očními stopkami a ploutvemi. Ale tady, v tomto řídkém Vzduchu,

měla prasata při škubání a žvýkání kryptonové trávy tlamy sotva

otevřené. Zvířata se snažila mít těla co možná nejvíc uzavřená a

udržovat si vnitřní zásobu životodárného Vzduchu. Dura věděla, že

na rozdíl od křehkých, slabých a špatně přizpůsobivých Lidských

bytostí dokáží prasata zde nahoře pobývat celé dny.

Otočila se k Farrovi, který se krčil vedle ní a opatrně vykukoval

za kmenem. Naznačila: Jsou jen tři. Máme štěstí.

Přikývl a ukázal na jedno prase. Dura si zvíře prohlédla

pozorněji a všimla si, že je větší, tlustší a nemotornější než ostatní.

Březí bachyně.

Cítila, jak se jí po tváři rozprostírá úsměv. Skvělé.

Napočítala sto tepů srdce, pak zvedla bodce. Philas a Adda by

nyní už měli být na svých místech.

Pokynula Farrovi.

Oba sourozenci vyrazili zpoza kmene. Dura zaječela nejhlasitěji,

jak to jen v řídkém Vzduchu šlo. Vrhla se podél toku Magnetopole

na prasata a bodci třískala o dřevo kmene. Farr vedle ní dělal totéž a

vlasy se mu téměř komicky cuchaly.

Když se blížili, prasata rychle zavřela tlamy. Oční stopky se jim

napřímily a zvířata upřela na nenadálé útočníky strnulý, napjatý

pohled. Pak, jako na povel, se otočila a vyrazila na útěk.

Zvířata se snažila najít nejsnadnější a nejrychlejší únikovou cestu

a tak prchala podél linií Magnetopole. Narážela do kmenů a odrážela

se od kořenů. Zeleně zbarvené clony oblaků tryskajících pšouků

naplnily Vzduch nasládlým pachem. Dura s Farrem je pronásledovali

– 48 –

a nepřestávali divoce křičet. Náhle si Dura uvědomila, že ji pohltilo

vzrušení z lovu a že jí tělo zaplavila nová energie.

Prasata, samozřejmě, Duře a Farrovi snadno unikla. Během

několika okamžiků zmizela ve vzdálené temnotě a zůstala po nich

jen převalující se mračna pšouků…

Ale kousek dál ve směru toku Magnetopole číhali s

rozprostřenou sítí a připravenými bodci Adda a Philas.

První dvě prasata prchala tak rychle, že se nedokázala zastavit.

Otočila se ve Vzduchu a narazila do sebe. Veliké tlamy se jim prudce

otevřely, ozvalo se vysoké zakvičení a zvířata setrvačností letěla

pozpátku k síti. Adda a Philas spolupracovali trochu neohrabaně, ale

účinně. Během chvilky hodili na obě prasata síť, začali do nich bodat

a pokoušeli se je zkrotit. Z prasat tryskala zelená oblaka pšouků a síť

se nadouvala, jak se vyděšená zvířata marně snažila uprchnout.

Mezitím k nim dorazila Dura a všichni se pokoušeli zvířata spoutat.

Pak se za ní ozval výkřik. Farrův výkřik.

Okamžitě zapomněla na Addu i Philas a prudce se ve Vzduchu

otočila. Třetí prase – všimla si, že je to ta březí bachyně – se vyhnulo

Addově síti. Vyděšené a rozzuřené slétlo níž, dál od kořenového

stropu, a nyní uhánělo mezi stromy zpět podél toku Magnetopole…

přímo na Farra.

Chlapec ochromeně civěl na plácající ploutve a strnule zírající

oční stopky zvířete. On jí neuhne, uvědomila si Dura. A hybnost

zvířete ho v okamžení rozdrtí.

Pokusila se vykřiknout, vyrazit k chlapci – ale pohybovala se

pomalu jako v horečnatém snu. Vzduch v lepkavém Magnetopoli

připomínal hustou kaši. Usilovně se snažila osvobodit, zakřičet na

bratra, ale vzhledem ke zběsilé rychlosti prasete byly její snahy

marné.

Vzdálenost mezi chlapcem a prasetem se zmenšila na výšku

člověka. Dura, uvězněná ve viskózním Vzduchu, slyšela svůj vlastní

křik.

Náhle prasnice široce rozevřela tlamu a zařičela bolestí. Směr

tryskajících pšouků se náhle změnil. Jedna břišní ploutev Farra tvrdě

zasáhla z boku a poslala jej v kotrmelcích proti kmeni stromu… ale

Dura si s úlevou všimla, že kromě šoku je chlapec v pořádku.

– 49 –

Když se bachyně ve Vzduchu převrátila, objevil se důvod jejího

chování: z břicha prasnice trčelo Addovo dlouhé kopí. Oštěp se

chvěl, jak sebou zvíře mlátilo a snažilo se zbavit náhlé bolesti.

Adda uháněl nemotorně, ale rozhodně podél Magnetopole. Za

ním se dvě odchycená prasata pokoušela osvobodit z opuštěné sítě.

Adda zařval: „Splašila se… Duro, chyť kluka a odtáhni ho!“

Nyní se prase ve Vzduchu ustálilo a všech šest očních stopek

zaměřilo na blížícího se starce. Adda zpomalil a začal se vznášet.

Ruce i nohy měl roztažené a upřeným pohledem pozorně sledoval

bachyni.

Dura nejistě vyhrkla: „Addo, uhni jí z cesty… myslím…“

„Postarej se o toho zatracenýho kluka.“

Dura poslušně vyrazila kolem klidně se vznášejícího prasete.

Klihovitý Vzduch rozervalo děsivé zaskučení a prase zaútočilo

na Addu.

Adda se ve Vzduchu otočil a začal se vlnit z dosahu zvířete,

nohy mu bušily do Magnetopole…

Ale Dura okamžitě poznala, že stařík nebude dost rychlý.

Když k tomu příšernému okamžiku konečně došlo, nemohla

starci nikterak pomoci a jen se tiskla k naříkajícímu Farrovi. V

Addově tváři se nezračil strach – ale ani odevzdanost. Dura spatřila

jen grimasu podrážděnosti; asi z vědomí, jak jej znovu zradilo

opotřebované tělo.

Bachyně se blížila k Addovi, provázena oblaky zelených pšouků,

a široce rozevírala mordu.

Obrovská kruhová tlama se sevřela Addovi kolem nohou.

Hybnost útočící svině nesla zvíře i Addu pryč. Když Dura spatřila,

jak Addovo křehké tělo narazilo do kmene stromu, hlasitě vykřikla.

Ale stařík byl stále při vědomí, nepřestával bojovat a pěstmi bušil do

širokého, chvějícího se hřbetu bachyně.

Dura se odrazila od stromu a ze všech sil se vlnila k praseti.

Ze vzdálenější strany se ke zvířeti blížila Philas a před sebou

držela napřažené bodce. Vytřeštěné oči jí zkalily šok a hrůza.

Bachyně se po nárazu do stromu odrazila zpět do volného

Vzduchu a začala s bočními výtrysky plynu rotovat kolem své

podélné osy. Zdálo se, že si Adda dobře uvědomuje, co se děje. S

– 50 –

nohama stále uvězněnýma divoce zaklel a tvrdě udeřil zvíře do boku.

Ale prase stále rotovalo a rychlost otáčení se zvyšovala, až se pohyb

ploutví a očních stopek změnil v pouhé šmouhy. Plyny z výtrysků

pšouků obklopovaly tělo v kruhových stuhách a na ploutvích jiskřila

záře elektronů. Nakonec se Adda zlomil a rotace jej přimáčkla k

dlouhému boku prasete. Kolena měla ohnutá v nepřirozeném úhlu.

Dura věděla, že takto divočáci zabíjejí kořist: začnou rotovat tak

rychle, že se zhroutí supratekutost Vzduchu, která udržuje při životě

všechna zvířata Obalu, včetně lidí. Byla to metoda jednoduchá, ale

smrtelně účinná. Dura věděla, že kromě bolesti v uvězněných nohou

cítí Adda agónii indukovanou otáčením světa. Starce pohltila tupá,

ochablá otupělost. Svaly mu vypověděly poslušnost, smysly se

začínaly kalit a brzy mu přestane fungovat i mozek.

Dura z plných plic zaječela a vrhla se na rotující zvíře. Vydrápala

se na hladkou, kluzkou kůži a ucítila, jak se jí břicho a nohy otírají o

horké tělo prasete. Stačila dvakrát bodnout do tuhé pokožky, než ji

bachyně odmrštila. Letěla a ve Vzduchu se otáčela. Pak tvrdě

narazila do kmene jednoho stromu a vyrazila si dech.

Jeden bodec praskl a neškodně odletěl. Ale tím druhým se jí

podařilo prorazit praseti kůži. Poraněné zvíře, kterému stále z břicha

trčelo Addovo kopí, se pokoušelo zachovat rotaci; bolest je však

příliš rozptýlila a tak se pohybovalo daleko nemotorněji a osa rotace

se začala naklánět. Ubohý Adda zjevně upadl do bezvědomí a

nevnímal, jak jeho bezvládné tělo naráží do boku zvířete.

Nyní dopadla na prase Philas, zarazila mu do kůže další bodec a

rozšířila tak ránu, kterou způsobila Dura. Zvíře rozevřelo obrovskou

tlamu a stáhlo pysky. Ze zeleně zbarveného chřtánu vyrazil bolestný

řev. Bezvládný Adda vypadl z prasečí tlamy. Farr k němu okamžitě

hbitě zamířil.

Další bodec vrazila Philas do rozšklebené tlamy prasete a zasáhla

odhalené orgány. Dura se odrazila od kmene a znovu se vrhla na

prasnici. Neměla žádnou zbraň, ale popadla bodce zaražené v boku

prasete a začala rány trhat. Philas zatím neustále bodala bachyni do

tlamy.

Trvalo to spoustu minut. Prase sebou ve Vzduchu mlátilo a

škubalo. Snažilo se využít své zbývající rotace, aby útočníky

– 51 –

setřáslo. Ale nebylo úniku. Řev se změnil v šepot a bojovnost se

vytratila. Nakonec bachyně už jen bezcílně vypouštěla pšouky.

Obě ženy zůstaly vyčerpaně viset ve Vzduchu. Zvíře se

proměnilo v obrovskou bezvládnou hmotu s potrhanou kůží a široce

rozšklebenou tlamou. Dura, která vyčerpáním sotva viděla na oči,

hekala a stále nemohla uvěřit, že prase neprocitne k životu a nezačne

je opět masakrovat. Pomalu se Vzduchem odvlnila k Philas. Ženy,

ještě šokované vlastním činem, se nemotorně objaly.

Farr opatrně položil Addu na kmen stromu a doufal, že ho mírný

tlak Magnetopole udrží na místě. Pohladil staříkovy zažloutlé vlasy.

Pak se chlapec odvlnil pro Addovo otlučené kopí a položil je vedle

starce.

Dura a Philas se k nim přidaly. Loguova dcera si o stehna otírala

rozechvělé ruce a pozorně si prohlížela Addova zranění.

Neodvažovala se starce ani dotknout.

Adda měl nohy pod koleny rozdrcené: dlouhé kosti na několika

místech zlomené, chodidla rozbitá na kaši. Kůži na prsou porušenou

neměl, ale hrudník byl trochu promáčklý; Dura předpokládala, že

stařec má zlomená žebra. Pravá ruka se ochable komíhala v

podivném úhlu, asi měl zlomené rameno. Oční pohárky v odřeném,

potlučeném obličeji zaplavila lepkavá krev a nosní dírky pohasly…

A, samozřejmě, jen sami Xeelee věděli, jaká vnitřní zranění mohl

utrpět. Addův penis a varlata vypadly z úkrytu mezi nohama, což

způsobilo, že stařec vypadal ještě zranitelněji a žalostněji. Dura

jemně uchopila vrásčité genitálie do dlaně a zastrčila je zpět.

„Umírá,“ pronesla Philas chraplavě. Zdálo se, že se od

potlučeného těla odtahuje, jako by pro ni bylo příliš těžké vyrovnat

se s další smrtí.

Dura potřásla hlavou a přinutila se přemýšlet. „Samozřejmě, že

tady nahoře, v tomhle mizerném Vzduchu, zemře. Musíme ho dostat

odtud, zpátky do Obalu…“

Philas se dotkla její paže. Pohlédla Duře do tváře a Dura spatřila,

jak se žena snaží překonat vlastní šok. „Duro, musíme se podívat

pravdě do očí,“ prohlásila vdova. „Adda zemře. Nemá smysl něco

– 52 –

plánovat nebo se ho snažit někam přemístit… jediné, co můžeme

udělat je, že mu zajistíme pohodlí.“

Dura setřásla vdovinu ruku. Ještě nebyla připravena takový

návrh přijmout.

Addova ústa se začala pohybovat, v hrdle mu chabě hvízdal

dech. „…Duro…“

Stále neměla odvahu dotknout se ho a tak se mu naklonila k

ústům. „Addo? Jsi při vědomí?“

Z úst mu vyrazil náznak smíchu a on k ní stočil slepé oční

pohárky. „…Raději… bych nebyl.“ Zavřel ústa a pokusil se

polknout. Pak zachroptěl: „Jste v pořádku?… Co kluk?“

„Ano, Addo. Nic se mu nestalo. Díky tobě.“

„…A prasata?“

„To, které na tebe zaútočilo, jsme zabili. Tu bachyni. Ostatní…“

Rychle pohlédla na zapletenou prázdnou síť, která se vznášela ve

Vzduchu. „Jsou pryč. Byla to katastrofa.“

„Ne.“ Pohnul se, jako by se k ní chtěl natáhnout, pak bezmocně

klesl zpět. „Dělali jsme, co jsme mohli. Teď to musíš… zkusit

znovu. Jdi zpátky…“

„Ano. Ale nejdřív musíme najít způsob, jak tě dostaneme dolů.“

Zírala na starcovo dolámané tělo a pokoušela si představit, jak má

ošetřit nejhorší zranění.

Opět se ozval krátký, mrazivý smích. „Nebuď tak… zatraceně

pitomá,“ zavrčel. „Se mnou je konec. Nemař… čas.“

Otevřela ústa, aby mu začala odporovat, ale náhle na ni padla

strašlivá únava a ona se vzdala. Adda měl samozřejmě pravdu. Philas

taky. Bylo téměř jisté, že stařec brzy zemře. Ale Dura cítila, že by ho

měla zkusit zachránit. „Nikdy jsem neviděla, že by se prasata takhle

chovala. Divočák možná. Ale…“

„Měli jsme… to čekat,“ zašeptal. „Byla to moje blbost… březí

svině… bylo jasné, že… takhle zareaguje.“ Starci se začal

zpomalovat dech; je to zvláštní, pomyslela si, ale zdá se, jako by se

uklidnil. Uvolnil.

„Sakra, ještě neumíráš,“ řekla tiše.

Neodpověděl.

– 53 –

Otočila se k Philas. „Hele, budeme mu muset ovázat rány. Nařež

z kůže té bachyně nějaké pásy. Tuhle zlomenou ruku asi můžeme

přivázat k tělu. A nohy bychom mu mohli svázat k sobě. Jeho kopí

použijeme jako dlahu.“

Philas na ni dlouhou chvíli zírala a pak šla vykonat Duřin rozkaz.

„A co mám dělat já?“ zeptal se Farr.

Dura se zamyšleně rozhlédla. „Jdi opravit tu síť. Musíme udělat

nosítka, abychom ho dopravili domů…“

„Dobrá.“

Když se Philas vrátila, pokusily se ženy Addovi narovnat nohy,

aby je mohly přivázat k improvizované dlaze. Když se Dura starce

dotkla, spatřila, jak se mu tvář zkřivila bolestí a ústa se otevřela v

bezhlesém výkřiku. Nedokázala pokračovat. Odtáhla ruce od

rozdrcených nohou a bezmocně pohlédla na Philas.

Zezadu uslyšela výkřik. Farr.

Dura hmátla po Addově kopí a prudce se otočila.

Farr, který opravoval zamotanou síť, couval a oční pohárky měl

rozšířené děsem. Dura si okamžitě všimla, že chlapec neutrpěl žádné

zranění. Když k němu pospíchala, pohlédla za něj, aby zjistila, co jej

vyděsilo…

Prudce se ve Vzduchu zastavila, ústa se jí pootevřela a v údivu

zapomněla i na bratra.

Vzduchem letěla krabice a blížila se k nim. Byla to krychle o

straně jedné výšky člověka, vyrobená z pečlivě vyřezaných plátů

dřeva. Provazy vedly ke spřežení mladých vzdušných prasat, která

pokorně táhla krabici lesem. A skrze průhlednou čelní desku na ni

zírala mužská tvář.

Muž se mračil.

Krabice začala zpomalovat. Dura pozvedla Addovo kopí.

– 54 –

4

Toba Mixxax přitáhl otěže. Kožené řemeny v těsnicích

membránách umístěných v přední části auta zavzdychaly a on oknem

z průhledného dřeva spatřil – a díky prudkému prověšení napjatých

otěží vycítil – jak dychtivě spřežení vzdušných prasat uvítalo

zastávku.

Zíral na čtyři cizince.

…A vypadali vskutku cize. Dvě ženy, kluk a potlučený starý

chlap – všichni nazí. Jedna z žen na něj mávala hrubým dřevěným

oštěpem.

Nejdříve je Mixxax přirozeně považoval za další skupinu kuliů,

která si v lese, na okraji jeho stropní farmy, udělala pauzu. Ale to,

samozřejmě, nemohla být pravda; ani ten nejhloupější kuli by

nezavandroval tak daleko bez vzdušného tanku. Vlastně se divil, jak

tahle malá banda s mizerným vybavením dokázala tak vysoko přežít.

Měli jen bodce, provazy a síť, zřejmě z nevydělané kůže…

Kromě toho své vlastní kulie znal. Pravděpodobně.

Když na tuhle skupinu narazil, zrovna hlídkoval v zalesněné

krajině hned za hranicí stropní farmy – nebo přinejmenším měl v

úmyslu hlídkovat; spíše byl zamyšlený a zabloudil trochu dál do

protiproudného lesa, než měl v úmyslu. Nu, není divu, řekl si.

Koneckonců toho měl spoustu na přemýšlení. Kvótu pšenice zatím

splnil na padesát procent a třičtvrtě kalendářního roku bylo pryč.

Uvědomil si, že mu ruce zabloudily k jadřákovému kolu, které mu

spočívalo na hrudi. Ještě jedna taková spinová slota jako byla ta

poslední a je vyřízený; on, manželka Ito a syn Cris se přidají ke stále

větším masám v ulicích Parzu a jejich přežití bude záviset na

dobročinnosti cizích lidí. A v Parzu Horka FV. je zatraceně málo

dobročinnosti, připomněl si a otřásl se.

– 55 –

Přinutil se přenést zpět do přítomnosti. Zíral oknem auta na ty

pobudy. Statná, vysoká žena s hranatou tváří a vlasy prokvetlými

žlutí věku si ho s oštěpem v ruce vyzývavě měřila. Kromě provazu

uvázaného kolem pasu byla nahá. K provazu měla připevněný jakýsi

přepravní vak, který vypadal, jako by byl vyroben z nevydělané

vepřovice. Přestože měla štíhlou postavu s malými, pevnými ňadry,

vypadala houževnatě a na ramenou a stehnech se jí rýsovaly vrstvy

svalů.

Vypadala skutečně hrozivě.

Kdo jsou ti lidé?

Teď, když se nad tím zamyslel, si uvědomil, že takhle daleko od

Parzu proti toku nemohou být zbloudilí kuliové, dokonce ani

uprchlíci z jiné stropní farmy. Tobova farma se nacházela na okraji

širokého venkovského regionu kolem Parzu… přímo na kraji

pěstitelské oblasti, připomněl si Toba se zábleskem hořkosti. A ani

kvůli tomu mu nedovolili platit nižší daně. Dokonce i farma Qose

Frenka, jeho nejbližšího souseda, byla bez auta vzdálena několik dní

cesty po proudu.

Ne, tohle nebyli kuliové. To museli být protiprouďáci… divoši.

První, se kterými se Toba setkal.

Tobova levá ruka vykroužila na hrudi rychlé, bezmyšlenkovité

znamení kola. Možná by měl trhnout opratěmi a zmizet odsud dřív,

než ti divoši stačí zaútočit…

Pokáral se za zbabělost. Koneckonců – co by mohli udělat? Ten

jediný muž vypadal, že by mohl být Tobovým otcem a zdálo se, že

ten chudák je rád, že dýchá. A dvě ženy a chlapec by ani společně

nedokázali proniknout vytvrzenými dřevěnými stěnami uzavřeného

vzdušného auta… Nebo ano?

Zamračil se. Samozřejmě, že by na něj mohli zaútočit zvenčí.

Například zabít vzdušná prasata. Nebo jen odříznout opratě.

Pozvedl otěže. Možná by bylo lepší vrátit se sem s posilou –

sestavit oddíl kuliů a pak…

Padesát procent.

Náhle, rozzloben sám na sebe, pustil otěže. Sakra, ne. I když

ubohý, byl to jeho kus Kůry a zasloužil by si být lámán kolem, kdyby

se nechal zahnat tlupou bezbranných divochů.

– 56 –

Naplněn spravedlivým hněvem přitáhl si Toba mluvítko

reproduktoru a promluvil do něj: „Kdo jste? Co tady děláte?“

S uspokojením spatřil, jak sebou protiprouďáci trhli jako

vyděšená vzdušná prasata. Odvlnili se od auta trochu dál a výhružně

šermovali krátkými bodci. Dokonce i ten starý chlápek vzhlédl –

nebo se o to pokusil. Toba si všiml, že oční pohárky zraněného muže

jsou slepé, zamlžené stružkami zhnisaného, zaschlého Vzduchu.

Tobu náhle naplnilo přesvědčení, že je pánem situace. Neměl se

čeho bát. Tihle nevzdělaní divoši z něj měli strach. O Parz City

nejspíš nikdy ani neslyšeli. Jak se obavy vytrácely, rostl v Tobovi

vztek. Jak si mohli dovolit vniknout na jeho majetek?

Nyní se k autu přiblížila ta silná žena – všiml si, že je opatrná a

míří na něj napřaženým oštěpem – ale zjevně nebyla ochromena

strachem… musel připustit, že by se situace mohla obrátit.

Žena na něj přes průhledné dřevo cosi vykřikla a svá slova

zdůraznila výmluvným bodáním hrotu oštěpu proti jeho obličeji.

Hlas byl zachycen vnějším uchem reproduktorového systému.

„Kdo si myslíš, že jsi, prababička Xeelee?“

Toba pozorně naslouchal.

Hlas

protiprouďáka

byl,

samozřejmě,

deformován

reproduktorovým systémem, ale s tím Toba počítal. Věděl zatraceně

dobře, jak systém funguje. Když člověk pracuje na stropní farmě tak

vzdálené od Pólu, jako je tahle – tak vzdálené od protiproudu, v tak

nehostinném prostředí – mohou ho systémy auta udržet při životě.

Nejsilnější kuliové dokázali tady venku přežít velmi dlouho a někteří

z nich by dokonce mohli zvládnout cestu zpět k Pólu do Parz City.

Ale ne Toba Mixxax, který se narodil a byl vychován ve městě.

Pochyboval, že by přežil tisíc tepů srdce.

Proto se pečlivě naučil, jak udržovat v provozu systémy auta, na

kterém závisel jeho život… Například reproduktorový systém.

Vzduch, který Toba dýchal, dodávaly zásobníky vyřezané v silných,

těžkých stěnách dřevěného auta. Reproduktorový systém byl

vystavěn z tenkých trubic, zaražených do zásobníků; trubice

obsahovaly soustavu membrán ve vnějších i vnitřních stěnách.

Trubice byly naplněny Vzduchem, který okolní zásobníky zahřívaly

– 57 –

na dokonalou supratekutost, a tak byl schopen beze ztrát přenášet

malá teplotní proudění, která lidské ucho zaznamenává jako zvuk.

Ale malý průřez trubic míval tendenci odfiltrovávat některé nižší

frekvence. Protiprouďákův divošský hlas zněl tence, bez hloubek, a

rezonance mu dodávaly podivně zbarvené echo. Navzdory tomu

vyslovovala žena precizně – a zjevně jeho vlastním jazykem – se

sotva znatelným přízvukem.

Překvapeně se nad svým údivem zamračil. Proč je tak

překvapený, že ta žena umí mluvit? Vždyť tihle protiprouďáci jsou

lidé a ne zvířata. Těch pár slov, která žena pronesla, způsobilo, že ji

náhle začal vnímat jako inteligentní, nezávislou bytost, kterou nebylo

možné jen tak zastrašit technologickou převahou.

Možná, že to vůbec nebude jednoduché.

„Co se děje?“ zaskřehotala žena a zamávala oštěpem. „Ztratil jsi

strachem řeč?“

„Jmenuji se Toba Mixxax a jsem svobodný občan Parzu.

Nacházíte se na mém majetku a já vás žádám, abyste jej okamžitě

opustili.“

Zraněný stařík stočil na Tobu slepé oční pohárky. Chabě vykřikl,

ale Toba ho přesto zaslechl: „Parzský parchante! Ty si myslíš, že ti

patří celý Obal, že?“ Pak toho starého blázna přerušil záchvat kašle a

Toba pozoroval, jak se k němu sklonila silnější žena a zjevně se ho

ptala, o čem mluví. Muž její otázku ignoroval a když kašel polevil,

znovu vykřikl: „Odpal, Pólaři!“

Toba našpulil rty. Znají Parz. Pak nemohou být tak nevědomí,

jak se domníval. Možná, že ve skutečnosti je tím nevědomým on.

Naklonil se k membráně reproduktoru a pokusil se do hlasu vložit

výhružný tón: „Naposledy vás varuji. Opusťte můj majetek. Pokud

tak neučiníte…“

„Sklapni.“ Před oknem se objevil obličej té silné ženy; Toba se

nedokázal ubránit vystrašenému ucuknutí. „Co myslíš, že pro nás

znamená to tvé ‚můj majetek‘? A kromě toho…“ Ukázala na

zraněného staříka, „nemůžeme nikam jít, když je Adda v tomhle

stavu.“ Stařec, zvaný Adda, na ni cosi zavolal – nejspíš příkaz, aby

ho ponechali jeho osudu – ale ona ho ignorovala. „Nikam nejdeme.

– 58 –

Dělej si, co chceš. A my…“ – znovu pozvedla oštěp – „uděláme

cokoli, abychom tě zastavili.“

Toba zíral do ženiných čistých očních pohárků.

U ruky měl soustavu malých, umně vyřezávaných dřevěných

páček. Možná právě nastal čas zatáhnout za tyto páčky a vystřelit

trubicemi z auta oštěpy a střely z kuší…

Možná.

Naklonil se k oknu a aniž by přesně chápal své pohnutky, zeptal

se: „Co se mu stalo?“

Žena zaváhala, ale chlapec horlivě vypískl: „Addu nabral kanec.“

Hochův hlas zněl v trubicích reproduktorů tence a čistě.

Stařec vybuchl v drsný smích. „Kecy. Potrhala mě březí

bachyně. Jsem pitomej starej blázen.“ Zdálo se, že se snaží odstrčit

od kmene stromu a dosáhnout na zbraň. „Ale nejsem tak pitoměj ani

tak starej, abych ti nemohl poslední minuty života změnit v peklo,

Pólaři.“

Toba se upřeně zahleděl do očí silné ženy. Pozvedla oštěp,

ušklíbla se… a pak zcela neočekávaně propukla v odzbrojující

smích.

Překvapený Toba si uvědomil, že se také usmívá.

Žena bodla kopím do vzduchu směrem k Tobovi, ale v tom gestu

nebyla žádná hrozba. „Ty. Toba Paxxax.“

„Mixxax. Toba Mixxax.“

„Já jsem Dura, dcera Loguova.“

Pokývl jí na pozdrav.

„Hele, vidíš, že máme problémy,“ prohlásila. „Tak proč

nevylezeš z té své prasečí boudy a trochu nám nepomůžeš?“

Toba se zamračil: „A s čím vám mám pomoct?“

Žena se otočila ke starci a podrážděně zavrčela: „No přece s

ním.“ Pohlížela nyní na vůz jinýma očima, jako by hodnotila jeho

důvtipnou konstrukci. „Možná bys nám mohl pomoci ošetřit mu

zranění.“

„Těžko. Nejsem lékař.“

Dura se zamračila, jako by to slovo slyšela poprvé. „Tak nám

aspoň pomoz dostat ho z lesa. Dokud se nevrátíš, bude tu ta tvoje

bedna v bezpečí.“

– 59 –

„Říká se tomu auto,“ poznamenal roztržitě. „Kam ho chcete

odnést? K vám domů?“

Přikývla a ukázala zbraní podél linie stromů, k nitru Hvězdy.

„Pár tisíc výšek člověka tímhle směrem.“

Výšek člověka? pomyslel si pobaveně. Předpokládal, že je to

praktický způsob měření… ale co je špatného na mikronech? Výška

člověka by představovala asi deset mikronů – stotisícinu metru –

pokud byl jeho předpoklad správný.

„Jaké tam máte vybavení?“

„…Vybavení?“

Její zaváhání Tobovi stačilo. I kdyby měl v úmyslu riskovat

vlastní zdraví a pronést toho staříka lesem, »doma« ho kromě dalších

nahých divochů, žijících v nepředstavitelné bídě, nic nečeká. „Hele,“

řekl a snažil se tvářit vlídně, „o co jde? I kdybychom ho tam dostali

včas…“

„…nic bychom pro něj nemohli udělat.“ Dura na něj

přimhouřenýma očima vrhla ustaraný pohled. „Já vím. Ale nemohu

se na něj jen tak vykašlat.“ S chabou jiskérkou naděje pohlédla přes

okno Tobovi do očí. „Mluvils o svém majetku. Je odsud daleko? Máš

nějaké – éé, vybavení?“

„To těžko.“ Samozřejmě, že měl nějaké základní lékařské

vybavení pro kulie, ale hodilo se jen na ošetření drobných poranění,

po němž kuliové odcházeli zpět do práce. Po pravdě řečeno, kdyby

byl některý z jeho kuliů zraněn tak ošklivě jako starý Adda, Toba by

očekával, že umře.

Ve skutečnosti by ho odepsal.

Pouze v samotném Parzu se mohlo Addovi dostat ošetření takové

kvality, aby mu zachránilo život.

Popadl otěže a pokusil se znovu soustředit na vlastní záležitosti.

Má spoustu problémů a musí dokončit hromadu práce, než znovu

spatří Ito a Crise. Možná by se mohl zachovat šlechetně a dát těm

protiprouďákům šanci dostat se odsud. Koneckonců neměli v úmyslu

ničit mu farmu…

„Je mi líto,“ omlouval se ve snaze vyvléci se z téhle překvapivě

nepříjemné situace s alespoň jakousi důstojností. „Ale nemyslím,

že…“

– 60 –

Ta žena, Dura, ho ostře a naléhavě pozorovala hlubokými očními

pohárky; Toba ucítil, jak se pod intenzitou jejího pohledu zachvěl.

„Ty víš, jak mu pomoci,“ řekla pomalu. „Nebo si to aspoň myslíš,

že? Vidím ti to ve tváři.“

Tobova ústa se otevřela a zavřela jako otvor prdícího vzdušného

selete. „Ne. Sakra… Možná. Dobrá, možná.

Pokud by se nám podařilo dopravit ho do Parzu. Ale i kdyby se

nám to povedlo, neexistuje záruka…“ Zasmál se. „A kromě toho, jak

máš v úmyslu za ošetření zaplatit? Co jsi zač, Horkova dávno

ztracená neteř? Pokud si myslíš, že mám prostředky na pokrytí…“

„Pomoz nám,“ požádala ho s pohledem upřeným do jeho očních

pohárků.

Uvědomil si, že tentokrát ta slova neznějí jako žádost nebo

prosba; byl to rozkaz.

Zavřel oči. Sakra. Proč se takové věci musí přihodit vždycky

mně? Copak nemám dost vlastních problémů? Téměř litoval, že tuhle

chásku prostě nezasypal střelami z kuší dříve, než stačili otevřít ústa

a těmi svými řečmi ho zmást.

Aniž by nad tím dále rozmýšlel, vytáhl zpod sedadla zásobník

vzduchu a natáhl se, aby otevřel dveře auta.

Na jedné předtím neporušené stěně dřevěné bedny – auta – Toby

Mixxaxe se objevila okrouhlá prasklina. Při tomto posledním

překvapení se Dura nedokázala ubránit, aby necouvla a nenamířila

oštěp na dřevěné víko, které se začalo otáčet dovnitř auta.

Ozval se táhlý povzdech, který doprovázel vyrovnání tlaku, a

dveře se otevřely. Zevnitř se vyvalil závan hutného Vzduchu, až se

Dura málem rozkašlala. Zhluboka se nadechla a na chvilku se cítila

svěží a plná energie. Ale vzápětí se Vzduch v lepkavé řidině lesa

rozptýlil a vytratil jako nehmotný sen. Uvnitř auta bylo zjevně více

Vzduchu než venku… ale to, samozřejmě, dávalo smysl. Proč by

jinak někdo jezdil v dřevěném žaláři, odkázaný na spolupráci

mladých prasat, kdyby si pro své pohodlí nevezl dostatek Vzduchu?

Toba Mixxax vystoupil z auta. Dura ho vykulenýma očima

obezřetně pozorovala. Mixxax zíral na ni. Dlouhé sekundy tam viseli

a vzájemně se měřili zkoumavými pohledy.

– 61 –

Mixxax měl na sobě šaty. Žádný opasek nebo vak na osobní

věci, ale oblek z jakési kůže, který mu pokrýval tělo od hlavy k patě.

Nikdy nespatřila nic tak nepraktického. A zbytečného. Ani se

nezdálo, že by měl ten oděv spoustu kapes. Kromě toho nosil Mixxax

na hlavě klobouk a před obličej mu splývala rouška z jakéhosi

lehkého, průhledného materiálu. Od roušky vedly trubice do batohu

na mužových zádech. Kolem krku mu na řetízku visel medailon ve

tvaru kola.

Mixxax byl o dobrých pět let starší než Dura a jen asi o patnáct

let mladší než její otec v době, kdy zemřel. Vlasy – aspoň ty, které

mohla spatřit – mu už většinou zežloutly a kolem mělkých očních

pohárků se mu nahromadila síť vrásek. Přestože měl roušku a

klobouk, zdálo se, že v řídkém Vzduchu lesa lapá po dechu. Byl

malý – hlavu měl menší než Dura – a zdál se být dobře živený: měl

ducaté tváře a pod šaty se mu klenulo břicho. Ale navzdory tloušťce

neměl Mixxax žádné pořádné svaly. Krk, paže i stehna byly hubené a

svaly se ztrácely pod vrstvou kůže; hlava s kloboukem se mu lehce

kolébala na skutečně tenounkém krku.

Dura si pomalu začala uvědomovat, že v čestném souboji by pro

ni nepředstavoval vážného soupeře. Vlastně by měl značné problémy

ubránit se Farrovi. Copak všichni lidé z té jeho podivné domoviny –

Parz City – atrofovali, protože jezdili ve vozech tažených prasaty?

Dura začala opět nabývat sebevědomí. Toba Mixxax byl sice

podivný, ale dozajista nepředstavoval žádnou hrozbu.

Zrak jí padl na medailon, který měl Toba zavěšený na krku. Byl

velký asi jako její dlaň a představoval kroužek, ke kterému byla

připevněna hrubá soška člověka s pažemi i nohama roztaženýma

podél pěti paprsků kola. Byla to pěkná práce a výraz na tváři

vyřezané sošky vyjadřoval protichůdné pocity: bolest, ale i

odevzdanou důstojnost.

Nebyl to však tvar přívěsku, co přilákalo její pozornost, ale

materiál, ze kterého byl zhotoven. Medailon byl vyřezán z hmoty,

jakou nikdy v životě nespatřila. Zcela jistě nešlo o dřevo; materiál se

zdál příliš hladký a těžký. Co to tedy bylo? Vyřezávaná kost?

Nebo…

– 62 –

Zdálo se, že si Mixxax všiml Duřina upřeného pohledu. Trhl

sebou, s podivně provinilým výrazem zakryl přívěsek dlaní a zasunul

si jej pod kazajku, aby nebyl na očích.

Rozhodla se, že o medailonu popřemýšlí později. Představoval

další z mnoha tajemství…

„Duro,“ ozval se Toba. Hlas mu zněl daleko příjemněji než

zkreslené skřehotání, které slyšela přes stěny auta.

„Díky za pomoc.“

Zamračil se a tučné líce mu poklesly. „Neděkuj mi, dokud

nezjistíme, zda se dá vůbec něco udělat. I kdyby přežil cestu do

Parzu, nemáme jistotu, že se mi podaří najít lékaře, který by ošetřil

protiprouďáka.“

Protiprouďáka?

„A i kdybych ho našel, nevím, jak mu chcete zaplatit…“

Dura odmítavě mávla rukou. „Tobo Mixxaxi, s těmihle

záhadnými problémy se raději vypořádám, až přijde čas. Právě teď

bychom se měli soustředit na to, jak dostaneme Addu do tvé

krabice… do tvého awía.“

Přikývl a ušklíbl se. „Ano. A nebude to zrovna snadné.“

Dura se několika ráznými pohyby dovlnila ke skupince Lidských

bytostí. Mixxax ji nemotorně následoval. Farr těkal pohledem mezi

Duřinou tváří a Mixxaxovým kloboukem; brada mu poklesla a

otevřená ústa připomínala třetí oční pohárek. Dura potlačila smích.

„No tak, Farre, nečum.“

Philas houpala v náručí Addovu potlučenou hlavu. Adda k nim

stočil nevidomý pohled. „Zmiz, Parzáku,“ zaskřehotal sípavě.

Mixxax se nad starcem naklonil a jeho slova ignoroval. Dura

měla pocit, jako by pohlížela na Addova zranění cizincovýma očima

– pravá paže zlomená, rozdrcené nohy, promáčklý hrudník – a cítila,

jak se jí v srdci otáčí nůž.

Mixxax se napřímil. Rouška zakrývala výraz obličeje. „Měl jsem

pravdu. Nebude lehké dostat ho byť jen k autu,“ oznámil tiše.

„Tak neotravuj,“ zasyčel Adda. „Duro, ty zatracená, pitomá…“

„Sklapni,“ vyštěkla. Pokoušela se najít východisko ze svízelné

situace. „Možná,“ začala pomalu, „by to nebylo tak zlé, kdybychom

ho obvázali – z oštěpů můžeme udělat dlahy.“

– 63 –

„Ano,“ rozhlédl se Mixxax. „Ale provazy a sítě, které máte, se

mu budou zařezávat do těla.“

„Já vím.“ Zkoumavě se zadívala na Mixxaxovy šaty. „Možná

kdybys…“

Po chvilce pochopil, co po něm žádá. S odevzdaným výrazem si

začal stahovat kalhoty a kazajku. „Proč právě já?“ zamumlal tak tiše,

že ho sotva slyšela.

Nosil šaty dokonce i pod šaty. Hruď, paže a nohy měl nahé, ale

rozkrok a podbřišek mu zakrývaly krátké kožené šortky. Klobouk si

ponechal na hlavě.

Bez šatů se jeho údy zdály ještě hubenější a tělo ochablejší.

Vlastně vypadal legračně. Ale Dura se zdržela nevhodných

poznámek.

Když vál obzvlášť studený Vzduch, nosily i Lidské bytosti prosté

kusy oděvu – ponča a peleríny. Ale šaty pod šaty?

Když Addu přivazovali svázanými nohavicemi a rukávy k

provizorním nosítkům z oštěpů, divoce klel. Ale byl příliš zesláblý,

než aby mohl klást účinný odpor. Za několik minut ho obalili

kokonem měkké kůže a stařec jen škubal hlavou ze strany na stranu,

jako by se pokoušel osvobodit.

Dura, Mixxax a vyděšená Philas, která stále houpala starcovu

křehkou hlavu, opatrně zasunuli Addův kokon do prasečího auta.

Mixxax za ním vlezl dovnitř a v zadní části kabiny začal pomocí

provazů nosítka upevňovat. Dokonce i venku Dura slyšela, jak Adda

nepřestává svého zachránce proklínat.

Unaveně se na Philas usmála. „Ten starej ďábel.“

Philas neodpověděla. Vykulenýma očima pozorovala auto. Dura

si matně uvědomila, že strach je vlastně nejsilnějším projevem

emocí, jaké od Eskovy smrti u Philas zpozorovala.

Natáhla se a uchopila Philas za ruku. Chvěla se jí v dlani jako

malinké zvířátko. „Philas,“ řekla naléhavě, „potřebuji tvou pomoc.“

Philas k ní otočila protáhlou, smutkem zvrásněnou tvář.

Dura pokračovala: „Musím se vrátit k Lidským bytostem, abych

zorganizovala další lov… Chápeš, že? Ale někdo musí jet tím vozem

s Addou do toho – Parz City.“

– 64 –

„ Ne. “ Philas to slovo téměř vyplivla.

„Philas, ty musíš. Já…“

„Pošli Farra.“

Dura pohlédla do ženiny tvrdé, bezvýrazně tváře. Vztek a strach,

který z ní vyzařoval, ji ohromil. „Philas, to nemůžeš myslet vážně.

Vždyť Farr je ještě dítě.“

„Já nejdu.“ Vdova prkenně zavrtěla hlavou. Svaly na šíji jí ztuhly

vztekem. „Nevlezu do té věci a nenechám se odvléct někam pryč. To

raději zemřu.“

A Dura si zoufale uvědomila, že to Philas myslí smrtelně vážně.

Ještě chvíli se pokoušela vdovu přesvědčit, ale v odhodlání mladší

ženy nenašla ani skulinku.

„Dobrá, Philas.“ Hlavou jí kroužily problémy: kmen, Farr…

Bratr bude muset jet, samozřejmě, autem s ní. Adda měl pravdu,

když předpovídal, že se Dura nedokáže uvolnit, pokud nebude mít

Farra na dohled. Obrátila se k Philas: „Řeknu ti, co uděláš.“ Tvrdě

stiskla ženě ruku. „Vrať se k Lidským bytostem. Řekni jim, co se

stalo. Řekni jim, že jsme v bezpečí a snažíme se pomoci Addovi. A

že pokud budeme moci, vrátíme se.“

Philas potlačila hrůzu, která ji ochromovala, a váhavě přikývla.

„Řekni jim, že musí znovu vyrazit na lov. Philas, zkus je přinutit,

aby to pochopili. Navzdory tomu, co se přihodilo nám. Jinak umřou

hlady. Chápeš? Musíš jim to všechno vysvětlit, Philas, a donutit je,

aby tě poslouchali.“

„Spolehni se. A… promiň…“

Dura pocítila náhlou potřebu ženu obejmout, ale Philas se

odtáhla.

Obě bývalé sokyně se několik okamžiků vznášely ve Vzduchu a

nepříjemné ticho se prodlužovalo.

Pak se Dura odvrátila a zamířila ke dveřím auta. Temný otvor jí

připomínal zívající ústa.

Náhle ji přepadla nečekaná hrůza. Silou vůle potlačila třas a

přinutila se k pohybu.

I ona se bála auta, Parz City a všeho neznámého. Samozřejmě, že

se bála. Napadlo ji, zda tento strach, který se skrýval v temné hloubi

– 65 –

mysli, byl hlavním důvodem, proč nařizovala Philas, aby šla s

Tobou. A taky by ji zajímalo, zda si to Philas uvědomila.

Tady máme další překážku, pomyslela si unaveně, v našich už

tak dost složitých vztazích. Nu, možná to tak v životě chodí.

Dura pomalu vlezla do auta; Farr ji beze slova odevzdaně

následoval.

Muž z Pólu, který bez svrchního oděvu nevypadal ani zdaleka

tak působivě, pozoroval, jak nastupují. Natěsnali se do auta, které

nebylo navrženo pro čtyři lidi; kromě toho část prostoru zabíral

Addův improvizovaný kokon a mohutné Mixxaxovo sedadlo před

ovládacím panelem. Mixxax se značnou úlevou odložil klobouk s

rouškou. Zatáhl za páku a těžké dveře sklouzly k výstupnímu otvoru.

Těsně předtím, než dveře odřízly Duru od vnějšího světa,

vykřikla: „Philas! Pozdravuj…“

Dveře se s dutým klapnutím usadily v rámu. Mixxax zatáhl za

další páku: ze zdí se ozvalo podivně hlasité syčení.

Kabinu zaplavil čerstvý, osvěžující Vzduch. Dura ho náhle měla

plnou hlavu – zároveň si však uvědomila, že je nějaký divný.

Schoulila se do kouta a kolena si přitáhla k hrudi.

Mixxax se ohlédl. „Jste v pořádku?“ zeptal se rozpačitě.

„Vypadáte – nemocně.“

Dura potlačila touhu vrhnout se na něj, udeřit do průhledných

panelů dřeva zasazených do stěn. „Tobo Mixxaxi, my jsme Lidské

bytosti,“ zasyčela. „Nikdy v životě jsme nebyli uzavřeni v nějaké

krabici. Zkus pochopit, jak nám je.“

Toba se zatvářil zmateně. Pak se odvrátil a rozpačitě zatáhl za

otěže, které procházely dřevěnými stěnami.

Když se auto s trhnutím dalo do pohybu, Duře se zhoupl žaludek.

„Tobo, kde je to vaše město?“

„Na Jižním Pólu,“ odvětil. „Ve směru toku. Nejdále po proudu,

kam se dá dojet.“

Po proudu…

Zavřela oči.

– 66 –

5

Dura se jen velmi neochotně začala probírat ze spánku.

Cítila ve svalech ochablost a vnímala pomalý rytmus tepu srdce;

v plicích a kapilárách jí pulzoval teplý Vzduch. Pomalu otevřela oční

pohárky a rozhlédla se po stísněném, hranatém nitru auta.

Světlo do vozila pronikalo jen čtyřmi malými plochami ve

stěnách – Mixxax je nazýval okna – a tak byl vnitřek dřevěné kabiny

ponořen v šeru. Ocitla se v bizarní situaci: aby se mohla vykadit,

musela otevřít jednu desku a dřepnout si nad trubici; když pak

zatáhla za páčku, odpad byl vysát ven do Vzduchu. Samotná kabina

byla sestavena z dřevěných panelů, připevněných ke konstrukci

nosníků a vzpěr. Napadla ji fantastická myšlenka, že ji rám

obklopuje jako hrudní koš nějakého ohromného ochranitelského

tvora. V polospánku si nejasně vzpomněla na hrozivý pocit, který v

ní vnitřek auta vzbuzoval, když do něj nastupovala. Ještě neuběhl ani

celý den a už se zde cítili v bezpečí jako v lůně matky. Udivilo ji, jak

rychle se lidé dokáží přizpůsobit.

Addova nosítka zůstávala stále bezpečně připoutaná ke vzpěrám.

Zdálo se, že Adda spí – nebo spíše je v bezvědomí. Hlasitě

oddechoval a z otevřených úst mu vytékal pramének slin. Oči měl

pootevřené, ale i zdravé oko vypadalo jako malinké jezírko hnisu,

který mu pomalu stékal na tvář a čelo. Tváře mu pokrývali malí,

neškodní symbionti a hnis odsávali. V jednom rohu hranaté kabiny

spal Farr stočený do klubíčka: tvář měl přitištěnou ke kolenům a jak

dýchal, vlasy mu mírně povlávaly.

Mixxax se rozvaloval v pohodlném křesle před panelem plným

pák a přístrojů. Byl k Duře otočen zády a pozorně sledoval cestu.

Když tam seděl jen v šortkách, Dura si znovu uvědomila, jak hubený

a kostnatý ten muž z města skutečně je a jak bledou má pleť. Ale

– 67 –

současně z něj při řízení auta vyzařoval klid a vědomí, že svou práci

koná dobře. Pocit, že se nachází v bezpečném, někým ovládaném

zařízení, Duru velmi uklidňoval. Z nezdařeného lovu, ze stresu z

Addových zranění i z řídkého Vzduchu v lese byli Dura i Farr tak

unaveni, že jen co se vůz vydal na cestu, oba téměř okamžitě upadli

do hlubokého spánku.

Dura byla skutečně vděčná za toto krátké údobí klidu a míru. V

nejbližší době se stresy vnějšího světa opět vrátí – odpovědnost za

Addova zranění, vědomí Farrovy zranitelnosti a potřeby ochrany,

nepředstavitelné neznámo místa, na které jsou odváženi. Nepotrvá

dlouho a bude na tuto krátkou, uklidňující mezihru omezenou

stěnami auta vzpomínat s nostalgií.

Pomalu se narovnala a protáhla, aby rozhýbala ztuhlé svaly. Pak

opustila bezpečí svého koutu a proklouzla malou kabinou za

Mixxaxovo sedadlo. Přidržela se opěradla a vykoukla oknem.

Toba Mixxax sebou trhl a pokusil se od ní odtáhnout. Při

pohledu na výraz jeho široké tváře, který se blížil panice, Dura

potlačila smích.

„Promiň,“ prohodil tiše, „myslel jsem, že spíš.“

„Myslím, že ostatní stále spí. Jak dlouho jsem byla v limbu?“

Pokrčil rameny. „Chvilku.“

Dura vykoukla ven a před zlatým jasem Vzduchu musela trochu

přimhouřit oči. Z přední části auta vedly kožené řemínky k lehké

dřevěné konstrukci, která obklopovala silná mladá prasata, která

Mixxax nazýval »spřežení«. Tažná prasata vypouštěla zelená oblaka

tryskajících pšouků, která byla tak hustá, že téměř zvířata zahalovala;

ale Dura si všimla, že pohánějí vůz podél vírových linií. Tenké

kožené řemínky – opratě – byly připevněny k propíchnutým

ploutvím prasat a vedly tuhou membránou v přední části kabiny k

Mixxaxovým rukám. Mixxax otěže držel téměř nedbale, jako by řídil

prasata i auto bezmyšlenkovitě, automaticky. Dura si krátce

zafantazírovala o životě na takovém místě, jako je to magické Parz

City, kde schopnost řídit takový vůz je stejně přirozená jako vlnění.

Zrakem sledovala tunel vírových linií daleko před autem až ke

zřetelnému bodu, kde linie splývaly a mizely v dáli. Přímo za tím

– 68 –

červenobílým bodem v nekonečnu spatřila matnou záři Jižního

pólu… a Duru napadlo, že možná i záři samotného Parz City.

Zneklidňující rychlostí nad nimi jako nesmírný strop proplouvala

Kůra. Stále zde rostl les, ve kterém lovili. Z průsvitné hmoty Kůry

visely ve směru linií Magnetopole jako vlasové trubičky stromy.

Dura klouzala zrakem po neutrinových listech a viděla, jak jejich

pohárkovité tvary jiskřily. Ale zdálo se, že stromoví řídne; v

pravidelném porostu rozeznávala malá izolovaná místa, kde žádné

stromy nerostly.

Odhalená Kůra nebyla holá. Pokrývaly ji pruhy obdélníků, z

nichž každý měřil na délku možná sto výšek člověka. Obdélníky se

lišily malými odchylkami v barvě i ve struktuře. Některá místa

obsahovala pruhy, které se táhly ve směru Magnetopole jako

uvězněné vírové linie, ale vzory na jiných mířily šikmo od směru

Magnetopole a dokonce i kolmo na Magnetopole. A na některých

nebyly žádné pruhy, jen nepravidelné tmavé skvrny.

Zahleděla se na Jih. Spatřila, že obdélníkové zábory pokrývají

Kůru stále hustěji a vytvářejí záplatovanou síť, která mizí do

mlžného nekonečna za koncem vírových linií. Po nezalesněných

plochách se pohybovaly drobounké postavičky pracujících lidí,

zmenšených vzdáleností a velikostí záborů. Všimla si, že se mezi

skupinkami dělníků tu a tam pohybuje hranatý tvar tažený

vzdušnými prasaty a dohlíží a kontroluje práci.

Dura se cítila malá a nicotná. Čepička Kůry kolem Pólu byla

obdělávaná.

Před touhle cestou neviděla lidský výtvor větší než Síť Lidských

bytostí. Měla dojem, že nekonečně složité auto Toby Mixxaxe je

dostatečně působivé – ale tyto pruhy na Kůře byly ze zcela jiného

soudku; dílo v tak obrovském měřítku se mohlo rovnat zakřivení

samotné Hvězdy.

A vytvořené lidmi, jako je ona. Potlačila uctivou bázeň.

Zapátrala v paměti po slovech, která použil Mixxax. „Stropní

farma,“ vzpomněla si nakonec. „Tobo Mixxaxi, to je ta tvoje…

stropní farma?“

Toba se zasmál, ale v hlase mu zazněla horkost. „To sotva.

Taková luxusní pole si lidé jako já nemohou dovolit. Hranice mé

– 69 –

stropní farmy jsme překročili už dávno. Vy jste spali… ale farma je

tak ubohá, že byste ji stejně nejspíš od lesa ani nerozeznali. Když

jsem vás naložil, nacházeli jsme se asi třicet metrů od Pólu. Teď jsme

vzdáleni jen asi pět metrů od Parzu; Vzduch je tu hustší, teplejší – u

Pólu je struktura Hvězdy jiná – a lidé tu mohou žít a pracovat

mnohem výše, až u samotné Kůry.“ Mávl rukou, ve které nedbale

svíral otěže. „Přijíždíme do nejúrodnější obdělávané oblasti. Farmy

na Kůře odsud až k Pólu patří lidem mnohem bohatším, než jsem já.

Nebo lidem s lepšími styky. Nevěřili byste, že je možné, aby jeden

člověk měl tolik švagrů jako jich má Hork IV. Je ještě horší, než byl

jeho otec. A…“

„Co dělají?“

„Kdo?“

Dura ukázala na pole. „Ti lidé tam nahoře.“

Toba Mixxax, kterého její otázka zjevně překvapila, svraštil čelo.

„To jsou kuliové,“ oznámil. „S nimi jsem si spletl tvé lidi.

Obdělávají pole.“

Ze zadní části kabiny se ozvalo zavrčení. „Pěstují pro město

čvachtu.“

Dura se prudce otočila. Adda byl vzhůru. I když starcovy

zhnisané oční pohárky zíraly stejně slepě jako předtím, trochu se v

kokonu ze šatů a provazů natáhl a pohyboval ústy. Z koutku mu

vyrážely bublinky slin.

Dura k němu rychle připlula. „Promiň, že jsme tě probudili,“

zašeptala. „Jak se cítíš?“

Zkřivil ústa a v hrdle mu zabublala příšerná parodie smíchu.

„Děsně. Jak myslíš? Kdybys vypadala trochu k světu, pozval bych tě

k sobě, abys mě trochu zahřála.“

Dura si odfrkla. „Nemarni Vzduch na pitomé fóry, ty starý

blázne.“ Pokusila se upravit mu polohu a u krku uhladit záhyby na

svinuté látce.

Pokaždé, když se ho dotkla, ucukl bolestí.

Toba Mixxax se otočil. „V tamté skříňce je jídlo,“ ukázal prstem.

„Ještě nám zbývá kus cesty.“

V místě, na které Mixxax ukazoval, byla ve stěně vyříznuta malá

dvířka, připevněná krátkým koženým řemínkem. Když je Dura

– 70 –

otevřela, našla za nimi řady malých misek, potažených napjatou kůží.

Z jedné misky sloupla obal a objevila bochánky jakési růžové, kypré

hmoty, každý o velikosti dlaně. Vzala jeden bochánek a kousek si

uždibla.

Dura si uvědomila, že hmota má podobnou hustotu jako maso,

ale mnohem měkčí strukturu. A měla lahodnou chuť – jako listy

stromů, napadlo ji. Ale pokud mohla z tohoto malého vzorku soudit,

bylo toto jídlo mnohem hutnější a výživnější než sebelepší list.

Kdy naposledy jedla? Měla co dělat, aby si tím podivným jídlem

nenacpala plnou pusu.

Vyňala z misky tři bochánky, pak misku zakryla a uložila zpět do

skříňky. Modlila se, aby silná vůně fotonů, která z jídla vycházela,

neprobudila Farra.

Přidržela bochánek Addovi u úst. „Jez,“ nařídila.

„Měšťákova čvachta,“ zavrčel, ale chabě se do bochánku zakousl

a začal žvýkat.

Když ho krmila, šeptala: „Není to nic špatného. Je to jen jídlo.“

„A prospěje vám,“ zvolal hlasitým šepotem Toba Mixxax, který

se v sedačce otočil a pozoroval je. „Vlastně je zdravější než maso.

A…“

„Ale co to je?“ zeptala se Dura.

„No, tohle je samozřejmě chléb,“ odpověděl. „Vyrobený z

pšenice z mé stropní farmy. Cos myslela, že to je?“

„Nevšímej si ho,“ zachrčel Adda. „A nedopřávej mu

zadostiučinění tím, že se zeptáš, co je to pšenice. Vidím, že se na to

chystáš.“

„Ty nevidíš vůbec nic,“ odvětila nepřítomně. Odmlčela se. „No

tak, co je pšenice?“

„Vyšlechtěná tráva,“ odvětil Toba. „Tráva, která divoce roste v

lese, je dobrá pro vzdušná prasata, ale tebe ani mě by naživu dlouho

neudržela. Ale pšenice je zvláštní tráva, druh, který se musí ošetřovat

a chránit – ale který získává z Kůry dostatek složek bohatých na

protony, takže nakrmí lidi.“

„Čvachta,“ zavrčel Adda.

„Ne čvachta. Chléb,“ opravil ho Mixxax trpělivě.

– 71 –

Dura se zamračila. „Myslím, že nechápu. Vzdušná prasata žerou

trávu a my jíme prasata. Takhle to chodí. Co je na tom špatného?“

Mixxax pokrčil rameny. „Nic, pokud nemáš na vybranou. A

pokud chceš celý život strávit pobíháním po lese a hledáním prasat.

Faktem však zůstává, že na krychlový mikron kořenového stropu

Kůry dostaneš více hodnotného jídla z pěstování pšenice, než z

pasení prasat. A z ekonomického hlediska je pšeničná stropní farma

mnohem efektivnější než farma prasečí.“ Zasmál se dobrosrdečným

smíchem, který Addu přiváděl k zuřivosti. „Nebo než lov divokých

prasat, jimiž se živí vaši lidé. Konec konců – pšenice zůstává na

jednom místě. Neprdí po lese ani neútočí na ubohé staříky.“ Zatvářil

se vychytrale. „Kromě toho je pár věcí, které z ničeho jiného než z

pšenice nezískáte. Například pivní koláč…“

„Efektivní,“ zasyčel Adda. „To bylo jedno ze slov, které říkali,

když nás vykopli z Pólu.“

Dura se zamračila. „Kdo nás vyhnal?“

„Úřady v Parzu,“ odvětil a slepé oči mu neklidně těkaly.

„Mluvím o časech před deseti generacemi, Duro… Nikdy jsme o

těchto věcech nehovořili. Princátka, kněžouři a koláři. Vykopli nás z

hutného, teplého Vzduchu Pólu do nehostinných pustin protiproudu.

Vyhnali nás kvůli naší víře, protože jsme vyznávali vyšší autority,

než byli oni. Protože jsme nepracovali na jejich stropních farmách,

neuznávali jsme otroctví. Nebyli jsme efektivní.“

„Kuliové nejsou otroci,“ ohradil se Toba Mixxax prudce. „Před

zraky zákona Parz City jsou všichni muži a ženy svobodní a…“

„A já jsem prababička Xeelee,“ chabě odsekl Adda. „V Parzu

jste tak svobodní, jak si to můžete dovolit. Když jseš chudej – kuli

nebo kuliho syn – nejseš vůbec svobodnej.“

Dura se k Addovi otočila: „O čem to mluvíš? Vypadá to, jako

bys věděl, odkud Toba Mixxax pochází – protože jsme kdysi také žili

v Parz Čity.“ Zamračila se. „Nikdy jsi mi o tom nic neřekl. Můj

otec…“

Adda se rozkašlal a v hrdle mu zachrastilo. „Pochybuju, že o tom

Logue věděl. A pokud věděl, bylo mu to fuk. Došlo k tomu před

deseti generacemi. Jakej to má dneska význam? Stejně bychom se

nemohli vrátit, tak proč lpět na minulosti?“

– 72 –

Toba Mixxax nepřítomně poznamenal: „Pořád jsem nepřišel na

to, co uděláme s náklady za lékařské ošetření toho starce.“

„To není tak těžké uhádnout,“ zasyčel Adda. „Říkal jsem ti,

Duro, abys toho měšťáka nakopala do prdele.“

„Pšs,“ uklidňovala ho. „On nám pomáhá, Addo.“

„Ať si svou pomoc strčí do řiti,“ zachrčel Adda. „Nechcu jet do

města.“ Chabě se v kokonu zavrtěl. „To radši chcípnu. Ale ani to teď

nezmáknu.“

Dura, vyděšena jeho slovy, ho popadla za ramena a přinutila ho

uklidnit se.

„Zmínili jste se o Xeelee –“ spustil Toba Mixxax obezřetně.

Dura se k němu zamračeně otočila.

Zaváhal. „To je ta vaše víra? Jste vyznavači Xeelee?“

„Ne,“ odvětila Dura unaveně, „pokud ti dobře rozumím.

Neuctíváme Xeelee jako bohy; nejsme divoši. Ale věříme, že cíle

Xeelee představují nejlepší naději pro…“

„Poslouchej,“ zavrčel Toba ostře, „myslím, že vám nedlužím

žádné další laskavosti. Už jsem toho pro vás udělal až moc.“ Kousl

se do rtu a upřeně zíral oknem na vzorovanou Kůru. „Ale stejně vám

to řeknu. Až dorazíme do Parzu, nešiřte se o té své víře – o tom, že

věříte v Xeelee. Ať už je to cokoli. Souhlasíte? Nemá smysl

vyhledávat potíže.“

Dura se zamyslela. „Ještě větší potíže než následování kola?“

Adda k ní stočil slepé oči. Mixxax se s trhnutím obrátil. „Co víš

o kole?“

„Jen to, že jedno nosíš na krku,“ prohodila tiše. „A zdá se, že si

myslíš, že bys ho měl skrývat.“

Měšťan vztekle trhl otěžemi.

Adda zavřel oči a začal hlasitě, ale pravidelně oddechovat.

Zřejmě opět upadl do bezvědomí. Farr stále spal. Dura si s pocitem

provinění nacpala poslední kousky jídla – chleba – do úst a

proklouzla znovu dopředu k Mixxaxovi.

Vyhlédla oknem. Kůra se jí vlnila nad hlavou v ohromujícím

detailu. Dokonce se zdálo, že kolem ní uhánějí šíleným tempem i

vírové linie a Duru náhle zasáhl pocit závratné rychlosti; bezmocně

se řítila k záhadám, které skrývá Pól a budoucnost.

– 73 –

Toba ji obezřetně, ale i trochu ustaraně pozoroval. „Není ti nic?“

Snažila se, aby se jí nechvěl hlas.

„Myslím, že to bude dobré. Jen mě trochu zarazila rychlost téhle

věci.“

Zamračil se a zašilhal ven. „Nejedeme zas tak rychle. Asi metr

za hodinu. Koneckonců nemusíme křižovat Magnetopole; prostě

sledujeme linie toku k domovu… Tedy, k mému domovu. Díky

tomu, že jsme tak daleko ve směru toku, získávají prasata zpět

ztracené síly a u Pólu opět dosáhnou plného výkonu. Pokud by byla

cesta volná, mohla by tam jet dvojnásobnou rychlostí. Ne že by v

těchto dnech bývaly v Parz City ulice prázdné; i přes nařízení, která

se týkají provozu vozidel ve městě. A vládní vozidla…“

„Ještě nikdy jsem autem nejela,“ zasyčela Dura zaťatými zuby.

Otevřel ústa a přikývl. „Ne. Pravda. Promiň; nejsem příliš

ohleduplný. Myslím, že bych byl také trochu vyvedený z míry

poprvé v autě,“ přemítal, „kdybych nejezdil od dětství. Není divu, že

se necítíš dobře. Promiň; možná jsem tě měl varovat. Já…“

„Prosím, přestaň se omlouvat.“

„Nicméně máme dobrý čas, vezmeme-li v úvahu, jaký zatracený

kus cesty je to na mou stropní farmu.“ Kulatá tvář se mu stáhla

vztekem. „Lidé nemohou přežít o moc dál než čtyřicet, padesát metrů

od Pólu. A moje stropní farma je na kraji, přímo na okraji provincie

Parzu. Tak daleko proti toku chutná Vzduch jako klih a kuliové jsou

slabší než vzdušná selata… Jak si mám v takových podmínkách

vydělávat na živobytí?“ Obrátil se na Duru, jako by očekával

odpověď.

„Co je metr?“

„…Sto tisíc výšek člověka. Milion mikronů.“ Zdálo se, že ho

vztek začíná přecházet. „Nepředpokládám, že víš, o čem mluvím.

Promiň; já…“

„Jak hluboko je Obal?“ zeptala se z náhlého popudu. „Chci říct,

jak je daleko od Kůry ke Kvantovému moři.“

Usmál se, vztek se viditelně vypařil. „V metrech nebo ve

výškách člověka?“

„Postačí metry.“

„Asi sto šedesát.“

– 74 –

Přikývla. „To mě také učili.“

Zvědavě na ni pohlédl. „Vy takové věci znáte?“

„Ano, my takové věci známe,“ odsekla ostře. „Nejsme zvířata;

učíme své děti… i když většinu naší energie pohltí snaha udržet se

naživu – bez šatů, aut, krabic se Vzduchem a spřežení s uvězněnými

vzdušnými prasaty.“

Trhl sebou. „Nebudu se znovu omlouvat,“ zabručel kajícně.

„Hele… řeknu ti, co vím.“ Aniž by pustil otěže, spojil jemné ruce s

dlouhými prsty do koule. „Hvězda je koule asi o průměru dvaceti

tisíc metrů.“

Dura přikývla. Dva tisíce milionů výšek člověka.

„Je obklopena Kůrou,“ pokračoval Mixxax. „Ta je silná tři sta

metrů. A Kvantové moře je další koule o průměru asi osmnáct tisíc

metrů, která se vznáší uvnitř té skořápky.“

Dura se zamračila. „Vznáší se?“

Toba Mixxax zaváhal. „No, aspoň si to myslím. Jak to mám

vědět? A mezi Kůrou a Kvantovým mořem je Obal – Vzduch, který

dýcháme – asi šest set metrů široký.“ Pohlédl jí do očí, ve tváři se mu

zračila směsice podezření a soucitu. „Takhle vypadá Hvězda. Svět.

Tohle všechno by ti v Parz City řeklo každé dítě.“

Pokrčila rameny.

„Nebo kterákoli Lidská bytost. Možná, že kdysi mezi tím nebyl

žádný rozdíl.“

Dura si přála, aby byl Adda vzhůru a mohla tak zjistit více o

tajemné historii svého lidu. Otočila se k oknu.

V posledních hodinách cesty se Kůra nad nimi opět změnila.

Dura fascinovaně pozorovala pomalé přeměny uhánějící krajiny.

Farr byl také vzhůru a vznášel se jí po boku. Tady již z původního

lesa zbylo jen velmi málo, ačkoli v mlází bylo tu a tam roztroušeno

pár stromů.

Mýtina, pokrytá úpravnými pravidelnými poli, která podjížděli

směrem na sever – dále proti toku, jak se to naučila nazývat – se

roztříštila ve změť tvarů a struktur.

Farr s vytřeštěnýma očima vzrušeně gestikuloval a kamsi

ukazoval. Dura sledovala jeho pohled.

– 75 –

Všimla si, že na nebi nejsou sami: v mlžné dálce se cosi

pohybovalo – nebylo to auto; byla to dlouhá, temná linka, podobná

zčernalé vírové linii. Sledovala Magnetopole a stejně jako Mixxaxův

vůz směřovala k Pólu.

„Musí být tisíce výšek člověka dlouhá,“ prohlásila Dura.

Toba bez zájmu pohlédl naznačeným směrem. „Dřevařský

konvoj,“ konstatoval. „Přijíždí z protiproudu. Nic zvláštního. Vlastně

vás zatraceně zpomalí, když za nějakým zůstanete trčet.“

Brzy bylo ve Vzduchu daleko více aut. Když se připojili k

proudům dopravního ruchu, které hladce klouzaly podél linií toku

Magnetopole, musel Mixxax často s podrážděným vrčením zpomalit.

Kolem se posunovala auta všech možných velikostí a tvarů, od

malých jednomístných vozíků až po veliké vozy tažené spřeženími

dvanácti i více prasat. Tato obrovitá auta, pokrytá zdobnými řezbami,

zcela zastínila ubohé Mixxaxovo vozítko; Tobovo auto, pomyslela si

Dura, které se v protiproudu lesa jevilo tak veliké a strašné, se nyní

zdálo malé, ošuntělé a bezvýznamné.

Podobně jako jeho majitel, začala si uvědomovat Dura.

Barvy polí na Kůře se změnily: náhle byly sytější a živější. Farr

se Mixxaxe zeptal:

„To jsou jiné druhy pšenice?“

Mixxax projevoval o tyto bohaté oblasti, na které neměl nárok,

jen malý zájem. „Možná. A taky květiny.“

„Květiny?“

„Rostliny, které se pěstují pro krásu – pro tvar nebo barvu; nebo

pro vůni fotonů, kterou vylučují.“ Usmál se. „Vlastně Ito také pěstuje

nějaké květinky, které…“

„Kdo je Ito?“

„Moje žena. Samozřejmě nic tak velkého jako jsou tahle pole;

koneckonců nyní letíme kolem polností Horkova dvora.“

Farr přitiskl tvář k oknu auta. „Chceš říct, že lidé pěstují rostliny

jen proto, jak vypadají?“

„Ano.“

„Ale jak se živí? Copak nemusí kvůli jídlu lovit, tak jako my?“

Dura zavrtěla hlavou. „Farre, tady lid neloví. To jsem už zjistila.

Pěstuje zvláštní druhy trav a ty jí.“

– 76 –

Mixxax se nevesele zasmál. „Tady »lid«, jak to nazýváš, nedělá

dokonce ani tohle. To dělám já, na své ubohé farmě na okraji pustiny

protiproudu. Pěstuji potravu pro bohatý lid v Parzu… a platím jim

daně, aby si ji mohli dovolit kupovat. A tak,“ dokončil hořce, „mají

Horkovi dvořané dostatek volného času k pěstování květin.“

Tato logika Duru zmátla. Nechápala příliš, o čem Mixxax mluví,

a tak celou záležitost hodila za hlavu.

Rada aut před nimi náhle odbočila a odhalila jim výhled

dopředu.

Dura zalapala po dechu.

Farr vykřikl jako malé děcko. „Co to je?“

Mixxax se k nim s širokým úsměvem otočil a očividně si

vychutnával moment překvapení. „Tak a jsme tu,“ oznámil. „Tohle

je Parz City.“

– 77 –

6

Muub dorazil na Uvítací galerii krátce před začátkem Velkého

holdu. Přemístil se do přední části Galerie, takže mohl pozorovat

celou hlubinu Pall Mall; vybral si tělní kokon v blízkosti obvyklého

místa podpředsedy Horka. Za okamžik se vedle něj vznášel sluha,

upravoval kokon, aby byl co nejpohodlnější, a nabízel nápoje a další

občerstvení. Muuba, který nebyl schopen setřást únavu, čilost toho

neškodného mužíka podráždila a tak ho odehnal.

Shlédl na světly ozářenou Pall Mall. Tuto hlavní městskou třídu

představoval široký obdélníkový koridor, vertikálně vyříznutý ve

složitém srdci Parzu – od spletitého superkomplexu palácových

budov v nejvyšším bodě Horní Čtvrti přes stovky obytných úrovní až

po Tržiště, obrovské otevřené fórum uprostřed města. Uvítací galerie

se vznášela na vrcholku Pall Mall, hned pod budovami palácového

komplexu; Muub, který se pokoušel v kokonu uvolnit, se koupal v

jemném šrafovaném světle, které filtrovaly bujné zahrady Paláce.

Zdálo se mu, že z tohoto místa je schopen přehlédnout celé město,

které se před ním rozkládalo. Samotná Pall Mall zářila světly ze

vzdušných šachet a dřevěných svítilen, které lemovaly perforované

stěny. Nitky šachet, které zářily zeleně a žlutě, se sbíhaly k Tržišti,

bouřlivému srdci města. Široká třída – obvykle kolotající dopravním

ruchem – dnes zela prázdnotou, ale Muub spatřil diváky, kteří

vykukovali ze dveří a vyhlídkových balkonů: všední tvářičky, které k

němu vzhlížely jako květiny ze záhonu. A na Tržišti – celých pět

tisíc výšek člověka pod Palácem – se už téměř shromáždilo celé

procesí, které mělo při Holdu defilovat. Sešly se tisíce občanů, aby

Výboru předvedly nejlepší výsledky této pracovní čtvrtky. Tam dole

nebyly, samozřejmě, žádné kokony. Místo nich bylo Tržiště křížem

krážem protkáno provazy a zábradlími, kterých se lidé drželi rukama

– 78 –

nebo nohama nebo se podél nich přitahovali, když hledali výhodná

místa. Při pohledu na rojení pod sebou si Muub připadal, jako by

nahlížel do obrovské sítě plné selat.

Galerii protkávaly řemínky z hlazené kůže, určené těm členům

Výboru a dvořanům, kteří nebyli tak bohatí, aby se do svých kokonů

mohli nechat donést. Chladný Vzduch, který do Galerie přivádělo

potrubí, příjemně voněl kůrovými květinami. Podpředseda Hork již

zaujal své místo poblíž Muuba a vedle prázdného kokonu, který byl

rezervován pro jeho otce Horka IV. Hork tiše zíral před sebe, na

mohutné vousaté tváři se mu usadil zasmušilý výraz. Dorazila už asi

polovina dvořanů, ale shromáždili se v zadní části Galerie. Jakýmsi

šestým smyslem zjevně vycítili, že dnes není dobré přitahovat na

sebe pozornost temperamentního podpředsedy.

Takže komplikované společenské tanečky už začaly. Bude to

dlouhý den, pomyslel si Muub trpce.

Vlastně – díky nedávné Poruše – to už pro Muuba dlouhý den

byl. Další v řadě dlouhých dní. Nedávno se stal hlavním lékařem

Vedoucí rodiny, ale také měl vést kliniku – koneckonců pozastavení

jeho činnosti v Nemocnici obecného blaha bylo vlastně podmínkou,

aby mohl přijmout jmenování k Horkovu dvoru – a ještě nevyřešil

problémy, které uvalila na jeho zaměstnance Porucha. Pozoroval

pohledné, nudné tváře stárnoucích dvořanů, kteří se naparovali v

nádherných hávech, a přemítal, kolik dalších poničených těl bude

muset ošetřit, než ho přemůže spánek.

Zdálo se, že si ho podpředseda Hork konečně všiml. Pokývl

lékaři na pozdrav. Velikost tohoto mohutného muže vyvolávala

dojem, že mu to myslí pomalu – klamný dojem, jak nejeden dvořan

zjistil na vlastní kůži. Pod výstředním vousem – vlastně výstředně

upraveným, pomyslel si jistou dávkou ironie Muub – odrážel Horkův

obličej cosi z aristokratické otcovy hranatosti. Ale v mohutné, masité

tváři Horka mladšího se pronikavé, hluboké oční pohárky a ostrý nos

téměř ztrácely, takže zatímco předseda Ústředního výboru měl

mírný, spíše zraněný aristokratický výraz, jeho syn a dědic vyhlížel

tvrdě a hrubě, a když občas nasadil mírný výraz, jen svůj násilnický

vzhled podtrhl. Nicméně dnes se zdál klidný. „Vidím, Muube,“

– 79 –

zvolal, „že ses rozhodl ke mně přidat. Už jsem se bál, že zůstanu

sám.“

Muub se zavrtal hlouběji do kokonu a povzdechl si. „Příliš se

mračíš, pane,“ poznamenal. „Všechny jsi tím odradil.“

Hork si odfrkl. „Tak do Prstence s nimi,“ vyklouzla mu z úst

starodávná kletba. „Jak se ti daří, doktore? Vypadáš trochu

přepadle.“

Muub se usmál. „Obávám se, že už trochu stárnu a nezvládám

tíhu své práce jako dřív. Posledních pár dní jsem většinu času strávil

v nemocnici. Měli jsme – spoustu práce, pane.“

„Následky Poruchy?“

„Ano, pane.“ Muub se poškrábal na oholené lebce. „Nejhorší

máme nejspíš za sebou… ty nejtěžší případy jsme, bohužel, museli

nechat neošetřené, protože by to bylo zbytečné plýtvání silami. Ale

nepřetržitý příval lehčích zranění stejně pokračuje…“

„Menších?“

„Lehčích,“ opravil ho pevně Muub. „To je velký rozdíl. Život

není ohrožen, ale mohou zůstat následky. Většina pacientů pochází,

samozřejmě, ze středních okrsků. Když povolil Poledník I…“

„Já vím,“ zabručel Hork a kousl se do rtu. „Mně o tom nemusíš

vyprávět.“

Poledník I představoval kotevní pás, jeden ze čtyř supravodivých

prstenců, jimiž bylo město opásáno a které stabilizovaly jeho polohu

u Jižního pólu. Poledníky I a II byly umístěny vertikálně, zatímco

jejich dvojčata Rovnoběžky I a II byly uspořádány horizontálně,

takže se prstence kolem města křížily.

Polární oblasti, tedy i město, poruchy většinou ušetřily. Ale tato

Porucha postoupila tak vysoko, že se vírové linie kolem města

zamotaly a Poledník I povolil. Město se třáslo v supravodivé kleci

jako uvězněné vzdušné prase. Proud v kotevním pásu byl rychle

obnoven a vliv Poruchy na vnější části struktury – jako například na

Trn nebo Palác výboru – byl minimální. Ale ve skrytém nitru města

zemřely nebo utrpěly vážná zranění tisíce úředníků a řemeslníků.

„Známe už počet obětí?“

– 80 –

Muub pohlédl na podpředsedu. „Udivuje mě, že se ptáš zrovna

mě. Jsem sice lékařem tvého otce, ale spravuji jen jedinou z dvanácti

městských nemocnic.“

Hork mávl tučnými prsty. „To vím. Dobrá, zapomeň, že jsem se

ptal. Chtěl jsem jen znát tvůj názor. Problém je, že právě ty agentury,

které pro nás tato důležitá statistická data obvykle shromažďují,

zničila Porucha.“ Potřásl hlavou a čelist se mu zachvěla vztekem.

„Lidé si myslí, že sběr informací je legrace – zbytečnost. Luxus.

Mám dojem, že i můj vysoce inteligentní otec zastává tento názor.“

Poslední slova vztekle vyprskl. „Ale faktem zůstává, že bez těchto

dat by vláda mohla jen stěží fungovat. Dost často jsem se pokoušel

otci tuto skutečnost ozřejmit. Víš, doktore, bez ústředních vládních

orgánů je stát jako tělo bez hlavy. Nedokážeme ani úspěšně vybrat

desátky a to nemluvím o rozpočtových nákladech.“

Hork se ušklíbl. „Z tohoto důvodu se zdá dnešní Velký hold

trochu zbytečný, že, doktore?“

Muub přikývl. „Chápu, pane.“

„Něco ti povím, Muube,“ prohodil Hork a stále se nervózně

kousal do spodního rtu. „Ještě jedna podobná Porucha a mohli

bychom být vyřízení.“

Muub se zamračil. „Kdo »my«? Vláda? Výbor?“

Hork pokrčil rameny. „Na stropních farmách, v dynamových

hangárech i v Přístavu je spousta horkých hlav… Zdá se, že

neexistuje způsob, jak tu havěť vykořenit. Dokonce i lámání na kole

jen napomáhá zrodu mučedníků.“

Muub se usmál. „Chytrý postřeh.“

Hork se rozchechtal, až se mu zableskly dobře udržované zuby.

„A ty jsi blahosklonný starý blázen, který pokouší štěstí…

Mučedníci. Jen další jemná nuance lidského chování, která, jak se

zdá, uniká pozornosti mého ubohého, roztržitého otce.“ Hork ostře

pohlédl na Muuba. Lékař si uvědomil, že se začíná odtahovat. „A

ty,“ zavrčel Hork, „cítíš ve Vzduchu povstání?“

Muub se hluboce zamyslel. Věděl, že není z ničeho podezírán,

ale také si byl vědom, že podpředseda – na rozdíl od svého otce – si

pečlivě ukládá do paměti vše, co mu kdo řekne. A Hork měl v Parzu

a provinciích rozmístěny desítky, ne-li stovky informátorů. „Ne,

– 81 –

pane. Ale hodně lidí reptá a z naší prekérní situace jsou všichni

připraveni obvinit Výbor.“

„Jako bychom Poruchy schválně přivolávali?“ Hork se v kokonu

zavrtěl, podél mohutného těla se mu zavlnily záhyby hlazené kůže.

„Víš,“ přemítal, „kdyby to jen byla pravda. Kdyby Poruchy

způsobovali lidé a mohly být na příkaz lidí odvolány. Naproti tomu

nám vědci tvrdí – opakují to nepatrné množství vědomostí, které

přežilo Reformu – že člověka do tohoto Obalu přenesli Nebešťané a

modifikovali ho, aby zde dokázal přežít. Kdybychom kdysi měli

takovou kontrolu nad vlastním osudem, proč bychom ji nemohli

získat znovu, tentokrát definitivně?“ Usmál se. „Co ty na to,

doktore?“

Muub mu úsměv vrátil. „Máš bystrou mysl, pane, a mě baví

debatovat s tebou o takových věcech. Ale raději obrátím pozornost k

praktickým stránkám života. K dosažitelným cílům.“

Hork se zamračil a zapletené vlasové trubičky se mu ladně

zavlnily, což Muubovi náhle připomnělo vlastní holou hlavu.

„Možná. Ale nezapomínejme, že tohle byl před deseti generacemi

argument Reformátorů. A jejich čistky a vyhnanství nás dovedly do

takové nevědomosti, že ani nedokážeme změřit škody, které

napáchali…

Nicméně, doktore, já se neobávám povstání. Spíše se bojím o

kompetentnost samotné vlády – tím myslím životaschopnost našeho

státu bez ohledu na to, kdo sedí na otcově místě.“ Podpředseda otočil

k Muubovi širokou, masitou tvář, ve které se zračily nezvyklé

pochybnosti. „Chápeš mě, Muube? Můžu ti říct, že mě chápe

zatraceně málo lidí, ať už na tomhle mizerném dvoře nebo mimo

něj.“

Muub se zarazil. Nebylo to poprvé, kdy na něj postřehy Horka

mladšího udělaly dojem. „Možná máš strach, že Poruchy znemožní

existenci organizované společnosti, jakou je právě Parz City.

Povstání bude zbytečné, naše civilizace se zhroutí sama.“

„Přesně tak,“ přikývl Hork a málem mu v hlase zazněla

vděčnost. „Už žádné město – žádní výběrčí daní ani parky s

kůrovými květinami, ba ani umělci a vědci. Ani lékaři. Všichni se

budeme muset odvlnit do protiproudu a lovit divočáky.“

– 82 –

Muub se rozesmál. „Znám pár lidí, kteří by uvítali konec

desátků.“

„Jen blázen nechápe výhody. Kdyby se všichni lidé nestarali jen

o svá mizerná stáda prasat, ale museli by vlastnoručně vyrobit každý

nástroj jako ti nejubožejší protiprouďáci… pak by možná s láskou

vzpomínali na daně.“

Muub se zamračil a promnul si oční pohárek. „Myslíš, že se blíží

kolaps?“

„Ještě ne,“ odvětil Hork. „Ledaže by nás Poruchy rozmetaly na

všechny strany. Ale je to možné a čím dál pravděpodobnější. A jen

blázen zavírá oči před takovou možností.“

Muub, vědom si pastí, které se mohly pod povrchem této

poznámky skrývat, se zahleděl do prašného, osvětleného Vzduchu

Pall Mall.

Hork zavrčel: „Teď jsem tě přivedl do rozpaků. Ale no tak,

Muube, nezačínej se chovat jako ta selátka u dvora. Cením si

rozhovorů s tebou. Neměl jsem v úmyslu naznačit, že by takovým

bláznem byl můj otec.“

„…Ale on tvůj názor nesdílí.“

„Ne. Sakra.“ Hork potřásl hlavou. „A nedá mi žádné pravomoci,

abych s tím mohl něco udělat. Je to frustrující.“ Hork pohlédl na

Muuba. „Slyšel jsem, že ses s ním nedávno setkal. Kde je?“

Copak to nevíš? „Je ve své zahradě na Kůře. Řídký Vzduch mu

samozřejmě nesvědčí, proto většinu času zůstává v autě a pozoruje

kulie při práci.“

„Takže je zdravý?“

Muub si povzdechl. „Tvůj otec je starý muž. Je už slabý. Ale –

ano; daří se mu dobře.“

Hork přikývl: „To jsem rád.“ Koutkem oka pohlédl na lékaře a

sledoval jeho reakci. „Myslím to vážně, Muube. Jsem z něj

frustrovaný, protože si nejsem jist, že se vždy věnuje těm

nejdůležitějším věcem. Ale Hork je stále mým otcem. A kromě

toho,“ pokračoval věcně, „to poslední, co teď potřebujeme, je

následnická krize.“

Galerií se zvedl šum.

Hork se v kokonu předklonil. „Co se děje?“

– 83 –

Muub ukázal prstem. „Trubači se přesunují na pozice.“ Stovka

trubačů v jasných, nápadných šatech se nyní vyvlnila ze dveří po celé

délce Pall Mall a zaujala určená postavení, takže hudebníci lemovali

trasu přehlídky. Nejbližší čtyři trubači, každý na jedné stěně ulice,

byli vážní mladíci, kteří pilně zatápěli v malých píckách na opasku.

Útlé kuželovité trubice vedly v komplikovaných závitech z pícek do

širokých trubek, které připomínaly květiny; trubky z leštěného dřeva

se nad hlavami trubačů rozevíraly jako tlamy zářivých dravců.

„Támhle!“ vykřikl Hork a ukázal do ulice; tvář mu zářila

vzrušením a chamtivostí.

Muub potlačil povzdech, vyklonil se ještě víc, zašilhal ulicí a

pokusil se ve Vzduchu rozeznat blížící se průvod vážených, otylých

občanů, kteří nesli ohromné snopy pšeničných klasů nebo táhli

směšně vypasená vzdušná prasata.

Trubači zmáčkli klapky na píckách. Uvnitř každé trubky složitě

zavířil Vzduch a vyslal horké pulzy do ústí trubek – z nich pak pulzy

vyšly přetvořené ve vířivý hlahol, což naprosto nemuzikálnímu

Muubovi vždy připadalo jako nějaká magie.

Na Tržišti, daleko pod nimi, zařval dav.

Toba Mixxax trhl otěžemi a zíral z okna. „Zavezu ho přímo do

Nemocnice obecného blaha. Je to příjemné místo. Nemocnici vede

Horkův osobní lékař…“

Nepřetržitě kolem nich uháněl proud aut. Prasečí spřežení

vypouštěla oblaka zelených plynů. Reproduktory řvaly. Toba ječel

do trubice vlastního komunikačního systému, ale zesílené hlasy byly

tak zkreslené, že Dura nerozuměla jedinému slovu.

Bylo to skutečně strašné. Dura, která postávala s Farrem za

Tobovým sedadlem a zírala na chaotickou změť uhánějících

dřevěných krabic, se kousala do hřbetu ruky, aby nekřičela nahlas.

Ale Tobovi Mixxaxovi se jakýmsi způsobem dařilo nejen se

vyhýbat srážkám, ale také se blížit – sice pomalu – k tomuto

obrovskému městu.

„Samozřejmě nepatří mezi nejlevnější. Mám na mysli Obecné

blaho.“ Toba se trochu neupřímně rozesmál. „Vy si ve skutečnosti

– 84 –

nemůžete dovolit ani tu nejlevnější nemocnici. Takže proč nejít do té

nejlepší.“

„Moc ti nerozumím, Tobo Mixxaxi,“ odvětila Dura. „Asi by ses

měl soustředit na řízení.“

Toba potřásl hlavou. „To jsem celý já. Přijet do města se třemi

protiprouďáky zrovna v den Velkého holdu. Ze všech dnů si vyberu

zrovna dnešek. A…“

Dura ho přestala poslouchat. Pokusila se nevnímat hrozny

uhánějících aut před sebou a soustředit se na Parz.

Samotný Jižní magnetický pól představoval dostatečně

velkolepou podívanou – připomínal ohromný artefakt, gigantický

výtvor Magnetopole a spinových linií. Vírové linie téměř kopírovaly

tvar Magnetopole, takže bylo snadné sledovat efektní zakřivení

magnetického toku. Vůbec se nepodobalo mírnému, lehkému

zakřivení Hvězdy v jejich domovské oblasti daleko proti toku. Zde,

na samém konci toku, se sbíhaly vírové linie z celého Obalu, nořily

se do masy Hvězdy kolem Pólu a vytvářely trychtýř Magnetopole,

vykreslený blikavým jiskřením vírových linií. A přímo u ústí tohoto

nesmírného trychtýře svítilo, zavěšeno ve Vzduchu, Parz City, jako

by zpochybňovalo právo Pólu na existenci.

Město mělo tvar štíhlé, zvednuté paže zakončené zaťatou pěstí.

Ta »paže« představovala dřevěnou páteř, směřující vzhůru, ven z

klesajícího víru trychtýře Pólu. »Pěst« byla složitá změť dřevěných

staveb, které se rozprostíraly na ploše mnoha tisíců výšek člověka,

čtyři veliké obruče z jakési třpytivé hmoty – »kotevní pásy«, jak je

nazýval Toba, dva vodorovné a dva svislé – tuto »pěst« obklopovaly;

Dura spatřila výztuže a vzpěry, které obruče přidržovaly.

»Pěst«, samotné město, byla děrovaná dřevěná krabice, která se

vznášela mezi obručemi. V povrchu krabice byly vyraženy brány –

kruhové, eliptické, obdélníkové – kterými proudila auta dovnitř a ven

jako malincí tvorečci, kteří se pasou na nějakém obrovském zvířeti.

U základny města se nacházely široké brány, které zjevně sloužily k

vykládce velkých dodávek. Odpudivě zely jako rozevřené, temné

tlamy. Dura si všimla, že do jedné z nich směřují kmeny, které

přivezl velký dřevařský konvoj.

– 85 –

Ze základny města tiše vyplouvaly do Vzduchu stovky

nekonečných, nádherně jiskřících proudů. Toba jí sdělil, že jsou to

stoky, řeky odpadu tisíců obyvatel Parzu.

Když se auto začalo stáčet kolem města – Toba, který nesouvisle

vřeštěl do trubice komunikačního systému, zjevně hledal bránu,

kterou by mohl vjet do města – všimla si Dura vábných záblesků

mnoha širokých šachet a vrstev budov na samotném městě.

Komplexy staveb hřadovaly i na temeni města a zmatené Duře

připadaly nádherné. Mezi těmito objekty na vrcholku Parzu dokonce

vyrůstaly malé stromy, které pocházely z Kůry. Když na ně ukázala,

Toba se usmál a pokrčil rameny. „To je Palác výboru,“ konstatoval.

„Když žijete tak vysoko v Horní Čtvrti, výdaje vás netrápí…“

Z nitra města tryskaly branami sloupy světla, které ozařovaly

prašný Vzduch obklopující Parz, takže celé město bylo obaleno

hustou, složitou sítí zelenožluté záře. Město bylo obrovské – tak

gigantické, že to Dura téměř nedokázala pochopit – ale připadalo jí

zářivé, plné Vzduchu, světel a pohybu. Kolem budov se rojily davy

lidí a proudy vzdušných aut se spirálovitě vinuly kolem věží Paláce.

Dokonce i po »paži« pod »pěstí« města, po Trnu (jak ji nazýval

Toba), který směřoval k Pólu, se po speciálních lanech nepřetržitě

sunuly drobounké vozy.

Jak se blížili, město se zvětšovalo – až nakonec vyplňovalo celé

okénko Mixxaxova auta. Duru ohromovaly podrobnosti a složitost

obrovských komplexů. Připomněla si – s podivným bodnutím

nostalgie – jakou paniku pocítila, když poprvé spatřila Tobovo auto.

Brzy se naučila paniku zvládat a téměř začala cítit převahu nad tím

slabým Tobou Mixxaxem. Ale nyní byla konfrontována s tak

ohromným množstvím neobvyklých věcí, že to přesahovalo její

chápání. Dokáže někdy tomu všemu porozumět – převezme opět

vládu nad svým osudem, vymaní se z vlivu tohoto okolí?

Tento zmatek se jí zřetelně zrcadlil ve výrazu tváře. Toba se na

ni chápavě zašklebil. „Musí toho být na tebe moc,“ prohodil. „Víš

vůbec, jak je tohle město velké? Od kraje ke kraji měří deset tisíc

výšek člověka. A to nepočítám Trn.“ Malé auto opatrně šplhalo

kolem města jako plaché vzdušné sele, které hledá místo, kde by se

mohlo napít. Toba potřásl hlavou. „Vsadím se, že deset tisíc výšek

– 86 –

člověka by udělalo dojem i na Nebešťany. Vždyť je to skoro

centimetr…“

Auto nakonec dorazilo k úzké obdélníkové bráně, která byla

vyplněna čilým dopravním ruchem. Vozidlo se prodíralo úzkým

tunelem – »ulicí«, jak jej nazýval Toba Mixxax – ve kterém se tlačili

lidé i auta, hlouběji do nitra města. Všichni tito obyvatelé Parzu byli

oděni do tlustých, těsných, barevných šatů a Duře se zdálo, že nikdo

z nich nemá strach z aut, která kolem nich proudila. Nyní se dojem

vzdušnosti a zářivosti města vytratil. Stěny ulice se uzavíraly, jako

by se auto sunulo do chladné, hluboké temnoty.

Konečně dorazili k mezeře ve stěně ulice. Brána vedla na

ozářené prostranství a Toba jí oznámil, že se jedná o vjezd do

nemocnice. Dura tiše pozorovala, jak Toba obratně klouže autem

posledními vrstvami dopravy a popohání prasata, aby opatrně zatáhla

auto do prostoru nemocnice. Když se vůz zastavil u okraje podlahy z

leštěného dřeva, Toba svázal otěže, vysoukal se ze sedadla a ve

Vzduchu se protáhl.

Farr na něj udiveně pohlédl. „Jsi unavený? Vždyť všechnu práci

odvedla prasata.“

Toba se usmál a změřil si chlapce znaveným pohledem. „Nauč se

řídit, chlapče, a zjistíš, co je to únava.“ Pohlédl na Duru. „Nicméně

teď nadchází nejtěžší část.

Tak jdeme. Potřebuji, abyste mi pomohli s vysvětlováním.“

Toba se natáhl ke dveřím. Když uvolnil západku, Dura ucouvla,

neboť očekávala prudkou změnu tlaku. Ale dveře sotva slyšitelně

sklouzly stranou. Do nitra auta pronikl závan horkého Vzduchu.

Dura pocítila svědění, jak se jí po celém těle rozevřely ochlazovací

kapiláry.

Toba se jako první ztuhle vysoukal z auta. Dura se rukama

zachytila okraje dveřního otvoru, zatáhla – a zjistila, že se kamsi řítí.

Narazila obličejem Tobovi do zad tak tvrdě, až ji zabolel nos.

Toba ve Vzduchu zakolísal. „Hej, pomalu. Nač ten spěch?“

Dura se mu omluvila. Nejistě si shlédla na ruce. Co se to děje?

Takhle špatně neodhadla vlastní síly už od dětství. Zdálo se, jako by

náhle získala ohromnou sílu… nebo jako by byla lehká jako dítě.

– 87 –

Připadala si neohrabaná, vyvedená z rovnováhy. Měla pocit, že je

zde strašlivé vedro.

Opět ztrácela sebejistotu. Podrážděně a trochu vyděšeně potřásla

hlavou a pokusila se tento drobný incident vypudit z mysli.

Nacházeli se v polokouli o průměru asi padesáti výšek člověka.

Vznášely se zde desítky vozů. Většinou byly prázdné a bez spřežení;

postroje a otěže se volně houpaly ve Vzduchu a opodál se nacházela

ohrada pro vzdušná prasata. Z jednoho auta, mnohem většího, než

bylo Tobovo, vynášeli pacienty. Zranění lidé, z nichž někteří

vypadali jako mrtví, byli zabaleni do kokonu podobných Addovu. Na

všechno dohlížel vysoký muž. Byl úplně holohlavý a na sobě měl

dlouhou, jemnou róbu. Mezi auty se spěšně pohybovali lidé – všichni

v šatech – a na tvářích se jim zračily výrazy maximálního

soustředění. Několik si jich našlo čas vrhnout na Duru a Farra

zvědavé pohledy.

Stěny z leštěného dřeva byly tak čisté, až se leskly a odrážely

zakřivené obrazy okolního shonu. Široké šachty, proražené ve

stěnách, propouštěly do nákladového prostoru zářivý Vzduch. V

šachtách se otáčela obrovitá kola bez obručí – ventilátory, sdělil jí

Toba – a do prostoru vháněla Vzduch. Dura se pomalu nadechla a

zkoumala kvalitu Vzduchu. Byl čerstvý, i když vlhce horký a

prostoupený páchnoucími fotony prasat. Ale ve Vzduchu bylo cítit

ještě cosi jiného; aroma na jednu stranu známé, na druhou cizí, které

sem zdánlivě nepatřilo…

Lidé.

To je ono. Vzduch byl naplněn všepronikajícím, zvětralým

pachem lidí. Opět si připadala jako malá holčička, stočená v nitru

Sítě a obklopená zpocenými těly dospělých i dětí. Bylo jí horko a

padala na ni klaustrofobie. Náhle si uvědomila, že zde ve městě je

obklopena větším počtem lidí, než kolik kdy žilo v jejím malém

kmeni Lidských bytostí po mnoho generací. Cítila se nahá a ztracená.

Toba se opatrně dotkl jejího ramene. „No tak,“ vyhrkl nervózně,

„vytáhněme ta nosítka z auta. Pak najdeme někoho…“

„Ale. Copak to tu máme?“ ozval se drsný, pobavený hlas s

Tobovým nabubřelým přízvukem.

– 88 –

Dura se otočila. Dva muži se prkenně vlnili Vzduchem a blížili

se k nim. Byli malí, zavalití a na sobě měli identické šaty ze silné

kůže. V rukou drželi svinuté biče a na obličejích měli masky z tuhé

kůže, které tlumily hlas a znemožňovaly spatřit výrazy tváří.

Obě tyto anonymní bytosti si Duru a Farra měřily zkoumavými

pohledy.

Dura spustila paže k bokům. Provaz, který si vzala na lov, měla

stále omotaný kolem pasu. Na zádech cítila mírný tlak nože a čisticí

škrabky. Přítomnost těchto známých věcí ji uklidnila, ale –

pomineme-li malý nožík – všechny jejich zbraně zůstaly v autě.

Pitomost, taková pitomost; co by asi řekl Logue? Dura ucouvla

Vzduchem a pokusila se najít volnou cestu zpět k autu.

Toba spustil: „Pánové, jsem občan Mixxax. Přivezl jsem do

nemocnice pacienta. A…“

Strážný, který na ně prve pokřikoval, zavrčel: „Kde je ten

pacient?“

Toba ukázal k autu. Muž nedůvěřivě nakoukl dovnitř. Pak se

vyklonil z auta a pod maskou zjevně nakrčil nos. „Žádného pacienta

nevidím. Vidím protiprouďáka. A tady…“ – mávl rukojetí biče k

Duře a Farrovi – „vidím další dva plus prasečí prdel v

podvlíkačkách. Ale nevidím žádné pacienty.“

„Máte pravdu,“ vysvětloval Toba trpělivě, „že tihle lidé

pocházejí z protiproudu. Ale ten stařec je ošklivě zraněn. A…“

„Tohle je nemocnice,“ odvětil strážný chladně. „Žádná zatracená

zoologická zahrada. Tak si ta zvířata odsud odveď.“

Toba si povzdechl a pozvedl ruce, zjevně se snažil nalézt vhodná

slova.

Strážný začal ztrácet trpělivost. Naklonil se k Duře a rukou v

rukavici ji dloubl do ramene. „Řekl jsem odveď si je odsud. Nebudu

to říkat…“

Farr vyrazil. „Nech toho,“ vyhrkl a lehce do strážného strčil.

Muž proletěl Vzduchem a narazil do dřevěného panelu stěny.

Zbytečný bič se vlnil za ním.

Reakce Farra odstrčila. Udiveně si shlédl na ruce.

Druhý strážný začal rozmotávat bič. „Nu, chlapečku,“ prohodil

tiše, „možná by ti pár otoček kola pomohlo zjistit, kam patříš.“

– 89 –

„Hele, tohle se nemělo stát,“ vyhrkl Toba. „Nechtěl jsem, aby se

něco takového přihodilo. Prosím; já…“

„Sklapni.“

Dura zaťala pěsti, připravena vyrazit. Nepochybovala, že s

Farrem na toho muže budou stačit, ať už má koženou zbroj nebo ne –

zvláště díky té ohromné nové síle, kterou zde, jak se zdálo, získali. V

Parz City bylo jistě více strážných než jen dva a za příštích pár minut

by Dura mohla čelit stovce nejasných a temných způsobů řešení této

situace, které by se z incidentu rozvíjely jako strašné květiny z

Kůry… Ale tohle byla momentálně jediná situace, kterou mohla

ovlivnit.

Strážný pozvedl bič na bratra. Dura sáhla po noži a připravila se

ke skoku…

„Počkejte. Nechte toho.“

Dura se pomalu otočila; strážný skláněl bič.

Blížil se k nim muž – vysoký, oblečený v pěkné, ale umazané

róbě, s hlavou otřesně zbavenou všech vlasových trubiček – který

dohlížel na vykládání druhého auta a vydával příkazy. Dura si

všimla, že Toba poníženě ucouvl. Strážný pohlédl na Duru a Farra se

zklamanou dychtivosti.

Dura se zeptala: „Kdo jsi? A co chceš?“

Nově příchozí se zamračil. Dura usoudila, že je asi v Loguově

věku. „Kdo jsem? Už je to dávno, co se mě na to někdo zeptal.

Jmenuji se Muub, drahoušku. A jsem správce nemocnice.“ Vážně si

ji prohlížel. „A ty jsi protiprouďák, že?“

„Ne,“ odsekla. To slovo ji náhle hluboce uráželo. „Já jsem

Lidská bytost.“

Usmál se. „To jistě.“ Krátce pohlédl na strážné a pak se otočil k

Tobovi Mixxaxovi. „Občane, co se tady udalo? Ve své nemocnici

nemám rád zmatky; i bez nich máme spoustu práce.“

Toba se uklonil; zdálo se, že se chvěje. Pozvedl ruce před

hrudník, jako by se náhle styděl, že je ve spodním prádle. „Ano.

Omlouvám se, pane. Jsem Toba Mixxax a vedu stropní farmu asi

třicet metrů proti toku a já…“

„Tak ven s tím,“ pobídl ho mírně Muub.

– 90 –

„Našel jsem zraněného protiprouďáka… zraněného člověka.

Odvezl jsem ho do města. Je v autě.“

Muub se zamračil. Pak proklouzl k autu a vsunul dovnitř hlavu a

ramena. Dura si všimla, že správce si Addu pozorně prohlíží. Zdálo

se, že je fascinován oštěpy a sítěmi Lidských bytostí, předměty, které

použili k sestavení provizorních dlah.

Adda otevřel jedno oko. „Odprejskni,“ zašeptal Muubovi do

tváře.

Duru napadlo, že správce se na Addu dívá, jako by byl pijavice

nebo poraněný pavouk.

Muub se vyklonil z auta. „Ten muž je vážně zraněn. Pravou

paži…“

„Já vím, pane,“ odvětil Toba nešťastně. „Proto jsem si myslel…“

„Sakra, člověče,“ zabručel Muub beze stopy rozhořčení, „jak si

myslíš, že zaplatí? Vždyť to jsou protiprouďáci!“

Toba sklonil hlavu. „Pane,“ hlas se mu chvěl, ale tvářil se

odhodlaně, „je Trh. Žena i chlapec jsou silní a v kondici. A jsou

zvyklí na těžkou práci. Našel jsem je na Kůře, pracovali v

podmínkách, které by žádný kuli nevydržel.“ S hlavou odvrácenou

od ostatních zmlkl.

Muub si otřel umazané prsty o róbu a nepřítomně zíral do nitra

auta. Nakonec tiše prohodil: „Dobrá. Občane Mixxaxi, odnes ho

dovnitř… Strážný, pomoz mu. A vezměte s sebou i tu ženu s

chlapcem. Mixxaxi, dávej na ně pozor; pokud způsobí nějaký zmatek

nebo se proviní proti řádu nemocnice, poženu tě k odpovědnosti.“

Zdálo se, že se Mixxaxovi trochu zvedla nálada. „Ano, pane.

Děkuji.“

Do prostoru nemocnice vplulo další auto, které očividně

přiváželo nové pacienty. Muub se s výrazem unavené odhodlanosti

odvlnil.

– 91 –

7

Toba váhavě nabídl Duře s Farrem, aby zůstali v jeho domě ve

městě, dokud Addovi v nemocnici neošetří zranění. Dura nejdříve

odmítla, ale Toba na ni vrhl podrážděný pohled. „Nemáte na

vybranou,“ vyštěkl. „Věř mi. Kdybyste měli, řekl bych ti to. Musím

se začít starat sám o sebe… Hele, nemáte kam jít, nemáte peníze –

dokonce ani šaty.“

„Neprosíme se o milodary.“

„Namyšlení divoši,“ odsekl kysele Toba. „Víš, jak dlouho by

trvalo, než by vás sebrali pro potulku? Strážné jsi už viděla v

nemocnici. A do nemocnice přijímají ty se zvlášť mírným chováním.

Povaleči tu nejsou v oblibě. Žádné desátky Výboru, žádné místo ve

městě, jak se říká… Než byste se rozkoukali, skončili byste na

nucených pracích na stropních farmách Výboru, nebo byste dopadli

ještě hůř. A kdo by pak zaplatil účty za ubohého starého Addu?“

Duře došlo, že skutečně nemají na vybranou. Vlastně si

uvědomila, že mají zatraceně dost důvodů být tomuto podrážděnému

mužíkovi vděční – kdyby jim nenabídl bydlení, mohli by se dostat do

vážných problémů. Takže přikývla a rozpačitě se pokusila vysoukat

ze sebe slova díků.

Toba zabručel: „Tak si vlezte do auta.“

Odvážel je přeplněnými ulicemi od nemocnice. Ulice – dřevem

obložené koridory o různé šířce – pro Duru představovaly zmatené

bludiště a po několika zabočeních zcela ztratila orientaci. Všude se

pohybovali lidé i auta a Tobovo spřežení vzdušných prasat nejednou

narazilo do spřežení jiných aut a Toba musel mocně přitahovat otěže.

Neustále vřískaly hlasy zesílené komunikačním systémem. Tady ve

městě nechal Toba dveře auta otevřené. Vzduch v ulicích byl hlučný,

– 92 –

hutný, horký a ztěžklý pachem lidi a vzdušných prasat. Prachem a

zelenými oblaky tryskajících pšouků zářily kužely světla.

Konečně nechali nejfrekventovanější ulice za zády a dorazili do

oblasti, která se zdála poměrně klidnější – nebyla tak zaplněná

uhánějícími auty a kvičícími prasaty. Zde byly koridory ulic široké a

lemovaly je řady úhledných dveří a oken, které označovaly obytné

buňky. Původně byly všechny totožné, ale vlastníci si je různě

vyzdobili. Některé měly v oknech kulovité košíky s malými

rostlinkami, jiné složité rytiny na dveřích a další vylepšení. Mnohé

řezby představovaly Obal za městem. Dura rozeznala vírové linie,

stromy na Kůře, lidi, kteří se šťastně vlnili čistým Vzduchem. Duře

připadalo podivné, že tito lidé touží po volném Vzduchu a uzavírají

se v zatuchlých dřevěných krabicích.

Toba trhl otěžemi a hladce projel autem širokou, otevřenou

branou na místo, které označil jako »parkoviště«. Zpomalil vůz.

„Konečná.“ Dura s Farrem se na něj zmateně otočili. „Tak jdeme.

Vystupte. Obávám se, že odsud se budete muset vlnit.“

Parkoviště představovala velká, špinavá hala. Stěny byly

potřísněné prasečími výkaly a otřískané mnoha nárazy aut. Ve

Vzduchu viselo půl tuctu opuštěných aut a třicet či čtyřicet prasat se

strkalo v rozlehlém prostoru uzavřeném řídkou sítí. Dura si všimla,

že zvířata vypadají docela spokojeně; šplhala po sobě a pokojně

přežvykovala kousky žrádla, které se vznášely ve Vzduchu.

Toba uvolnil řemení kolem vlastních prasat a jedno po druhém

odvedl do uzavřeného prostoru. Vždy zvedl chlopeň v síti, prostrčil

prase dovnitř a pokaždé se ujistil, že chlopeň opět pevně uzavřel.

Když byl hotov, otřel si ruce do šortek. „A je to. Brzy je někdo

přijde nakrmit a oškrábat.“ Začichal, vrhl pohled na špinavé stěny

parkoviště a poznamenal: „Příšerné místo, že? A nevěřili byste, jaký

je čtvrtletní nájem. Ale co se dá dělat? Na ulicích je tolik zákazů

parkování, že je téměř nemožné najít volné místo. Ne že by to

některé lidi odradilo…“

Dura se pokusila sledovat tok jeho myšlenek. Ale stejně jako

většina Tobových poznámek jí ani toto prohlášení nedávalo příliš

smysl a kromě toho předpokládala, že informace, s nimiž se zde bude

setkávat, jsou přece jen trochu složité.

– 93 –

Po chvilce, když se Toba od Lidských bytostí, které na něj tiše

zíraly, nedočkal odpovědi, povzdechl si a odvedl je z parkoviště zpět

na ulici.

Dura s Farrem následovali svého hostitele křivolakými ulicemi.

Vlnění jim zde připadalo podivně obtížné. Magnetopole nejspíš

nedosahovalo takové síly jako vně města. Dura si dobře

uvědomovala pohledy lidí. Když míjeli podivně uniformní dveře a

okna, občas zahlédla hubené tváře, které se za nimi otáčely. Měla

pocit, že se jí upřené pohledy obyvatel Parz City zavrtávají do zad a

musela se přemáhat, aby se prudce neotočila a nečelila skrytým

hrozbám.

Po očku sledovala Farra, ale chlapec vypadal méně vystrašený

než ona. Rozhlížel se vykulenýma očima, jako by ho všechno kolem

neskutečně fascinovalo. Jeho nahé údy a ladné, energické vlnění

vypadaly na tomto stěsnaném, lehce ošuntělém místě jaksi

nepatřičně.

Po několika minutách se Toba zastavil přede dveřmi stěží

odlišnými od stovek jiných. „Tady bydlím,“ vysvětlil a v hlase mu

zazněl podivně omluvný tón. „Ne tak vysoko v Horní Čtvrti, jak

bych si přál. Ale je to můj domov.“ Zalovil v kapse šortek a vytáhl

malý, umně vyřezávaný dřevěný předmět. Vsunul jej do otvoru ve

dveřích, otočil jím a pak odsunul dveře stranou. Zevnitř se linula

vůně teplého jídla a zelené světlo dřevěných svítilen. „Ito!“

Ke dveřím se svižně přivlnila malá, baculatá žena. Tobova

manželka měla na sobě volný oděv z jakési pestrobarevné látky a

vlasy si z čela stáhla dozadu. Vypadala stejně stará jako Dura,

ačkoliv – kupodivu – ve vlasech neměla ani náznak žluté barvy. Žena

se na Tobu usmála, ale když spatřila protiprouďáky, úsměv okamžitě

zmizel. Toba sepjal ruce. „Ito, musím ti něco vysvětlit…“ Ito si

Lidské bytosti ostře přeměřila od hlavy k patě; zaznamenala nahotu,

rozcuchané vlasy a osobní zbraně. „Ano, budeš mít co vysvětlovat,“

vyštěkla.

Tobovo bydliště představovala dřevěná krabice, která napříč

měřila asi deset výšek člověka. Lehkými přepážkami a barevnými

– 94 –

závěsy byla rozdělena na pět menších pokojů; každý pokoj příjemně

ozařoval nukleární žár dřevěných lampiček.

Toba Lidským bytostem ukázal místo, kde se mohly očistit –

pokoj obsahoval zešikmené žlaby na výkaly a kulovité mísy s

navoněnou látkou. Když Dura s Farrem v tomto podivném pokoji

osaměli, pokusili se použít žlabů. Dura zatáhla za malé páčky, které

jim Toba ukázal, a jejich výkaly s bubláním zmizely trubicemi do

tajuplných střev města. Bratr se sestrou s otevřenými ústy nakukovali

do žlabů a pokoušeli se zjistit, kam odpad zmizel.

Když byli hotovi, Toba je odvedl do pokoje uprostřed malého

obydlí. Ve středu místnosti se vznášela dřevěná koule; na ní byla

upevněna držadla a do povrchu vydlabány prohloubeniny o velikosti

pěsti. Ito, která se převlékla do lehčí, volné róby, naložila do

prohlubenin jakési horké jídlo neurčitého složení. Usmála se na ně,

ale rty měla stažené do úzké linky. V místnosti již čekal i třetí člen

rodiny – Tobův syn, který jim byl představen jako Cris. Vypadal

trochu starší než Farr a oba chlapci se zvědavě měřili upřímnými,

docela přátelskými pohledy. Duře připadal Cris svalnatější než

většina obyvatel města. Dlouhé, splývavé vlasy nesly známky

žlutého zbarvení, jako by byl předčasně zestárlý; ale barva byla

zřetelná i v matném světle lamp, takže Dura usoudila, že je má

nabarvené.

Ito protiprouďáky pozvala ke kulovitému stolu. Dura, která byla

stále nahá a vzadu za pasem měla pořád zastrčený nůž, se v tomto

malém, úhledném pokoji cítila veliká, neohrabaná a ošklivá. Neustále

si uvědomovala pólem zvýšenou sílu svých svalů a bála se čehokoli

dotknout nebo se rychle pohnout, aby něco nerozbila.

Dura si po Tobově příkladu strkala jídlo do úst malými

dřevěnými nástroji. Pokrm byl horký a neznámý, ale velmi voňavý.

Jakmile začala jíst, uvědomila si, jak strašlivý má hlad – vlastně

nehledě na těch několik kousků chleba, které Toba nabídl Addovi

během cesty do města, nejedla nic od toho nešťastného lovu – a jak

dávno se to nyní zdálo!

Jedli v tichu.

Po jídle zavedl Toba Lidské bytosti do malé místnosti v jednom

rohu domu. Jediná lampa vrhala dlouhé stíny a v místnosti se

– 95 –

vznášely dva kokony. „Vím, že je ten pokoj malý, ale pro vás dva by

tu mělo být místa dost,“ prohlásil. „Doufám, že se vám bude dobře

spát.“

Obě Lidské bytosti vlezly do kokonu; Duru zahřála na kůži

měkká látka.

Toba Mixxax se natáhl po lampičce – pak zaváhal. „Chcete,

abych vypnul světlo?“

Duře ta otázka připadala podivná. Rozhlédla se, ale tak hluboko

v nitru Parz City nebyly žádné kanálky, které by přiváděly světlo, ani

přístup k otevřenému Vzduchu. „To by tu ale byla tma,“

poznamenala pomalu.

„Ano… My spíme ve tmě.“

Dura za celý svůj život ve tmě nikdy nebyla. „Proč?“

Toba se zatvářil zmateně.

„Nevím… Nikdy jsem o tom nepřemýšlel.“ Stáhl ruku od lampy

a přátelsky se na ně usmál. „Dobře se vyspěte.“ Zavřel za sebou a

čile se odvlnil.

Dura se v kokonu zavrtěla, odvázala si od pasu provaz a volně ho

omotala kolem jednoho úvazu kokonu. Na provaz připevnila nůž

dostatečně blízko, aby ho v případě potřeby měla po ruce. Pak se

zachumlala hlouběji do kokonu a konečné si protáhla ruce. Byl to

zvláštní pocit být čímsi úplně obalen, ale cítila se podivně pohodlně.

Vrhla zkoumavý pohled na bratra. Ten už s hlavou přitisknutou

na prsa spal. Duru zalila vlna ochranitelského citu – nicméně si

smutně uvědomila, že ochranu potřebuje spíše ona. Zdálo se, že Farr

je divům a záhadám tohoto složitého místa daleko otevřenější a

přístupnější a nasává je mnohem dychtivěji než ona.

Dura si povzdechla a zuby nehty se držela zbytku rozptýleného

ochranitelského pudu. Dozor nad bratrem jí aspoň trochu umožňoval

zapomenout na svůj vlastní pocit osamění a strachu. Možná jakýmsi

zvláštním způsobem, pomyslela si ospale, potřebovala Farra daleko

více než on ji. V tichu pokoje si začala uvědomovat zvuky, které

přicházely zpoza okolních stěn. Slyšela Tobovo mumlání a

přeskakující hlas jeho syna. Pak jako by okruh jejího vědomí

expandoval za hranice tohoto bytu, takže slyšela tiché zvuky,

podobné bzučení hmyzu, súra tisíců lidí v tomto ohromném lidském

– 96 –

úlu, který ji obklopoval. Jak dřevo pracovalo, stěny tiše vrzaly a

Dura měla pocit, jako by kolem ní dýchalo celé město.

Brzy jí v kokonu začalo být horko a cítila se stísněně. Rozmrzele

vystrčila ruce do podstatně chladnějšího Vzduchu. Trvalo jí dlouho,

než konečně usnula.

Další den se Ito tvářila trochu přátelštěji. Když jim dávala najíst,

prohlásila: „Dnes nemusím do práce…“

„Kde pracuješ?“ zeptala se Dura. „V dílně hned za Pall Mall.“

Při myšlence na práci jí úsměv z tváře zmizel a Ito se zatvářila

otráveně. „Dělám interiéry aut. A jsem ráda, když mám trochu

volného času. Občas mívám na konci směny pocit, že z prstů už

nikdy nesmyji pach dřeva…“

Pozorně naslouchala. Řeč těchto lidí z města jí připadala jako

pořádně zašmodrchaný rébus a Duru zajímalo, kdy konečně začne

všechno chápat. „Co jsou to Pall Mally?“

Cris se rozesmál. „To nejsou Pall Mally. To je název – Pall

Mall.“

„No tak,“ tišila Ito syna. „To je ulice, drahoušku, hlavní třída,

která vede od Paláce k Tržišti… Všechno ti musí připadat pěkně

podivné. Co kdyby ses se mnou šla projít a trochu si prohlédla

město?“

Dura nejistě pohlédla na Tobu. Přikývl. „Jen jdi. Já musím

zpátky na stropní farmu, ale ty si to tu užij. Pár dní potrvá, než

budete moci Addu navštívit. A Cris se může postarat o Farra.“

Ito si pochybovačně měřila Duřiny nahé údy. „Ale myslím, že

takhle bys ven chodit neměla. Nahota je v pořádku, pokud chceš

někoho šokovat – ale na Pall Mall?“

Ito Duře půjčila jedny své šaty, jednodílnou kombinézu z

jakéhosi měkkého, pružného materiálu. Látka byla na dotek hladká a

příjemná, ale když si Dura zapnula přední uzávěr, začala se cítit

podivně stísněně a klaustrofobicky. Zkusmo se pokusila zavlnit

pokojem. Látka jí šustila o kůži a švy omezovaly pohyb.

Po chvilce přemýšlení si kolem pasu omotala svůj ošuntělý

provaz a dřevěný nůž se škrabkou zasunula dovnitř kombinézy.

– 97 –

Dotek těchto známých předmětů jí dodával o něco větší pocit

bezpečí.

Cris ji pozoroval se skeptickým úšklebkem. „Nůž nebudeš

potřebovat. Víš, tady nejsi v protiproudu.“

Ito ho opět okřikla. Oba dospělí se zdvořile zdrželi komentáře.

Ženy odešly s Tobou z domu a ponechaly Farra s Crisem o

samotě. Toba odvedl ženy k autu, které čekalo na »parkovišti«. Dura

mu pomohla zapřáhnout čerstvá prasata z ohrady.

Toba je vezl novým bludištěm neznámých ulic. Tichou obytnou

zónu brzy ponechali za zády a dorazili do rušné centrální oblasti.

Dura se snažila sledovat cestu, ale záhy opět ztratila orientaci. Byla

zvyklá řídit se podle ohromných charakteristických rysů Obalu:

vírových linií, Pólu a Kvantového moře. Předpokládala, že umění

pohybovat se v této změti dřevěných koridorů je dovednost, kterou

děti z Parzu zcela jistě ovládají od narození, ale kterou by se ona

musela učit několik měsíců.

Toba je mezitím vyvezl na nejširší třídu. Její stěny, které byly od

sebe vzdáleny přinejmenším sto výšek člověka, lemovaly zeleně

zářící lampy a úhledná okna a dveře. Toba vyjel z proudu aut a trhl

otěžemi. „A jsme tady – na Pall Mall,“ oznámil. Objal Ito. „Musím

odjet na farmu. Vrátím se za pár dní. Dobře se bavte…“

Ito s Durou vystoupily z auta. Dura nejistě pozorovala, jak se vůz

opět zařadil do dopravního ruchu.

Tato ulice byla největším uzavřeným prostorem, jaký kdy Dura

viděla. Jistě to byl největší otevřený prostor ve městě. Tento

nesmírný vertikální tunel byl přecpaný auty a lidmi a plný hluku a

světel. Obě ženy se vznášely poblíž zdi. Dura zpozorovala, že stěnu

lemují krásně zdobená okna s vyrytými nápisy. Za okny se nacházela

spousta mnohobarevných šatů, vaků, škrabek, lahví a koulí, dovedně

vyřezávaných svítidel a krásně zdobených výrobků, o kterých Dura

ani netušila, k čemu slouží. Kolem stěny se hemžily stovky lidí jako

stádo vyhladovělých zvířat. Vzrušeně rozprávěli a nořili se do

bezpočtu dveří.

Ito se usmála. „Obchody,“ konstatovala. „Z té tlačenice si nic

nedělej. Takhle to tu vypadá vždycky.“

– 98 –

Všechny čtyři stěny třídy lemovaly »obchody«. Protější stěna,

vzdálená celých sto výšek člověka, připomínala díky prašnému

Vzduchu trochu nezřetelnou mozaiku barev a ustavičného pohybu.

Po celé délce zářily řady svítilen a z bočních ulic vybíhaly hranoly

světel.

Pall Mail tepala dopravním ruchem. Zpočátku se Duře zdálo, že

se auta, která se kolem hemžila a vřískala, pohybují chaoticky, ale

pomalu si začala uvědomovat určitá schémata: všimla si, že několik

proudů se pohybuje nahoru a dolů rovnoběžně se stěnami ulice. Co

chvíli vozy velmi nebezpečně, aspoň Duře to tak připadalo,

přejížděly z jednoho proudu do druhého nebo z Pall Mall odbočovaly

do postranních ulic. Vzduch byl plný zelených pšouků a prasečího

kvičení. Dura chvíli sledovala, jak Toba odjíždí, ale auto se jí brzy

ztratilo ve víru dopravních pruhů.

Ve Vzduchu převládal silný, téměř nesnesitelně nasládlý pach.

Duře připomněl vůni ručníků v Itině koupelně.

Ito ji popadla za paži a táhla k obchodům. „Pojď, drahoušku.

Lidé už na nás začínají zírat.“

Dura nedokázala odtrhnout zrak od lidí, kteří se tísnili v

obchodech. Muži i ženy byli oděni do výstředně zbarvených hávů a

kombinéz, které odhalovaly záblesky kůže. Všude se hemžili lidé

ověšení šperky, s klobouky na hlavě a vlasy vytvarovanými do

obrovitých, pestrobarevných účesů.

Ito Duru provedla několika obchody.

Ukazovala jí šperky, ozdoby, krásné klobouky a šaty. Dura se

zboží dotýkala. Jemné rukodělné zpracování ji naplňovalo úžasem,

ale vůbec nedokázala pochopit Itino trpělivé vysvětlování, k čemu se

všechny ty věci používají.

Časem se Dura začala trochu nudit a tak se ženy vrátily na hlavní

třídu. „Zajdeme na Tržiště,“ prohlásila Ito. „Tam se ti bude líbit.“

Přidaly se k proudu lidí, který víceméně mířil k dolnímu konci

Pall Mall v nejhlubším nitru města. Téměř okamžitě udeřilo Duru do

zad cosi měkkého a kulatého. Prudce se otočila, zašmátrala v šatech a

neohrabaně hledala nůž.

Kolem ní spěchal muž v rozevláté, zářivé róbě. V měkkých

bílých rukou svíral otěže dvou tlustých selat, která ho nedůstojně –

– 99 –

aspoň Duře to tak připadalo – táhla za sebou; nohy se mu komíhaly v

oblacích zelených pšouků. A právě jedno ze selat uhodilo Duru do

zad.

Když ji muž míjel, sotva na ni pohlédl.

Ito se ušklíbla.

„Co je s ním? Copak se nemůže vlnit jako každý druhý?“

„Samozřejmě, že může. Ale může si dovolit nedělat to.“ Ito nad

Duřinou nechápavostí zavrtěla hlavou. „Pojďme, trvalo by příliš

dlouho, než bych ti to vysvětlila.“

Dura začichala. Nyní byl nasládlý pach ještě silnější. „Co je to?“

„Prasečí prdy. Pochopitelně parfémované…“

Lehce se vlnily ulicí. Duře byly nepříjemné trapné pomlky, které

mezi ní a tou vlídnou ženou občas zavládly – ale obě ženy toho měly

tak málo společného.

„Proč žijete ve městě?“ zeptala se Dura. „Chci říct, když má

Toba farmu tak daleko…“

„Nu, já mám vlastní práci,“ prohlásila Ito. „Farma je rozlehlá, ale

na špatném místě. Přímo na okraji provincie, tak daleko proti toku,

že je těžké přinutit kulie, aby tam pracovali, protože se bojí…“ náhle

se zarazila.

„Protože se bojí protiprouďáků.“ Dura mávla rukou: „Tím se

netrap.“

„Farma vynáší míň,“ pokračovala Ito, „než by měla. A dneska je

všechno tak drahé…“

„Ale vždyť můžete žít na své farmě.“ Tato myšlenka připadala

Duře samozřejmá. Zamlouval se jí nápad pobývat v otevřeném

prostoru, daleko od této stěsnané chodby – a zároveň být obklopena

zušlechťovaným okolím, ve kterém panuje jakýsi řad; vědět, že

území, které ovládáš, se rozpíná kolem tebe na stovky výšek člověka

daleko.

„Možná,“ odvětila Ito váhavě. „Ale kdo by chtěl být nadosmrti

farmářem? Taky musíme myslet na Crisovo vzdělání.“

„Mohli byste ho učit sami.“

Ito shovívavě potřásla hlavou. „Ne, drahoušku, ne tak dobře jako

učitelé. A ti jsou pouze tady, ve městě.“ Na tvář se jí vrátil unavený,

ztrápený výraz. „A já jsem rozhodnuta poskytnout Crisovi to nejlepší

– 100 –

vzdělání, jaké si můžeme dovolit. A dotáhnout to do konce, navzdory

jeho představám o surfování.“

Surfování?

Dura ztichla a pokoušela se všechny tyto informace rozluštit.

Ito se rozzářila. „Kromě toho – při vší úctě k tobě a tvým lidem,

drahoušku – bych nechtěla žít na nějaké vzdálené farmě, když můžu

být obklopena tady tím vším kolem. Obchody, divadly, univerzitními

knihovnami…“ Zvědavě na Duru pohlédla. „Vím, že to všechno je ti

cizí, ale copak necítíš, jak to tu všechno kypí životem? A kdybychom

se jednoho dne mohli přestěhovat trochu výše do Horní Čtvrti…“

„Do Horní Čtvrti?“

„Blíž k Paláci.“ Ito ukázala vzhůru, směrem, odkud přišli. „Na

vrcholek města. Ta část města nad Tržištěm se jmenuje Horní Čtvrť.“

„A pod Tržištěm…“

Ito zamrkala. „Tedy, to je, samozřejmě, Dolní Čtvrť. Tam je

Přístav, dynamové hangáry, nákladové otvory a odpadní stoky.“

Odfrkla si. „Nikdo by tam dobrovolně nežil.“

Dura se trpělivě vlnila. Na nohou a zádech ji škrábal nezvyklý

oděv.

Jak klesaly, stěny Pall Mall se rozestupovaly jako rozevřené

hrdlo a ulice hladce přecházela v kulovitý prostor Tržiště, asi dvakrát

širší než Pall Mall. Zdálo se, že na Tržišti končí nejen Pall Mall, ale i

desítky dalších ulic, v nichž panoval čilý dopravní ruch. Proudy aut a

lidí se zmateně proplétaly. Dura pozorovala, jak se v tom prašném a

hlučném chaosu řidiči vyklánějí z aut a řvou na sebe nesrozumitelné

nadávky. Prostorem se táhly řady malých pestrobarevných krámků.

Stánkaři se vznášeli ve všech možných úhlech, mávali zbožím a

hulákali na kolemjdoucí.

Uprostřed Tržiště se nacházelo dřevěné kolo asi o průměru výšky

člověka. Bylo připevněno na obrovské dřevěné hřídeli, která

procházela napříč halou skrze chaoticky rozmístěné stánky. Duru

napadlo, že hřídel musí být vytesána z jediného kůrového stromu a

podivovala se tomu, jak se tesařům podařilo dostat ji do nitra města.

Kolo mělo pět příčlí, na kterých se volně komíhaly provazy. Tvar

kola připadal Duře známý a po chvilce si vzpomněla na zvláštní malý

– 101 –

talisman, který nosil Toba kolem krku, na muže, který byl na kole

roztažen. Neměl i talisman pět příčlí?

„Copak to není skvělé?“ zvolala nadšeně Ito. „Tyhle malé stánky

nevypadají bůhvíjak, ale můžeš tu udělat skutečně dobrý obchod.

Mívají zde kvalitní věci i…“

Dura si uvědomila, že couvá zpět k Pall Mall. Zde, v nitru tohoto

obrovského města, v hluku, horku a neustálém pohybu se jí zdálo, že

ji dav rozmačká.

Ito se k ní přivlnila a vzala ji za ruku. „No tak,“ chlácholila

vyděšenou Duru. „Najdeme si nějaký tišší koutek a dáme si něco k

jídlu.“

V Crisově pokoji panoval nepořádek. Jako svlečená kůže se

Vzduchem vznášely křiklavě barevné kusy oděvu. Mezi volně

plandajícími rukávy a nohavicemi se ve světle lampy třpytily láhve s

barvou na vlasy. Cris si zkušeně razil cestu tímto chaosem a

odstrkával šaty stranou. Farr se po vstupu do pokoje cítil dost

nepříjemně. Ze stísněného prostoru a kusů oděvů, které mu zlehka

přejížděly po kůži, propadal klaustrofobii.

Cris si jeho výraz vyložil špatně. „Omluv ten bordel. Rodiče mi

pořád nadávají. Ale zdá se, že prostě nedokážu všechno to haraburdí

uklidit.“ Prohnul se a oběma nohama kopl do hromady šatstva. Šaty

se schumlaly do koule a ta přistála v jednom rohu, takže se v pokoji

vytvořil alespoň jakýsi volný prostor. Farr si však všiml, že se šaty

okamžitě začaly pomalu rozbalovat a slepě natahovat prázdné

rukávy.

Farr se rozhlédl a přemítal, co by měl říct. „Některé tvé věci jsou

– skvělé.“

Cris na něj vrhl zvláštní pohled. „Jo, skvělé. No, ale zdaleka ne

tak skvělé, jak by mohly být, kdybychom měli více peněz. Ale je

těžká doba. Ta je vždycky těžká.“ Ponořil se do hromady šatstva a

rukama ji rozhrnoval, zjevně cosi hledal. „Řekl bych, že tam, kde jsi

vyrůstal, peníze nic neznamenají, že?“

„Ne,“ potvrdil Farr, který si pořád nebyl jist, co ty peníze vlastně

jsou. Kupodivu v Crisově hlase zaslechl závist.

– 102 –

Chlapec vytáhl z mračna oděvů prkno. Tenký, rovný kus dřeva

měřil na délku asi výšku člověka. Prkno mělo zaoblené okraje a v

hladkém povrchu drážky k uchycení. Farr spatřil na dokonale

vyleštěném dřevě svůj odraz. Povrch prkna byl vykládaný tenkou

pavučinkou jakéhosi blýskavého materiálu. Cris zamilovaně přejel

rukou po prkně. Farra napadlo, že to vypadá, jako by hladil nějakou

svou lásku. „To zní dobře,“ poznamenal Cris.

„Co?“

„Život v protiproudu.“ Cris na Farra nejistě pohlédl.

Chlapec z protiproudu opět nevěděl, co na jeho poznámku

odpovědět. Přelétl zrakem místnost plnou předmětů – byl ochoten se

vsadit, že si Cris žádný z nich nevyrobil – a pak upřel pohled na

Crisovu podsaditou, dobře živenou postavu.

„Tím chci říct, že jste tam tak svobodní. “ Cris přejel dlaní po

hraně naleštěného prkna. „Hele, příští rok skončím školní docházku.

A co pak? Rodiče možná nebudou mít dost peněz na mé další

vzdělání – aby mě poslali na Univerzitu nebo na lékařské studium.

Kromě toho ani na jedno nemám buňky.“ Zasmál se, jako by na to

byl pyšný. „Takoví jako já mají jen tři možnosti.“ Začal vypočítávat

na jemných prstech bez jediného mozolu. „Pokud seš blbej, skončíš v

Přístavu a budeš v Podobalu lovit jadřák – nebo budeš možná těžit

dřevo nebo bys mohl skončit u odpadních výpustí. Cokoli z toho. Ale

pokud jsi trochu chytřejší, mohl by ses dostat k úředníkům. Nebo –

pokud nemůžeš zastávat nic z toho a nechceš pracovat pro Výbor –

můžeš jít vlastní cestou. Zřídit si stánek na Tržišti. Nebo vést stropní

farmu jako můj otec nebo stavět auta jako matka. A celý život dřít do

úmoru a většinu vydělaných peněz odvést Výboru jako desátek.“

Pokrčil rameny a přitulil se k prknu; v hlase mu zazněla

malomyslnost. „A to je všechno. Žádné velké možnosti, že?“

Kdyby Farr zavřel oči, dokázal by si představit, že naslouchá

starému, životem znavenému člověku, jako je Adda, a ne chlapci,

který má život před sebou. „Ale město ti aspoň zajišťuje jídlo,

pohodlí a bezpečí.“

„Ne každý chce žít v pohodlí. Nenabízí snad život i jiné

možnosti?“ Znovu na Farra pohlédl s tím zvláštním nádechem

závisti. „Takové, jaké mi nabízí surf ování… Život v protiproudu

– 103 –

musí být tak – zajímavý. Každý den se budit v otevřeném prostoru.

Nikdy nevědět, co den přinese. Muset si vlastníma rukama obstarávat

potravu…“ Když Cris hovořil, shlížel na své hladké, jemné ruce.

Farr nevěděl, co mu odpovědět. Považoval lidi z města za

moudré a šokovalo ho, když jeden z nich vykládal takové hovadiny.

Ve snaze přerušit trapnou chvilku ukázal na prkno, které Cris

stále houpal v náručí. „Co to je?“

„Moje prkno. Surfovací prkno.“ Cris zaváhal. „Tys ještě žádné

neviděl?“

Farr se natáhl a přejel špičkami prstů po naleštěném povrchu.

Prkno bylo opracováno tak dokonale, že sotva cítil nerovnosti dřeva.

Měl pocit, že se dotýká kůže novorozeněte. Prkno bylo vykládané

síťovím zářivých nitek v tak mělkých drážkách, že byly na dotek jen

stěží rozeznatelné.

„Je nádherné.“

„Ano.“ Cris se zatvářil pyšně. „Není nejdražší, jaké se dá sehnat,

ale věnoval jsem mu zatracenou spoustu práce. A teď jsem

přesvědčený, že na téhle straně Pall Mall nikdo lepší prkno nemá.“

Farr zaváhal, protože se díky vlastní nevědomosti cítil trapně. „A

k čemu je?“

„Na surfování.“ Cris nastavil prkno vodorovně a lehce je pošoupl

Vzduchem. Pak se na ně hbitě vyhoupl. Prkno mu, samozřejmě,

začalo odlétat, ale Farr viděl, jak Cris zkušeně posouvá bosé nohy po

povrchu prkna; téměř stejně obratně, jako by to byl další pár rukou.

Cris rozpaženýma rukama balancoval ve Vzduchu. „Takhle jedeš

Magnetopolem. Nic podobně skvělého neexistuje. Ten pocit síly,

rychlosti…“

„Ale jak? To se vlníš?“

Cris se zasmál. „Samozřejmě, že ne.“ Pak se zatvářil zamyšleně.

„Aspoň ne úplně.“ Odstrčil se, v maličkém pokoji provedl elegantní

salto vzad a opět se zachytil prkna. „Vidíš ta vlákna, kterými je

vyložen povrch? To je jadřák. Je supravodivý. Proto jsou prkna tak

zatraceně drahá.“ Zahoupal prknem ve Vzduchu. „Takhle ho ovládáš

nohama. Vidíš? Je to jako vlnění, ale místo těla máš prkno. Proudy v

supravodičích tlačí proti Magnetopoli a…“ Vystřelil rukou

Vzduchem. „Šššššš!“

– 104 –

Farr se nad tím zamyslel. „A je to rychlejší než vlnění?“

„Rychlejší?“ Cris se opět rozesmál. „Můžeš jet rychleji než

kterékoli auto, rychleji než jakékoli uprděné prase – když máš

vysoko nad Pólem volnou cestu, tak si připadáš rychlejší než

myšlenka.“ Na tváři se mu usadil zasněný výraz.

Fascinovaný Farr ho zvědavě pozoroval.

„Takže k tomuhle prkno slouží… Ale pro mé znamená i

prostředek, jak se odsud dostat. Výhled do budoucnosti. Možná.“

Nyní se Cris zatvářil trochu ostýchavě. „Farre, jsem v surfování

dobrý. Jsem jedním z nejlepších v mé věkové kategorii. Až dosud se

mi dařilo, vyhrál jsem už hodně závodů. A za pár měsíců se

kvalifikuji na velký závod. Na Hry. Budu stát proti těm nejlepším,

bude to má první velká šance…“

„Na Hry?“

„Ty největší. Když se ti tam daří, staneš se hvězdou Her a Parz

před tebou roztáhne nohy.“ Obhrouble se své poznámce zasmál. Farr

se nejistě pousmál. „Tím mám na mysli večírky v Paláci,“

pokračoval Cris. „Slávu.“ Pokrčil rameny. „Samozřejmě, že to netrvá

věčně. Ale když jsi dost dobrý, svou auru nikdy neztratíš. Věř mi…

Budeš ještě tady, až začnou Hry?“

„Nevím. Adda…“

„Ten tvůj přítel v nemocnici? Aha.“ Zdálo se, že Cris znovu

zrozpačitěl. „Hele, promiň, že pořád žvaním o surfování. Vím, že jsi

v těžké situaci.“

Farr se usmál a doufal, že to toho složitého chlapce uklidní.

„Baví mě tě poslouchat.“

Cris na Farra zamyšleně pohlédl. „Poslouchej, už jsi někdy

zkoušel surfovat? Ne, samozřejmě, že ne. Chceš to zkusit? Mohli

bychom zajít za pár lidmi, co znám…“

„Nevím, jestli bych to uměl.“

„Vypadá to jednoduše,“ prohlásil Cris. „V podstatě to je

jednoduché, ale není lehké to zvládnout dobře. Musíš udržet

rovnováhu, udržet prkno vtlačené mezi sebe a Magnetopole, musíš se

udržet proti liniím toku, abys nabral rychlost.“

Krátce zavřel oči a zhoupl se ve Vzduchu.

„Nevím,“ znovu odvětil Farr.

– 105 –

Cris si ho prohlédl. „Silný bys měl být dost. A když pocházíš z

protiproudu, musíš mít i vyvinutý cit pro rovnováhu a směr. Ale

možná máš pravdu. Máš mohutnou hruď a trochu krátké nohy. Ale

ani tak by pro tebe neměl být velký problém udržet se pár vteřin na

prkně…“

Farra tento urážlivý odhad podráždil. Založil si paže na prsou.

„Tak jdeme na to,“ prohlásil. „Kde?“

Cris se zazubil. „Jdeme. Ukážu ti cestu.“

Ito vzala Duru do Muzea.

Muzeum bylo situováno v prostoru městské Univerzity – daleko

v Horní Čtvrti, jak se Dura naučila říkat; vlastně kousek pod

samotným Palácem. Skládalo se z řady velikých místností

propojených bohatě vykládanými chodbami. Ito Duře vysvětlila, že

nesmí rušit akademické ticho v některých prostorách, ale ukázala jí

knihovny, debatní místnosti plné skupinek vážných mladých lidí a

řady malých buněk, ve kterých studenti samostatně pracovali a bádali

nad nesrozumitelnými úkoly.

Univerzita se nacházela poblíž vnější stěny města a vyplňovalo ji

přirozené světlo, takže se zdálo, že Vzduch přímo září. Panoval tu

takový klid, že si Dura připadala ještě nepatřičněji než jinde ve

městě. Minuli skupinu studentů vyšších ročníků v rozevlátých róbách

a s oholenými vlasy. Když se přezíravě vlnili kolem, sotva na obě

ženy pohlédli.

Dura se naklonila těsně k Ito a zašeptala: „Muub, ten správce

nemocnice měl také oholenou hlavu. On sem patří?“

Ito se usmála. „Nikdy jsem ho nepotkala. Ten stojí na

společenském žebříku trochu příliš vysoko, než aby se stýkal s

takovými, jako jsme my. Ale pokud pracuje v nemocnici, nemá už s

Univerzitou nic společného. Ale možná tady kdysi studoval a chodí

holohlavý, aby nám ostatním připomněl, že je studovaný.“ Duru

napadlo, že se Ito usmívá trochu unaveně a nuceně. „Víš, lidé občas

takové věci dělají.“

„Vy jste s Tobou – studovali – na Univerzitě?“

„Já?“ Ito se pousmála. „Vypadám snad, že bych si to někdy

mohla dovolit?… Ale bylo by skvělé, kdyby sem mohl jít studovat

– 106 –

Cris. Kdybychom tak sehnali peníze na školné – aspoň by měl nějaký

vyšší cíl. Možná by nemarnil tolik času na tom zatraceném

surfařském prkně.“

Muzeum byla velká krychlová budova v srdci univerzitního

komplexu. Celý její povrch byl děrovaný průchody a osvětlovacími

šachtami a všemi těmito otvory prosakovalo světlo. Jak pomalu

postupovaly bludištěm chodeb, zdálo se, že množství bran a dveří

skrývá stovky ukrytých pokladů.

V jedné chodbě se nacházela řada prasat, rejnoků a kůrových

pavouků. Nejprve se Dura tvorů, kteří se vynořovali ze tmy, bála; ale

brzy zjistila, že tato zvířata pro ni nepředstavují žádnou hrozbu – a už

nikdy nebudou hrozbou ani pro nikoho jiného. Byla mrtvá, jakýmsi

způsobem konzervovaná a připevněná ke stěnám v ponurých

parodiích živého pohybu: při pohledu na velkolepě roztažená křídla

rejnoka,

přibodnutého

na

dřevěném

rámu,

pocítila

Dura

nevysvětlitelný smutek. O kousek dál bylo vystaveno vzdušné prase.

Mrtvé zvíře bylo rozříznuté a tkáň obnažených vnitřních orgánů,

připevněných k vnitřním stěnám těla, se ve světle leskla. Dura se

otřásla. Zabila desítky vzdušných prasat, ale nikdy by se nedokázala

přinutit, aby se dotkla tohoto chladného, čistého exempláře.

Kupodivu nebyl v chodbách cítit pach smrti. Ale ani života.

Dorazily do prostoru, který obsahoval lidské výtvory. Dura se

domnívala, že většina z nich pochází z města, ale z časů dávno

minulých. Ito se smála, když ukazovala na šaty a klobouky

připevněné na stěnách. Dura se zdvořile usmívala, i když nechápala,

co je na tom směsného. Byl zde vystaven model města o velikosti

výšky člověka, umně vyřezaný ze dřeva. Dovnitř dokonce umístili

lampu, takže model vyplňovalo světlo. Dura si model hodnou chvíli s

potěšením prohlížela a Ito ji upozorňovala na význačné orientační

body. Jednou z velkých bran v Dolní Čtvrti vjížděla do města hračka,

která znázorňovala dřevařskou karavanu. Dolů do Podobalu

směřoval Trn. Podél něj klesala malinká auta, která odvážela

postavičky rybářů vyhledávat ložiska vzácného jadřáku. Na

nejzazším okraji Horní Čtvrti, na samotném vrcholku města, se jako

koruna tyčil Palác, který představoval bohatou mozaiku zářivých

barev a kypícího života.

– 107 –

Obě ženy se odvlnily do další místnosti a Dura spatřila malé

vitríny; obsahovaly artefakty, které rozhodně nebyly vyrobeny ve

městě. Ito se dotkla její paže. „Asi něco z toho poznáváš.“ Ve vitríně

se nalézaly vyřezané oštěpy a nože. Dura spatřila sítě, ponča a kusy

provazů.

Výtvory protiprouďáků.

Ani jeden z nich nevypadal, že pochází od Lidských bytostí. Ale

Ito řekla, že není divu; za provincií Parzu, přímo kolem polární

čepičky Hvězdy, žila spousta tlup protiprouďáků. Dura si předměty

pozorně prohlédla, vědoma si vlastního nože a provazu omotaného

kolem pasu. Uvědomila si, že její věci by v jedné z těchto vitrín

nepůsobily nepatřičně. S náznakem hořkosti ji napadlo, zda by tito

lidé s chutí nepřibodli ji a jejího bratra na stěnu jako toho ubohého,

mrtvého rejnoka.

Nakonec Ito prohlásila: „A teď ti ukážu nejskvělejší exponát

Muzea.“ Obě ženy vpluly do kulovité místnosti o průměru asi

dvanácti výšek člověka. Místnost ozařovalo pouze několik umně

maskovaných dřevěných lamp a tak Duře chvíli trvalo, než se jí zrak

přizpůsobil šeru.

Nejdřív ji napadlo, že je místnost prázdná. Pak se před ní

pomalu, jakoby z mlhy, začal vynořovat jakýsi objekt a nabývat tvar.

Byl to síťovaný oblak asi o průměru výšky člověka z jakési zářivé

substance. Ito ji pobídla, aby se šla podívat zblízka. Exponát se

podobal zašmodrchané síti, složené z ok o průměru šířky dlaně. Dura

zpozorovala, že v okách hlavní sítě se nacházejí menší sítě s

malinkými oky o průměru ne větším než má vlasová trubička. Duru

napadlo, že kdyby dokázala nahlédnout do těch vlasových ok, nejspíš

by tam našla další a další malilinkaté sítě.

Ito ukázala Duře destičku na zdi, která byla popiskem k

exponátu. „» Fraktální struktura«,“ vyslovila Ito pečlivě. „To

znamená, že se její základní motiv opakuje v nekonečně mnoha

velikostech. Tato vlastnost je způsobena složením. Jadřák se skládá z

hyperonů, kvarkových kup, ve kterých jsou rozpuštěné obyčejné

nukleony – protony a neutrony – lidského světa.

V oblastech obývaných lidmi se jadřák vyskytuje v podobě

velkých metastabilních ostrůvků hmoty – obyčejné jadřákové kry

– 108 –

těží rybáři. Jadřák se používá mimo jiné ke konstrukci kotevních

pásů…

Ale hlouběji v Jádře se může hyperonový materiál slučovat do

neobvyklých forem, vzácných struktur podobných tomuto modelu.

Toto zpodobnění je založeno na dohadech – na útržcích příběhů z

časů Bitvy o Jádro a na nejasných zprávách rybářů. Nicméně

univerzitní vědci se domnívají…“

„Ale co to vlastně je?“ přerušila ji Dura.

V matném světle k ní Ito otočila oválnou, hladkou tvář. „To je

Kolonista,“ prohlásila.

„Ale Kolonisté byli lidé.“

„Ne,“ odporovala Ito, „ne tak docela. Opustili nás, ukradli nám

stroje a ponořili se do Jádra.“ Zasmušila se. „A stali se tímhle. Žili v

těchto strukturách jadřáku.“

Dura se pozorně zahleděla do temných, hrozivých hlubin

modelu. Měla pocit, jako by byla přemístěna odsud, z nitra města, do

samotného Jádra a ponechána o samotě s touto bizarní, monstrózní

entitou.

– 109 –

8

Cris pevně svíral prkno a vedl Farra středem města.

Vlnili se spletitými, bočními uličkami a vyhýbali se hlavním

třídám. Farr se pokoušel zapamatovat si cestu, ale počáteční cit pro

směr se brzy vytratil. Chlapec z protiproudu se zmateně rozhlížel a

vůbec netušil, kde se nachází, ale tvrdošíjně Crise následoval.

Mimoděk se rozhlížel a snažil se nalézt Kvantové moře a úhel

vírových linií, aby se zorientoval. Ale zde, uprostřed Parzu,

samozřejmě svět zakrývaly anonymní dřevěné stěny.

Po čase si uvědomil, že se museli dostat pod rovník města, do

oblasti zvané Dolní Čtvrť. Stěny ulic zde byly ošuntělejší, mezi

osvětlovacími šachtami a dřevěnými lampami byly větší rozestupy.

Jezdilo zde málo aut a i vlnících se lidí ubylo. Otlučené, špinavé

dveře obytných buněk vypadaly bytelně. Cris změnu prostředí nijak

nekomentoval – pokračoval v klábosem o surfování, jako by si

ničeho nevšiml – ale Farrovi neušlo, jak pevně městský chlapec svírá

drahocenné prkno a pokouší se je chránit vlastním tělem.

Nakonec dorazili k široké, oválné bráně ve stěně ulice. Šachta za

touto branou, široká asi deset výšek člověka, byla rovnější než

kterákoli jiná ulice ve městě. Dlouhý jednotvárný tunel, obklopený

otřískanými stěnami vedl, jak si Farr povšiml, do elipsy prázdného,

čistého, světlem ozářeného Vzduchu. Dychtivě zíral do světla a

podivoval se jasným žlutým odleskům na poškrábaných stěnách.

„Půjdeme tam dolů?“

„Přes tu nákladovou bránu? Skrze Plášť? Ale to je proti nařízení

města…“ Cris se ušklíbl. „To se vsaď, že jo.“ Zavýskl, položil jednu

ruku na okraj eliptického vjezdu a provedl salto do šachty. Prkno

svíral nad hlavou, mával pažemi a vlnil se nohama napřed šachtou.

– 110 –

Farr trochu neohrabaně přelezl okraj šachty a pustil se za ním. Se

smíchem, který se odrážel od okolních stěn, se oba chlapci řítili dolů

k otevřenému Vzduchu.

Farr vystřelil ze stísněného města a roztáhl ruce i nohy. Nasával

žlutě zářící Vzduch a pozoroval oblouk vírových linií.

Cris si ho skepticky prohlížel. „Jsi v pořádku?“

„Jsem prostě rád, že jsem zase venku…, i když je to jen ten

ulepený polární Vzduch.“

„Správně. Ne jako ten starý dobrý protiprouďácký, že?“ Cris

vyrovnal prkno a dlaní ho zkusmo nastavil proti Magnetopoli.

Farr se rozkošnicky převaloval ve Vzduchu. Brána, kterou vyšli,

ústila z hrubé vnější stěny – Pláště – a rozevírala se nad nimi, jako

by se na ně chtěla vrhnout, pohltit je a nasát zpět do dřevěných útrob

města. Ale chlapci se vznášeli ve Vzduchu a vzdalovali se od města.

Farr spatřil, že brána je jen jednou z celé řady podobných průchodů,

které se táhly všemi směry po celém povrchu města, kam až oko

dohlédlo. Farr se pokoušel zapamatovat si charakteristické rysy jejich

brány, aby ji v případě potřeby znovu našel. Ale byl to jen

neoznačený, nahrubo vyřezaný otvor v dřevěném Plášti a ničím se

nelišil od stovek jiných nákladových bran. Farr brzy zanechal snahy

uchovat si právě tuto bránu v paměti. Koneckonců, kdyby se ztratil a

i kdyby našel právě tento otvor, nikdy by nenalezl ve změti ulic cestu

zpět k Mixxaxovic domu.

Švihl nohama a odvlnil se trochu dále od města. Plášť se nad ním

nakláněl jako gigantická maska. Takhle zblízka dokázal rozeznat

podrobnosti – jak je Plášť hrubě poskládaný z neuměle

pospojovaných dřevěných ploch a jadřáku – ale i tak udělal na Farra

dojem. Napadlo ho, že desítky nákladových bran v této části Pláště

vypadají jako ústa, která neustále hltají potravu; nebo jako kapilární

póry nasávající zrnitý Vzduch dřeva a zásob. Jak se vzdaloval od

masy města, viděl ohromné, nekonečné vodopády, tryskající z

odpadních výpustí v základně města. Zdálo se, že Vzduch naplňuje

řev polotuhého odpadu, který se řítil k Podobalu.

Farr si pomalu uvědomil, že ať už je město jakkoli ošumělé a

nedokonalé, vypadá velkolepě; připomíná nesmírné zvíře, halasné a

vitální, které Farrovu maličkost naprosto ignoruje.

– 111 –

Uslyšel volat své jméno.

Rozhlédl se, ale Cris byl pryč. Přepadl ho absurdní pocit

dezorientace – koneckonců tady měl daleko menší šanci ztratit se než

v nitru města – prudce se otočil a spatřil Crise. Jeho postava v jasně

zářivé kombinéze se v dálce vznášela na surfovacím prkně. Vlnil se

nedaleko Pláště, ale vysoko nad Farrovou hlavou. Zatímco se Farr

zasnil, Cris na prkně urazil značnou vzdálenost.

Chlapec z protiproudu se zastyděl a trochu podrážděně vyrazil do

Vzduchu. Jeho síla protiprouďáka ho přímo vymrštila vzhůru.

Cris pozoroval, jak se blíží, a divoce se zašklebil. „Dělej. Už na

nás čekají.“ Vylezl zpátky na prkno, otočil se a vyrazil.

Farr ho ve vzdálenosti asi jedné výšky člověka následoval.

Chlapci plachtili kolem vnějších stěn města.

Crisova surfovací technika vypadala efektně a měla jen velmi

málo společného s kratičkou ukázkou, kterou předvedl Farrovi ve

městě. Jednou bosou nohou stál pevně na lesklém prkně, zatímco

patou druhé se odrážel od zadní části prkna, takže se divoce vlnilo.

Zdálo se, že se chlapec dokáže bosými chodidly držet jemných

drážek v povrchu. Rozpaženýma rukama balancoval ve Vzduchu a

na nohou se mu napínaly hladké svaly. Celá tato činnost vlastně

vypadala podivuhodně snadná a Farr při pohledu na Crise ucítil lehké

mravenčení v kříži a v lýtkách. Zatoužil vyzkoušet si jízdu na

surfovacím prkně. Silou, která se mu zde u Pólu tak zvýšila, by

dokázal přinutit tu zatracenou věc létat…

Ale nemohl popřít Crisovu dovednost, s níž zkušeně vyvažoval

hmotnost a setrvačnost vlastního těla s lehkým odporem

Magnetopole. Farr obdivoval rychlost a nenucenou ladnost, s jakou

se Cris pohyboval, i efektní praskání elektronového plynu kolem

pásů jadřáku zapuštěného v prkně.

Šplhali úhlopříčně vzhůru a drželi se stranou od odpadních

výpustí v základně města. Minuli jeden z ohromných kotevních pásů

Poledníku. Farr si povšiml, jak je pás v rozestupech po celé své délce

připevněn k Plášti hřeby z jadřáku. Třpytivý pruh jadřáku byl širší

než výška člověka a – díky obrovským proudům, pulzujícím

supravodivým jádrem pásu – se kolem hladkého povrchu neustále

vlnil elektronový plyn. Deformované Magnetopole, stažené polem

– 112 –

pásu, způsobovalo, že Farr cítil na hrudníku nepříjemný,

nerovnoměrný tlak.

Cris sklouzl z prkna a spolu s Farrem se odvinili směrem od

Pláště a opatrně proklouzli kolem kotevního pásu. „Magnetopole je

tady příliš ostré,“ prohodil Cris stroze. „Prkno se tu nedá pořádně

ovládat.“

Za kotevním pásem se před Farrovými zraky rozevřel celý Plášť.

Předpokládal, že povrch města bude monotónní a, až na pár

konstrukčních nedokonalostí, jednolitý. Ale brzy si uvědomil, že

Plášť je příliš obrovský, než aby byl jednotvárný. Jak šplhali k

rovníku města, k oblastem Horní čtvrti, začalo velkých nákladových

otvorů a veřejných vzduchových šachet ubývat a nahradily je menší

úpravnější otvory, zjevně určené pro lidi a auta, a malé portály, které

musely být okny nebo světelnými šachtami soukromých bytů. Z

jednoho okna se vyklonil muž a vychrstl ven mísu jakýchsi odpadků.

Jiskřící odpadky se rozlétaly do všech stran. Cris si přiložil ruce k

ústům a zahulákal na pozdrav. Podsaditý muž se žlutými vlasy sebou

trhl a pohlédl k nebi. Když spatřil chlapce, pohrozil jim pěstí a

vztekle zakřičel cosi nesrozumitelného. Cris mu nadávku vrátil a Farr

zahrozil pěstí. Chlapce z protiproudu tato ukázka neúcty rozveselila,

takže se rozesmál na celé kolo. Cítil se volný, mladý a nespoutaný

hranicemi města. V porovnání s tím mrzutým starcem v malé

uzavřené buňce na tom byl daleko lépe.

Proletěli kolem obdélníkového místa zakrytého hrubou dřevěnou

mříží. Za mříží byl Plášť proražený a byly vidět malé komůrky,

ozářené matným zeleným světlem dřevěných lamp. Obrovské plochy

dřevěných panelů se vznášely ve Vzduchu mimo město a k mříži

byly volně připevněny provazy. Po mříži šplhali muži a ženy,

přitahovali si panely a přitloukali je, aby zakryli mezery v Plášti.

„Opravy,“ odvětil s nezájmem Cris na Farrův dotaz. „Pořád se

něco opravuje. Můj otec tvrdí, že stavební práce nikdy neskončí, že

se vždycky najdou sekce, které budou potřebovat přestavět.“

Kroužili

výš

a

výš

kolem

poměrně

holého

obalu,

neposkvrněného dveřmi, okny ani nákladovými otvory. Farr se

ohlédl a spatřil, jak se poslední malé portály vzdalují za mírně

zakřivený horizont města a brzy nebyl v dohledu jediný otvor. Cris

– 113 –

tiše surfoval a přizpůsoboval rychlost prkna Farrovu vlnění. Když se

pohybovali kolem tohoto holého povrchu, zažíval Farr trochu

absurdní pocit, jako by ho město vyvrhlo, odmrštilo a zřeklo se jej –

jako kdyby se k němu otočilo zády.

Nyní míjeli další skupinu lidí, která šplhala po Plášti. Zpočátku si

Farr myslel, že je to další parta opravářů, ale Plášť zde byl hladký a

nepoškozený. A nestálo tam žádné lešení – na Plášti se pouze

rozprostírala volná síť. V jednom rohu sítě se choulila skupina asi

dvaceti dospělých. Cosi tam kutili. Když hlouček míjeli, Farr pohlédl

dolů a spatřil jejich majetek poházený po síti bez ladu a skladu.

Zahlédl oštěpy, primitivní oděvy a malé zašmodrchané sítě, které by

mezi věcmi Lidských bytostí rozhodně nevyhlížely nepatřičně. Všiml

si i malé kolonie vzdušných prasat, která se strkala u dřevěné stěny.

Zvířata byla provazy přivázána ke kolíku zatlučenému do Pláště. V

síti se svíjelo plačící nemluvně. Tichým Vzduchem se k Farrovi

donesl jeho vzdálený nářek.

Tlustá nahá žena vzhlédla od práce, kterou celá skupinka

prováděla, a zahleděla se na chlapce. Farr si povšiml, že má zaťaté

pěsti. Otočil se ke Crisovi o radu, co dělat, ale městský chlapec od

malé kolonie pod nimi odvrátil zrak a plachtil na prkně dál.

Zvědavý Farr se ještě jednou ohlédl. Ke své úlevě spatřil, že se

žena už zase vrátila k práci a chlapce zjevně pustila z hlavy.

„Plášťoví povaleči,“ oznámil Cris bez zájmu. „Mrchožrouti. Na

vzdálených částech Pláště jako je tahle jich žijí celé kolonie.“

„Ale čím se živí?“

„Potravu většinou získávají z odpadních výpustí. Odpad filtrují

těmi svými sítěmi. Část zkonzumují sami a zbytkem krmí prasata.

Také hodně loví.“

„Nikomu nevadí?“

Cris pokrčil rameny. „Proč by měli? Plášťoví povaleči se zdržují

na odlehlých místech a nevyužívají žádné městské zdroje. Dalo by se

říct, že fungování Parzu ještě zefektivňují, protože získávají potravu

z toho, co ostatní vyhodí. Výbor proti nim zasahuje pouze v případě,

že začnou loupit. Víš, některé tlupy se časem změní v bandy lupičů.

Obklíčí výstupní bránu a čekají, až bude vyjíždět nějaké pomalé

auto. Řidiče zabijí a prasata ukradnou; auta jsou jim nanic. A občas

– 114 –

se obrátí jedna tlupa proti druhé a rozpoutají se malé hloupé plášťové

války, které nikdo jiný nechápe. Pak se do toho vloží stráže. Stejně si

myslím, že město je dost velké, aby si mohlo dovolit živit na kůži pár

pijavic.“ Ušklíbl se. „Kromě toho tady budou pořád; nemůžeš je jen

tak vyhladit. Ne každý dokáže žít mezi šesti dřevěnými stěnami.“

Pokrčil nohy v kolenou a popohnal prkno. „Což je jediný důvod,

proč jsem dneska tady. Myslel jsem, Farre, že to pochopíš. Možná se

Plášťoví povaleči trochu podobají tvým lidem.“

Farr se zamračil. Snad tu je jakási povrchní podobnost, pomyslel

si. Ale Lidské bytosti by nikdy nežily v takové špíně a mizérii jako

tito Plášťoví povaleči.

A žádná Lidská bytost by se nesnížila k tomu, aby se živila

odpadky jiných.

Špinavou, malou kolonii brzy zakryl dřevěný okraj města a Cris

vedl Farra dále přes hladký povrch Pláště.

Farr dívku zahlédl dřív, než si jí všiml Cris.

Vysoko nad městem se pevná pružná postava míhala kolem

vírových linií. Surfovací prkno jiskřilo elektronovým plynem, který

ozařoval obrysy jejího těla. Farr si pomyslel, že přirozená ladnost

dívčiných pohybů daleko zastiňuje Crisovu dovednost. Dívka

spatřila, jak se k ní blíží, zamávala na pozdrav a zakřičela cosi

nesrozumitelného.

Dorazili k další síti, natažené na dřevěném Plášti mezi řadou

kolíků stejně jako síť Plášťových povalečů. Ale tahle vypadala

opuštěně. Síť sebou ve Vzduchu volně plácala a kromě rozlámaných

surfovacích prken, několika přivázaných kusů oděvu a primitivních

nástrojů byla prázdná.

Cris se u sítě zastavil a rukou se v jednom oku pohodlně ukotvil.

„To děvče je Rejnočka,“ prohodil závistivě. „Alespoň takhle si

říká… víš, podle rejnoků v kůrovém lese.“

Farr zašilhal po dívce. Blížila se k nim, líně rotovala podél

vírové linie a na kůži jí jiskřila elektronová záře. „Vypadá dobře.“

„Ona je dobrá. Zatraceně dobrá,“ poznamenal Cris kysele. „A to

je o rok mladší než já… Doufám, že na Hrách bude místo pro nás

oba.“

– 115 –

„Jak se to tu jmenuje?“

Cris plácl prknem do Vzduchu a sledoval, jak se přetáčí. „Nijak,“

odvětil a snažil se o lhostejný tón. „Je to jen stará síť Plášťových

povalečů v oblasti, kam sotvakdo zavítá. Používáme ji jako základnu.

Víš, tady se scházíme a odsud surfujeme. Necháváme si tu pár

nástrojů na opravu prken.“

Jen základna k surfování… Podle Crisova hlasu Farr poznal, že

tohle místo pro městského chlapce znamená daleko víc. Pozoroval,

jak se dívka s ledabylou obratností blíží po Magnetopoli a u Pláště

zpomaluje. Zamyslel se nad tím, jaké to je být přijat skupinou lidí

jako jsou Cris a ta dívka Rejnočka – mít takovéhle tajné místo, skryté

před zraky rodiny i města, kde se můžete scházet.

Sotva si to dokázal představit. Náhle si uvědomil, že až do

Poruchy, která mu zabila otce, byl vždycky na dohled rodině.

Takovéhle místo musí pro surfaře hodně znamenat.

Farr se chtěl Crise vyptat na spoustu věcí. Kdo jsou tihle surfaři?

Co jsou zač? Kolik jich je?… Ale zůstal zticha. Nechtěl vypadat jako

nějaký pitomec z protiproudu – ne tady, ne před těmi dvěma. Chtěl,

aby ho přijali, aby se stal jedním z nich – třeba jen na jediný den.

Možná když bude držet jazyk za zuby, nepoznají, jak je

nevědomý.

Rejnočka provedla ve Vzduchu poslední kotoul a svižně před

nimi seskočila z prkna. Jednou malou nožkou popohnala prkno

vzhůru, zachytila je rukou a zasunula do mezery v síti. Zahákla se do

sítě vedle Crise a na oba hochy se usmála. Dívka byla nahá a vlasy,

ve kterých jí, podobně jako Crisovi, zářily nabarvené stříkance žluté

barvy, měla stažené dozadu.

„Dneska jsi tady sama?“ zeptal se Cris.

Dívka, která těžce oddechovala, pokrčila rameny.

„Občas mi to vyhovuje. Člověk tak odvede skutečný kus práce.“

Otočila se k Farrovi a ve tváři se jí zračil živý zájem. „Kdo je to?“

Cris se ušklíbl a plácl Farra po rameni. „Jmenuje se Farr. Bydlí u

nás. Patří ke kmeni zvanému Lidské bytosti.“

„Lidské bytosti?“

„Protiprouďáci,“ odvětil Cris a vrhl na Farra omluvný pohled.

– 116 –

Dívčin úsměv se ještě více rozšířil a Farr si uvědomil, že jí v

očích zableskl nový zájem. „Protiprouďák? Fakt? Tak co říkáš na

Parz? Pěkná díra, že?“

Farr se pokoušel najít vhodnou odpověď.

Nemohl od dívky odtrhnout zrak. Měla širokou, inteligentní tvář,

pronikavý pohled a chřípí se jí dokonale lesklo. Po tréninku ještě

zhluboka oddechovala a hruď a ramena se jí plynule zvedaly a

klesaly. Kapilární póry na hrudi a mezi malými ňadry byly rozšířené

a temné.

Cris po něm vrhl zvláštní pohled a Rejnočka Farra se zájmem

pobaveně pozorovala. Musel něco říct. „Jo, dobrý. Parz je prima.

Město je zajímavé.“ Zajímavé. Větší pitomost snad říct nemohl.

Mluvil příliš nahlas a cítil, jak mu přeskakuje hlas. Byl si vědom

svého mohutného těla, obrovitých svalů a velikých rukou, které se

mu nemotorně klátily podél boků.

Dívka se snesla blíže k němu. Pokusil se soustředit na její tvář a

nevnímat dívčinu nápadnou nahotu, ačkoliv to nedávalo sebemenší

smysl; Lidské bytosti chodily vždy nahé, jen příležitostně nosily

bederní roušky nebo ponča, tak proč ho její nahota takhle rozrušila?

Musel si zvyknout na to, že ve městě si lidé zakrývají těla šaty, jako

jsou tyto lehké kombinézy, které měli s Crisem na sobě. Rejnoččina

nahota s tím tak silně kontrastovala, že nebylo možné nebrat ji na

vědomí. Ano, to musel být ten důvod…

Ale náhle ucítil hluboko v podbřišku teplo. Ach, vznešení Xeelee,

pomozte mi. Penis se mu jako samostatný tvor – úplně nezávislý na

jeho vůli – pokoušel prodrat ze svého úkrytu. Farr se lehce předklonil

a doufal, že záhyby šatů zakryjí vybouleninu. Ale dívčiny rozšířené

oči ho sledovaly hodnotícím pohledem a on spatřil, jak se jí malá

ústa prohnula v úsměvu. Ona to poznala. Věděla o něm všechno.

„Zajímavé,“ zopakovala. „Možná, pokud jsi v něm nevyrůstal.“

„Viděli jsme tě trénovat,“ prohodil Cris. „Jde ti to dobře.“

„Díky.“ Pohlédla na Crise s provinilým výrazem. „Vybrali mě na

Hry. Slyšel jsi o tom?“

„Už?“ Farr si povšiml, jak v Crisově obličeji zápasí závist s

radostí z dívčina úspěchu. „Ne, já – blahopřeji. Mám radost.

Skutečně jsem rád.“

– 117 –

Špičkami prstů přejela Crisovi po rameně. „Vím. A pro tebe ještě

není pozdě.“ Vytáhla prkno ze sítě. „Půjdeme si zatrénovat.“

Cris pohlédl na Farra. „Jo, hned. Ale nejdřív…“ Podal své prkno

Farrovi. „Chceš to zkusit?“

Farr váhavě uchopil prkno. Přejel dlaní po lesklém povrchu.

Chlapec z protiproudu nikdy v životě nedržel v rukou dokonaleji

opracovaný předmět. Vkládané pásy jadřáku byly chladné a hladké.

„Nevadilo by ti to?“

Cris se nenuceně usmál. „Ne, pokud mi ho vrátíš vcelku. Jeď s

Rejnočkou – je lepší surfař i učitel než já. Já tu na tebe počkám.“

Farr pohlédl na Rejnočku. Usmála se na něj. „Tak pojď, bude

sranda.“ Vzala si od něj prkno – prsty mu lehce přejely po hřbetě

ruky, což způsobilo, že se mu penis opět pohnul – a položila je

naplocho podél Magnetopole. Poklepala povrch prkna vykládaného

křížem krážem pásy jadřáku. „Surfování je snadné. Je to jako vlnění,

jenže chodidly a prknem místo celýma nohama. Jediné, co si musíš

zapamatovat je, že musíš udržovat kontakt s prknem, tlačit ho proti

Magnetopoli…“

S Rejnoččinou a Crisovou pomocí se Farr vyškrábal na prkno a

naučil se ho rozhoupávat patami a špičkami chodidel. Zpočátku mu

to připadalo nemožné – nemotorně padal z prkna – a byl si vědom

Rejnoččina pohledu, kterým sledovala každý jeho trhavý pohyb. Ale

pokaždé když spadl, znovu prkno narovnal a vyšplhal na něj.

A pak na to náhle přišel. Tajemství úspěchu nespočívalo v síle,

ale v lehkosti a přizpůsobivosti, v citu pro mírný odpor Magnetopole.

Stačilo rovnoměrně rozhoupat prkno přes Magnetopole a udržovat

nohama menší tlak, než byl odpor pole, takže prkno zůstávalo

přitištěno k chodidlům bosých nohou. Když jednou nohou dokončil

přítlak, mírně se prohnul v kolenou a zatlačil na druhý konec prkna.

Postupně se naučil tempo houpavého pohybu zvyšovat, a když v

jadřáku prkna začal proudit indukovaný proud, kolem prstů na nohou

se mu rozvířil elektronový plyn.

Když podle dívčiny rady prkno rozhoupal, ladně a bez námahy

ho neslo přes linie toku.

Naučil se zpomalit, zabočit i zrychlit. Zjistil, že když prknem

přestane houpat, setrvačnost ho obloukem ponese přes Magnetopole.

– 118 –

Neměl tušení, kolik času mu zabralo naučit se základům

surfování. Jen okrajově si uvědomoval, že Cris stále trpělivě

vyčkává. Farr dokonce na dlouhé okamžiky zapomínal na

Rejnoččino nahé pružné tělo. Plul po nebi. Napadlo ho, že takhle si

musel připadat, když se poprvé učil vlnit. Stál na prkně tak přirozeně,

jako by tam bylo odjakživa a tušil, že malá část jeho já – ať už bude

dělat cokoli a půjde kamkoli – bude vzpomínat na tento zážitek,

kterému se nyní zcela oddával.

Rejnočka se vrhla před něj a s rukama v bok se přetočila.

„Dobrá,“ prohlásila. „Základy znáš. Teď se dáme do skutečného

surfování. Jdeme na to!“

Vysoko u Pólu se Farr řítil koridory světla, vymezenými

hexagonálními řadami vírových linií. Linie kolem něj uháněly

nesmírnou, nepředstavitelnou rychlostí. Měkká tělíska vajíček

spinových pavouků, která se vznášela ve Vzduchu, mu narážela do

obličeje a nohou; Vzduch ho šlehal do tváří a minimální viskozita

nesupratekutých složek Vzduchu mu kladla chabý odpor.

Kvantové moře daleko pod ním vypadalo jako purpurová

podlaha, ohraničená žlutým Vzduchem; a město bylo obrovským

blokem dřeva a světla, který visel u Pólu, obrovitým a přesto

malinkým ve srovnání s ohromnou rozlohou Obalu.

Rejnočka před ním kličkovala kolem vírových linií s

neuvědomělou dovedností a z lýtek a hýždí jí blýskalo elektronové

světlo.

Farr se divoce usmíval. Věděl o tom úsměvu a uvědomoval si, že

jej Rejnočka musí vidět, ale nedokázal se přestat smát. Surfování

bylo nádherné. V hlavě mu zvonily útržky složitých, nereálných

plánů, podle kterých by mohl získat vlastní prkno, přidat se k

tomuhle zvláštnímu, nezvyklému spolku surfařů, a možná se v

budoucnu zúčastnit nějakých Her.

Rejnočka se otočila a snesla blíže k němu. „Jde ti to fajn,“ křikla

na něj.

„Pořád mám pocit, že každým okamžikem spadnu.“

Zasmála se. „Ale ty jsi silný. To dělá hodně. Tak pojď. Zkus

spirálu.“

– 119 –

Ukázala mu, jak se zaklonit a popohnat prkno přes Magnetopole,

takže se pohyboval v pomalých, nepravidelných, širokých obloucích

kolem vírové linie. Pořád uháněl vpřed po nebi, ale nyní kolem něj

pravidelně kroužilo obrovské panorama. Shlédl na vlastní tělo na

prkně; modrá světla z koridorů vírových linií a měkká purpurová

záře Moře vrhaly na prkno složité stíny.

Opřel se do Vzduchu silněji a pokusil se podobně jako Rejnočka

zúžit spirálu kolem vírové linie. Byl to nejtěžší manévr, o jaký se

zatím pokusil, a tak se musel soustředit a myslet na každý pohyb

nohou i rukou.

Noha mu sklouzla po drážkách. Zakolísal a příliš se naklonil k

vírové linii v ose prováděné spirály. Prkno mu vystřelilo zpod nohou.

Když se přiblížil k linii na výšku člověka, ucítil, jak mu kolem rukou

a hrudi houstne Vzduch. Cosi ho popadlo, smýklo jím kolem jedné

vírové linie a v kotrmelcích ho vymrštilo do prostoru.

Překulil se na záda, lehce vykopl nohama a rozvlnil se proti

pohybu, aby se zastavil. Ležel opřen o mírný tlak Magnetopole, tiše

se smál a hrudí mu škubal Vzduch.

Přes Magnetopole k němu sklouzla na svém prkně Rejnočka.

Crisovo prkno svírala pod paží. „Vsadím se, že bys to znovu

nedokázal, i kdybys chtěl.“

Vzal si od ní prkno. „Myslím, že bych ho měl vrátit Crisovi. Už

čeká dost dlouho.“

Pokrčila rameny a odhodila si z tváře zbloudilý pramen vlasů.

„Myslím, že jo. Nedáš si předtím ještě jednu jízdu?“

Cítil, jak se mu na tvář znovu vkrádá úsměv. „Poslední.“

Náhle zatočil prknem ve Vzduchu, pokrčil nohy a vsunul si

prkno pod chodidla. Opřel se do podlouhlého dřeva, jak nejrychleji

dokázal, a vyrazil tunelem vírových linií. Zaslechl, jak za ním dívka

se smíchem vyskakuje na prkno.

Ještě jednou plachtil kolem Pólu a podél nehybného povrchu

Parz City. Znovu se opřel do prkna, sice nemotorně, ale vší svou

protiprouďáckou silou. Zdálo se, že vírové linie kolem něj vystřelily

jako oštěpy, lehce se zakřivovaly a chabý větřík mu cuchal vlasy.

Koridor vírového světla se před ním táhl do nekonečna. Po

omezujícím spirálovém pohybu volný let naplňoval Farra radostí a

– 120 –

pocitem volnosti. Řítil se rychleji než kdykoli předtím. Otevřel ústa a

zavýskl.

Za sebou uslyšel křičet Rejnočku. Ohlédl se. Hnala se za ním, ale

měl velký náskok. Ještě jí chvíli potrvá, než ho dožene. Aniž by

přerušila jízdu, přiložila si ruce k ústům a cosi volala. Zamračil se a

pokusil se jí porozumět, ale nedokázal rozeznat, co se mu dívka snaží

sdělit. Nyní ukazovala na něj – ne, za něj.

Znovu otočil hlavu ve směru letu. Něco mu stálo v cestě.

Spinová pavučina.

Zdálo se, že jemná zářivá vlákna před ním zakrývají celou

oblohu. Na řadě vírových linií dokázal rozeznat místa, odkud se

pavoučí síť táhla, zavěšena na malých, pevných kroužcích pavučiny,

které obepínaly vírové linie, aniž by se těchto zářivých linek

dotýkaly. Mezi kotvícími kroužky se přes šiky vírových linií táhla

dlouhá vlákna. Složité houští vláken bylo samo o sobě téměř

neviditelné, ale odrážela se na něm žlutá a rudá záře Obalu, takže

světelné linky tvořily na nebi složitou tapisérii.

Farr si roztržitě pomyslel, že pavučina vypadá skutečně

nádherně.

Ale tvořila stěnu, která zakrývala nebe.

Temná hmota vlevo nahoře byl spinový pavouk. Připomínal

rozpláclé vzdušné prase. Každou ze šesti noh měl výšku člověka

dlouhou a rozevřený chřtán by dokázal pohltit celé Farrovo tělo.

Zdálo se, že pavouk pracuje na pavučině a opravuje potrhaná vlákna.

Farra zajímalo, zda pavouk vyrazí okamžitě, jakmile si ho všimne, k

místu, kde by měl Farr narazit do sítě nebo zda počká, dokud oběť

neobalí lepkavá vlákna.

Od chvíle, kdy Farr pavučinu spatřil, uběhlo jen několik

okamžiků a už vzdálenost k ní viditelně zkrátil.

Natočil se v bocích, mohutně se surfovacím prknem opřel do

Magnetopole a pokusil se zpomalit. Ale hned mu bylo jasné, že

nedokáže zastavit včas. Rychle se rozhlédl po obloze a pátral po

okrajích pavučiny. Asi by měl spíš zabočit, než se pokoušet zastavit,

a bezpečně past obletět. Ale okrajů pavučiny nedokázal ani

dohlédnout.

– 121 –

Pasti spinových pavouků mívaly v průměru až stovky výšek

člověka.

Možná by ji mohl prorazit a vystřelit na druhé straně ven dříve,

než ho pavouk dostihne. Asi to nevyjde – před ním ležela tlustá

plocha pavučiny složená z mnoha vrstev lepkavých vláken – ale

zdálo se, že jinou šanci nemá.

Jak mohl být tak hloupý a padnout do takové pasti? Považovali

ho za protiprouďáka, chlapce z divočiny; přesto udělal jednu z

nejzákladnějších chyb, jakých se Lidské bytosti mohou dopustit.

Rejnočka s Crisem ho budou považovat za blázna. Až se o tom doví

jeho sestra, bude si myslet totéž. Jako by slyšel tón jejího hlasu tak

podobný otcovu: „Vždycky se dívej po proudu a proti proudu.

Vždycky. Když vyplašíš vzdušné sele, kterým směrem vyrazí? Po

proudu nebo proti proudu, vždycky podél drah toku, protože je to

nejrychlejší způsob, jak uniknout. V tomto směru je pro každé zvíře

pohyb nejsnazší – při překřížení toku klade tvému pohybu odpor

Magnetopole. A proto dravci kladou pasti na drahách toku a čekají,

až něco dostatečně hloupého začne prchat podél toku přímo do

otevřené tlamy…“

Pavučina jako by vybuchla z nebe přímo proti němu. Náhle

dokázal rozeznat daleko více podrobností – mohutné uzly na křížení

vláken a třpytivý lesk lepkavé hmoty. Otočil se ve Vzduchu, zatlačil

na prkno a pokusil se dosáhnout nejvyšší možné rychlosti. Přikrčil se

a ruce zkřížil nad hlavou, kolena a kotníky nepřestávaly zběsile

pracovat.

Když ho vlákno zachytilo, zůstal při vědomí. Nejspíš neutrpěl

žádné zranění. Napadlo ho, jak asi dlouho potrvá spinovému

pavoukovi, než k němu sešplhá. Bude ještě při vědomí, až pavouk

začne jeho tělo zpracovávat?

Cosi se mu přehnalo nad hlavou a zamířilo k síti. Trhl sebou, až

mu prkno téměř vyklouzlo zpod nohou, a pohlédl vzhůru. Copak

pavouk opustil síť a už si pro něj jde…?

Ale byla to Rejnočka. Dohnala ho a proletěla kolem. Nyní začala

před Farrem prudce klesat hluboko do spleti pavučiny. Rotovala v

úzké spirále a okraje prkna prořezávaly lesklá vlákna. Farr cítil, jak

ho přeříznuté konce vláken šlehají po pažích a ramenech. Jak se

– 122 –

Rejnočka prodírala vrstvami pavučiny, vlákna se jedno po druhém

napínala a praskala.

Uvědomil si, že dívka pro něj ve vrstvách pavučiny vyřezává

tunel. Potrhané stěny tunelu se již začaly scelovat – zdálo se, že se

pavučina dokáže sama opravovat – ale Farr neměl na vybranou a

musel přijmout šanci, kterou mu dívka nabídla.

Hnal se hluboko do pavučiny.

Obklopila ho složitá, trojrozměrná síť světla. Před ním se

vynořovala další a další vlákna, která mu padala na ramena, paže a

tvář; škubala za látku kombinézy, za kůži a vlasy a odlepovala se s

mírně bolestivým trhnutím. Křičel, ale ze strachu, že ztratí i tu

chabou kontrolu nad prknem, kterou nyní měl, si netroufal sklonit

hlavu do dlaní, zavřít oči nebo zvednout paže, aby vlákna odrážel.

Náhle byl venku, stejně rychle, jako do pavučiny vletěl. Poslední

vlákna se před ním lehce s tichým savým povzdechem rozestoupila a

Farr vyrazil do volného Vzduchu.

Rejnočka na něj čekala sto výšek člověka od okraje pavučiny.

Prkno držela elegantně pod paží. Zastavil vedle ní a aniž by dbal na

nějakou eleganci, svalil se z prkna.

Po chvilce se otočil a ohlédl. Tunel v pavučině se už uzavřel –

jediné, co po něm zůstalo, byla temná válcovitá dráha, která vedla

vrstvami pavučiny a ukazovala, kde jejich průchod narušil strukturu

sítě – a spinový pavouk pomalu, opatrně sestupoval po vírových

liniích, aby zjistil, jaké škody v jeho království napáchali.

Farr cítil, jak se chvěje; vůbec se nepokoušel tuto reakci skrýt.

Obrátil se k Rejnočce. „Díky…“

„Ne. Neděkuj.“ Dívka se zubila od ucha k uchu. U vedomil si, že

Rejnočka vůbec nemá strach. Póry měla široce roztažené, oči

vykulené a energie z ní přímo tryskala. Farr si opět uvědomil, jak jej

dívka neuvěřitelně přitahuje. Popadla ho za paže a zatřásla jím.

„Nebylo to fantastické? To byla jízda. Jen počkej, až řeknu Crisovi o

téhle…“

Vyskočila na prkno a vyrazila do prostoru.

Když pozoroval, jak pružnýma nohama ovládá prkno a když mu

ochromenou myslí proběhla reakce na setkání se smrtí, Farr znovu

cítil, jak mu nevítaná erekce tlačí penis z úkrytu.

– 123 –

Vyšplhal na prkno a vyrazil širokým, pomalým obloukem kolem

pavučiny.

– 124 –

9

Po několika dnech se Toba vrátil a oznámil Duře a Farrovi, že je

na Tržišti zaregistroval do stánku práce. Toba dal Duře na

srozuměnou, že jim tím prokázal další laskavost, ale když s nimi tu

záležitost probíral, odvracel zrak a Cris se při jídle zdál nezvykle

tichý. Ito protiprouďáky obskakovala a oční pohárky měla hluboké a

temné.

Dura i Farr si, jako obvykle, oblékli šaty, které jim rodina

zapůjčila. Ale Toba jim tiše sdělil, že tentokrát by měli jít neoděni.

Dura si s podivnou nechutí stáhla kombinézu z těžké látky. Stěží

mohla tvrdit, že si na ni už zvykla, ale věděla, že se v rušných ulicích

bude cítit nápadně odhalená – jednoduše nahá.

Toba rozpačitě ukázal na Duřin pas. „Tohle také nech raději

tady.“

Dura sklopila zrak. Kolem pasu měla jako vždy uvázaný odřený

provaz a vzadu, těsně nad boky, zastrčený nožík a škrabku. Ruce jí

reflexivně sklouzly k provazu.

Toba bezradně pohlédl na manželku. Ito se se založenýma

rukama váhavě přiblížila k Duře. „Duro, skutečně by bylo lepší,

kdybys nechala své věci tady. Myslím, že chápu, jak se cítíš.

Nedovedu si představit, jak bych to zvládala, být na tvém místě. Ale

tyhle věci, ty zbraně, opravdu nebudeš potřebovat. Jistě chápeš, že

by ti tady stejně nebyly nic platné…“

„O to nejde,“ odvětila Dura. I jí samé zněl vlastní hlas drsně a

trochu divoce. „Jde o to…“

Toba se netrpělivě přiblížil. „Jde o to, že přijdeme pozdě. A

pokud chceš dnes uspět, Duro – a já předpokládám, že chceš – budeš

se muset zamyslet nad tím, jak na tyto neumělé artefakty budou

– 125 –

pohlížet případní nákupčí. Už teď si většina lidí v Parzu myslí, že jste

nějaký druh polozkrocených zvířat.“

„Tobo…“ vyhrkla Ito.

„Promiň, ale je to tak. A když půjde po Mall s nožem za pasem –

no, pak budeme mít štěstí, jestli nás stráže neseberou, ještě než

dorazíme na Tržiště.“

Farr se přiblížil k Duře, ale ta na něj odmítavě mávla. „To je v

pořádku, Farre.“ Hlas už měla pevnější. Mnohem racionálnější. „Má

pravdu. Na co tyhle věci vlastně mám? Vždyť je to jen veteš z

protiproudu.“

Pomalu si od pasu odmotala provaz.

Vzduch na Tržišti vřel hlukem, který zastiňoval i dusivou

lepkavou vlhkost u Pólu. Hluční lidé v pestrobarevných,

extravagantních úborech se rojili mezi krámky, které se tísnily kolem

obrovského centrálního kola. Dura, vyděšena spoustou zírajících

tváří, si rukama zakrývala ňadra a podbřišek.

Farr zůstával zticha, ale zdálo se, že je klidný a pozorný.

Toba je přivedl k jakési ohradě, která byla oddělena od zbytku

Tržiště hradbou dřevěných tyčí. Uvnitř ohrady se nacházelo asi deset

nebo dvanáct dětí a dospělých. Všichni byli podvyživení, zanedbaní

a ve srovnání s většinou lidí na Tržišti i nepoměrně hůře odění;

vzhlédli k Duře a Farrovi a s tupou zvědavostí zírali na jejich nahotu.

Toba nařídil Lidským bytostem, aby vlezly do ohrady. „Jistě

pochopíte, co se tady bude dít, že?“ prohodil s úzkostí v hlase.

„Jo,“ vrhl na něj Farr tvrdý pohled. „Chystáš se nás prodat.“

Toba zavrtěl hlavou. „Vůbec ne. Kromě toho s tím nemám nic

společného. Tohle je trh práce. Tady vy prodáváte svou práci – ne

sebe.“

Z davu se již vynořili čtyři zámožně vyhlížející lidé – tři muži a

jedna žena – a mířili k ohradě. Začali si obě Lidské bytosti pozorně

prohlížet, ale zdálo se, že je hlavně zajímá Farr. Dura se otočila k

Tobovi: „Pochybuji, že by v tom byl nějaký zásadní rozdíl, že?“

„Ten největší rozdíl na světě. Upíšeš se jen na přesně stanovený

kontrakt… Svoboda ti zůstane. A nakonec…“

– 126 –

„Promiňte,“ přerušila nákupčí Tobu. „Chci se podívat na toho

chlapce.“

Toba se na ni usmál. „Farre, pojď ven. Neboj se.“

Farrovi poklesla brada a otočil se k Duře. Dura zavřela oči a

náhle ji polil stud, že bratra nedokáže před touhle potupou ochránit.

„Jen jdi, Farre. Neublíží ti.“

Farr proklouzl mezi dřevěnými tyčemi ven z ohrady.

Žena byla asi v Duřině věku, ale mnohem buclatější; vlasové

trubičky měla složitě svázané do zlatobílého drdolu a na lícních

kostech se jí vršily záhyby tuku. S profesionální zkušeností nahlédla

chlapci do očních pohárků, uší a nozder. Přikázala mu otevřít ústa,

prstem mu přejela po dásních a stěr, který tak získala, si důkladně

prohlédla. Pak se Farrovi pošťourala v podpaždí, v řitním otvoru a v

úkrytu penisu.

Dura odvrátila zrak, aby se nemusela dívat, jak bratr trpí.

Žena se otočila k Tobovi: „Je docela zdravý, i když podvyživený.

Ale nezdá se, že by byl nějak zvlášť silný.“

Toba se zamračil. „Chcete jej použít k rybaření?“

„Ano… Je štíhlý a lehký. Ale…“

„Madam, tohle je protiprouďák,“ prohlásil samolibě Toba.

„Skutečně?“ Žena pohlédla na Farra s novým zájmem. Nicméně

se od něj trochu odtáhla a otřela si ruce do roucha.

„A to, samozřejmě, znamená, že vzhledem ke své výšce a váze je

tady u Pólu nesmírně silný. Jako stvořený pro zvony.“ Toba se otočil

k Duře a chlácholivým hlasem prohlásil: „Víš, Duro, naše fyzická

konstituce se u Pólu změnila vlivem Magnetopole. To je zde

silnější,“ zdůvodňoval, ale zdálo se, že hovoří jen proto, aby zaplnil

ticho, než žena dospěje k rozhodnutí. „Vazby mezi jádry jsou

silnější. Proto se ti zdá, že je tady tepleji a tvé svaly…“

„Věřím ti,“ skočila mu žena do řeči. „Ale…“ Zaváhala. „Je…“

„Ochočený?“ přerušila ji Dura drsně.

„Duro,“ vyštěkl Toba varovně.

„Paní, on je Lidská bytost a ne divoké prase. A umí mluvit sám

za sebe.“

„Madam, ručím za chlapcovu mírnou povahu,“ vyhrkl Toba

rychle. „Bydlel u mě doma. Jedl s mou rodinou. A mimoto

– 127 –

představuje dobrou investici…“ – nadul tváře a zdálo se, že rychle

počítá – „za padesát kůží.“

Žena se zamračila, ale na tučné, široké tváři se objevil zájem.

„Za co? Za standardních deset let?“

„Samozřejmě s obvyklou doložkou o pokutě,“ přikývl Toba.

Žena zaváhala.

Kolem centrálního kola se shromáždil dav. Úroveň hluku se

zvedla a na Tržišti zavládla vzrušená nálada… nebezpečně vzrušená,

napadlo Duru. Náhle si přála, aby ohrada byla bytelnější.

„Hele, nemám čas se handrkovat; chci vidět popravu.

Pětačtyřicet a beru ho.“

Toba zaváhal sotva okamžik. „Platí.“

Žena vrhla na Farra poslední, trochu potměšilý pohled a vmísila

se do davu.

Dura se natáhla z klece a dotkla se Tobovy paže.

„Deset let?“

„Takové jsou standardní podmínky.“

„A ta práce je jaká?“

Toba se zatvářil omluvně. „Je těžká. To nepopírám. Přidělí ho ke

zvonům… Ale je silný, přežije to.“

„A co když časem zeslábne?“

Toba našpulil rty. „Nezůstane u zvonů navždy. Může se stát i

předákem nebo získat nějakou specializaci. Koukej, Duro, asi ti to

připadá divné, ale takhle to tady v Parzu chodí. Tenhle systém zde

přežívá už celé generace… A tento systém jste bezvýhradně přijali,

když jste souhlasili, že sem v mém autě přijedete a najdete způsob,

jak zaplatit za Addovu léčbu. Pokoušel jsem se tě varovat.“ Na

kulaté, zasmušilé tváři se mu objevil vzdorovitý výraz. „Chápeš, že?“

Dura si povzdechla. „Ano. Samozřejmě, že chápu. Sice ne

všechno, ale… neměla jsem na vybranou.“

„Asi ne,“ zabručel unaveně. „No a teď také nemáš na vybranou.“

Zaváhala. Nesnášela doprošování. Ale Toba a jeho domov byli

jedinými pevnými body v tomto novém, neznámém světě. „Tobo

Mixxaxi. Mohl bys nás… naši práci koupit ty? Máš na Kůře stropní

farmu. A…“

– 128 –

„Ne,“ vyštěkl ostře. Pak, daleko mírněji, dodal: „Duro, je mi líto,

ale nejsem nikterak úspěšný člověk. Já si vás prostě nemohu

dovolit… Nebo spíš si nemohu dovolit nabídnout vám slušnou cenu.

Nemohli byste zaplatit Addovy účty. Chápeš? Poslouchej,

pětačtyřicet kůží za nejlepších deset let Farrova života, i s tím, že je

úplně nezkušený, ti může připadat jako celé jmění; ale věř mi, ta

žena udělala dobrý obchod a ví to. A…“

Tobův hlas náhle zanikl v řevu davu, který se shromáždil kolem

velkého kola. Lidé se strkali a tlačili, jak šplhali po vodicích

provazech a zábradlích. Apatická Dura bez zájmu zvedla hlavu a

hledala ohnisko rozruchu.

Davem vlekli nějakého muže. Eskorta se skládala ze dvou mužů,

oděných v uniformách podobných těm, které nosili strážní v

Muubově nemocnici. Muži měli tváře zakryté mimořádně hrozivými

koženými maskami a energicky se vlnili. Zajatec, o dobrých deset let

starší než Dura, měl hustou hřívu žlutých vlasů a vychrtlou tvář. Svůj

osud snášel s trpělivým výrazem. Byl do pasu nahý a zdálo se, že má

ruce svázané za zády.

I když dav jeho věznitelé zuřivě povzbuzoval, před ním couval.

Sklíčená Dura si zmateně mnula nos. „Nevím, o čem to mluvíš.

Jaké je pětačtyřicet kůží jmění? Kůže z čeho?“

Toba musel křičet, aby ho slyšela. „To znamená pětačtyřicet kůží

vzdušných prasat.“

To už dávalo jakýsi smysl. „Takže ty tvrdíš, že Farrova práce má

stejnou hodnotu jako pětačtyřicet vzdušných prasat?“

„Samozřejmě že ne.“

K ohradě se přiblížil další kupec. Muž se krátce vyptal na Farra.

Toba zavrtěl hlavou, ale ukázal na Duru. Kupec – obhroublý,

mohutný muž, oděný v těsné haleně – na ni vrhl jen zběžný pohled a

vzdálil se.

Dura se zachvěla. V mužově hodnotícím pohledu se neskrýval

žádný náznak hrozby ani sexuální zájem. Vlastně – a to bylo na celé

věci nejhorší – v tom pohledu nebylo vůbec nic osobního. Díval se

na ni – na ni, na Duru, dceru Loguovu, vůdce Lidských bytostí –

způsobem, jako by oceňoval oštěp nebo nůž, prostě vyřezávaný

kousek dřeva.

– 129 –

Pohlížel na ni jako na nástroj a ne člověka.

Toba se stále pokoušel vysvětlit jí význam kůží. „Víš, nemluvíme

o skutečných prasatech.“ Blahosklonně se usmál. „To by bylo

absurdní. Dovedeš si představit lidi, kteří by s sebou vozili padesát

nebo sto vzdušných prasat, aby mohli vzájemně obchodovat?

Všechno je založeno na úvěru, chápeš? Kůže je ekvivalentem

hodnoty jednoho prasete. Takže můžeš vyměňovat kůže – nebo spíše

množství úvěru v kůžích – a to je ekvivalentní hodnotě v prasatech.“

Vesele pokýval hlavou. „Jasné?“

„Takže když mám úvěr jedné kůže – mohla bych jej vyměnit za

jedno prase.“

Otevřel ústa, aby přisvědčil, a pak mu brada poklesla. „Ach – ne

tak docela. Ve skutečnosti by tě při dnešních cenách stálo zdravé,

plodné, dospělé prase kolem čtyř a půl kůže. Ale na současné ceně

prasete nezáleží… O to vůbec nejde. Nechápeš? Všechno závisí na

inflaci. Vzdušné prase je základem měny, ale…“

Odvrátila se. Věděla, že je důležité pochopit způsob myšlení

těchto lidí, pokud se má se svými svěřenci někdy z tohoto zmatku

vysvobodit, ale linie toku pochopení, přes které by se měla převlnit,

ji příliš lekaly.

Nyní si ji přišel prohlédnout další muž. Tento malý, rtuťovitý

mužík, oděný ve volném hábitu, měl vlasové trubičky obarveny

světle růžovou barvou. Toba si s ním potřásl rukou. Zdálo se, že se

znají. Muž ji vyvolal z ohrady a k její hanbě jí začal podrobovat

stejné intimní prohlídce, jakou již dříve podstoupil Farr.

Dura se pokoušela nemyslet na zkoumavé prsty toho podivného

mužíka. Pozorovala vězně, kterého přivedli k dřevěnému kolu. Stráže

mu hrubě roztáhly ruce a nohy, pevně je přivázaly provazy ke čtyřem

paprskům a kolem krku mu utáhly řemínek, který muži přidržoval

hlavu u pátého paprsku. Dura, která právě teď podstupovala vlastní

ponížení, sebou trhla, když spatřila, jak se řemínek muži zařízl do

krku.

Řvoucí dav se v předtuše příštích událostí zběsile přeléval kolem

kola. Duře tato scéna navzdory nádherným šatům přihlížejících

připomínala krmení vzdušných prasat.

– 130 –

Toba Mixxax se dotkl jejího ramene. „Duro, tohle je Qos Frenk.

Zajímá se o tvou práci… I když se obávám, že jen na pět let.“

Qos Frenk, kupec s růžovými vlasy, ukončil prohlídku. „Nikdo z

nás nemládne,“ prohodil se smutnou účastí. „Ale má cena – patnáct

kůží – je dobrá.“

„Tobo Mixxaxi, pokryje to s Farrovým platem Addovy

náklady?“

Toba přikývl. „Skoro. Samozřejmě, Adda si bude muset najít

práci, až se uzdraví. A…“

„Beru jeho nabídku,“ řekla Dura Tobovi otupěle. „Řekni mu to.“

Kolo se začalo otáčet kolem osy.

Dav zařval. Zpočátku se kolo točilo pomalu a zdálo se, že se

přivázaný muž usmívá. Ale brzy nabralo rychlost a Dura spatřila, jak

hlava muže naráží do paprsku.

„Duro, já Qose znám,“ prohlásil Toba. „Bude s tebou zacházet

dobře.“

Qos Frenk na ni docela laskavě kývl.

„Jak blízko budu mít k Farrovi?“

Toba zaváhal a vrhl na ni zvláštní pohled. Zdálo se, že Qos Frenk

vypadá zmateně.

Nyní muž na kole zavřel oční pohárky; ruce měl zaťaté v pěst,

jak se bolest vlivem rotace zvyšovala. Dura si znovu vzpomněla, jak

na Addu zaútočila prasnice. Muž se otáčel dokola, Vzduch v jeho

kapilárách ztrácel supratekutost, začal se srážet a zpomalovat. Od

žaludku se mu celým tělem začala šířit trýznivá bolest a přehlušila

slupku necitlivosti. A…

„Duro, ty to nechápeš. Qos vlastní stropní farmu, která hraničí s

mojí. Takže budeš pracovat na Kůře… jako kuli. Vysvětlil jsem

Qosovi, jak dobře se vy protiprouďáci dokážete takové práci

přizpůsobit, že jsem vás vlastně na Kůře našel a…“

„A co Farr?“

„Bude v Přístavu. Stane se rybářem. Tobě to nedošlo? Duro…“

Nyní muž rotoval tak rychle, že jeho údy tvořily rozmazané

šmouhy. Duru napadlo, že už musí být v bezvědomí a s úlevou se

obrátila k Tobovi.

„Kde je Přístav, Tobo Mixxaxi?“

– 131 –

Zamračil se. „Promiň,“ prohodil zkroušeně. „Občas zapomínám,

že je tu pro tebe všechno nové. Přístav se nachází u základny města,

na vrcholku Trnu… dřevěného sloupu, který klesá od základny

města. Z Přístavu se podél Trnu spouštějí zvony a noří se do

Podobalu. A…“

„A to je nepřijatelné,“ zavrčela Dura. Qos Frenk od ní s

rozšířenými očními pohárky ucouvl. „Musím zůstat s Farrem.“

„Ne. Duro, poslouchej mě. To není žádný výmysl. Farr je pro

práci v Přístavu ideální; je mladý, lehký, ale nesmírně silný. Ty jsi na

takovou práci příliš stará. Promiň, ale tak to je.“

„Musíme zůstat spolu.“

Toba Mixxax vystrčil ochablou bradu a výraz tváře mu ztvrdl.

„Teď mě, Duro, poslouchej. Udělal jsem, co bylo v mých silách,

abych vám pomohl. Ito s Crisem si vás zamilovali; vím to. Ale mám

svůj život. Teď přijmi tuhle nabídku nebo se okamžitě odvlním pryč.

A ponechám tebe i tvého drahého bratříčka napospas strážím… a za

půl dne se přidáte k tomu muži na kole jako dva další nezaměstnaní

povaleči.“

Nyní kolo připomínalo jen rozmazanou šmouhu. Dav řval

vzrušením.

Ozval se tichý, nechutně praskavý zvuk. Kolo prudce zpomalilo.

Hlava, nohy i ruce muže na kole se při posledních otáčkách volně

klátily.

Vězňova břišní dutina praskla; vzdušné cévy se volně houpaly

mezi záhyby kůže jako tlusté, krvavé vlasové trubičky. Dav ztichl

hrůzou.

Toba si toho nevšímal a stále civěl Duře do tváře. „Tak co bude,

Duro?“ zasyčel.

Strážní odřízli rozlámaného muže z kola. Z davu se znovu zvedl

bzukot rozhovorů a lidé se začali rozcházet.

Duře s Farrem povolili navštívit Addu v nemocničním pokoji.

Na jedné stěně se otáčel veliký ventilátor a v pokoji bylo

příjemně chladno – skoro jako na otevřeném Vzduchu. Nemocnice se

nacházela nedaleko vnější stěny města. Pokoj byl poměrně světlý,

– 132 –

protože jej s vnějším světem propojoval jen krátký kanál. V Duře

nemocniční pokoj vyvolal dojem příjemného pohodlí.

Ale při pohledu na Addu, který se vznášel uprostřed pokoje ve

spleti provazů, popruhů a fáčů, se tento pocit rychle rozplynul.

Téměř celé starcovo potlučené tělo halily obvazy. Lékařka – jménem

Deni Maxx, kulatá, puntičkářsky vyhlížející žena, jejíž opasek a

kapsy se ježily tajemnými nástroji – obskakovala Lidskou bytost

zavěšenou v prostoru.

Adda vrhl ze svého fáčového hnízda na oba sourozence mrzutý

pohled. Horní část zlomené pravé paže ovíjela spousta obvazů a nohy

měl svázány k sobě v kostře dlah. Kdosi mu ze zdravého oka

seškrábal hnis a oční pohárek natřel mastí proti symbiontům.

Nyní působila Addova zranění na Duru kupodivu hůře než tehdy

v kůrovém lese, když se je pokoušela holýma rukama ošetřit. Hlavou

se jí mihla nepříjemná vzpomínka na mrtvá zvířata, vystavená v

Muzeu. „Vypadáš dobře,“ prohlásila.

„Svině prolhaná,“ zavrčel Adda. „Co tady, ke kostem Xeelee,

dělám? A proč nevypadnete, dokud ještě můžete?“

Lékařka mlaskla a zatahala za obvaz. „Víš, proč jsi tady.“

Mluvila hlasitě, jako by hovořila k nahluchlému dítěti. „Jsi tady, aby

ses vyléčil.“

„Stejně brzy odejdeme,“ prohlásil Farr. „Jdu pracovat do

Přístavu. A Dura odchází na stropní farmu.“

Adda upřel na Duru jedovatý pohled zdravějšího oka. „Ty čubko

blbá.“

„Už se stalo. Nebudu se o to s tebou přít.“

„Raději jsi mě měla nechat chcípnout, než abyste šli do otroctví.“

Pokusil se zvednout ofačované ruce. „Jak si myslíš, že teď asi budu

žít?“

Dura si uvědomila, jak odpudivým tónem Adda mluví. Zdálo se,

že v tomto ohromném, spořádaném prostředí zní jeho hlas divoce a

nepřiměřeně. Napadlo ji, jak Addova divokost kontrastuje s tichou

plachostí Ito, která svůj život prožívala v řadě nepatrných pohybů,

jako by si tu tlačenici lidí kolem sebe ani neuvědomovala. Dura by si

s Ito nikdy místo nevyměnila, ale cítila, že nyní Tobovu ženu začíná

chápat. Addova zuřivost byla hloupá, nepochopitelná. „Addo,“

– 133 –

vyštěkla ostře. „Nech toho. Už se stalo. Budeme si muset poradit, jak

jen to půjde.“

„To tedy budete muset,“ povzdechla si lékařka hloubavě. „A

copak to tak v živote nechodí vždycky?“

Adda se na ženu upřeně zadíval.

„Proč nás nenecháš na pokoji, ty hnusná stará čarodějnice?“

Deni Maxx potřásla hlavou a dala tak najevo jen mírný

nesouhlas.

Rozzlobená Dura se zeptala lékařky, zda se Adda uzdravuje.

„Jeho stav se zlepšuje, přesně podle našich očekávání.“

„Co to znamená? Proč vy lidi nikdy nemůžete mluvit na rovinu?“

Lékařčin úsměv se vytratil, „chci říct, že bude žít. A vypadá to

tak, že mu zlomené kosti srůstají – vzhledem k jeho věku pomalu, ale

srůstají. A zašila jsem mu potrhané cévy; většina jeho kapilár je teď

schopna udržet tlak…“

„Ale?“

„Už nikdy nebude silný. A možná nebude moci opustit město.“

Dura se zamračila. Hlavou jí proběhly krátké sobecké myšlenky

o prodlužovaném placení nákladů. „Proč ne? Jestli se uzdraví, jak

říkáš…“

„Ano, ale nedokáže generovat původní úroveň pneumatického

tlaku.“ Maxx se posměšně zamračila. „Chápeš, co to znamená?“

Dura zaskřípala zuby. „Ne.“

„Ach, drahoušku, je tak snadné zapomenout, že jste

protiprouďáci…“

Adda zavřel oči a natáhl se ve svém hnízdě z gázy.

„Hele,“ prohlásila Maxx, „naše těla fungují tak, že využívají

přenos hmoty Vzduchu… že? Správně.“ Ukázala na ventilátor na zdi.

„Víš, proč je tam ten ventilátor – proč jsou ve městě namontovány

ventilátory? Aby regulovaly teplotu – aby nám v žáru Jižního pólu

nebylo moc horko. Vzduch, který obýváme, je neutronový plyn a

skládá se ze dvou složek – supratekuté kapaliny a normální kapaliny.

V supratekuté kapalině nedochází k teplotním rozdílům – pokud ji

zahříváš, teplo prostě projde skrz.

A to znamená, že pokud přidáš do hmoty Vzduchu více

supratekuté kapaliny, jeho teplota klesne. Naopak pokud

– 134 –

supratekutou kapalinu odebereš, teplota vzroste, protože se zvýší

množství normální kapaliny. A to je princip, na kterém pracují

nástěnné ventilátory.“

Farr se zamračil. „A co to má společného s Addou?“

„Addovo tělo je plné Vzduchu – tak jako vaše a moje. A je

protkáno sítí malinkých kapilár, které dokáží nasávat supratekutou

kapalinu kvůli regulaci teploty.“ Deni Maxx mrkla na Farra. „Máme

v těle spoustu vzduchových pumpiček. Jednou z nich je například

srdce. A vzduchové trubičky slouží k tomu, aby ti z hlavy odváděly

Vzduch a udržovaly tak mozek v optimální teplotě. Věděl jsi to?“

„A tenhle mechanismus teď u Addy nefunguje příliš dobře.“

„Ano. Samozřejmě jsme opravili hlavní cévy, ale když byly

jednou porušeny, nikdy už nebudou to, co bývaly. Adda prostě ztratil

příliš velkou část kapilární sítě. A taky zeslábl. Chápeš, že Vzduch

také posiluje naše svaly?… Hele – řekněme, že byste zůstali v

uzavřené místnosti, jako je tahle, a ta se začala zahřívat. Víte, co by

se stalo se supratekutou kapalinou? Protože by nedokázala teplo

absorbovat, začala by z pokoje unikat – prudce by unikala všemi

možnými způsoby. A tím pádem by někde jinde vzrostl tlak.

Když chce Adda zvednout paži, zahřeje Vzduch v plicích.

Samozřejmě, že nevědomky; udělá to jeho tělo, spálí část energie,

kterou získal z potravy. A když plíce vytlačí ohřátý Vzduch, kapiláry

ho vedou do svalů, které se napnou a…“

„Takže ty tvrdíš, že Adda má zničenou kapilární síť, a proto

nemůže být silný jako dřív?“

„Ano.“ Přelétla pohledem z Dury na Farra. „Samozřejmě, že je

vám jasné, že naše plíce nejsou skutečnými plícemi, že?“

Dura zmateně potřásla hlavou. „Cože?“

„No, my jsme, samozřejmě, výtvory. Výrobky. Nebo alespoň

naši předkové byli. Lidé – mám na mysli skutečné lidi – přišli do

tohoto světa, do této hvězdy, a zkonstruovali nás tak, abychom

dokázali tady v Obalu přežít.“

„Nebešťané.“

Maxx se potěšeně usmála. „Ty víš o Nebešťanech? Výborně…

No, my věříme, že původní lidé měli plíce – zásobník nějakého plynu

– ve svých tělech. Stejně jako my. Ale jejich plíce nejspíš fungovaly

– 135 –

zcela odlišně. Víš, naše plíce jsou jen zásobárnami Vzduchu,

pracovního plynu pro pneumatický systém, který pohání naše svaly.“

„Co ti Nebešťané byli zač?“

„To s jistotou nevíme – po Bitvě o Jádro a Reformě nám

nezůstaly žádné záznamy – ale vytvořili jsme si několik

pravděpodobných hypotéz, založených na poměrových zákonitostech

a analogiích s námi. Podobnostní anatomie byla na studiích mým

hlavním předmětem… To bylo, samozřejmě, před mnoha lety.

Nebešťané nám byli hodně podobní. Nebo spíše my jsme byli

vytvořeni podle jejich představ. Ale oni byli mnohonásobně větší –

vlastně nás tisíckrát převyšovali. Průměrný Nebešťan měřil metr i

více, protože na něj působily rovnováhy mezi různými soustavami

fyzikálních sil. A jeho tělo nebylo založeno na vazbách jader cínu…

Víš, o čem mluvím? Jádra cínu, která tvoří naše těla, obsahují

padesát protonů a sto čtyřicet čtyři neutrony. Víš, to je dvanáct na

druhou. Neutrony jsou uspořádány do kulového tvaru v symetrických

upořádáních třetího a čtvrtého řádu. Jak vidíte, je to hodně souměrné.

Jádra mají spoustu snadných možností, jak díky sdíleným neutronům

držet při sobě. Mnoha způsoby mohou tvořit řetězce a složité

struktury. Vazba jader cínu je základem veškerého života i našich

vlastních životů. Ale ne životů Nebešťanů. Fyzika, kterou se řídí

jejich struktura – hustoty a tlaky, při jakých, jak předpokládáme, žijí

– by neumožnily žádnou atomovou vazbu. Ale oni musí mít nějaký

ekvivalent vazby cínu…“

Napřáhla ruce a zahýbala prsty. „Takže byli velice zvláštní. Ale

věříme, že měli ruce a nohy jako my – proč by nám je jinak dávali?“

Dura zavrtěla hlavou. „To nedává smysl.“

„Samozřejmě, že dává,“ usmála se Maxx. „Prsty se dají použít.

Ale nechtěli jste někdy vyměnit své dlouhé, neohrabané nohy za

tryskový měchýř vzdušných prasat? Nebo za prostý plát kůže, jako je

surfařské prkno, který by vám umožňoval vlnit se Magnetopolem

desetkrát, stokrát rychleji, než můžete nyní? Musíte se podívat

pravdě do očí, má drahá… My lidé jsme pro prostředí Obalu

navrženi špatně. A důvodem musí být, že jsme modely Nebešťanů,

kteří nás sestrojili. Není pochyb, že tato forma se dokonale hodila do

podivného cizího světa, ze kterého přišli. Ale nehodila se sem.“

– 136 –

Duře rozpálená představivost vyplnila mysl vizemi obrovských,

nejasných, božských lidí, kteří páčidlem rozevírají Kůru a vhazují do

Obalu hrsti malinkých, umělých lidiček…

Deni Maxx se zahleděla hluboko do Duřiných očních pohárků.

„Je ti to jasné? Myslím, že je důležité, abys pochopila, co se tvému

příteli stalo.“

„Jí je to jasné,“ zahulákal Adda ze svého kokonu. „Ale to vůbec

nic neznamená, protože s tím nemůže vůbec nic udělat.“ Rozesmál

se. „Nic. Prostě mě odsoudila do tohohle pekla na zemi. Že, Duro?“

Duřin vztek tryskal jako Denina přehřátá supratekutá kapalina.

„Starce, z tvé zahořklosti se mi dělá zle.“

„Měla jsi mě nechat chcípnout,“ zašeptal. „Říkal jsem ti to.“

„Proč jsi nám nevyprávěl o Parz City? Proč jsi nás nechal v

nevědomosti?“

Adda si povzdechl, v koutku úst se mu utvořila bublina hlenu.

„Protože nás před deseti generacemi vyhnali. Naši předkové putovali

daleko do protiproudu, kde si zbudovali domov. Nikoho z nás

nenapadlo, že se s Parzem ještě někdy setkáme.“ Zasmál se. „Bylo

lepší zapomenout… Co dobrého by vzešlo z vědomí, že takové místo

existuje? Ale jak jsme mohli tušit, že se to zatracené město rozšíří tak

daleko a poskvrní Kůru svými stropními farmami a koly?

Proklatci…“

„Proč nás vyhostili z Parzu? Kvůli…“

Otočila se, ale Deni Maxx si jádřákovým rydlem dělala

poznámky na svitku a nezdálo se, že by naslouchala. „Kvůli

Xeelee?“

„Ne.“ Zašklebil se bolestí. „Ne kvůli Xeelee. Alespoň ne přímo.

Vykopli nás kvůli naší filozofii, která nám přikazuje, jak se chovat.“

Lidské bytosti věřily, že povědomí o existenci Xeelee

předcházelo příchodu lidí do Hvězdy – že je sem přinesli samotní

Nebešťané.

Božští Xeelee vládnou nad prostorami tak obrovskými, že ve

srovnání s nimi je prý Hvězda jen zrnkem prachu v očním pohárku

obra. Lidé, kteří usilovali o nadvládu, Xeelee neschvalovali – vytáhli

dokonce do marné války proti úžasným projektům Xeelee, stavbám

velikým jako legendární Prstenec.

– 137 –

Ale přešly generace, během nichž utržili strašlivé porážky a tak v

myšlení lidí nastoupily nové trendy. Nikdo nechápal záměry Xeelee.

Ale co když jejich projekty nebyly zaměřené na nicotné cíle v

měřítcích lidského chápání, jako je vláda nad ostatními, ale měly

mnohem vyšší mety?

Xeelee byli daleko mocnější než lidé. Nejspíš vždycky budou. A

nejspíš byli, pochopitelně, i daleko moudřejší.

A tak někteří jejich zastánci začali tvrdit, že by lidé měli Xeelee

raději věřit než jim vzdorovat. Jednání Xeelee bylo nepochopitelné,

ale provázela je veliká moudrost. Zastánci Xeelee rozvinuli filozofii,

která přijímala, podvolovala se a věřila v inteligenci, která

převyšovala lidskou.

Adda pokračoval: „Víš, Duro, my jsme se řídili podle zásad

Xeelee a ne podle nařízení parzského Výboru. Byli jsme neposlušní.“

Potřásl hlavou. „Tak nás vykopli. A to bylo naše štěstí; dneska by

nás prostě pomordovali na těch svých kolech.“

Deni Maxx se dotkla Duřiny paže: „Už byste měli jít.“

„Vrátíme se.“

„Ne.“ Adda se v kokonu z obvazů příšerně pomalu nadzvedl,

zjevně si chtěl ulevit od bolesti. „Ne, nevracejte se. Zmizte odsud tak

daleko, jak jen to půjde. Vypadněte…“

Hlas se mu zlomil do bublavého zavrčení a stařec zavřel oči.

– 138 –

10

„Ty blbej protiprouďáckej prde!“ zaječel Farrovi do tváře Hosch.

„Až budu chtít nacpat do výsypky celej Zatracenej kmen, tak ti to

řeknu!“ Přístavní předák vystrčil kostnatou bradu a hlas mu klesl do

sotva slyšitelného, neuvěřitelně výhružného syčení. „Ale dokud to

neudělám… a pokud by tě to příliš neobtěžovalo… možná bys mohl

to dřevo rozštípat trochu víc na jemno. Nebo…“ – z úst mu vyvěral

proud odporně páchnoucích fotonů – „bys možná chtěl následovat

ten kmen do výsypky a skončit tady s prací? Co?“

Farr čekal, dokud Hosch neskončí. Z trpkých zkušeností věděl,

že pokusy o obhajobu situaci vždycky jen zhoršily.

Hosch byl malý, šlachovitý muž se zkřivenými ústy a očními

pohárky, které jako by měl do tváře vyvrtané. Nosil špinavé šaty a

Farrovi vždy páchl jako týden staré jídlo. Údy měl tak útlé, že

chlapec nabyl přesvědčení, že tady u Pólu by se svou pozoruhodnou

silou on – nebo Dura – předáka v čestném boji přerazili vedví…

Konečně se zdálo, že Hosch vyčerpal svou zásobu vzteku, a

odvlnil se k jiné části výsypkové dráhy. Dělníci, muži i ženy, kteří si

vychutnávali Farrovo ponížení, zanechali kradmých pohledů a s

povýšeným výrazem obětí, které tentokrát vyvázly se zdravou kůží,

se opět vrátili k práci.

Ve Farrovi vřel Vzduch vzteky. Protiprouďák. Zase mě nazval

protiprouďákem. Uvědomil si, že zvedá zaťaté pěsti…

Obě Farrovy pěsti pohltila Bzyova obrovitá ruka a mírnou, ale

neodolatelnou silou je stlačila dolů. „Nedělej to,“ vyzval Bzya Farra

klidným hřmotným hlasem, který se mu dral z hlubin obrovitého

hrudníku. „Nestojí ti zato.“

– 139 –

Na okamžik se zdálo, že se Farrův vztek přenesl z předáka na

toho obrovitého rybáře, který se mu postavil do cesty. „Nazval

mě…“

„Slyšel jsem, jak tě nazval,“ prohodil Bzya klidně. „Tak, jak tě

nazývají všichni ostatní… přesně to Hosch chce. Teď mě poslouchej.

Hosch doufá, že se neovládneš a že ho praštíš. Z ničeho by neměl

větší radost.“

„Neměl by vůbec žádnou radost, kdybych mu urazil palici.“

Bzya zaklonil hlavu a zařval smíchy. „A v okamžiku, kdy bys to

udělal, by po tobě skočily stráže. Po výprasku by ses vrátil k práci –

k Hoschovi, který by tě pak skutečně nenáviděl a nevynechal by

jedinou příležitost, aby ti to mohl dát najevo – a k pěti nebo deseti

letům navíc, abys mu splatil odškodnění.“

Farr, kterým ještě stále cloumaly zbytky vzteku, pohlédl do

Bzyovy široké, potlučené tváře. „Ale vždyť jsem teprve začal

směnu… Budu rád, až ji budu mít za sebou.“

„Správně,“ přikývl Bzya a obrovitou, nesmírně silnou rukou

pocuchal Farrovi vlasové trubičky. „Takhle na to musíš myslet…

Pamatuj, že nesmíš najednou přemýšlet o celých deseti letech, ale jen

o jedné směně.“

Bzya, mohutný obr se svaly o velikosti vzdušných selat, byl na

rozdíl od malého a nebezpečně zlomyslného předáka mírný jako

beránek. Bzyovu tvář hyzdila maska jizev, která mu pokrývala

polovinu hlavy. Místo jednoho očního pohárku mu v lebce zela

příšerná jeskyně. Farr ho poznal jako prostého člověka, který žije v

chudobou postižené Dolní Čtvrti a drží se naživu tím, že přeměňuje

sílu obrovitých svalů v těžkou a nebezpečnou práci, která zbytku

Parz City umožňuje fungovat. Měl ženu Jool a dceru Shar. Jaksi se

mu podařilo i přes léta dřiny zachovat si mírnou a trpělivou povahu.

Nyní na Farra mrkl zdravým očním pohárkem a prohlásil: „Víš,

neměl bys být na starého Hosche tak tvrdý.“

Farr předstíral zívnutí, aby zakryl smích: „Já a tvrdý na něj? To

ten starej xeeleečkář má pořád něco proti mě.“

Bzya se natáhl k dopravníku a zvedl kmen stromu, který byl delší

než Farr. Jedinou ranou sekery jej rozštípl a objevilo se žhnoucí

nitro. „Podívej se na to z jeho pohledu. On je předákem téhle sekce.“

– 140 –

Farr si odfrkl. „Ten parchant bohatne z naší práce.“

Bzya se usmál. „Učíš se rychle, že? No, možná, že bohatne. Ale

také má svou zodpovědnost. Minulou směnu jsme ztratili další zvon.

Už jsi o tom slyšel? Další tři mrtví rybáři. Za tohle je Hosch také

zodpovědný.“

Farra napadlo, že nehody postihují Přístav se skličující

pravidelností. Nicméně Bzyova shovívavost ho stále ještě

rozčilovala, takže začal vypočítávat Hoschovy chyby.

„Ano, všechny tyhle chyby má,“ přitakal Bzya, „a ještě další. Jsi

příliš mladý, abys je všechny pochopil. Možná, že na tu

zodpovědnost nestačí. Ale znovu opakuji, ať už stačí nebo ne, je

zodpovědný. A když někdo z nás zemře, kousek z něj zemře také.

Navzdory všem jeho chybám jsem mu to viděl ve tváři. To si, Farre,

zapamatuj.“ chlapec se zamračil. Nic není jednoduché. Vrazil do

výsypky další zářivé poleno. Kdyby tu tak byli Logue nebo Dura a

pomohli mu najít v tom všem nějaký smysl…

Nebo kdyby odsud mohl vypadnout a surfovat.

Zbytek směny proběhl bez dalších incidentů. Když směna

skončila, odebral se Farr s ostatními dělníky na malou, stísněnou

ubytovnu. Noclehárna, domov pro čtyřicet dělníků, byla špinavá

bouda protkaná křížem krážem spacími provazy. Páchla jídlem a

výkaly. Farr snědl denní příděl – dnes sestával z malé porce tvrdého

chleba – a porozhlédl se po stabilní síti v pavučině spacích provazů.

Ještě nebyl natolik sebejistý, aby vyzval na souboj o místo některého

ze starších rybářů, muže nebo ženu, kteří si osobovali monopol na

místa u stěn, kde nebyl Vzduch tak znečištěn zatuchlým pachem a

pšouky ostatních. Jako obvykle skončil poblíž středu ubytovny.

Když zavíral oči a ukládal se k spánku, říkal si v duchu: Přijde

den. Jednou přijde můj den.

Na počátku další směny, s očima ještě zalepenýma ospalky, se

odebral na své místo u výsypky dřeva.

Přístav

byl

neuspořádanou

směsicí

velikých

místností

sestavených z mořeného dřeva a připevněných k základně města – ve

stínu Dolní Čtvrti, zatraceně daleko od jasných, moderních čtvrtí

horních úrovní. Nacházel se přímo pod obrovskými dynamy, která

– 141 –

poháněla kotevní pásy, a hluboké, chvějivé vibrace strojů nepřetržitě

provázely rybáře každodenním životem. Temný Přístav byl horkým a

špinavým místem. A kontrast mezi žárem pecí, skřípavým řevem

pístů a řemenic a otevřeným prostorem protiproudu připadal Farrovi

nesnesitelný.

Nicméně jak směna ubíhala, Farr se ponořil do těžkého,

pravidelného rytmu práce. Z dopravníkového pásu, který ubíhal za

řadou dělníků, přivlekl další mohutný kmen. Farr s tím dlouhým a

těžkým kusem dřeva urputně zápasil. Zdálo se, že setrvačnost

změnila kmen ve svéhlavou, živou věc, která se bez ohledu na

Farrovy úmysly rozhodla vydat se Vzduchem svou vlastní cestou.

Zapřel se o podlahu místnosti, a když mávl dřevěnou sekerou

opatřenou jadřákovým břitem, svaly na pažích a zádech se mu

napjaly. Farr udeřil čepelí po směru vláken a tuhý kmen se snadno

rozštípl. Když byl zásek dostatečně hluboký, Farr do prasklého dřeva

vrazil ruce a kmen rozevřel. Tvář a hruď mu zalila záplava tepla a

zelené záře jaderné reakce, která uvnitř kmene probíhala. Pak

žhnoucí kusy odhodil do rozšklebené tlamy výsypky.

Kupodivu sekání dřeva Farra docela bavilo. Bylo třeba určité

zručnosti, aby člověk našel přesně to pravé místo, kam tít. Tuto

dovednost si Farr osvojil a nyní ji využíval. A když se pod jeho

úderem dřevo rozštíplo a uvolnilo teplo, Farr měl pocit, že objevil

skrytý poklad.

Řada dělníků, která na směny krmila neustále hladové tlamy

výsypek, mizela v šeré dáli Přístavu. Namáhavá práce nebyla pro

Farra, díky jeho protiprouďáckým svalům, nezvládnutelná. Vlastně

se musel hlídat, aby nepracoval příliš rychle; překročení kvóty by mu

mezi spolupracovníky na popularitě nezískalo.

Tepelná energie, která se jadernou reakcí ze dřeva uvolňovala, se

v jiné části přístavního komplexu jímala do velikých vyztužených

nádob – bojlerů. Supratekutý Vzduch, který odváděl teplo, se

používal k pohonu pístů. Tyto písty, obrovské tyče vytvrzeného

dřeva, dvakrát větší než Farr, se v pravidelném rytmu,

připomínajícím tlukot srdce, nořily do svých pouzder.

– 142 –

Písty pomocí velikých ramen otáčely rumpály. Tyto navijáky

spouštěly zvony plné vyděšených rybářů k tajemným a nebezpečným

hlubinám Podobalu.

Všechno se zde diametrálně lišilo od Farrova soužití s Lidskými

bytostmi, které nepoužívaly složitější nástroje než oštěpy a

nevlastnily žádný zdroj energie, který by šetřil svaly lidí či zvířat.

Přístav připomínal obrovský stroj s jediným účelem: posílat rybáře

do Podobalu. Farr měl pocit, jako by sám byl součástkou tohoto

velikého stroje nebo jako by pracoval v nitru nějakého obra,

sestaveného ze dřeva a provazů…

Kromě Bzyi Farra ostatní dělníci ignorovali. Zdálo se, jako by se

zde, v tom hlučném, páchnoucím pekle, všichni díky svému

nešťastnému osudu uzavřeli do sebe. Nicméně vždy, jakmile se

rozběhla nová směna, měl Farr pocit, že dělníci nasadili určitý

rytmus a podél pásu zavládla jakási sounáležitost – a věděl, že dokud

drží jazyk za zuby, vztahuje se ta nálada i na něj.

Stýskalo se mu po Duře a ostatních Lidských bytostech a chyběl

mu starý život v protiproudu. Samozřejmě, že mu bylo smutno.

Vždyť měl dojem, že tady v Přístavu bude dřít na věky věků. Ale

pokud soustředil mysl na okamžité úkoly a radoval se i z maličkostí,

dokázal svůj osud přijmout. Tajemství úspěchu, jak mu řekl Bzya,

spočívalo v tom, že člověk musel myslet jen jednu směnu dopředu.

A…

„Ty.“ Na rameno mu dopadla ruka a sevřela umouněnou halenu.

Kdosi ho hrubě odtáhl od pásu.

Do tváře mu zíral Hosch a nozdry mu bíle, nemocně žhnuly.

„Změna zařazení,“ zavrčel.

„Cože?“

„Zvon,“ vyštěkl Hosch.

Když se Dura – s dalšími dvaceti kulii ve velikém voze, taženém

dvanácti statnými vzdušnými prasaty – blížila k Frenkově stropní

farmě, nejprve jí připadala malinká jako otisk dětské dlaně na

nesmírné rozloze Kůry. Zdálo se, že ostatní kulie zajímá více další

farma, ještě vzdálenější a hůře rozeznatelná než ta Frenkova. Ta prý

patřila Horkovi IV., předsedovi Parz City. Roztržitý předseda se

– 143 –

snažil unikat občanským povinnostem – zanechával Parz v rukou

intrikánského syna – a zde na Kůře se oddával složitým

zemědělským pokusům. Kdosi tvrdil, že na Horkově stropní farmě je

pšenice vyšší než člověk a kůrové stromy nejsou delší než lidská

paže a jsou ovázány kusy jadřákového drátu…

Dura se na tohle žvanění sotva dokázala soustředit. Z pomyšlení,

že zůstane na Kůře jen s těmito tupci, jí bylo těžko na duši.

Nakonec Frenkova stropní farma vyplnila celý výhled. Auto

zastavilo uprostřed skupiny budov z hrubě přitesaného dřeva a dveře

se otevřely.

Dura se vyškrábala ven a odvlnila kousek od ostatních. Zhluboka

se nadechla čistého Vzduchu a vychutnávala příjemný pocit v plicích

a kapilárách. Nepřerušená vrstva Vzduchu se táhla kolem celé

Hvězdy a Dura měla pocit, že teď se nachází v plicích samotné

Hvězdy. Nu, mohla by tu být trochu lepší společnost, ale aspoň

mohla dýchat Vzduch, který nechutnal, jako by už prošel plícemi

tuctu lidí.

Přišel je přivítat sám Qos Frenk. Připojil se k Duře, vlídně se na

ni usmál a zatímco se ostatní kuliové rozptýlili mezi budovami,

nabídl se, že ji provede po farmě.

Baculatý a elegantní Frenk s růžovými vlasy, které mu vlály nad

drahým pláštěm, se důvěrně vlnil vedle ní. „Práce je docela

jednoduchá, ale musí se provádět pozorně a pečlivě… bohužel, tyto

vlastnosti nejsou v dnešní době všem kuliům vlastní. Ale jsem si jist,

že ty, má drahá, odvedeš dobrou práci.“

Dura měla na sobě kombinézu utkanou z jakýchsi surových

rostlinných vláken, kterou jí dala Ito jako dárek na rozloučenou.

Oděv Duru při vlnění neustále odíral, jako by ji chtěl sedřít z kůže, a

ona toužila jej ze sebe strhat. Na zádech nesla dřevěný válec –

vzduchovou bombu podobnou té, kterou kdysi viděla u Toby, s

malou maskou, kterou si měla nasadit na obličej, aby se jí v řídkém

Vzduchu lépe dýchalo. Ta neskladná, nepřirozená věc jí bránila v

pohybu dokonce ještě více než městské šaty, ale Frenk trval na tom,

aby si zásobu Vzduchu vzala. „Nařízení bezpečnosti práce,“ vysvětlil

Frenk a pokrčil rameny, takže se mu plášť nad úzkými rameny zvlnil.

Pod kombinézou Dura stále nosila svůj provaz s nožíkem.

– 144 –

Stromy na farmě byly z větší časti vykáceny; odkrytý strop byl

osázen úhlednými řadami zelenozlaté, vyšlechtěné trávy – pšenice.

Když se vznášeli jen několik výšek člověka pod rozvlněnými,

nalitými vrcholky zmutované trávy, Dura již nedokázala dohlédnout

hranic farmy. Zdálo se jí, že zde touto klaustrofobickou úpravností

potlačili a přemohli přirozenou divokost Kůry.

Samozřejmě, že ta úpravnost pokrývala pouze dva rozměry. Třetí

rozměr vedl dolů do čistého, volného Vzduchu ohromného,

prázdného Obalu. Obyvatelům Parzu se zatím nepodařilo oplotit

samotný Vzduch… Duře by stačilo vrazit vzduchovou bombu do

Frenkovy kulaté, křehké tváře a odvlnit se do nekonečna. Tihle

změkčilí měšťáci – dokonce ani kuliové – by ji nikdy nedokázali

dohonit.

Ale ona by tohle místo neopustila, nikdy by neutekla před svými

závazky, dokud nebudou zaplaceny účty za Addu. Pouta závazků a

povinností ji zde věznila stejně jako nějaká klec.

Qos Frenk zamrkal a pozorně se na ni zahleděl. „Vím, že ti tvá

situace musí připadat nezvyklá. Chci, abys věděla, že se ničeho

nemusíš obávat, ale musíš tvrdě pracovat. Jsem majitelem stropní

farmy a v tomto smyslu vlastním tvou práci. Ale v žádném případě si

nepředstavuji, že bych vlastnil tvou duši.

Duro, já nejsem krutý. Domnívám se, že se o své kulie starám,

jak nejlépe to jde. A…“

„Proč?“ Dura si uvědomila, že na Frenka otázku vyštěkla.

„Protože jsi tak ušlechtilý?“

Usmál se. „Ne. Protože je pro mě ekonomicky daleko

efektivnější mít zdravou a spokojenou pracovní sílu.“ Rozesmál se a

to ho v Duřiných očích trochu polidštilo. „Když už nic jiného, tak

tohle by tě mělo uklidnit. Jsem si jist, Duro, že ti tady bude dobře.

Jakmile se naučíš řemeslu, nevidím důvod, proč bychom o tobě

neměli uvažovat jako o budoucí předačce nebo školitelce.“

Přinutila se vrátit mu úsměv. „Dobrá. Díky. Chápu, že děláš, co

můžeš. Jaké jsou mé povinnosti?“

Ukázal na řady zrající pšenice, které se jim klátily nad hlavami

ze stropu bývalého lesa. „Za pár týdnů budeme připraveni na žně a

tehdy začne skutečná práce. Ale nyní bude tvoje práce spočívat ve

– 145 –

sledování, zda pšenici nic nebrání v růstu. Budeš dohlížet, aby úrodu

neničili kanci. Nebo někdo jiný.“ Zatvářil se sklíčeně. „V dnešní

době máme spoustu takových případů… mám na mysli plundrování.

Víš, ve městě je hodně bídy. Hlavně dávej pozor na sněť. Na

jakoukoli změnu barvy nebo jiné odchylky… Když zjistíme nějakou

nákazu, izolujeme celou oblast a sterilizujeme ji, než se infekce

rozšíří.

Sleduj divokou trávu, jakékoli rostliny, které by vyrůstaly mezi

kořeny a ničily pšenici. Nechceme, aby skvělé izotopy z Kůry,

určené pro naši úrodu, pohlcovalo cokoli jiného… Včetně mladých

stromků. Divila by ses, jak rychle rostou.“ Rozpřáhl ruce. Dura si

uvědomila, že jeho nadšení je docela nakažlivé. „Asi by tě to

nenapadlo, ale tahle část Kůry kdysi bývala lesem.“

„Zajímavé,“ přerušila ho suše Dura, která si připomněla širé,

nedotčené lesy u ní doma, v dalekém protiproudu. Frenk na ni nejistě

pohlédl.

Potkali další dělnici. Žena se vznášela s hlavou ztracenou v lánu

zelenozlaté pšenice a nohy jí volně visely dolů do prostoru.

Vytrhávala výhonky mladých stromků a strkala tento plevel do pytle,

který jí poskakoval u pasu.

„Á,“ rozzářil se Frenk, „Jedna z mých nejlepších dělnic. Rauc,

seznam se s Durou. Právě dorazila. Byla bys tak hodná a trochu ji

tady provedla?“

Žena se pomalu snesla z rozvlněného obilí. Rauc měla přes hlavu

přehozenou vzduchovou kuklu, roušku z lehké poloprůhledné

gázoviny, která zakrývala klobouk se širokou střechou. Závoj se

mírně nadouval Vzduchem ze zásobníku na ženiných zádech.

Frenk se čile odvlnil.

Rauc byla štíhlá a na sobě měla prosté pracovní šaty z ušpiněné

kůže, které odhalovaly jen nahé paže. Po Frenkově odchodu si chvíli

Duru zasmušile prohlížela.

Pak si rozvázala roušku a zvedla ji. Tvář měla hubenou a

unavenou, oční pohárky temné; zdálo se, že je stejného věku jako

Dura. „Takže ty jsi protiprouďák,“ přerušila nepříjemné ticho. V

hlase jí zazněl mečivý přízvuk lidí z města.

„Ano.“

– 146 –

„Slyšeli jsme, že přijdeš. Jsme rádi. A víš proč?“

Dura lhostejně pokrčila rameny.

„Protože vy protiprouďáci jste silní… Budete tvrdě pracovat a

pomůžete nám splnit kvóty.“ Nakrčila nos. „Pokud nás neprozradíš,

budeš docela oblíbená.“

„Chápu.“ Dura si uvědomila, že se ji tahle žena pokouší varovat.

„Díky, Rauc.“

Kuli ji odvedla pod zlatými stropními poli zpět k řetězci budov

ve středu farmy, kde Duru po příjezdu vysadili. Po Frenkově autě zde

nebylo ani památky; Dura si představila, jak se Qos Frenk vrací do

svého útulného, zatuchlého domova ve městě. Nyní, uprostřed

směny, se zdály malé chýše opuštěné; byly to nízké hranaté budovy

ze dřeva, které se volně houpaly na lanech, visících z ořezaných

kmenů kůrových stromů. V provazové ohradě se tísnilo malé,

zanedbané stádo prasat. Rauc Duře sdělila, že prasata zde nejsou na

chov, ale představují zásobárnu masa pro kulie a kůže na pracovní

oděvy a klobouky. Kuli jí ukázala malá skladiště šatstva, vzdušných

vaků a nástrojů. Pak zamířily k pekárně, jejíž vnitřní stěny byly

zčernalé žárem; zde se pekl chléb, hlavní potrava kuliů. V šeru

pekárny pracoval veliký, otylý muž. Když Rauc s Durou nakoukly

dovnitř, zamračil se na ně. Kuli sebou trhla. „No, chléb je čerstvý,“

prohodila, „ale to je tak všechno, co o něm můžeš říct… Tady končí

jen paběrky a pšenice nejhorší kvality, zatímco nejlepší zboží se vozí

do Parzu.“

Malou, hranatou noclehárnu vyplňovaly řady kokonů. Asi

polovina z nich byla obsazená. Když se vevlnily dovnitř, z jednoho

kokonu se zvedla ospalá ženská hlava. Žena s rozcuchanými vlasy a

otevřenými ústy na ně krátce pohlédla a pak opět upadla do spánku.

Rauc ukázala na prázdný kokon, který si Dura mohla zabrat pro sebe.

Ale ta si nedokázala představit, že by zde spala, poslouchala chrápání

a dýchala pšouky ostatních, když venku čeká Obal plný čerstvého

Vzduchu. Uvědomila si, že se zde bude cítit stejně nepatřičně jako v

Parzu. Koneckonců většina kuliů pocházela z města – a většinou z

Dolní Čtvrti, kde byly poměry ještě stísněnější než kdekoli jinde.

Kuliové, kteří právě neměli směnu, se nahrnuli na ubytovnu,

– 147 –

naslouchali dechu ostatních a předstírali, že netvrdnou tady v Obalu,

ale lebedí si v útulných králíkárnách Parzu.

Rauc se na ni usmála. „Myslím, Duro, že spolu budeme dobře

vycházet. Můžeš mi vyprávět o svých lidech. A já ti ukážu, jak to

tady chodí.“

„Zdá se, že Frenk je docela fajn…“

Rauc se zatvářila překvapeně. „No jo, docela ujde. Ale na tom

nezáleží. Příliš s ním nepřijdeš do styku. Představím tě Leeh,

předačce naší sekce. Je důležitá… Ale ne tak, jak si myslí. Skutečnou

moc má Robis, který vede sklady. Když se na tebe začne usmívat,

hned se žije lépe.“

Dura zaváhala. „Frenk říkal, že bych se časem mohla stát

předačkou.“

„To říká každému,“ odsekla Rauc pohrdavě. „Pojďme najít Leeh;

nejspíš je někde venku v polích…“ Ale pak zaváhala a zkoumavě se

na Duru zadívala. Potom se rozhlédla, zda je někdo nepozoruje. Pak

hrábla do hluboké kapsy pracovních šatů a vytáhla cosi malého. „Tu

máš,“ vyhrkla a vrazila Duře předmět do ruky. „Pomůže ti to.“

Dura pohlédla do dlaně a spatřila malinké kolo s pěti paprsky,

podobné tomu, které viděla na krku Toby Mixxaxe… model

popravčího zařízení z Tržiště. „Díky,“ odvětila zvolna. „Myslím, že

chápu, co to znamená.“

„Vážně?“ Rauc se zatvářila obezřetně.

„Neměj strach. Nevyzradím tě,“ uklidňovala ji Dura spěšně.

„V Parz City je Kolo ilegální,“ vysvětlila Rauc. „Teoreticky je

protizákonné všude, v celém Obalu… kam dosáhnou kuše stráží. Ale

tady jsme od Parzu hodně daleko. Na stropních farmách Kolo

tolerují. Díky němu jsme šťastní… Ten starý blázen Frenk říká, že je

ekonomicky efektivní dovolit nám vyznávat svou víru.“

Dura se usmála. „Jako bych Frenka slyšela.“

„…Ale člověk nikdy neví. Vyznávají protiprouďáci Kolo?“

„Ne.“ Dura si Rauc zkoumavě prohlédla. Žena se nezdála příliš

silná, ani rebelantská; ale zjevně v té záležitosti s kolem našla útěchu.

„Viděla jsem Kolo používat jako popravčí nástroj.“

„Ano.“

„Tak proč je symbolem víry?“

– 148 –

„Protože se používá k zabíjení.“ Rauc jí pohlédla do očí a

hledala v nich porozumění. „Tak mnoho lidských životů bylo tímto

kolem zmařeno a sám jeho tvar má v sobě cosi lidského. Možná více

než lidského. Chápeš? Tím, že máme Kolo při sobě, posilujeme to

nejlepší a nejodvážnější, co v nás je.“

Rauc hovořila zaníceně a naléhavě. Dura kolečko pochybovačně

ohmatala. Ten kult musí být docela rozšířený. Koneckonců Toba

Mixxax, vlastník stropní farmy, byl také jeho příznivcem. Musí být

rozšířený po celé Hvězdě a v celé společnosti.

Pokud si vyznavači kultu Kola někdy najdou vůdce, mohli by se

stát úctyhodnými protivníky záhadného Výboru, který řídí město.

Rauc vypadala unaveně. „Pojďme najít Leeh, ať můžeš začít

pracovat.“

Obě ženy se bok po boku vlnily spořádaným prostorem farmy a

nad hlavami jím visely zlaté klasy pšenice.

Farr si matně uvědomil, že se ostatní dělníci od něj odtahují a ve

zlomyslných pohledech se zračí radost z jeho neštěstí. Po

dopravníkovém pásu ujížděly nepovšimnuty kusy kůrového dřeva.

„Ne,“ zavrčel Bzya. Farr si všiml, že se vznáší těsně za ním.

Hoschova kostnatá tvář s temným, prázdným pohledem očních

pohárků se stočila k Bzyovi. „Rybáři, chceš mě poučovat?“

„Tenhle je příliš mladý,“ odsekl Bzya a položil Farrovi na

rameno mohutnou tlapu. Farr, který přítele nechtěl dostat do

průšvihu, se pokusil ruku setřást.

„Ale na tohle ho najali.“ Předákovi zacukal ve tváři sval. „Je

malý a lehký, ale má sílu protiprouďáka. A nám chybí tělesně

zdatní…“

„Ještě nic neumí. Je nezkušený. A v poslední době jsme, Hoschi,

utrpěli hodně ztrát. Je to příliš riskantní.“

Zdálo se, že sval v Hoschově tváři ožil vlastním životem. V

odpověď zaječel: „Neptám se tě na radu, ty xeeleečkáři! A když se

tak staráš o toho prasečího hovňouse, můžeš jít dolů taky. Tak co,

bereš to? Bereš to?“

– 149 –

Farr sklopil hlavu. Samozřejmě, že Hosch nemluvil logicky.

Pokud by chtěl vzít Farra dolů kvůli jeho velikosti, pak by

pochopitelně Bzyu brát neměl…

Bzya jen přikývl, zjevně ohromený Hoschovým vztekem nebo

svým

vlastním

rozhodnutím

pustit

se

do

nebezpečného

dobrodružství. „Kdo je třetí?“

„Já.“ Zuřivost Hosche stále neopouštěla. Svaly ve tváři mu

pulzovaly a okraje očních pohárků se mu chvěly. „Já. Tak a teď

hejbněte kostrou, vy milovníci prasat, a třeba se dostaneme dolů dřív,

než Kvantové moře zamrzne…“

Farr s Bzyou následovali předáka z dopravníkové místnosti. Farr

cestou ani nevnímal Hoschovo neustálé klení a jen si připomněl, co

mu Bzya řekl o předákově odpovědnosti.

– 150 –

11

Místnost, ve které se naloďovali do zvonu, se nacházela u samé

paty města. Komora se skládala z bočních stěn a stropu, místo

podlahy zel jen prázdný Vzduch. Farr, který postupoval za Hoschem

a Bzyou, se tiskl k vodícímu lanu a vyhlížel dolů do volného

prostoru. Po zvětralém zápachu Přístavu lačně lokal čerstvý Vzduch.

Uvědomoval si ohromnou hmotu města, která nad ním tiše vrzala,

jako když nějaké zvíře sténá při porodu.

Zvon představovala koule vytvrzeného, otlučeného dřeva o

průměru dvou výšek člověka. Kolem něj byly obtočeny obruče

jadřáku. Zvon visel na laně z obrovské kladky, která se téměř

ztrácela v temnotě nad Farrovou hlavou. Další lana byla volně

přivázána k Trnu. Farr dokázal ve tmě rozeznat bledé skvrny tváří

přístavních dělníků, kteří kladku obsluhovali.

Trn, dřevěný pilíř, který vedl provazy, vybíhal z místnosti a nořil

se do hutného Vzduchu pod městem. V dálce se měnil ve tmavou,

sotva viditelnou linku, která se pomalu zakřivovala podle toku

Magnetopole. Lana splývala po celé jeho délce a dosahovala daleko

do nafialovělého purpuru smrtonosné hmoty Podobalu.

Farr sledoval zakřivení Trnu a začínalo mu být úzko.

Zvon se zdál neskutečně křehký. Jak by ho mohl ochránit před

smrtí v hlubinách Podobalu, když se bude vznášet nad vroucí

hladinou Kvantového moře? Jistě bude rozdrcen jako uschlý list.

Žádný div, že tolik rybářů přišlo o život.

Hosch otevřel dveře v boční stěně zvonu a toporně prolezl

dovnitř. Bzya Farra postrčil. Když se chlapec přiblížil ke kouli, všiml

si, jak silně je povrch zvonu odřený a otlučený. Přejel prsty po

jednom hlubokém škrábanci. Zdálo se, že na toto křehce vyhlížející

zařízení zaútočilo nějaké zvíře a šrámy způsobilo zuby nebo drápy.

– 151 –

Jak uklidňující, pomyslel si suše.

Farr očekával, že vnitřek zvonu bude připomínat Mixxaxovo

auto s pohodlnými sedadly a dokonale průhlednými okny. Namísto

toho vstoupil do tmavé kapsle – vlastně skoro narazil do Hosche.

Jedinými okny byly tabulky průsvitného dřeva, které sotva propustily

trochu světla. Dřevěné lampy žhnuly kalným, zeleným žárem. Osou

koule probíhala tyč a Farr se k ní okamžitě přitiskl. Ve zvonu byl

malý ovládací panel se dvěma odřenými vypínači a pákou. Celou

kouli vyplňovaly skříňky a válce, které připomínaly zásobníky

Vzduchu.

Pak se do zvonu nacpal Bzya a hned v něm bylo těsno. Rybář se

obrovskýma rukama chytil opěrné tyče a zvon vyplnil jeho silný,

dobře známý pach. Hosch se protáhl kolem svých společníků a

zaklapl mohutné kruhové dveře, které hladce zapadly do rámu.

Čekali v téměř dokonalé temnotě. Kolem celého trupu se ozývalo

horlivé škrábání. Farr vyhlédl okénkem a spatřil přístavní dělníky,

jak upravují polohu jadřákových obručí, aby rovnoměrně obemykaly

kouli a zakrývaly palubní průlez. Farr přeskočil pohledem z Hosche

na Bzyu. Mohutný rybář, kterému temnota zjemnila jizvy na tváři,

mu s trpělivou odevzdaností pohled vrátil. Vzteklý a napjatý předák

zíral do prázdna.

Ozývalo se podivné pravidelné hučení, v jehož rytmu plavidlo

vibrovalo. Farrovi se zdálo, že mu vibrace prostupují celým tělem.

Cítil, jak se mu stahují kapiláry. Pohlédl na Bzyu, ale rybář měl

zavřené oči a na tváři se mu usadil vyrovnaný výraz; zmrzačený oční

pohárek připomínal tunel do nekonečna.

…A cosi se změnilo. Farr cítil, že přichází o něco, co ho zatím

provázelo celý život. Cosi vzdáleně podobného zažil pouze při tom

osudovém lovu s Lidskými bytostmi, kdy pocítil nezvyklý strach z

pádu. Co se s ním děje? Cítil, jak mu prsty slábnou a kloužou z

opěrné tyče. Vykřikl a cosi ho od tyče odtáhlo.

Bzya ho silnou rukou popadl za vlasové trubičky a přitáhl zpět.

Farr obemkl pevnou dřevěnou žerď rukama i nohama.

Hosch se skřípavě rozesmál.

– 152 –

Na zvon dopadla čísi těžká pěst. Farr ucítil, jak se koule začala

trhavě kolébat. Slyšel, jak se lana o sebe třou a narážejí do trupu

zvonu.

Tak už to začalo. V ohromujícím tichu začali klesat k Podobalu.

„Hoschi, ten chlapec na nic takového nebyl připravený.“ V

Bzyově hlase nezazněla ani stopa hněvu. „Říkám ti, jak může něco

dělat, když ho nevědomost ochromuje strachem?“

„Jestli chceš, tak si s tím protiprouďákem promluv.“ Předák

odvrátil hubenou zkřivenou tvář.

„Bzyo, co se mi stalo? Cítím se divně. Je to jen proto, že klesáme

podél Trnu?“

„Ne.“ Bzya zavrtěl hlavou. „Klesáme, ale to není hlavní důvod.

Poslouchej mě pozorně, Farre. Je důležité, abys pochopil, co se s

tebou děje. Možná ti to pomůže zůstat naživu.“

Tahle prostá slova nahnala chlapci více strachu než celé

Hoschovo žvanění. „Povídej.“

„Když klesáme, houstne Vzduch. To chápeš, že?…“

To bylo Farrovi jasné. Ve vražedných hlubinách Podobalu vládly

tlaky a hustoty tak vysoké, že jádra atomů byla natěsnána na sobě.

Nebylo možné, aby struktury vázaných jader, které tvořily lidské tělo

– a veškeré látky, které se vyskytovaly ve Farrově světě – zůstaly

stabilní. Jádra se rozkládala do neutronové supratekuté kapaliny

Vzduchu. Protony, uvolněné z jader, tvořily supravodivou složku ve

směsi neutronů.

Od hladiny Kvantového moře ke středu se Hvězda podobala

jedinému ohromnému jádru; žádný život založený na vazbách atomů

zde nemohl přežít.

„Jak nás může tenhle dřevěný zvon ochránit? Copak se dřevo

nerozpustí?“

„Rozpustilo by se… kdyby nebylo těch jadřákových obručí.“

Obruče tvořily trubice hyperonového jadřáku. Ty obsahovaly

protonový supravodič, získaný z Podobalu. Další trubice vedly

kabely k dynamům v Přístavu, které vytvářely v obručích zvonu

elektrický proud.

– 153 –

„Proud v obručích generuje silné magnetické pole,“ vysvětloval

Bzya. „Podobné našemu Magnetopoli. A to nás chrání. Pole kolem

zvonu vytváří ochrannou stěnu proti okolnímu tlaku.“

„Ale proč se cítím tak divně? Je to kvůli tomu magnetickému

polí zvonu?“

„Ne,“ usmál se Bzya. „Obruče odpuzují od zvonu Magnetopole –

mám na mysli Magnetopole Hvězdy.

Všichni jsme vyrůstali v Magnetopoli. Magnetopole na nás

působí neustále… Využíváme ho k pohybu při vlnění. Farre, poprvé

v životě necítíš Magnetopole… Poprvé v životě nemůžeš říct, kterým

směrem se pohybuješ.“

Nemohli sledovat čas. Ticho přerušovalo pouze klepání kabelů,

duté nárazy zvonu o Trn a Hoschovo tiché, vzteklé mumlání. Farr

zavřel oči a doufal, že usne.

Nedokázal odhadnout, kolik času uplynulo, když se zvon prudce

zakymácel, až se mu opěrná tyč málem vysmekla z rukou. Pevně se k

ní přimkl a vyděšeně se rozhlédl po chabě osvětlené kabině. Cosi se

změnilo; cítil to. Ale co? Narazilo něco do zvonu?

Zvon se nepřestal pohybovat, ale způsob pohybu se změnil –

alespoň tolik Farrovi napověděl jeho žaludek. Pořád klesali, tím si

byl jist, ale sestup byl daleko hladší a ustaly občasné nárazy zvonu o

Trn.

Farr měl pocit, že se zvon volně vznáší v Podobalu.

Bzya mu zlehka položil na paži svou mohutnou dlaň. „Není se

čeho bát.“

„Já se…“

„Jen jsme se uvolnili z Trnu.“

Chlapec vytřeštil oči.

„Proč? Něco se stalo?“

„Ne.“ Malé dřevěné lampy v kabině vysílaly do hlubin Bzyova

zmrzačeného oka měkkou záři. „Takhle to má být. Hele, Trn vede asi

jen metr od města. To je hlouběji, než kam by se kdokoli nechráněný

zvonem mohl dovlnit. Ale my se musíme dostat ještě mnohem dál.

Nyní náš zvon klesá, aniž by ho Trn vedl.

– 154 –

Kabely nás pořád spojují s Parzem. A proud, který vedou, nás i

závěsné lano při sestupu nepřestane chránit před podmínkami, které

zde panují. Ale…“

„Ale zvon se komíhá a kabely by se mohly zaplést nebo

přetrhnout. Bzyo, co by se stalo, kdyby se přetrhly?“

Bzya mu klidně pohlédl do očí. „Kdyby se přetrhly, tak se domů

nevrátíme.“

„Stává se to?“

Bzya odvrátil tvář k lampě. „Když k tomu dojde, ti nahoře to

zjistí téměř okamžitě,“ prohodil. „Lano začne prokluzovat. Hned víš,

že se stalo to nejhorší. Nemusíš čekat, až se vrátí volný konec…“

„A my? Co se stane s námi?“

Hosch vystrčil hubenou bradu. „Máš spoustu pitomých otázek.

Trochu tě uklidním. Jestli se lano přetrhne, ty se to už nedovíš.“

Napřáhl ruku a před Farrovým obličejem ji prudce sevřel v pěst.

Farr ucouvl. „Možná bys mi měl říct, co dalšího mě ještě může

zabít. Aspoň budu připravený…“

Zvonem otřásl náhlý náraz a chlapec odletěl od opěrné tyče.

Zvon se kymácel a houpal v hutném prostředí Podobalu.

Farr se bezmocně svíjel v zatuchlém Vzduchu zvonu. Znovu

potřeboval Bzyovu pomoc. Mohutný rybář se naklonil a přitáhl ho

centrální žerdi.

Bzya si přitiskl ukazováček ke rtům v tišícím gestu; Hosch se jen

zlostně mračil.

Farr zadržel dech.

Cosi zaškrábalo na vnější trup zvonu, jako by po dřevu

přejížděly nehty. Zvuk trval několik okamžiků a pak se vytratil.

Po chvíli ticha kolébavá pouť pokračovala. Farr si představil, jak

mu nad hlavou po metrech lana běží smyčky dlouhé několik výšek

člověka.

„Co to bylo?“ Rychle pohlédl k oknům, která neochotně

propouštěla rozptýlené purpurové světlo. „To jsme v Kvantovém

moři?“

„Ne,“ odvětil Bzya. „Moře se nachází ještě několik stovek metrů

pod námi. Farre, zatím jsme pronikli pouze svrchními vrstvami

Podobalu. Ale jsme už pár metrů pod Trnem.“

– 155 –

„Jo,“ zavrčel Hosch a upřel na chlapce hluboké oči. „A tohle byl

Kolonista, který vstal z mrtvých, aby se podíval, kdo ho přišel

navštívit.“

Farrovi poklesla brada.

„Byla to jen jadřáková kra,“ konstatoval Bzya klidně. „Obyčejný

jadřák, nic víc.“

Hosch se ušklíbl a přejel pohledem po kabině.

Farr sice pochopil, že si z něj Hosch utahuje, ale náhlá hrůza

stejně probudila jeho představivost. Vždy ho bavily historky o Bitvě

o Jádro, rád si představoval nedosažitelnou hladinu Kvantového

moře a strašil sám sebe vidinami různých starověkých tvorů, kteří

číhali v jeho hlubinách. V porovnání s každodenním životem se však

historky o válce, o porážce lidstva, zdály bezvýznamné.

Ale Dura mu vyprávěla o úlomku sochy, který spatřila na

parzské univerzitě – Ito tvrdila, že je to vypodobnění fyzické formy

Kolonisty. A nyní on sám klesal do Podobalu, chráněn pouze chabou,

sotva pochopitelnou technologií.

Ovinul se kolem tyče a zíral do nafialovělého světla, které

pronikalo okénky do nitra kabiny.

Opět se ozval škrábavý zvuk. Zvon se znovu zakymácel a

Farrovi se zhoupl žaludek.

Tentokrát se nezdálo, že by to Hosche nebo Bzyu zaskočilo.

Předák se otočil a přitiskl tvář k okénku, Bzya se pustil opěrné tyče a

zahýbal prsty obrovitých rukou.

„Co se to děje?“ zašeptal Farr.

„Myslíme si, že jsme zachytili kru…“

Pod hladinou Kvantového moře nemohla jádra – řetězce protonů

a neutronů – přetrvat. A ještě hlouběji, v temném nitru moře, byla

hustota tak vysoká, že se nukleony dotýkaly. Ze srážek nukleonů

mohly vznikat hyperony – neobvyklé sloučení kvarků. Hyperony pak

měly schopnost utvářet stabilní ostrůvky hutné hmoty – jadřákové

kry – které dokázaly odolat obrovským hustotám v nitru Hvězdy.

Kry stoupaly proudy Kvantového moře vzhůru, do vyšších úrovní,

kde je rybáři ulovili a odtáhli do Parz City.

– 156 –

„Přilepila se na zvon,“ oznámil Bzya. Naznačil sevřenými pěstmi

srážku kry se zvonem. „Chápeš? Přitáhlo ji magnetické pole zvonu,

které se vytváří v jadřákových obručích. A zůstane tam přilepená

díky Magnetopoli v jejím vlastním nitru.“

Hosch se znovu ušklíbl a Farr ucítil jeho páchnoucí dech. „Dobrý

lov. Měli jsme štěstí. Nemůžeme být víc než čtyři metry pod Parzem.

Teď dávej bacha, mladej.“ Předák okázalým gestem vypnul dva

spínače na malém ovládacím panelu vedle sebe.

Farr zadržel dech, ale nezdálo se, že by došlo k nějaké změně.

Zvon se v Podobalu nepřestával znepokojivě houpat – vlastně

rotovat, jak chlapci napovídal žaludek. Rotaci zřejmě způsobil náraz

kry.

„Hosch poslal přes kabely signál do Přístavu,“ vysvětloval

trpělivě Bzya. „Znamená to, že jsme připraveni k vytažení.“

Předák se na něj ušklíbl. „A proto jsme tady, mladej. To je

důvod, proč cpou lidi do těchto klecí a spouštějí je do Podobalu. Jen

kvůli vypnutí páček. Chápeš? Jak jinak by se v Přístavu dověděli, že

mají zvon vytáhnout?“

„Proč jsme tady tři? Proč nestačí jen jeden rybář?“

„Dvojité jištění,“ zavrčel Hosch. „Kdyby něco narušilo misi – no

tak by jeden z nás možná mohl žít dost dlouho, aby přehodil páčky a

dostal ten drahocenný jadřák domů.“ Předák si viditelně vychutnával

Farrův strach.

Farr se pokusil odseknout. „Tos mi měl říct dřív, co se bude dít.

Co kdyby se něco stalo a já nevěděl, co dělat?“

Bzya si předáka lhostejně změřil. „Kluk trefil do černého,

Hoschi.“

„Kromě toho,“ pokračoval Farr, „není žádný kumšt přehodit

páčku…“

„Tady nejde o kumšt přehodit páčku,“ prohodil Hosch tiše. „Ten

kumšt je zůstat naživu dostatečně dlouho, abys to mohl udělat.“

Rovnováhu zvonu narušila hmota ulpělého jadřáku, která

způsobovala znepokojivé kymácení. Farr se pokusil odhadnout

rychlost jejich stoupání, ale nedařilo se mu oddělit skutečné známky

vzestupu ke světlu – nepříjemný pocit v žaludku a šerý přísvit v

– 157 –

okénkách – od optimistických představ. Dychtivě zíral do nafialovělé

záře průhledů a nedokázal pozřít ani kousek jídla, které mu ze

skříňky na stěně zvonu nabízel Bzya.

Zvonem otřásl nový náraz. Farr se znovu zoufale chytil tyče.

Ozval se skřípavý zvuk a neohrabané malé plavidlo se náhle

zastavilo.

Farr potlačil nutkání zavřít oči a stočit se do klubíčka. Co bylo

zase tohle? Jaké další překvapení pro něj mají připravené?

Na rameni ucítil Bzyovy mozolnaté prsty. „To je v pořádku,

synku. To znamená, že už jsme skoro doma.“

„Co se stalo?“

„Naše kra se otřela o Trn. Teď jsme asi jen metr pod Parzem.“

Hosch mocně zatáhl za páku na řídicím panelu a zachrčel přitom

námahou. Hučení, které se Farr naučil spojovat s proudem,

vytvářejícím ochranné magnetické pole zvonu, zesláblo. Hosch se k

němu otočil a tichým, zlomyslným hlasem oznámil: „Tadyhle tvůj

kámoš má částečně pravdu. Ale ještě nejsme v bezpečí. Ještě zdaleka

ne.“

Vlastně nadcházela jedna z nejnebezpečnějších částí mise. Kra,

která rachotila o Trn, mohla snadno přerušit kabely nebo poškodit

samotný Trn.

„Takže jeden z nás,“ pokračoval předák medovým hlasem, „musí

jít ven a trochu tam popracovat.“

„Jak popracovat?“

„Ovinout kolem kry provazy. Připoutat ji ke zvonu,“ vysvětlil

mírně Bzya. „Nic víc. Musíme zabránit kře, aby se volně komíhala a

musíme se postarat, aby nedošlo ke kolizi kabelů s jadřákem.“

Předák upřeně zíral na Farra.

Bzya pozvedl ohromné ruce. „Ne,“ prohodil tiše. „Hoschi, to

nemyslíš vážně. Přece toho kluka nemůžeš poslat ven.“

„Přesně to mám v úmyslu,“ zavrčel Hosch. „Oba jste mi tvrdili,

že když se kluk nenaučí řemeslu, dlouho tady dole nepřežije. A je jen

jediný způsob, jak ho to naučit, že?“

Bzya začal protestovat, ale Farr ho zarazil. „To je v pořádku,

Bzyo. Nemám strach. A kromě toho má nejspíš pravdu.“

– 158 –

Rybář se k němu otočil: „Teď mě poslouchej. Jestli nemáš

strach, tak jsi buď blázen a nebo zemřeš. Strach ti drží oční pohárky

dokořán.“

„Provazy jsou támhle,“ ukázal Hosch na jednu ze skříněk.

Bzya začal vytahovat tlusté, pevně stočené provazy. Brzy byla

kabinka plná lan. „A ty,“ vyštěkl předák na Farra, „otevři dveře.“

Farr vyhlédl okénkem. Vzduch – pokud se to vůbec takhle

hluboko dalo nazývat Vzduchem – byl rudý skoro jako moře.

Koneckonců, nacházeli se ještě celý metr – sto tisíc výšek člověka –

pod Parzem.

Farr ucítil na zádech plochu chodidla. „Pohni kostrou,“ zavrčel

Hosch. „Nezabije tě to. Nejspíš.“

Chlapec se opřel rameny do kruhového poklopu a zatlačil. Dveře

byly těžké a šly ztuha. Když s nimi Farr zápolil, uslyšel skřípot, který

signalizoval, že jadřákové obruče, obepínající kapsli, sklouzávají

stranou.

Poklop se prudce otevřel a odletěl Farrovi z dosahu. Do kabiny

se začal hrnout hustý, lepkavý venkovní Vzduch a brzy vytěsnil řidší,

čistý Vzduch uvnitř. Zdálo se, že světlo lamp ve zvonu okamžitě

zmatnělo.

Farr zadržel dech a zároveň téměř bezmyšlenkovitě prudce

zavřel ústa a pevně stiskl rty. Na hrudi pocítil tlak, jako by se mu

hustší Vzduch pokoušel kůží proniknout do plic. Silou vůle se

přinutil rty rozevřít. Do hrdla mu pronikl hustý, purpurový Vzduch.

Na rtech mu ulpěla jeho nezdravá hořkost. Hruď se mu nadmula, a

když mu kapilárami začalo proudit tohle odporné svinstvo, pocítil v

nich palčivou bolest.

Po několika okamžicích, kdy zápasil s nevolností, prostředí

Podobalu přivykl. Zkusmo pozvedl paže a zahýbal prsty. Vše se

zdálo v pořádku, pouze se cítil slabý a malátný. Asi zde byla

supratekutá složka Vzduchu menší než ve skutečném Obalu.

„Poklop,“ ukázal Bzya mohutným prstem. „Raději ho přitáhni.“

Rybářův hlas zněl zastřeně, jako by mluvil skrze vrstvu látky.

Farr přikývl. Odstrčil se od rámu průlezu.

Žlutěpurpurový Vzduch byl tak hustý, že téměř nepropouštěl

světlo. Farr měl pocit, jako by se vznášel ve tmavé bublině o

– 159 –

průměru čtyř výšek člověka. Uprostřed bubliny visel mohutný zvon.

Za ním se nacházel masivní, nehybný Trn, jehož horní a dolní konec

se ztrácely v mlhavém šeru Vzduchu. Nyní, když si Farr Trn

prohlížel, spatřil jadřákové kabely, které se kolem něj vinuly a táhly

se po celé jeho délce – a stejně jako ty na zvonu zajišťovaly

magnetické pole a chránily Trn, aby se v dolní části Podobalu

nerozpadl. Kabely zvonu se vlnily jako hadi a mizely směrem ke

světu, který se nacházel v horních sférách Obalu a Farrovi připadal

neskutečně vzdálený.

Uvolněný poklop se vznášel nedaleko. Chlapec se k němu

přivlnil docela snadno, přestože ho obklopoval hustý, klihovitý

Vzduch. Zachytil poklop a rychle se s ním vrátil k Bzyovi.

„A teď kra,“ zavolal Hosch. „Vidíš ji?“

Farr se rozhlédl. Zahlédl tvar usazený mezi zvonem a Trnem.

Kra, která měřila asi půl výšky člověka, vypadala na souměrných

liniích zvonu jako temný, nepravidelný výrůstek.

„Nebudu potřebovat provazy?“

„Nejdříve jdi omrknout kru,“ volal Hosch. „Koukni se, zda nám

nezpůsobila nějaké škody.“

Farr se zhluboka nadechl zatuchlého Vzduchu a pokrčil nohy.

Bude mu stačit jen několik temp a dorazí k hroudě jadřáku.

Když se blížil, spatřil, že povrch kry je zbrázděný malými

prohlubněmi a rýhami. Nebylo lehké představit si, že z tohoto

materiálu jsou vyrobeny lesklé obruče kolem zvonu nebo kotevní

pásy města či jemné vykládání na surfovacích prknech. Hladce se

přivlnil ke kře na vzdálenost paže… Kdyby žil dostatečně dlouho,

rád by si prohlédl dílny – Bzya je nazýval slévárny – kde se tento

materiál přetvářel…

Náhle ho za hruď a nohy popadly neviditelné paže a odhodily jej

stranou. Zjistil, že střemhlav letí pryč od zvonu. Vykřikl. Převracel

se ve Vzduchu a pokoušel se najít nějakou oporu, ale nohy mu v

marné snaze o vlnění bušily do prázdnoty.

Rozechvěle plácal rukama do Vzduchu a pokoušel se znovu

nabýt rovnováhy. Uvědomil si, že se mu Hosch směje a zdálo se, že i

Bzya jen s velkými obtížemi potlačuje smích.

– 160 –

Takže zase jen další fórek, další zkouška toho nového kluka.

Zavřel oči a pokusil se uklidnit roztřesené údy. Snažil se myslet.

Neviditelné ruce? Takhle s ním mohlo mrštit pouze magnetické pole

– ochranné pole zvonu. A samozřejmě jej srazilo stranou; takto pole

působí na pohybující se objekty, jako je například jeho tělo. Proto

bylo při vlnění nezbytné pohybovat nohama i rukama napříč liniemi

toku Magnetopole a tak docilovat pohybu vpřed.

Takže jej odhodila slupka magnetického pole zvonu. Děsná

sranda.

Uvědomil si, že Logue by mu nejspíš vynadal, že takovou reakci

nepředvídal. A také by se mu vysmál, aby si to Farr zapamatoval.

Farrův strach se změnil ve vztek. Těšil se na den, kdy se už

nebude muset tolik učit… a třeba sám udělí pár lekcí.

Sebeovládání se mu vrátilo a Farr se začal nemotorně vracet ke

zvonu. „Podej mi provaz,“ vyštěkl.

– 161 –

12

Velká dřevařská karavana byla v dálce dobře viditelná již

spoustu dní předtím, než dorazila ke stropní farmě Qose Frenka.

Když se Dura na konci směny vracela z pšeničného pole,

lhostejně pozorovala její příjezd. Karavana se po zakřiveném

horizontu táhla jako temná linka. Nekonečná řada kmenů putovala

mezi vírovými liniemi z lesů divočiny na protiproudovém okraji

provincie po proudu do města. Duru karavana příliš nezajímala. Nebe

provincie, dokonce i tak daleko od Parzu, nebylo nikdy prázdné.

Karavana během několika dní projede kolem a bude po všem.

Ale tahle karavana neprojela tak rychle. Jak čas ubíhal, řada

kmenů se jí v představách prodlužovala a přestože Duru trochu mátla

vzdálenost a perspektiva, pomalu si začala uvědomovat její

opravdovou délku. Transport mohutných stromů, který se táhl podél

vírových linií, musel být přinejmenším centimetr dlouhý. A když se

karavana přiblížila k farmě, Dura spatřila lidi, kteří putovali s

transportem – muže a ženy, kteří se vlnili podél kmenů nebo řídili v

porovnání s karavanou miniaturní spřežení vzdušných prasat,

rozmístěná podél kmenů.

Dura měla za sebou další směnu. Promasírovala si paže a

ramena, ztuhlé po celodenní práci na poli, pak si ze zad stáhla

vzduchovou bombu a pomalu se odvlnila k ubytovně.

Přivlnila se k ní Rauc. Dura ji zvědavě pozorovala. Rauc se stala

Duřinou přítelkyní – alespoň podle měřítek farmy. Dnes se štíhlá

malá rolnice zdála jakási jiná. Rozrušená. I když Rauc také právě

skončila směnu, stačila se již převléknout do čistých pracovních šatů

a vykartáčovat si z vlasů nečistoty a plevy. Na hubené, stále unavené

tváři jí pohrával nervózní úsměv.

„Rauc? Děje se něco?“

– 162 –

„Ne. Vůbec nic.“ Rauc si ve Vzduchu propletla nohy. „Duro,

máš na volno nějaké plány?“

Dura se usmála. „Najíst se a vyspat. Proč?“

„Pojď se mnou ke karavaně.“

„Cože?“

„K té dřevařské karavaně.“ Rauc ukázala pod nohy, kde se po

nebi plahočila impozantní řada kmenů. „Není to zase tak daleko.

Pohodlně se tam dovlníme.“

Dura se pokusila zakrýt nechuť. Ne, díky. Už jsem toho viděla

tolik – město, provincii, nové lidi – že mi to vystačí na celý život.

Toužila po malém hnízdě, které si zřídila na okraji farmy – jen prostý

kokon a malá krabice s osobními věcmi, zavěšené ve volném

prostoru, daleko od stísněné ubytovny, kterou tak milovali ostatní

kuliové. „Možná příště, Rauc. Díky, ale…“

Rauc se kupodivu zatvářila zklamaně. „Ale transport kolem

projíždí pouze jednou ročně. A Brow si nedokáže vždy zařídit

převedení do té správné karavany; když nemáme štěstí, projíždí na

centimetry daleko od farmy a…“

„Brow?“ Rauc tohle jméno již vzpomínala dříve. „Tvůj manžel?

Tvůj manžel je v té karavaně?“

„Bude na mě čekat.“ Rauc se naklonila a vzala Duru za ruku.

„Pojď se mnou. Brow ještě nikdy neviděl protiprouďáka.“

Dura si pevně stiskla ruce. „No, já jsem ještě nikdy neviděla

dřevorubce. Rauc, je tohle jediná chvíle, kdy se můžeš setkat s

manželem. Jsi si jistá, že chceš, abych šla s tebou?“

„Jinak bych ti neříkala. Takhle to bude něco mimořádného.“

Dura se cítila poctěna a také to přítelkyni řekla. Změřila si

vzdálenost ke karavaně. „Myslíš, že to tam a zpátky stihneme za

jedno volno? Možná bychom měly zajít za Leeh, odložit si příští

směnu a pak udělat dvojitou.“

Rauc se uculila. „Už jsem to zařídila. Tak dělej, najdi si něco

čistého na sebe a jdeme. Proč si s sebou nevezmeš ty své věci z

protiproudu? Nůž a provazy…“

Rauc následovala Duru k jejímu spacímu kokonu a nepřestávala

vzrušeně štěbetat.

– 163 –

Obě ženy sestupovaly ze stropní farmy a zvolna klesaly do

Obalu. Dura namířila napřažené ruce ke karavaně a začala švihat

nohama. Když se rozvlnila, nepřestala přemítat, zdali to byl dobrý

nápad – nohy i ruce ji ještě bolely z dlouhé směny. Ale po chvíli

rovnoměrného, snadného pohybu se zdálo, že bolest ve svalech a

kloubech ustoupila. Dura si začala libovat v pohodlném, přirozeném

pohybu přes Magnetopole, který byl tak odlišný od úmorné

křečovitosti práce na poli s tváří ukrytou pod vzduchovou maskou,

pažemi nataženými nad hlavou a prsty vraženými do kořenů jakési

nepoddajné zmutované rostliny.

Na nebi před ní se rozprostírala karavana – řetězec kmenů

kůrových stromů, očištěných od kořenů, větví a listí. Kmeny byly

svázané po dvou nebo po třech a tyto svazky byly k sobě připoutané

silnými spletenými lany. Dura musela pohnout hlavou, aby alespoň

zahlédla oba konce řetězce, které s perspektivou mizely mezi

sbíhajícími se vírovými liniemi. Celá karavana vypadá jako dřevěná

kopie vírové linie, přemítala v duchu.

Nedaleko karavany se ve Vzduchu vznášeli dva lidé. Zdálo se, že

na ně čekají. Když se Rauc s Durou blížily, muž a žena, oba přibližně

v jejich věku, cosi zavolali a vyrazili je přivítat. Oba byli oděni ve

stejných volných oděvech s mnoha praktickými kapsami, ze kterých

vyčnívaly kousky provazu a jakýchsi nástrojů.

Rauc vyrazila a muže objala. Dura s dřevařkou zůstaly stranou a

nemotorně čekaly, až vítání manželského páru skončí. Štíhlá

dřevařka s drsnou, ošlehanou kůží působila dojmem siláka. Ona i

Brow se daleko více podobali protiprouďákům než kterýkoli člověk z

provincie či města, jakého Dura až doposud potkala.

Rauc a Brow se přestali objímat, ale stále se drželi za ruce. Rauc

postrčila manžela k Duře. „Browe, tohle je má přítelkyně z farmy.

Jmenuje se Dura. Je protiprouďák…“

Překvapený Brow se k Duře se zájmem otočil a přejel ji

pohledem. Docela se Rauc podobal. Byl hubený, ale silný a měl

dobrosrdečnou tvář. „Protiprouďák? Jak ses dostala k práci na stropní

farmě?“

Dura se přinutila k úsměvu. „To je dlouhá historie.“

Rauc stiskla manželovu paži. „Může vám ji povyprávět později.“

– 164 –

Brow si promnul nos a nepřestával si Duru prohlížet. „Když

pracujeme daleko v protiproudu, na okraji provincie, občas

protiprouďáky v dálce zahlédneme. Víš, čím dál proti toku, tím lepší

stromy. Ale v divokých lesích…“

„Číhá nebezpečí?“ Dura se nepřestala usmívat a umínila si, že

protentokrát bude tolerantní. „Nedělej si starosti. Nekoušu.“

Všichni se rozpačitě rozesmáli.

Rauc Duře představila manžela i ženu, která se jmenovala Kae.

Rauc se s ní objala. Dura je zvědavě pozorovala a snažila se najít

pouto jejich vztahu. Zdálo se, že se Rauc s Kae k sobě chovají trochu

upjatě a ostražitě; a přesto vypadalo jejich objetí upřímně – jako by

kdesi pod napjatým povrchem spolu sympatizovaly.

Brow zatahal manželku za ruku. „Pojďme za ostatními; chybělas

jim. Brzy budeme jíst.“ Střelil pohledem po Duře. „Přidáš se k

nám?“

Kae se přiblížila k Duře s přátelským výrazem ve tváři. „Duro,

necháme tyhle dva na chvíli o samotě. Ukážu ti karavanu… Myslím,

že takové lidi, jako jsme my, jsi ještě nepotkala…“

Dura s Kae se bok po boku vlnily podél karavany. Dřevařka

poukazovala na různé součásti karavany a věcně popisovala, jak

transport funguje. Svou řeč prokládala nekonečnými narážkami na

Duřinu předpokládanou nevědomost. Duru už dávno unavovalo,

když se k ní lidé z Parzu chovali jako k zábavné divošce, ale dnes

polykala jedovaté odpovědi, které se jí samy od sebe draly na jazyk.

Tahle žena ji nechtěla urazit, jen se k cizince snažila být milá.

Možná se naučím nahlížet těmhle lidem pod kůži, napadlo Duru.

A na banality nereagovat. Snad jsem konečně začala dospívat,

usmála se v duchu.

Řetězec kmenů klouzal Vzduchem asi poloviční rychlostí

pozvolného vlnění. Obě ženy míjely spřežení vzdušných prasat, která

nebyla připoutána k autům, ale ke kmenům. Prasata se opírala do

kožených postrojů, funěla a kvičela. Spřežení řídili muži a ženy a na

některá dohlížely dokonce i děti. Prasata žrala z půlkulatých koryt

řezanku z listí kůrových stromů a kočí museli neustále upravovat

postroje, aby spřežení táhla jedním směrem po celé délce karavany.

– 165 –

Potkávaly lidi, kteří zdravili Kae a zvědavě pokukovali po Duře.

Dura odhadovala, že s karavanou musí putovat alespoň stovka lidí.

Obě ženy se na chvíli zastavily a pozorovaly výměnu jednoho

vyčerpaného spřežení. Kočí uvolnili z postroje zvířata, která zůstala

přivázána provazy za propíchnuté ploutve, a odvedli je k jiné části

karavany, aby si odpočinula; jejich místo zaujalo čerstvé spřežení.

Dura se zamračila. „Nebylo by jednodušší zastavit karavanu, než

se snažit prasata vyměnit za letu?“

Kae se zasmála. „To těžko. Duro, když je na okraji protiproudu

karavana připravena vyrazit, trvá prasatům obvykle několik dní, než

ji roztáhnou na požadovanou rychlost. A když je jednou všechno to

dřevo v pohybu, je snazší je tak nechat, než pořád zastavovat a

rozjíždět. Chápeš?“

Dura si v duchu povzdechla. „Já vím, co je setrvačnost. Takže

vy nezastavujete, ani když jdete spát?“

„Spíme na směny v sítích a kokonech připevněných ke

kmenům.“ Kae ukázala na nedaleké prasečí spřežení. „Prasata

střídáme za letu. Není tak těžké řídit karavanu. Stačí jen sledovat

vírové linie ve směru toku až k Jižnímu pólu… Duro, jakmile

takováhle karavana vyrazí z okraje provincie, nezastaví se, dokud

není Parz City na dohled. Pak se spřežení obrátí. Karavana se

rozebere a po částech odveze do města.“

Dura se pokusila odhadnout vzdálenost z protiproudu do Parzu.

„Ale touhle rychlostí musí cesta do města trvat měsíce.“

„Zpravidla celý rok.“

„Rok?“ zamračila se Dura. „Ale jak může město na dřevo čekat

tak dlouho?“

„Nemůže. Ale ani nemusí.“ Kae se Duřině nechápavosti

rozesmála, ale nebyl to škodolibý smích. „V každém okamžiku míří

k městu z celé provincie proudy podobných karavan. Z pohledu

Parzu je to nepřetržitý příliv tolik potřebného dřeva.“

„Rauc přesně věděla, který den má zamířit ke karavaně. Vlastně

jste na nás s Browem čekali, abyste nás přivítali.“

„Ano. Byli jsme tu včas. My dorazíme, Duro, vždycky včas,

stejně jako ostatní karavany provincie. Všechno je pečlivě

naplánováno.“

– 166 –

Dura si představila desítky, možná stovky nekonečných karavan,

které bez ustání míří k Parzu s drahocenným nákladem dřeva.

Myšlenka na lidské bytosti, které jsou schopny takovou věc

naplánovat a v takovém rozsahu dokonale a systematicky provádět, ji

naplnila úctou.

Vlnily se dál podél řady kmenů. Na několika místech byly

stromy rozštípnuté a jejich nitro zářilo zeleným nukleárním žárem.

Kolem žhnoucích míst se cílevědomě hemžili lidé. Z kmenů visely

sítě a kusy provazů a Dura si všimla spacích kokonu, různých

nástrojů, kusů oděvů a balíčků jídla, které byly v sítích uskladněny.

Na jednom místě, v bezpečí husté sítě, se nacházel shluk nemluvňat a

malých dětí.

„Tedy ta karavana,“ prohodila Dura, „připomíná malé město.

Město v pohybu. Tady žijí celé rodiny.“

„Máš pravdu.“ Kae se trochu smutně usmála. „Ale s jedním

rozdílem. Tohle město se za pár měsíců, až dorazíme k Parzu,

rozpadne. A nás odvezou auty zpátky do provincie a práce začne

nanovo.“

Minuly další síť plnou spících dětí.

„Proč Rauc necestuje s karavanou? S Browem?“ zeptala se Dura

mírně.

Zdálo se, že Kae trochu ztuhla. „Protože tam, kde je, ji lépe platí.

Mají holku. Neříkala ti? Protlačili ji na školu v Parzu. Musí takhle

makat, aby měli na školné.“

Dura se přestala vlnit a zůstala viset ve Vzduchu. „Takže Rauc

pracuje na stropní farmě v provincii, její dítě bydlí v té dřevěné

škatuli u Pólu a Brow se vláčí kdesi v protiproudu s dřevařskými

karavanami. A když mají štěstí, setkají se – jednou za rok, že?“

Vzpomněla si na Mixxaxovy, kteří byli také nuceni trávit většinu

času v odloučení a z týchž důvodů. „Co je to za život, Kae?“

Kae se odtáhla. „Zdá se, Duro, že s tím nesouhlasíš.“ Rozmáchla

se. „S celým naším způsobem života. Víš, všichni se nemůžeme jen

bavit jako divoši v protiproudu.“ Kousla se do rtu, ale pokračovala.

„Takhle to chodí. Rauc a Brow dělají pro svou dceru, co je v jejich

silách. A pokud chceš vědět, jak snášejí svou odloučenost, měla by

ses zeptat jich.“

– 167 –

Dura neodpověděla.

„Máme složitý život – možná složitější, než si dokážeš

představit. Všichni musíme dělat kompromisy.“

„Fakt? A jaký ty děláš kompromis, Kae?“

Kae přimhouřila oči. „Pojďme za ostatními,“ prohlásila. „Je čas

k jídlu.“

V nepříjemném tichu se vlnily podél složité lineární komunity.

U kmene jednoho velkého stromu uprostřed karavany se

shromáždilo asi deset lidí. Do kmene byl vyřezán elegantní znak kola

s pěti paprsky. Velká řezba obemykala válcovitý tvar kmene. V

zářivých prohlubních symbolu byly umístěny malé misky s jídlem.

Lidé se zachytili přímo kmene nebo provazů a částí sítí, které z

kmene volně visely, a seskupili se kolem záře nukleárního plamene.

Občas se někdo natáhl k ohni a vytáhl misku.

Dura se trochu nervózně připojila ke skupině. Ale přivítala ji

lhostejná a dokonce i přátelská pokývnutí. Při svém kočovném životě

křížem krážem provincií museli být tihle lidé, stejně jako všichni v

celé velké provincii Parzu, na jednání s cizinci zvyklí.

Našla krátký kus provazu a omotala si jej kolem paže. Provaz

vedl ke kmeni a rovnoměrnou silou ji tahal za ruku. Takže jsem se

stala součástí karavany, pomyslela si, jsem k ní připoutána a ona mě

táhne svou obrovskou setrvačností. Rozhlédla se po skupince. Tváře

a uvolněná těla v praktických splývavých oděvech tvořily

nepravidelnou půlkruhovou slupku kolem odhaleného nitra dřeva.

Zelený přísvit jim ozařoval obličeje a údy a do očních pohárků vrhal

měkké světlo. Dura se cítila příjemně – měla pocit, že ji mezi sebe

přijali – a tak se přiblížila k teplu nukleárního plamene.

Zahlédla Rauc a Browa, jak se spolu choulí na vzdálenější straně

skupinky. Rauc na ni krátce zamávala, ale pak opět rychle začala

věnovat pozornost manželovi.

Když se Dura diskrétně rozhlédla, všimla si, že většina skupinky

je rozdělena do párů, které spolu klábosí. Odvrátila zrak a zahleděla

se do rovnoměrného žáru ohně.

Někdo jí poklepal na rameno. Otočila se. Vedle ní se usadila

Kae. „Dáš si něco k snědku?“ zeptala se s úsměvem.

– 168 –

Dura si nedokázala pomoci a pokradmu se rozhlédla. Nezdálo se,

že by zde Kae měla nějakého partnera. V Kaeině chování nebyla ani

stopa po dřívějším záblesku nepřátelství – Dura měla pocit, že Kae je

v hloubi duše velice nešťastná a pokouší se to skrýt. Ve snaze udržet

s Kae dobré vztahy se také usmála. „Díky, ráda.“

Kae se natáhla k horkým prohlubním, vysekaným do dřeva.

Vyňala jednu z misek a dávala pozor, aby se nepopálila o horké

dřevo. V misce, malé dřevěné kouli, se nacházela nepravidelná,

tmavě hnědá hrouda. Dřevařka podala misku Duře.

Loguova dcera nahlédla do misky a váhavě do jídla dloubla

prstem. Pokrm byl na dotek horký. Dura hroudu uchopila a vytáhla

ven. Povrch byl chlupatý, ale chlupy byly do křupavá sežehnuty.

Když je Dura zmáčkla mezi prsty, zapraskaly.

Nejistě pohlédla na Kae. „Co to je?“

„Nejdřív zkus,“ odvětila tajnůstkářky dřevařka a zahleděla se do

zeleného přísvitu.

Dura dloubla do spečené kožešiny. „Mám to sníst naráz?“

„Jen si kousni.“

Dura pokrčila rameny, rázně zvedla hroudu, otevřela ústa

dokořán a zakousla se do kožešiny. Povrch byl pružný. Dura měla

problém jej prokousnout a chlupy ji škrábaly na patře. Pak kůže

praskla a do úst a na bradu jí vytryskly kousky horkého, lepkavého

masa. Vyprskla, ale pak si otřela tvář a polkla. Maso bylo hutné,

teplé a trochu tuhé. Ukousla si kus kůže a pomalu žvýkala. Kůže byla

houževnatá a téměř bez chuti. Pak ze slupky vysála zbytek masa.

Uvnitř bylo tvrdé jádro, které vyhodila.

„Je to dobré,“ prohlásila konečně. „Co to je?“

Kae nechala prázdnou misku viset ve Vzduchu; strčila do ní

ukazováčkem a sledovala, jak se převaluje. „Vejce spinového

pavouka,“ odvětila. „Věděla jsem, že to neuhádneš. Tohle je jediný

způsob, jak se dají jíst. V některých částech provincie jsou

považována za lahůdku. Na okraji divokého lesa dokonce existuje

komunita, která kvůli vejcím pavouky chová. Je to velmi

nebezpečná, ale výnosná činnost. Pak musíš vědět, jak z vajec získat

tu pravou chuť.“

„Myslím, že by mě nikdy nenapadlo, že to je pavouci vejce.“

– 169 –

„Musí se sbírat čerstvá – než se utvoří mladý pavouk a dokud je

uvnitř vejce jakási kaše. Tvrdá část uprostřed je zárodek vnějšího

krunýře; mladý pavouk do krunýře dorůstá tak, že požírá živiny.“

„Díky, žes mi to objasnila,“ poznamenala Dura suše.

Kae se zasmála a otevřela váček, který jí visel u pasu. Vytáhla

kus pivního koláče. „Tu máš, zkus tohle. V Parzu je velká poptávka

po podobných produktech ze vzdálených oblastí provincie. Máme z

toho docela dobrý vedlejší příjem. A teď – což takhle dát si nějaké

vepřové?“

„Proč ne. A pak mi můžeš povyprávět, jak ses dostala k práci v

dřevařských karavanách.“

„Dobrá, ale jen když mi ty povíš, co děláš tady nahoře, tak

daleko od protiproudu…“

Duru v břiše hřálo jídlo a v hlavě jí po pivním koláči vesele

hučelo a tak se s chutí pustila do vyprávění svého spletitého příběhu.

A trochu později v rovnoměrné záři nukleárního ohně kola celou

historku zopakovala ostatním dřevařům, kteří jí pozorně naslouchali.

Ohřívací prohlubně, ve kterých spočívaly misky, byly nyní

prázdné. Konverzace postupně utichala a Dura vycítila, že se

shromáždění schyluje ke konci.

Rauc pustila manželovu dlaň a protlačila se doprostřed skupinky.

Tiše zírala na Kolo, vyřezané do kmene stromu.

Poslední útržky konverzace utichly. Dura se rozpačitě rozhlížela.

Uvolněná atmosféra se změnila ve slavnostně melancholickou.

Dřevaři se od sebe oddělili a jejich postavy ztuhly ve Vzduchu. Dura

pohlédla Kae do tváře. Jas ohně dřevařce ozařoval rozšířené oční

pohárky, kterými upřeně pozorovala Browovu ženu.

Rauc začala pomalu hovořit. Pevným, monotónním hlasem

recitovala jména – žádné z nich Dura neznala. Zdálo se, že tichý,

unavený hlas pohltil celé shromáždění. Rauc rovnoměrně přednášela

velkému Kolu, vyřezanému do dřeva, jméno za jménem a Dura

pozorně naslouchala této uklidňující, rytmické recitaci.

Loguova dcera si pomalu začala uvědomovat, že se jedná o

jména obětí. Obětí čeho? Násilí, nemocí, smrti hladem, nehod. Tímto

prostým obřadem si dřevaři připomínali jména mrtvých.

– 170 –

Někteří z těch lidí musí být mrtví už celé generace, pomyslela si

Dura. Zemřeli tak dávno, že si nikdo už žádné podrobnosti

nepamatuje. Ale tímto mírným, podmanivým kultem Kola zůstala

jejich jména zachována.

A lidé, kteří žili na obloze, nemohli mít žádné památníky, zbyla

jim jen slova.

Konečně seznam skončil. Rauc s prázdnou tváří zůstala tiše viset

ve Vzduchu před Kolem. Ohřívací prohlubně začaly vyhasínat. Pak

se žena pohnula. Rozhlédla se po okolních tvářích, jako by se právě

probudila. Vzápětí se odvlnila k manželovi.

Skupinka se rozpadla. Brow svou ženu objal a odváděl ji stranou.

Všechny páry se rozloučily a odvlnily.

Dura pokradmu sledovala Kae. Žena pozorovala Browa a Rauc a

tvář měla bezvýraznou. Uvědomila si, že se na ni Dura dívá. Usmála

se, ale hlas jí zněl napjatě. „Mám dojem, že mě zase v duchu

kritizuješ.“

„Ne. Ale myslím, že teď chápu tvůj kompromis.“

Kae pokrčila rameny. „Většinu času jsme Brow a já spolu. Rauc

to ví a musí s tím žít. Ale Brow – miluje Rauc. Tenhle den s ní mu

stojí za sto dní se mnou. A s tímhle musím žít já. Všichni musíme

dělat kompromisy, Duro. Dokonce i ty.“

Dura si připomněla dávno mrtvého Eska a podobně bolestný

trojúhelník. „Ano,“ přikývla. „Všichni musíme dělat kompromisy.“

Kdesi ve spleti sítí a provazů, ze kterých se skládalo tohle

podivné, lineární město, jí Kae nabídla místo na spaní. Dura s

úsměvem odmítla.

Rozloučila se s Kae. Dřevařka pokývla hlavou a obě ženy na

sebe pohlédly se zvláštním, tichým porozuměním.

Dura se odstrčila od kmene, vyrazila do Vzduchu a rozvlnila se

směrem ke stropní farmě a bezpečnému soukromí svého hnízdečka.

Pod ní se do dálky táhla karavana a na desítkách míst hořely

ohně ve tvaru kola.

– 171 –

13

Starý poraněný protiprouďák v doprovodu nervózní zdravotní

sestry z Nemocnice obecného blaha zdráhavě vplul do palácové

zahrady. Když si ho Muub všiml, mávl nad hlavami zvědavých

dvořanů na sestru, aby protiprouďáka přivedla k fontáně, u které

prodléval. Pak se otočil zpět k pomalému tanci supratekuté fontány.

Zahrada, nákladná scenérie paláce městského Výboru, spočívala

jako koruna na temeni Parz City. Před mnoha generacemi ji založil

jeden z předchůdců Horka IV. Ale byl to podivný génius současného

předsedy a jeho fascinace světem přírody, který ho obklopoval, co

přeměnilo tohle místo v takový div, jakým dnes je. V tomto

pompézním parku byly k vidění exotické rostliny a zvířata z celého

Obalu. Zahrada byla poseta nízkými, ale výstředními budovami,

které tvořily palácový komplex a zářily jako jadřákové klenoty na

drahých šatech. Dvořané, kteří tudy ve skupinkách proplouvali, se

proplétali jako stádečka živě zbarvených zvířat.

Muub nikterak nemiloval pobyt pod širým nebem, ale zahradu si

oblíbil. Zaklonil hlavu na ztuhlém krku a pohlédl do zlatožlutého

Vzduchu. Pobývat zde pod zakřivenými, jiskřivými vírovými liniemi

Pólu – a přesto v bezpečí prostředí vytvořeného lidmi – bylo

osvěžující. Uklidňovalo ho vědomí, že zahrada, která se kolem něj

rozprostírá na ne méně než jednom čtverečním centimetru, je

vytvořena uměle, že toto muzeum zkrocené přírody je umělý výtvor.

Při pohledu na její velkolepost by člověk uvěřil, že lidé dokáží

dosáhnout čehokoli.

Diskrétně přejel zkušeným zrakem lékaře po blížícím se

protiprouďákovi. Adda se zdárně zotavoval, ale bez pomoci se stále

ještě sotva hýbal. Spodní části nohou měl fixovány v dlahách a hruď

mu pokrývaly obvazy; pravé rameno obemykala forma vyřezaná ze

– 172 –

dřeva. Také hlavu měl ofačovanou a oční pijavice se vytrvale krmila

v koutku toho oka, na které ještě viděl.

„Jsem rád, žes mě mohl navštívit,“ přivítal ho Muub

profesionálním úsměvem. „Chci si s tebou promluvit.“

Adda se zamračil přes pijavici v oku na Muubovu chloubu –

oholenou hlavu. „Proč? Co jsi zač?“

Muub věnoval staříkovi okamžik chladného ticha. „Jmenuji se

Muub. Jsem lékařem Výboru… a správcem Nemocnice obecného

blaha, kde léčíme tvá zranění.“ Rozhodl se pokračovat v ofenzívě.

„Poprvé jsme se setkali, když tě jeden náš občan přivezl do

nemocnice. Při té příležitosti jsi mi řekl – nepředpokládám, že si to

pamatuješ – abych »odprejskl«. Nu, odmítl jsem tento návrh

přijmout. Namísto toho jsem se rozhodl se o tebe postarat. Dnešní

setkání zde v zahradě, o které jsem tě požádal, můžeš považovat za

přátelské gesto někomu, kdo je v Parzu nový a nemá tu nikoho. Ale

na rovinu, pokud se nemíníš chovat slušně, měl by ses vzdálit.“

„Budu se chovat slušně,“ zavrčel Adda. „I když ten podfuk, že jsi

mi prokázal ošetřením zranění nějakou laskavost, ti nespolknu.

Velmi dobře vím, že požaduješ pěknou sumičku z Duřiny a Farrovy

práce.“

Muub se zamračil. „Aha, ti tví společníci z protiproudu. Ano,

chápu, že uzavřeli smlouvy.“

„Na otrockou dřinu,“ zasyčel Adda.

Lékař se uvolnil. Člověk, který dokázal přežít na dvoře Horka

IV., si mohl dovolit nechat si líbit trochu popichování od starého

slepého blázna z protiproudu. „Neprovokuj mě, Addo. Pozval jsem tě

sem, aby ses pobavil a shlédl představení. A přesně takhle mám v

úmyslu strávit tento den.“

Stařík lékaře chvilku upřeně pozoroval, ale do diskuse se nepustil

a odvrátil hlavu k fontáně.

Supratekutá fontána byla ústředním bodem zahrady. Sestávala z

válce z průhledného dřeva o průměru dvaceti mikronů, který byl

připevněn k vysokému, štíhlému podstavci. Uvnitř válce se vznášela

nepravidelná rudomodrá koule plynu, která pomalu pulzovala. Válec

– sám o sobě velmi drahý – byl přepásán pěti obručemi leštěného

jadřáku a ježil se tyčemi, které pronikaly povrchem ven. Ke koncům

– 173 –

tyčí uvnitř válce byly připevněny nádržky – dřevěné krabičky s

vyřezávanými podobiznami vládce Horka IV. a jeho předchůdců.

Krásní mladí akrobaté – muži i ženy, všichni nazí – se efektně

vlnili kolem válce a ovládali důmyslný mechanismus. Z průhledného

dřeva vrhala elektrická modř vírových linií mihotavé světlo a měkká,

dokonalá kůže akrobatů zářila zlatavým svitem Vzduchu.

Protiprouďák Adda si znechuceně odfrkl. „Kvůli tomuhle jsi mě

sem přivedl?“

Lékař se usmál. „Nečekám, že bys pochopil, na co se díváš.“

Stařec se vztekle zamračil. „Tak mi to řekni.“

„Supratekutost,“ ukázal Muub prstem. „Válec je nádoba s

nízkým tlakem. Není v ní žádný Vzduch… samozřejmě, kromě té

koule uprostřed. To je Vzduch, ale nabarvený na modro, jak sis jistě

všiml. Tamty obruče kolem válce generují lokální magnetické pole.

Chápeš, co ti říkám? Je to jako Magnetopole, ale umělé.

Regulovatelné. Tohle magnetické pole chrání válec, aby nebyl

rozdrcen tlakem venkovního Vzduchu. A je seřízeno tak, aby

udržovalo trochu Vzduchu uvnitř v té kouli uprostřed.“

„Takže co?“

„Takže můžeme spatřit Vzduch – ve kterém jsme obvykle

ponořeni – zvenčí.

Addo, Vzduch je neutronová supratekutá kapalina – docela

pozoruhodná látka. Kdyby ji objevili obyvatelé nějakého jiného

světa, považovali by ji za zázrak. Kvantovaná cirkulace – fenomén,

který způsobuje, že se veškerý spin ve Vzduchu shromažďuje do

vírových linií – je pouze jednou z vlastností. Teď se dívej, jak

nádoby klesají a pak se zvedají z té koule Vzduchu.“

Pohledná mladá akrobatka – dívka s vlasy nabarvenými na

modro – popadla jednu tyč, která vystupovala z válce, a zatlačila ji

do průhledné stěny. Dno ozdobné nádržky na jejím konci se ponořilo

do koule modrého Vzduchu. Nádobka se neponořila úplně celá;

dívka držela nádržku tak, že horní okraj vyčníval dobré dva tři

mikrony nad povrchovou vrstvou Vzduchu.

Modře zbarvený Vzduch se viditelně začal plazit vzhůru po

stěnách nádobky, dorazil na okraj a vtekl dovnitř. Muub, který byl

– 174 –

jako vždy tímhle představením okouzlen a fascinován, měl pocit, že

pozoruje živého tvora.

Když se hladina v nádržce vyrovnala s hladinou koule, akrobatka

nádobku pomalu z koule vytáhla a vrátila ji k ostatním, takže se její

dno nacházelo asi pět mikronů nad povrchem. Nyní modrý Vzduch

sklouzl přes okraj a tenkým pramínkem, který začal stékat ze dna

nádržky, se dychtivě vracel do ústřední koule.

Herecká společnost akrobatů předváděla tuhle podívanou celé

dny, což bylo jistě nákladné. Adda prázdným pohledem zdravého

oka pozoroval několikrát za sebou celý cyklus.

Muub ho po očku sledoval, pak potřásl hlavou. „Tebe to

nezajímá? Člověče, dokonce i ta tvá pijavice projevuje více zájmu!“

Pocítil absurdní nutkání představení ospravedlnit. „Fontána

demonstruje supratekutost. Když se nádobka ponoří do koule, na

jejím povrchu se vytvoří tenká vrstva kapaliny. A této jemné

vrstvičky – silné jen několik neutronů – využije Vzduch a pronikne

do nitra nádobky. Když se nádobka zvedne, Vzduch použije stejnou

cestu k návratu do koule. Docela pozoruhodné.

Obruče drží slabý magnetický gradient mimo geometrický střed

válce. Tenhle gradient udržuje Vzduch uprostřed koule… a je

výsledným rozdílem potenciální elektromagnetické energie, která řídí

cyklus fontány. A…“

„Jak fascinující,“ poznamenal Adda suše.

Muub spolkl kousavou poznámku. „Nu, já vím, že vy lidičky

máte jiné životní priority. Pojďme si prohlédnout zbytek zahrady…

možná ti něco z toho připomene svět, který jsi opustil. Vlastně jsem

zvědav, jak jste žili.“

„My protiprouďáci?“ zeptal se stařík sarkasticky.

„Vy, Lidské bytosti,“ odvětil lékař uhlazeně. „Například

supratekutost… Víte toho hodně o takových věcech?“

„Většina věcí, které naše děti učíme,“ prohlásil Adda, „je

zaměřena prakticky na každodenní život… jak opravit síť, jak se

udržovat v čistotě, jak přeměnit utlučenou mrtvolu vzdušného prasete

v jídlo, oděv, zbraně a řemení.“

Muub se lehce otřásl.

– 175 –

„Ale vědění je naším společným dědictvím, měšťáku,“ zamumlal

stařec. „Těžko bychom vám dovolili, abyste nás o něj okradli, tak

jako jste nás před deseti generacemi oloupili o naše místo zde.“

Lékař se otočil a pomalu odváděl Addu od fontány. V porovnání

s ladností mládí akrobatů byla Addova nemotorná prkennost k

smíchu – a přesto se zdá, pomyslel si Muub, že ten stařík má v sobě

jakousi vzrušující energii. Propluli oblastí jedné z Horkových

pokusných stropních farem. Zde vyrážely z půdy, která

napodobovala kořenové podloží kůrového lesa, vysoké silné stonky

nového druhu pšenice.

„Řekni mi, Addo, jaké máš další plány?“

„Proč tě to zajímá?“

„Jsem zvědavý.“

Adda zůstal chvíli zticha. Pak zdráhavě odvětil: „Vrátím se

domů. Zpátky do protiproudu. Co jiného mi zbývá?“

„A jak to chceš udělat?“

„Pokud budu muset, tak se tam, sakra, dovlním,“ zavrčel Adda.

„Když mě tam nemůže odvést nějaký občan v jednom z těch vašich

aut, tažených prasaty.“

Muub byl v pokušení se staříkovi vysmát. Pokusil se s ním

soucítit, vžít se do Addovy situace – osamělý a daleko od domova na

místě, které mu, navzdory předstírané statečnosti, muselo připadat

děsivě cizí. „Příteli,“ prohodil Muub klidně, „při vší úctě k

dovednostem mého personálu v Obecném blahu a k zjevným

pokrokům, které děláš… tě musím upozornit, že potrvá ještě dlouho,

než budeš takové cesty schopen. Dnes by tě i taková jízda autem

zabila.“

„Zkusím to,“ zavrčel Adda.

„Řekněme si to na rovinu; i kdybys to dokázal, už nikdy nebudeš

tak silný jako dřív. Výkon tvého vzduchového systému klesl značně

pod svou nominální hodnotu.“

Po chvíli se stařík pochybovačně zeptal: „To bych nemohl

lovit?“

„Ne,“ zavrtěl lékař rozhodně hlavou. „Dokonce i kdyby ses

dokázal vlnit tak rychle, aby ses přiblížil, řekněme, ke starému a

ochablému vzdušnému praseti…“ – Muubova řeč smazala lehký

– 176 –

úsměv z protiprouďákovy tváře – „nikdy bys nepřežil nízké tlaky

řídkého Vzduchu v horní části Obalu. Víš, kdyby ses vrátil do

protiproudu, stal by ses pro své lidi břemenem. Je mi líto.“

Adda nyní zjevně obrátil vztek proti sobě. „Nebudu břemenem.

Po té nehodě jsem chtěl zemřít. Vy jste mi to nedovolili.“

„Tak se rozhodli tví společníci. To oni ti nedovolili zemřít;

prodali svou práci, aby zaplatili za tvé zdraví. Addo, měl by ses

snažit být ve svém novém životě co nejužitečnější, dlužíš jim to.“

Adda toporně potřásl hlavou, na krku mu zašustily obvazy.

„Domů se vrátit nemůžu. A co mám dělat tady?“

„Třeba by sis mohl najít práci. Ať bys sehnal cokoli, zmenšilo by

to břemeno na bedrech tvých přátel.“ A mezi jiným by to mohlo

pomoci zaplatit za tvou stravu a bydlení, až jednou skončí lékařská

péče, pomyslel si v duchu Muub.

„Co bych mohl dělat? Lovíte tady? Mám pocit, že při ošetřování

zmutované trávy bych nebyl příliš platný.“

Nyní se blížili k napodobenině divokého kůrového lesa. Ze

střechy Parzu vyrážely útlé pruty zakrslých kůrových stromů, ne

vyšších než člověk. Když proplouvali kolem, chňapl po nich mladý

rejnok, který byl ke střeše připoutaný krátkým kusem provazu. Muub

zvědavě pohlédl na Addu a čekal, jak stařík na tuhle malou ukázku

lesa zareaguje. Ale Adda stočil tvář vzhůru k vírovým liniím, které se

míhaly nad městem; zdravé oko měl přivřené, jako by pozoroval

něco určitého, a po tváři se mu plazila pijavice.

Muub zaváhal.

„Když jsem se s tebou setkal poprvé, byl jsi zafačovaný v

provizorních obvazech. A měl jsi dlahy… Pamatuješ? Ty dlahy byly

vlastně oštěpy o různé délce a tloušťce. Všechny byly pěkně

vyřezávané.“

„A co s tím? Chceš mi naznačit, že bych tady za ně mohl dostat

dobrou cenu? Měl jsem dojem, že vaši lidé, stráže, jsou po zuby

ozbrojeni luky a biči.“

„Jistě. Ale my nepotřebujeme vaše zbraně… jako zbraně. Oštěpy

jsou trochu – kuriózní lidské výtvory.“ Muub hledal správná slova.

„Primitivní umělecké výrobky jsou opravdu docela žádané. Addo,

předpokládám, že bys mohl za své výrobky dostat slušnou cenu,

– 177 –

zvláště od sběratelů primitivního umění. A pokud bys náhodou

dokázal vyrobit další…“

Světlo kolem nich se podivně změnilo. Muub se rychle rozhlédl.

Měl pocit, že na ně vrhlo stín vzdušné auto, ale obloha byla až na

vírové linie prázdná. Nicméně přetrvávající pocit změny Muuba

znervózňoval; přitáhl si róbu k tělu.

Adda se rozchechtal. „To raději chcípnu, než bych se kurvil.“

Lékař otevřel ústa, aby mu odpověděl. Je to na tobě, starče…

Ale nyní se mezi dvořany kolem nich začal šířit rozruch. Už v

malých skupinkách nekuli pikle, ale všichni se shromáždili do houfu

a ukazovali k nebi. „Zajímalo by mě, co se děje. Vypadají vyděšeně.“

„Koukni se nahoru,“ prohodil stařík suše. „Možná to s tím má

něco společného.“

Muub pohlédl do staříkovy zatrpklé, potlučené tváře a pak

pozvedl hlavu k obloze.

Linie toku se pohybovaly. Vlnily se pryč od města a jako

obrovité čepele nožů se zvedaly ke Kůře.

„Porucha,“ prohlásil Adda sevřeným hlasem. „Další. A tahle

bude zlá. Muube, musíš udělat, co je v tvých silách, abys ochránil

své lidi.“

„Je město v nebezpečí?“

„Nevím. Asi ne. Ale ti na stropních farmách určitě…“

Muub si v posledním okamžiku, než vyrazil za svými

povinnostmi, uvědomil, že Addovi vlastní lidé, ztraceni kdesi na

obloze, jsou také vystaveni katastrofě.

Zdálo se, že se mu Vzduch nad hlavou třpytí; kdesi zaječel jakýsi

dvořan.

Proměny na obloze si jako první povšimla Rauc.

Pracovala s Durou v rohu Frenkovy stropní farmy. Dura nesla na

zádech povinnou nádrž se Vzduchem. Roušku měla z tváře staženou

a těžká dřevěná nádrž jí při práci narážela do zad. Vrazila hlavu a

ramena vysoko mezi stonky pšenice, takže ji obklopovala zlatožlutá

klec obilí. Natáhla ruce nad hlavu a hrabala prsty mezi kořeny

pšenice. Stonky ji škrábaly na nahých pažích. Zde vyrůstal další

výhonek; na dotek byl teplý a měkký, nesporně živá rostlina, podél

– 178 –

osy pulzovalo tenké vlákno těžkých jader. Mladé kůrové stromky

patřily k nejběžnějšímu nebezpečí Frenkovy úrody. Navzdory

neustálému plení stále rašily mezi klasy. Výrůstky – tenčí než prst –

bylo obtížné spatřit, ale nebylo těžké najít je po hmatu mezi stonky

pšenice. Sledovala prsty výhonky nahoru až do stínu pšenice.

Pronikala ke kořenům, které se jako had klikatily vzhůru do spleti

sazenic, a opatrně proutky vytrhávala.

Byla to nudná, tupá práce, ale poskytovala i jisté uspokojení.

Ráda cítila rostliny mezi prsty a s radostí pozorovala, jak rychle se

učí těmto prostým dovednostem. Možná, že v jiném životě bych

mohla být docela dobrou rolnicí, pomyslela si. Líbil se jí řád, který

na farmě panoval – i když se jí nezamlouvalo stísněné prostředí

ubytovny – a práce byla tak jednoduchá, že mohla nechat své

myšlenky toulat se a myslet na Farra, na protiproud a…

Rauc s nejistým úsměvem zvolala: „Hele, Duro, koukni na

oblohu… Zvláštní, že?“

Dura, vyrušená ze snění, podrážděně vykoukla z pšenice. „Co

je?“ vyštěkla a vyrazila k přítelkyni. Cestou si oprašovala ruce.

Rauc, která se s lehkým vlněním vznášela ve Vzduchu, ukázala

pod sebe. „Koukni na vírové linie. Už jsi někdy viděla, aby se

chovaly takhle?“

Vírové linie se chovají podivně?

Dura prudce sklonila hlavu a zrakem pátrala po obloze.

Vírové linie se mihotaly takovým množstvím malých nestabilit,

že téměř nebyly vidět. V dálce však dokázala rozeznat jednotlivé

vlnky, které pádily po liniích jako drobná, hopkající zvířátka. A linie

se hnaly vzhůru, ven z Obalu ke Kůře. K farmě. K Duře.

Kam až oko dohlédlo byly všechny linie v pohybu; rovnoběžné

šiky uháněly neměnnou rychlostí jakoby přímo k ní.

V dálce se objevilo ještě něco jiného – jakýsi temný tvar na

okraji periferního vidění brázdil žlutý horizont modrobílým světlem.

„Rauc,“ vyhrkla Dura, „musíme vypadnout.“

Rauc k ní lhostejně zvedla hubenou, unavenou tvář za ochrannou

rouškou klobouku. „Proč? Něco se děje?“

– 179 –

Důra si strhla klobouk z hlavy a netrpělivě si začala odepínat

řemení vzduchového zásobníku. „Dej mi ruku.“

„Ale proč…“

„Tohle je Porucha. A pokud odsud hned nevypadneme, tak nás

zabije. Dej mi ruku! Teď!“

Rauc poklesla čelist. Dura v jejím výrazu spatřila šok, ale ještě

ne strach. No, na ten bude ještě dost času. Popadla Rauc za ruku;

žena měla kůži na dlani ztvrdlou od práce, ale ruka byla chladná,

ještě ji nerozehřála hrůza. Dura oběma nohama vykopla proti

Magnetopoli a rozvlnila se od Kůry dolů k blížícím se liniím toku.

Zpočátku táhla Rauc za sebou jako mrtvolu, ale po několika tempech

se přítelkyně začala také vlnit.

Když Hvězdu postihla Porucha, Obal nedokázal udržovat

pomalou, rovnoměrnou rotaci.

Supratekutý Vzduch se pokoušel emitovat přebytečnou rotaci ze

svého objemu vytlačováním šiků vírových linií – linií kvantifikované

vířivosti – ven ke Kůře. A samotné linie byly nestabilní a mohly se

přetrhnout…

Ženy klesaly do pádícího lesa vírových linií. Obvykle bývaly

linie vzdálené od sebe asi deset výšek člověka, takže – za normální

situace – nebylo těžké se jim vyhnout. Ale už nyní, na počátku

spinové bouře, se zvedaly rychleji, než se Lidské bytosti dokázaly

vlnit. Vírové linie, které kolem obou žen svištěly, jiskřily modrým

elektrickým světlem. Po nich pádily nestability o velikosti lidské

pěsti, které se srážely, splývaly a zanikaly.

Rauc začala fňukat. Duře se do mysli vetřela děsivá představa

Eska, který při poslední Poruše implodoval poblíž zdivočelé vírové

linie. Soustředila se na nárazy řídkého Vzduchu na holou kůži, na

jeho nepřirozenou chuť a na děsivé jiskření vírových linií. Právě teď

záleželo jedině na přežití.

Řady vírových linií stále houstly, jak se linie hromadily u Kůry v

nemožném pokusu o únik z Hvězdy. Bylo stále těžší uhýbat těm,

které kolem Dury přelétaly jako nekonečně dlouhé čepele. Musela se

naklánět a vlnit, aby mezi liniemi proklouzla. Také nestability stále

rostly. Nyní na vznášející se linie napochodovaly vlny o výšce

člověka, které se zvětšovaly a zrychlovaly. Ve způsobu, jakým

– 180 –

složité křivky vysávaly energii z vírových linií a uháněly ke Kůře,

byla jakási strašlivá krása. Vzduch naplňoval ohlušivý, ubíjející řev

žhavých linií.

Duru brzy rozbolely paže a nohy, již tak unavené z dlouhé

směny, a zdálo se, že ji Vzduch škrábe v plicích a kapilárách. Ale

nyní, když prorazily lesem uhánějících vírových linií a pronikaly

hlouběji do Obalu, začaly linie řídnout. Dura pohlédla dolů a s

povděkem zaregistrovala, že se blíží do míst, kde byly linie –

přestože stále bičovaly Vzduch téměř nadpřirozenou rychlostí –

roztaženy skoro do svých normálních rozestupů. A ještě dál se zdál

Vzduch skoro prázdný, jakoby dočasně zbaven vířivosti linií.

Dura pustila Raucinu ruku a odvážila se ohlédnout.

Vírové linie letěly do Kůry, prořezávaly jadernou hmotu a

usazovaly se mezi složitými jádry Kůry. Když linie roztříštěné

nestabilitami dorazily do stropního lesa, Vzduchem se rozprskly

kousky rozbité hmoty. Linie trhaly Frenkovu stropní farmu na kusy.

Obilí, o které se jen před několika okamžiky starala, bouře vyrvala z

kořenů a tlusté stonky pšenice se rozptýlily do Vzduchu. Dura si

všimla, že výhonky, které jsou v lesním stropě zakořeněné hlouběji,

paradoxně spinovou bouři přežily, zatímco zmutovaná tráva ne.

O kus dál, ve středu Frenkovy farmy, bouře odervala budovy z

ukotvení a vrhla je ke kůrovému stropu. Jedna z nich se rozletěla ve

spršce třísek. Kuliové i předáci prchali z polí i budov. Vypadali jako

mračno těžkopádného hmyzu, které klesá z polí k uhánějícím

spinovým liniím. I přes řev bouře slyšela Dura jejich křik. Zajímalo

ji, zda neuslyší i hlas Qose Frenka. Někteří lidé se zoufale snažili,

stejně jako předtím Dura s Rauc, prolétnout smrtícím deštěm

vířivosti. Ale většina se rozhodla příliš pozdě. Protože nebyli schopni

protáhnout se přehradou zkroucených linií, museli se otočit a šplhat

ke Kůře.

Ale tam nebylo kde se skrýt.

Dura spatřila ženu se vzduchovou maskou na tváři, která vlétla

do pšenice, jako by se snažila přehrabat kůrou. Když do ní vírové

linie narazily, tělo se s roztaženýma ruka i nohama prohnulo kolem

linií jako luk. Ženin tenký, pronikavý jekot začal stoupat a pak náhle

utichl.

– 181 –

Dura se soustředila na slabý pach rozbouřeného Vzduchu, na

jeho ostrost v nosních dírkách, na patře a na rtech. Ještě zdaleka

nebyla mimo nebezpečí. Pozorovala, jak na nedaleké linii vznikla

nestabilita. Připomínala rostoucí nádor a jako kosa svištěla

Vzduchem. Pohyb po linii, kombinovaný s vlněním, ji přenesl

diagonálně kolem Dury. Když překonala výšku člověka, začala se

ladná vlna hroutit; zdálo se, že se jí u základny utváří jakési hrdlo a

po obvodu se jako doprovod vlní sekundární nestability…

Hrdlo se začalo přibližovat. Dura jen fascinovaně zírala.

Jiskřivé vírové linie se překřížily. Hrdlo se uzavřelo a od linie se

odpoutal vířící prstenec o průměru asi dvou výšek člověka. Linie,

osvobozená od obtížné nestability, se elegantní vlnkou odrazila od

prstence a pak začala stoupat ke Kůře. Rozkmitaný prstenec rotoval

Vzduchem a prořezával si cestu úhlopříčně přes šiky vírových linií.

Vírový prstenec.

Lidské bytosti se domnívaly, že prstence se tvoří při extrémním

spinovém počasí zhruba jednou za generaci. Dura dosud žádný

prstenec nespatřila a pokud si pamatovala, tak její otec za celý svůj

dlouhý život v protiproudu také ne.

Pocítila osten znepokojení. Vírový prstenec. S Hvězdou se děje

něco velmi neobvyklého.

Připomněla si zvláštní, vzdálený pohyb, který zahlédla na

počátku bouře, jehličky modrého světla na vydutém horizontu.

Možná tohle všechno způsobilo to modré světlo. Ujistila se, že není v

bezprostředním ohrožení, rozhlédla se po obloze a hledala jakýkoli

nezvyklý úkaz…

Uslyšela křik. Rauc.

Dura se prudce stočila ve Vzduchu a nohama udeřila do

Magnetopole. Rauc se od ní nepovšimnuta vzdálila. Dura ucítila vlnu

vzteku na sebe samu. Zuřila na svou nedbalost, že se nechala

strhnout fascinací vírovým prstencem.

Křik přicházel od vírového prstence, který stoupal ke Kůře. Tam

nahoře v řídnoucím lese pádících vírových linií se vznášela Rauc.

Zřejmě spatřila škody napáchané na farmě a vzala si do hlavy, že se

musí vrátit. Na pomoc. A nyní stála stoupajícímu prstenci přímo v

cestě. Její oči a rozevřená ústa připomínaly na kulatém obličeji tři

– 182 –

cákance tmavé barvy. Žena, jako by hypnotizována oscilací prstence,

visela ve Vzduchu a vůbec se nepokoušela uniknout.

Dura se ze všech sil vlnila Vzduchem a uháněla ke vzdálené

scéně. „Uhni mu z cesty! Rauc, uhni mu z cesty! Zabije tě…“

Neměla šanci prstenec dohonit. Zdálo se, že Rauc téměř trpělivě

čeká, až k ní oscilující disk dorazí. Duru škrábal Vzduch v ústech a

hrdle, drápala se jím, ale marně. Starost o trpělivou, nevinnou Rauc

se mísila se záplavou divokých vzpomínek na deprese, které

pociťovala při ztrátě Eska a otce a na neustálou, bezmocnou bolest

při myšlence na Farra, který byl tak vzdálený.

Mechanismus prstence umožňoval liniím zbavit se nestability,

naráz odstranit přebytečnou energii a znovu získat ztracenou

rovnováhu. Ale sám prstenec byl nestabilní. Když stoupal

Vzduchem, celý se třásl a vypadal téměř křehce. Viditelně se

zmenšoval: už ztratil polovinu z původního průměru a byl nyní

široký sotva výšku člověka. Jak rotoval plynem, jeho cesta se začala

zakřivovat. Na okamžik Dura divoce zadoufala, že kombinace vlivů

smršťování a odchylky trajektorie by mohla prstenec odvést od

přítelkyně. Kdyby se Rauc odvlnila aspoň kousek stranou…

Ne. Bylo příliš pozdě. Rauc dosud žila, zhluboka oddechovala a

byla při vědomí; ale jako by už byla mrtvá.

Prstenec ji zasáhl do bránice. Zdálo se, jako by Rauc

implodovala kolem pásu vířivosti. Pracovní kombinéza se roztrhla a

cosi ji stahovalo, takže se objevila Raucina holá záda. Dura spatřila,

jak úlomky kostí pronikají kůží. Jedna paže se zkroutila a utrhla.

Vzduchem se zmítal příšerně pokroucený pahýl obnažené kosti a

vaziva. Hlavu měla stále na krku, ale zdálo se, že na ni působí

strašlivý tlak; Raucina tvář se napjala a ústa se jí v koutcích

groteskně roztrhla.

Vírový prstenec prošel Rauc a rychle se zmenšoval.

Dura se přestala vlnit a zůstala viset ve volném prostoru. Cítila,

jak její svaly opouští napětí; pomalu se stočila do klubíčka, jako by

chtěla usnout. Tohle se nemělo stát, pomyslela si. Tohle není

správné. Takový osud si nezasloužíme. Je to – zvrácené.

A teď přibylo v litaniích karavan další jméno.

– 183 –

Na horizontu se cosi pohybovalo. Vzduch prořezával jakýsi

objekt. Připomínal rejnoka, který zářivě zlatými ploutvemi buší do

Vzduchu… ale byl mnohem větší, byl tak veliký, že byl zřetelně

viditelný i v mlžné dálce horizontu. Modrobílé blesky vystřelovaly z

břicha velikého nebeského rejnoka do namodralého purpuru

Kvantového moře.

Duře se vrátily vzpomínky na legendy, které vášnivými hlasy

vyprávěli shrbení starci s vytřeštěnýma očima. Vím, co to je. Mohlo

by to těmi paprsky způsobovat Poruchy?

Vím, co to je. To je loď, která přilétla do Hvězdy.

Nechala hlavu klesnout ke kolenům.

Xeelee.

– 184 –

14

Xeelee.

Mezi troskami budov stropní farmy choval Hork v klíně hlavu

svého otce. Vzhlédl k Muubovi, ve vousaté tváři se mu zračilo

zoufalství a hněv.

Lékař, který pozorně prohlížel těžce zraněného Horka IV.,

předsedu parzského Výboru, se rozhodl zapomenout na nebezpečí, že

bude vystaven nevyzpytatelnému vzteku Horka mladšího, a pohlížet

na mocného muže jako na každého jiného pacienta.

Jakmile do Parzu dorazila zpráva o Poruše, Hork, ve strachu o

otcův život, povolal Muuba. Nyní, téměř o den později, dorazili na

pokusnou farmu na Kůře.

Členové nevelké skupiny zdravotnického personálu, která zde

pobývala, byli očividně zavaleni prací na nápravě škod, způsobených

Poruchou. Muubův příjezd přivítali s podivnou směsicí úlevy a obav

– na jedné straně by se rádi zbavili odpovědnosti za zraněného

předsedu, na druhé straně měli obavy, zda nebudou obviněni z

nedbalosti. Nicméně zdravotníci zcela zjevně udělali, co bylo v jejich

silách, a Muub byl přesvědčen, že lepší péče by se nedostalo ani v

Nemocnici obecného blaha. Ale Muub také okamžitě poznal, že

veškeré úsilí lékařů nebylo nic platné. Na první pohled bylo zřejmé,

že velká, křehká lebka předsedy Výboru je prasklá.

Nad tělem se vznášel strážný s nabitou kuší a kradmým

pohledem Muuba pozoroval.

Hork k lékaři pozvedl kulatou tvář. Muub z jejích tvrdých rysů

dokázal vyčíst, že rozzlobený Hork již ví, k čemu došlo. Pokusil se

zapomenout na strážného, který pozoroval každý jeho pohyb. Hork je

přece zarmoucený syn, pomyslel si. „Pane,“ spustil pomalu, „je

mrtvý. Je mi to líto. Ale…“

– 185 –

Zdálo se, že se Korkový oční pohárky ještě prohloubily. „Sakra,

to vidím.“ Rychle přelétl zrakem otcovo potlučené tělo a nervózně

škubl lemem své krásné róby.

„Lékaři se ti to báli říct,“ poznamenal Muub.

„Měli snad důvod?“

Lékař se pokusil odhadnout Horkovu náladu. Byl natolik čestný,

aby si připustil, že by neměl žádné výčitky svědomí, kdyby byl

nucen nešťastné ošetřovatele předhodit Horkovu hněvu, aby

zachránil sám sebe. Ale zdálo se, že Hork, i když je v šoku, uvažuje

rozumně. A v jádru to nebyl mstivý člověk. „Ne. Udělali, co mohli.“

Hork přejel rukou po otcových řídkých, zažloutlých vlasech.

„Nezapomeň jim říct, že jejich práci oceňuji. Vysvětli jim, že se

nemají čeho bát… A dohlédni, aby se postarali o ostatní raněné.“

„Jistě.“ Na zdravotníky čekala spousta práce. Když vzdušný

kočár uháněl pod zničenou provincií, Muub vnímal děsivé záblesky

zničených polí a rozbitých budov. V poklidném Vzduchu se vznášeli

mrtví kuliové i stonky pšenice, vyrvané z kořenů. Mezi těly

čenichala vzdušná prasata a hledala něco k snědku. Muub se zachvěl.

„Možná zde budu muset zůstat, pane. V celé téhle oblasti čeká

spousta naléhavé práce. Musíme najít a ošetřit všechny raněné, dříve

než…“

„Ne.“ Hork stále hladil otcovu tvář, ale hlas měl úsečný a

rozhodný. „Mám v úmyslu zde zůstat ještě den, abych dal do

pořádku otcovy záležitosti. Během té doby si tady můžeš dělat, co

chceš. Ale pak se vrátím do Parzu a ty pojedeš se mnou.“ Zvedl tvář

k obloze a upřeně se zahleděl na Kůru, na vírové linie, které opět

ztuhly v původních polohách. „Nejen tato farma byla zničena,

dokonce nejen tato část Kůry, Muube, pohroma postihla celé okolí

Pólu. Zasáhla nejlepší časti provincie Parzu. Bylo mi řečeno, že

důvodem byl způsob vibrace Hvězdy.“ Potřásl hlavou. „Prý nám má

být útěchou, že obdobná katastrofa postihla celou Hvězdu až k

Severnímu pólu. Jeden přemoudřelý pitomec mi s bodrým úsměvem

sdělil, že celá Hvězda zní jako jadřákový zvon… Nyní musím

zajistit, aby záchranné práce probíhaly, jak nejlépe to půjde – a začít

zvažovat, jaké důsledky bude mít taková katastrofa zásobárny obilí

na samotný Parz. A tebe, Muube, potřebuji mít s sebou. V celé

– 186 –

provincii jsou tisíce pacientů, nejen těch pár desítek zde. A mám pro

tebe ještě jeden úkol…“

„Jak si přeješ.“

Hork stále zkoumal oblohu. „Xeelee,“ pronesl.

Muub, který měl plnou hlavu následků neštěstí, se pokusil

soustředit na podpředsedovu poznámku… Zdálo se, že ji Hork

považuje za velmi důležitou. Tím pádem, pomyslel si lékař unaveně,

je velmi důležitá i pro Muuba.

„Promiň, pane. Nerozumím.“

„Přesně tohle říkají.“

„Kdo?“

„Prostý lid… obyčejní lidé tady na farmě. Kuliové a předáci.

Dokonce i někteří zdravotníci, kteří by měli být natolik vzdělaní, aby

z toho měli rozum.“ Horkova tvář se zkřivila do příšerné

napodobeniny úsměvu. „Všichni viděli na obloze paprsky, všichni

viděli přilétat zvenčí do Hvězdy loď. Muube, reálnost těchto vizí se

zdá být neoddiskutovatelná. A prostý lid pro to má jediné

vysvětlení… že se vrátili Xeelee.“ Sklopil zrak k otcově proražené

lebce. „Zjevně aby nás zničili.“

Zneklidněný Muub se naklonil a sevřel Horkovo masité rameno.

V Horkových mohutných svalech ucítil napětí. „Pane, to je absurdní.

Prostý lid neví vůbec nic. Nesmíš…“

„Kecy, Muube.“ Hork vrhl na lékaře divoký pohled, ale ten

sebral odvahu a očima neuhnul. „Zdá se, že i po všech těch letech ví

každý o Xeelee úplně všechno. Po všech těch generacích ututlávání,

které od Reformy uběhly, že? Začínám si myslet, že tyhle pověry

jsou jako plevel na polích mého otce. A stejné to je i s tím

zatraceným kultem Kola – nezáleží, kolik těch parchantů na něm

polámeš, stejně budou přicházet stále další a další. Ten kult je prostě

nevykořenitelný. Bují dokonce i na samotném dvoře! Muube, věřil

bys tomu?“

Lékař ztuhl. „Pane, potkalo nás velké neštěstí. Musíme si poradit

s následky Poruchy. Nemůžeme se zabývat povídačkami

nevzdělaného lidu. A…“

„Nepoučuj mě o mých povinnostech, doktore,“ zavrčel Hork.

„Samozřejmě, že si musím poradit s následky téhle Poruchy. Ale

– 187 –

nemohu, Muube, ignorovat věc, kterou lidé viděli.“ Horkova kulatá

tvář nabyla rozhodného výrazu. „Nemohu ignorovat obrovskou loď,

která pronikla Kůrou z prostoru za Hvězdou. A zřejmě vystřelovala

jakési střely, oštěpy světla, do Kvantového moře. Muube, co když ta

loď způsobuje Poruchy? Co pak? Jaké jsou mé povinnosti?“

Muub se od Horka odtáhl. Navzdory vyčerpání a šoku cítil, jak

mu tělem probíhá třas uctivé bázně – hluboké, primitivní pokory.

Hork měl v úmyslu postavit se samotným Xeelee.

„Teď, když otec odešel, stane se dvůr rejdištěm pletich. V

chaosu, způsobeném touhle Poruchou, možná dojde i k nějakému

atentátu… a já nemám čas starat se o takové hlouposti. Musíme najít

způsob, jak čelit hrozbě Xeelee. Muube, potřebujeme znalosti;

musíme nepřítele poznat, než s ním začneme bojovat.“

Lékař se zamračil.

„Ale tolik generací po Reformě se naše znalosti o mýtech Xeelee

zúžily na útržky legend. Možná bych se mohl poradit s vědci z

univerzity…“

Hork potřásl mohutnou hlavou. „Všechny knihy už před mnoha

generacemi naházeli do výsypek v Přístavu… A hlavy těchto

»vědců« jsou uvnitř stejně prázdné, jako jsou zvenčí vyholené.“

Muub se musel přinutit, aby si rozpačitě nepohladil vlastní holou

lebku.

„Muube, musíme se nad tím zamyslet v širším měřítku.

Nesmíme uvažovat pouze v hranicích města. Co ti podivní

protiprouďáci, o kterých jsi mi vyprávěl? Ten stařec a jeho

kumpáni… ti podivíni z divočiny. Protiprouďáci vyznávají kult

Xeelee, že? Možná by nám mohli povědět něco užitečného; možná si

uchránili ty znalosti, které jsme my pošetile zničili.“

„Možná,“ přikývl poslušně lékař.

„Muube, přiveď je do Parzu.“ Hork sklouzl pohledem na otce.

„Ale nejdřív,“ nařídil tiše, „se postarej o své pacienty.“

„Ano. Já… omluv mě, pane.“

Muub sebral všechny síly, odvlnil se od tohoto příšerného živého

obrazu a vrátil se ke své práci.

– 188 –

Dura plachtila, dokud ji nezastavil lehký odpor Magnetopole.

Opřela se o pole, aby dala odpočinout znaveným údům, které měla

nepříjemně rozbolavělé po mnohadenním vlnění ze zničené stropní

farmy.

Rozhlédla se po prázdné zlatožluté obloze. Daleko pod sebou

spatřila vydutou bouli Kvantového moře a kolem ní se klenuly nové

neporušené vírové linie. Zdálo se, že k nedávné Poruše vůbec

nedošlo. Hvězda, která se zbavila přebytečné energie a momentu

hybnosti, se s udivující rychlostí opět stabilizovala.

Smůla je, pomyslela si Dura, že totéž nemohou udělat lidé.

Nasála Vzduch a pokusila se posoudit rozestupy vírových linií a

odstín rudé barvy vzdáleného Jižního pólu. Musí být celou

zeměpisnou šířku daleko. V místě tábořiště Lidských bytostí

vypadala obloha velmi podobně. Zašmátrala ve vaku, který jí visel na

provaze u pasu. Když na tuhle pouť vyrazila, měla mohutný,

neohrabaný vak plný chleba, ale nyní se zdál nepříjemně lehký.

Vytáhla hrudku sladkého, vydatného chleba a začala žvýkat.

Nemohla se nacházet dále než centimetr od území Lidských bytostí;

už teď by je měla spatřit. Pokud se, samozřejmě, nepřestěhovaly –

nebo, pomyslela si s těžkým srdcem, pokud je nevyhladila Porucha.

Ale i tak by jistě našla jejich věci, roztroušené po okolí – nebo jejich

těla. A…

„Duro! Duro!“

Volání přicházelo odněkud shora, od kůrového lesa. Dura se ve

Vzduchu prudce otočila a pohlédla po hlase. Proti mlžnému,

spletitému povrchu lesa nebylo snadné rozeznat pohyb, ale – támhle!

V dálce se osamoceně vlnil hubený, nahý mladík – a nebyl úplně

sám, cosi ho doprovázelo. Blížil se k Duře a něco malého mu vířilo

kolem nohou. Přimhouřila oči. Vzdušné sele? Ne, opravila se rychle;

bylo to dítě, nemluvně.

Vyrazila k lesu. Uvědomovala si, jak ji bolí unavené nohy, ale to

teď nebylo důležité.

Oba dospělí se zastavili ve Vzduchu asi výšku člověka od sebe.

Nemluvně, ne starší než pár měsíců, se tisklo k nohám muže, zatímco

dospělí se s podivnou ostražitostí vzájemně měřili. Muž – vlastně

ještě skoro chlapec – se opatrně usmál. Zdálo se, že má hubený

– 189 –

obličej jen samou kost a ve vlasech se mu předčasně začaly

objevovat žluté pruhy; když se usmál, jako by se mu oční pohárky

zvětšily a vyčnívající zuby zaplnily většinu obličeje. Přes vnější

změny, způsobené hladem a strádáním, jí tahle tvář byla známá jako

vlastní tělo. Tenhle obličej znala větší část svého života. Po té

spoustě cizinců, se kterými přišla do styku v Parzu a později na

stropní farmě, měla Dura pocit, že při pohledu do této tváře znovu

objevuje vlastní identitu. Zdálo se jí, jako by od Lidských bytostí

nikdy neodešla. Všemi smysly se pokoušela nasát tento důvěrně

známý pocit sounáležitosti.

„Duro? Mysleli jsme, že už tě nikdy neuvidíme.“

Byl to Mur, manžel Dii. A tohle musel být Jai, chlapec, kterého

těsně po Poruše, která zabila jejího otce, pomáhala Dura přivést na

svět.

Vrhla se k Murovi a objala ho. Ucítila, jak mu pod ušpiněnou

kůží na zádech, která byla kluzká od zbytků listí kůrových stromů,

ostře vystupují kosti. U nohy mu kňouralo dítě. Dura se sklonila a

jednou rukou nemluvně pohladila po vlasech.

„Mysleli jsme, že jste mrtví. Ztracení. Uběhla už taková doba.“

„Ne.“ Dura se přinutila k úsměvu. „Všechno vám povyprávím.

Farr i Adda jsou v pořádku, i když jsou velmi daleko odsud.“ Nyní,

bez přívalu počátečních emocí, si Můra pozorně prohlédla. Známky

hladu a strádání byly zjevné. Pak přejela prsty po hlavě chlapečkovi.

Přes řídký vlasový porost ucítila, že dítěti ještě nesrostly lebeční

kosti. Nyní začalo dítě šmátrat v Duřině vaku a šťourat do hrudek

chleba. Mur se pokusil nemluvně odtáhnout, ale Dura vytáhla hrst

chleba, rozdrobila jej a nabídla dítěti. Jai popadl kousky chleba

oběma rukama a nacpal si je do úst; dásně mu zaškrábaly o dlaně, jak

se pokoušel sníst všechny drobečky najednou, a zcela přestal vnímat

své okolí.

„Co to je?“

„Chléb. Jídlo… já vám všechno vysvětlím. Mure, co se tu stalo?“

„Je nás – méně.“ Sklouzl jí pohledem z tváře a shlédl na synka s

plnou pusou, jako by chtěl změnit téma. „Ta poslední Porucha…“

„A ostatní?“

– 190 –

Dítě již chléb dojedlo a beze slova prosebně natáhlo ručky k

Duře; ta si všimla menší boule, kterou v prázdném žaludku dítěte

jídlo vytvořilo.

Mur nemluvně od Dury odtáhl a začal je konejšit. Pak se k ní

otočil.

„Pojď,“ vyzval ji. „Odvedu tě k ostatním.“

Na okraji kůrového lesa založily Lidské bytosti primitivní tábor.

Vzduch zde byl řídký a Dura z něj měla na plicích nepříjemný pocit.

Hluboko pod ní se klenulo Kvantové moře. Na provazech,

natažených mezi větvemi stromů, visely kusy oděvu, zpola

dokončené nářadí a zbytky jídla. Dura se opatrně dotkla jednoho

kousku potravy. Ukázalo se, že je to maso vzdušného prasete, ale tak

staré, že bylo tuhé a houževnaté. V okolí byly větve stromů holé, jak

lidé z hladu orvali listí až na kůru.

Zbylo jen dvacet Lidských bytostí – patnáct dospělých a pět dětí.

Shromáždili se kolem Dury. Natahovali se, aby se jí dotkli nebo

ji objali. Někteří plakali. Obklopovaly ji známé tváře, které jako by

prosvítaly maskami hladu a špíny. Pukalo jí pro tyhle lidi – její lidi –

srdce a přesto se cítila od nich odtržená a vzdálená. Nechala je, ať se

jí dotýkají a objímala je, ale část jejího já si přála vymanit se z jejich

bezradného, dětinského objetí. Cítila se nesvá, zcivilizovaná. Úplná

nahota těchto protiprouďáků jí náhle připadala zarážející. Ve

srovnání s jejich vychrtlostí se cítila mohutná, tlustá a kypící

zdravím.

Uvědomila si, že ji její zkušenosti a pobyt v Parz City změnily;

asi by se už nikdy nespokojila s těžkým, omezeným životem

Lidských bytostí.

Podala Murovi vak a řekla mu, ať chléb rozdělí, jak uzná za

vhodné. Mur proplouval mezi Lidskými bytostmi a Dura si všimla,

že všechny ostře sledují každý jeho pohyb. Aura hladu, která se nad

těmito lidmi vznášela a zaměřovala celou jejich pozornost na vak s

chlebem, byla téměř hmatatelná.

Dura našla Philas, vdovu po Eskovi. Obě ženy se ze středu

primitivního tábora přesunuly hlouběji do lesa, z doslechu ostatních

Lidských bytostí. Kupodivu se zdálo, že Philas zkrásněla, jako by

– 191 –

strádání umožnilo vystoupit na povrch kostnaté symetrii, základu

jejího důstojného vzezření. Dura necítila žádnou hořkost, ani stopu

po rivalitě, která je kdysi tiše rozdělovala.

„Zvládli jste to skvěle.“

Philas pokrčila rameny. „Po tvém odchodu jsme nedokázali

obnovit Síť. Ale jaksi jsme přežili; znovu jsme se vydali do lesa na

lov a chytili jsme pár prasat. Jenže pak se přihnala druhá Porucha.“

Ti, kdo přežili, se odstěhovali z volného Vzduchu pod ochranu

okraje lesa. Nebylo to zrovna logické, ale Dura je chápala; potřeba

pevné základny a pocitu, že je obklopují ochranné stěny, přehlušila

logiku. Vzpomněla si na obyvatele Parzu ve stísněných dřevěných

krabicích, jejichž tenké zdi poskytují zdánlivou ochranu proti pustině

Obalu, vzdálené pouze půl centimetru. Všechny lidi, ať už pocházejí

odkudkoliv, zřejmě ovládají tytéž základní instinkty – a tyto pudy

zřejmě putovaly s lidstvem z bůhvíjak vzdálené Hvězdy, která

zplodila Nebešťany.

V současné době bylo takřka nemožné narazit na vzdušná

prasata, ačkoliv se Lidské bytosti vydávaly na lov stále hlouběji do

nitra lesa. Poslední, zběsilá Porucha rozehnala houfy prasat a zničila

lidské výtvory. Lidé se snažili přežít na listí a dokonce se pokoušeli

připravovat jídlo ze spinových pavouků.

Samozřejmě, že se nedá přežít jen z listí. Bez pořádného jídla

Lidské bytosti zcela jistě zemřou. (A já také, teď když je můj chléb

pryč, pomyslela si s překvapivým bodnutím ostnu sobectví.)

Dura se ponořila do vlastních myšlenek a pokoušela se pochopit

pohnutky, které ji přiměly vrátit se ke svým lidem. Po Raucině smrti

a poté, kdy na Frenkově farmě pomohla odstranit nejhorší následky

Poruchy, zjistila, že s většinou kuliů musela být rozvázána smlouva.

Qos Frenk, jemuž se u kořínků růžových vlasů začalo objevovat žluté

zbarvení, si nervózně mnul ruce a vysvětloval, že má v úmyslu

zachránit z letošní úrody, co se dá a pak započít pomalou, obtížnou

práci na renovaci své državy. Potrvá mnoho let, než farma začne opět

fungovat a po tu dobu mu nebude poskytovat žádné příjmy; takže už

je dál nemůže zaměstnávat.

– 192 –

Zdálo se, že ho kuliové pochopili. Frenk pro zájemce zajistil

odvoz zpět do Parz City; zbylí rolníci se sklesle rozptýlili, aby se

porozhlédli po práci na sousedních stropních farmách.

Dura si pomalu začala uvědomovat, že přišla o kontrakt, díky

němuž měla zaplatit za Addovu zdravotní péči. V hrůze se rozhodla

vrátit ke svým lidem, Lidským bytostem. Později, až se věci usadí, se

nejspíš vrátí do Parzu a pomůže Farrovi s Addovými dluhy.

Nyní, když pozorovala vdovinu zasmušilou, tichou tvář, nebylo

jí zcela jasné, co čekala, že tady mezi Lidskými bytostmi nalezne.

Možná skrytá, dětská část její mysli doufala, že zde najde všechno

tak, jak si to pamatovala, když byla malou holčičkou… kdy byl

Logue silný a chránil ji a svět byl nesrovnatelně stabilnějším a

bezpečnějším místem.

Byla to samozřejmě jen iluze. Tady se neměla kde skrýt a nebyl

tu nikdo, kdo by se o ni postaral.

Zvedla ruce k obličeji. Vlastně jsem se návratem sem jen

vystavila nebezpečí smrti hladem a znovu převzala odpovědnost za

Lidské bytosti, pomyslela si, zahanbena vlastním sobectvím.

Kdybych se raději vrátila přímo do Parzu. Mohla jsem vyhledat

Farra a najít způsob, jak ve městě přežít. Nejspíš bych dokázala

zcela zapomenout, že nějaké Lidské bytosti vůbec existovaly…

Napřímila se. Philas se na krásné, důstojné tváři usadil

vyčkávavý výraz. „Philas, tady nemůžeme zůstat,“ prohlásila Dura.

„Takhle žít nemůžeme. Nepřežili bychom.“

Vdova vážně přikývla. „Ale nemáme na vybranou.“

Dura si povzdechla.

„Máme. Vyprávěla jsem vám o Parz City… Philas, musíme jít

tam. Je to strašně daleko a nevím, jak tu cestu zvládneme. Ale tam je

jídlo. Město je naší jedinou nadějí.“

„Co budeme v Parz City dělat? Jak jídlo seženeme?“

Dura měla chuť se rozesmát. Budeme žebrat, pomyslela si.

Budeme hladoví somráci; když budeme mít štěstí, spíše nás nakrmí,

než by nás polámali kolem. A…

„Duro!“

Lesem se k nim prodíral Mur; oči měl vytřeštěné děsem.

– 193 –

Dura ucítila, jak jí ruka mimovolně sklouzla k noži, zastrčenému

za provaz omotaný kolem pasu. „Co je? Co se stalo?“

„Něco je za stromy… Krabice ze dřeva. Táhnou ji vzdušná

prasata! Přesně, jak jsi nám to popsala…“

Dura se otočila a zadívala se mezi řídké listoví. Za orvanými

větvemi okraje lesa zřetelně spatřila obrovské, hladké vzdušné auto.

Z něj se ozval tenký, zesílený hlas.

„…Duro… protiprouďáků… Duro, pokud mě slyšíš, ukaž se.

Duro…“

„Pověz mi o Xeelee,“ vyzval Hork V. Addu.

Audienční místnost představovala dutá koule o průměru asi pěti

výšek člověka, volně ukotvená v zahradě. Interiérem se táhla

nádherná lana a tu a tam se vznášely lehké pohodlné kokony. Menší

sítě obsahovaly nápoje a cukrovinky.

Adda, Muub a Hork se uvelebili v kokonech zhruba uprostřed

pokoje. Všichni tři se vzájemně měřili zkoumavými pohledy. Adda

měl pocit, jako by byl lapen v síti kůrového pavouka. Hork, se svým

naléhavým tónem a upřeným pohledem nad houštím absurdních

chlupů na tváři, mu připadal docela nechutný. Tohle je nový

předseda parzského Výboru. No a co? Pro mě takové tituly

neznamenají ani hovno a pokud někdy začnou, tak to bude smutný,

pomyslel si stařík.

Jen ať počkají. Adda pomalu přejel pohledem po honosné

místnosti.

Natřené stěny byly, samozřejmě, čirým bláznovstvím. Měly

navozovat iluzi otevřeného prostoru, volného Vzduchu. Stařec si

pozorně prohlížel roztažení vírových linií a purpurovou malbu, která

představovala Kvantové moře. Jak je to absurdní, pomyslel si, že se

tito měšťáci uzavírají před vnějším světem do svých krabic ze dřeva

a jadřáku a pak se všemožně snaží napodobit to, co by našli venku.

Ve středu audienční místnosti se nacházel zkrocený vírový

prstenec. A Adda byl nucen připustit, že vypadá působivě. Prstenec

byl umístěn ve vnořených koulích z průhledného dřeva, které se

otáčely kolem tří nezávislých os a udržovaly rotaci uvězněného

Vzduchu. Každé dítě ví, že kdyby se nestabilní vírová linie vymanila

– 194 –

z prstence, vířící kruh by rychle ztratil energii a rozložil se; ale

tomuto uvězněnému prstenci dodávaly energii uměle rotující koule a

tak zůstával v rovnovážném stavu.

Samozřejmě, že nebyl tak působivý jako milion výšek člověka

dlouhé vírové linie, které se rozpínaly Obalem a klenuly nad

zahradou a které mohl každý zdarma a bez námahy pozorovat…

„Jsem potěšen, že o tuto místnost projevuješ takový zájem.“ Pod

Horkovým trpělivým tónem se skrývala hrozba.

„Nevěděl jsem, že máte naspěch. Koneckonců už deset generací

jste si na Lidské bytosti ani nevzpomněli. Tak nač ten spěch?“

„Dost legrace,“ zavrčel Hork. „Hele, protiprouďáku, ty víš, proč

jsem tě sem povolal. Potřebuji tvou pomoc.“

Muub se hladce vložil do hovoru: „Pane, musíš mít strpení s

tímhle starým rošťákem. Má radost, když jde něco špatně… asi

výsada stáří.“

Adda vrhl na Muuba ostrý pohled, ale lékař mu do očí nepohlédl.

„Ptám se tě znovu,“ prohodil Hork tiše. „Pověz mi o Xeelee.“

„Ne, dokud mi ty neřekneš, že se mí přátelé vrátí z vyhnanství.“

„Z jejich pracovního poměru,“ spustil Muub netrpělivě. „Sakra,

Addo, už jsem ti jednou říkal, že jsme pro ně poslali.“

Adda s pevně stisknutými rty pozoroval Horka.

Netrpělivý předseda přikývl tak prudce, až se mu zvlnila hruď.

„Jejich dluhy jsou vyrovnány. Teď mi odpověz.“

„Všechno, co potřebuješ vědět, ti řeknu čtyřmi slovy.“

Hork mírně zaklonil hlavu, zlostně zafuněl.

Adda pomalu prohlásil: „Nemůžeš – s – Xeelee – bojovat.“

Hork zavrčel.

„Přesně to máš v úmyslu, že?“ zeptal se stařík klidně. „Chceš

najít způsob, jak Xeelee zahnat, jako by byli rozběsněnými

vzdušnými divočáky. Chceš najít způsob, jak jim zabránit, aby ti

neroztřískali ten tvůj nádherný palác…“

„Zabíjejí lidi, za které jsem zodpovědný.“

Adda se ve svém závěsu naklonil k Horkovi. „Měšťáku, vždyť

oni ani neví, že tady jsme. Ať bys udělal cokoli, ani by si toho

nevšimli.“

– 195 –

Muub začal vrtět hlavou. „Jak můžeš vyznávat taková – taková

prapůvodní monstra? Vysvětli nám to, Addo.“

„Xeelee mají své vlastní cíle,“ prohlásil Adda. „Cíle, kterých se

my neúčastníme, které nedokážeme ani pochopit…“

Xeelee, opředeni mlžným oparem legend, oplývali nesmírnou

mocí. Tyčili se nad Nebešťany asi tak, jako Nebešťané převyšovali

Lidské bytosti. Podobali se bohům – a přece byli méně než bohové.

Duše Nebešťana bohy tolerovala. Xeelee nikoli. Xeelee byli rivalové.

Podrážděný Hork se v závěsu netrpělivě zavrtěl.

„Takže Nebešťané, kteří nedokázali snést lhostejnou vznešenost

Xeelee, je vyzvali…“

„Ano. Vypukly veliké války. Zemřely miliardy. Vyhlazení

Xeelee se stalo jediným cílem Nebešťanů.

…Ale ne všech,“ prohlásil stařec. „Jak rostla zběsilost útoků

Nebešťanů, tak rostlo i jejich chápání velikých projektů Xeelee. Byl

například objeven Prstenec…“

„Prstenec?“ zavrčel Hork.

„Bolderův prstenec,“ přisvědčil Adda. „Veliká stavba, která bude

jednou zprostředkovávat průchod mezi světy…“

„Doktore, o čem ten starý blázen žvaní? Co jsou zač ty světy, o

kterých mluví? Nacházejí se v jiných částech Hvězdy?“

Muub rozpřáhl dlouhé, jemné ruce a usmál se. „Jsem zmaten

stejně jako ty, pane. Možná ty světy sídlí v jiných Hvězdách. Pokud

nějaké existují.“

„Kdybych znal odpovědi na všechny tyhle otázky, nestrávil bych

život vyřezáváním oštěpů a lovením prasat,“ zabručel Adda kysele.

„Hele, Horku, řeknu ti, co vím; říkám ti, co mi vyprávěl můj otec.

Ale pokud budeš klást hloupé otázky, budeš dostávat jen hloupé

odpovědi.“

„No tak pokračuj,“ zamumlal Muub.

„Dokonce i kdyby mohli uspět,“ spustil znovu Adda, „chytří

Nebešťané se dovtípili, že zničit Xeelee by mohlo být stejně hloupé,

jako když dítě zabije vlastního otce. Xeelee konají v našem zájmu,

svádějí ohromné, netušené bitvy, aby nás ochránili před neznámým

nebezpečím. Nedokážeme pochopit jejich úmysly; pro ně jsme jen

prach ve Vzduchu. Ale oni jsou naší největší nadějí.“

– 196 –

Hork starce upřeně pozoroval a tlustými prsty si prohraboval

mohutný vous. „Jsou nějaké důkazy? Všechno to jsou jen báchorky a

legendy…“

„Máš pravdu,“ prohlásil Muub, „ale od takového zdroje jsme ani

nic jiného nemohli očekávat, pane…“

Hork se vymrštil ze závěsu a mohutné tělo se mu chvělo ve

Vzduchu jako vak plný kapaliny. „Jsi příliš shovívavý, doktore.

Legendy a báchorky. Plácání starého senilního blázna.“ Přivlnil se k

uvězněnému vírovému prstenci a pěstí udeřil do elegantních kouli,

které ho obklopovaly. Nejkrajnější koule se roztříštila a jako hvězda

mu zazářila kolem ruky. Vírový prstenec se rozpadl do řetězce

menších kroužků, které se kolem sebe míhaly a rychle se

zmenšovaly. „Mám snad na základě takových žvástů riskovat

budoucnost města, budoucnost svého národa? A co my,

protiprouďáku? Zapomeň na ty mýtické lidi na jiných světech. Proč

se Xeelee zajímají o nás? …a co s tím mám dělat?“

Adda pozoroval, jak se za Horkovou širokou, vzteklou tváří

snaží uvězněný vírový prstenec znovu nabýt původního tvaru.

– 197 –

15

Bzya pozval Farra na návštěvu. Obrovitý rybář bydlel hluboko v

nitru Dolní Čtvrti.

Předpokládalo se, že přístavní dělníci budou spát v Přístavu, ve

velkých, páchnoucích ubytovnách. Vedení mělo rádo zaměstnance

po ruce, aby je, v případě nějaké neočekávané nehody, mohlo rychle

povolat – a také je mohlo udržovat v dobré kondici. Aby získali

přístup do města za přístavními zdmi, museli si Bzya a Farr na

stejnou dobu naplánovat nejen volno, ale i propustky a museli čekat

několik týdnů, než jim to Hosch zdráhavě a neochotně povolil.

Přístav, obrovská kulovitá stavba usazená na úpatí města, byl

uzavřen vlastním obalem se zesílenou jadřákovou kostrou, aby odolal

silám, které vznikaly při navíjení zvonů. Farr si uvědomil, že Přístav

je skvěle navržen, aby mohl dobře plnit svou funkci, ale jeho nitro

působilo zatraceně klaustrofobicky i podle měřítek Parzu. Takže

když Přístav opouštěl obrovitými, hrozivými branami a znovu se

nořil do bludiště parzských ulic, cítil mírnou úlevu.

Úzké, rozvětvené uličky se zmateně kroutily všemi směry. Farr

se jen rozhlédl a už se cítil ztracen; věděl, že má jen malou šanci najít

cestu tímto trojrozměrným bludištěm.

Bzya si zamnul ruce a zazubil se. Pak se rozvlnil jednou z uliček.

Navzdory mohutné, zjizvené postavě se pohyboval velmi rychle. Farr

si pozorně uličku prohlížel.

Připadala mu stejná jako desítky ostatních. Proč touhle? Jak ji

Bzya poznal? A…

A Bzya mu už málem zmizel za prvním zákrutem.

Farr se prudce odrazil od vnější zdi Přístavu a hnal se za

přítelem. Oblast kolem Přístavu, kterou se klikatily staré, stísněné

uličky, patřila mezi nejzanedbanější ve městě. Přímo nad touto

– 198 –

oblastí se nacházely dynamové haly a dunivý tepot strojů ani na

chvíli neutichal. Většině obytných prostor chyběly dveře nebo kusy

stěn a otvory připomínaly temná, zívající ústa. Když Farr pospíchal

za Bzyou, uvědomoval si zvědavé, hladové pohledy, které ho

sledovaly. Tu a tam se nejistě vlnili lidé – muži i ženy, někteří byli

přístavní dělníci, a většina se nacházela v podivném stavu

nazývaném »opilost«. Nikdo nepromluvil ani na něj ani na nikoho

jiného. Farr se zachvěl. Připadal si příliš nápadný a cítil se nesvůj;

zažíval stejný pocit, jako když se ztratil v kůrovém lese.

Po chvilce rychlého vlnění začal Bzya zpomalovat. Zřejmě

dorazili do blízkosti jeho bytu. Farr se zvědavě rozhlédl. Stále se

nacházeli nedaleko nad Přístavem, v nejhlubší části Dolní Čtvrti, a

budovy působily stejně ubohým dojmem jako ty těsně u Přístavu. Ale

Farr si začal pomalu uvědomovat, že tahle oblast je jiná. Dveře a

stěny byly sice záplatované, ale většinou v nich nebyly díry. A

nepotulovali se zde ani žádní »opilci«. Udivilo ho, jak se na tak

krátké vzdálenosti může charakter Parzu zcela změnit. Rybář se

zazubil a rozrazil dveře – jedny dveře mezi tisíci, které se v těchto

klikatých uličkách nacházely. Chlapec se znovu podivil, jak Bzya

dokázal tak neomylně najít cestu.

Nakoukl do dveří. Byt tvořil jediný pokoj – prostá koule, matně

osvětlená dřevěnými lampami, které byly zdánlivě nahodile

upevněny na stěnách. Farr cítil, jak se mu roztáhly oční sítnice a

přizpůsobily se nízké hladině světla.

Do prsou mu narazila kulovitá mísa s malinkými lístečky.

Zavrávoral. Nad mísou se vznášela široká, usměvavá tvář –

překvapivě podobná Bzyovi, ale napůl holohlavá, s rozpláclým,

deformovaným nosem a matnými nozdrami. „Ty jsi ten

protiprouďák. Bzya mi o tobě vyprávěl. Dej si okvětní lístek.“

Bzya se protlačil kolem Farra. „Nejdřív pusť toho ubohého kluka

dovnitř, ženo,“ zabručel dobrosrdečně.

„No dobrá, dobrá.“

Žena s úsměvem popadla kouli s lístky a odsunula se do

místnosti. Rybář mohutnou rukou popadl chlapce za předloktí a

odtáhl ho od dveří do pokoje, pak dveře zavřel.

– 199 –

Všichni tři se vznášeli v nepravidelném kruhu. Žena upustila

mísu do Vzduchu a rázně napřáhla ruku. „Já jsem Jool. Bzya je můj

manžel. Vítám tě u nás.“

Farr napřáhl paži. Měla ruku téměř stejně velkou jako její manžel

a neméně silnou. „Bzya mi o tobě také vyprávěl.“

Bzya Jool políbil. Pak se s hekáním a protahováním odvznášel

do šeré zadní části malého bytu a nechal Farra na starost ženě.

Jool měla hranatou, svalnatou, ale znetvořenou postavu. Nosila

silně záplatovaný oděv, který připomínal univerzální kombinézu

přístavních dělníků. Levou polovinu těla měla silně zdeformovanou –

na půlce lebky jí chyběla většina vlasů a paži měla zakrnělou a

zkroucenou. Levá noha jí končila pod kolenem.

Farr zůstal zírat na pahýl v podvázané nohavici. Pak se značnými

rozpaky pohlédl Jool do tváře.

Poplácala ho po rameni. „Je zbytečné tu nohu hledat, v životě ji

nenajdeš.“ Vlídně se usmála. „Tumáš. Dej si lístek. Myslím to

vážně.“

Hrábl do koule, vytáhl hrst lístečků a nacpal si je do úst.

Lístky, tak jako ostatní druhy listů, nebyly příliš hutné a měly

silně aromatickou chuť – až měl Farr pocit, že má sladkého aroma

plnou hlavu. Rozkašlal se a poprskal hostitelku kousky lístků.

Jool zaklonila hlavu a hlasitě se rozesmála.

„Tvůj protiprouďácký přítel nemá zrovna vybranou chuť, Bzyo.“

Bzya něco kutil pod dvěma zmuchlanými spacími kokony ve

vzdálenější části stísněného pokojíku; obě ruce měl ponořené ve

velké kulovité nádobě plné jakýchsi plátků. Když v obrovských

pěstech sevřel látku, lupínky praskaly a mísily se. „Ani my, tak

přestaň kluka škádlit.“

Farr zvedl okvětní lístek. „To je list?“

„Ano.“ Jool si jeden lísteček vhodila do úst a začala hlasitě

žvýkat. „Ano a ne. Pochází z květiny… z malé, okrasné rostliny.

Pěstují je tady v Parzu. V divočině je nenajdeš, že?“

„Rostou v Paláci, vid? V zahradě. Ty tam pracuješ?“ Pozorně si

ji prohlédl. Podle toho, jak mu Cris popsal Palác výboru, nabyl

dojmu, že by Jool byla pro dvořany nepřijatelná.

– 200 –

„V Paláci ne. Květiny a bonsaje se pěstují ve spodnějších částech

města. Ale ne na ozdobu jako v zahradě.“

„Tak proč?“

Začala chroustat další lístek. „Jako potrava. Ale ne pro lidi. Pro

prasata. Starám se o prasata, mladíku.“ Oči jí vesele zářily.

Farr byl zmaten. „Ale tyhle listy – okvětní lístky – nejsou příliš

výživné.“

„Prasata z nich nezesílí, to máš pravdu,“ přitakala Jool. „Ale

mají jiné přednosti.“

„Tak už přestaň toho kluka škádlit,“ zahulákal znovu Bzya. „Víš,

pracovala v Přístavu.“

„Tam jsme se seznámili. Dělala jsem mu předáka, než povýšili

toho kreténa Hosche. Obávám se, že na úkor tohohle přerostlého

mouly Bzyi. Farre, dáš si pivní koláč?“

„Ne. Ano. Chci říct ne, děkuji. Myslím, že bych neměl.“

„Ale no tak, zkus aspoň kousek.“ Jool se otočila ke kredenci

umístěnému ve stěně a otevřela jej. Dvířka kredence nevypadala

právě nejlépe, ale vnitřek skříňky byl čistý a dobře zásobený jídlem.

„Vsadím se, žes ho ještě nikdy nezkusil. Hele, jak vypadá. Krucinál,

neboj se, nenecháme tě opít se.“ Vytáhla tlustý plát lepkavého

koláče, zabaleného do tenkého ubrousku; odlomila kus a podala jej

Farrovi.

Bzya zavolal na chlapce: „Koláč je prima, pokud ho jíš pomalu a

víš, kdy přestat.“

Farr se do koláče opatrně zakousl. Po štiplavé chuti okvětních

lístků mu připadal kyselý, hutný a téměř nestravitelný. Důkladně

sousto rozžvýkal – chuť se nezlepšila – a spolkl.

Nic se nestalo.

Před ním visela ve Vzduchu Jool se založenýma rukama. „Jen

počkej,“ poznamenala.

„Je to legrační,“ zavolal Bzya, který stále zpracovával praskající

lupínky. „Pivní koláč je vynález té nejspodnější části Dolní Čtvrti.

Hádám, že jsme ho začali vyrábět, abychom zahnali nudu a

jednotvárnost. Byla to radost chudých, že, Jool?“

„Ale teď se z něj stala delikatesa,“ oznámila Jool. „V Paláci jej

jedí z průhledných dřevěných koulí. Věřil bys tomu?“

– 201 –

Ve Farrově žaludku vybuchlo teplo a jako blesk se začalo šířit.

Zaplavilo mu celý trup a uhánělo údy jako proud indukovaný v

jakémsi novém Magnetopoli; prsty na rukou i nohou mu brněly a

cítil, jak ho příjemně pobolívají otevírající se póry.

„Žůžo,“ zavýskl.

„Dobře řečeno.“ Jool se naklonila a vzala mu koláč z otupělých

prstů. „Myslím, že to pro začátek stačí.“ Zabalila koláč do ubrousku

a uložila jej zpět do kredence.

Rozechvělý Farr se místností odvznášel k Bzyovi. Obrovitý

rybář stále bořil paže do soudku a širokýma rukama zpracovával šaty

– blůzu nadměrné velikosti – mezi lupínky. Třel povrch látky o

lupínky a ony tak látku oškrabávaly. Bzya vytáhl blůzu z nádoby a

přihodil ji do hrubě opracované koule plné zmuchlaného prádla,

která mu kroužila těsně za širokými zády. Rybář se na Farra zazubil,

otřel si dlaně a ponořil mezi lupínky kalhoty. „Jool se na tvou

návštěvu těšila.“

„Co se jí stalo?“

Bzya pokrčil rameny a rozpřáhl paže. „Havárie zvonu hluboko v

Podobalu. Udála se tak rychle, že Jool při rekonstrukci nedokázala

vypovědět, jak k nehodě došlo. Buď jak buď, nechala tam dole půlku

těla. Tím pádem byla, samozřejmě, k nepotřebě. Tohle alespoň

tvrdilo vedeni Přístavu.“ Bzya se usmál a chlapce napadlo, že to jeho

přítel s tou tolerancí trochu přehání. „Ale Jool stále musí dodržet

smlouvu. Takže odešla z Přístavu, po kterém jí zbyla jedna noha,

manžel lempl a dluhy.“

„Ale teď má práci.“

„Ano.“

Rybář upadl do ticha a Farr zvědavě pozoroval, jak zpracovává

šaty.

Bzya si všiml chlapcova upřeného pohledu. „Co je? … Aha. Ty

nevíš, co dělám, že?“

Farr zaváhal. „Abych pravdu řekl, Bzyo, už mě unavuje ptát se

pořád, co se děje.“

„No, já tě chápu,“ přikývl hromotluk a lhostejně pokračoval v

práci.

– 202 –

Po chvilce to už Farr nevydržel. „No dobrá. Copak to, Bzyo,

děláš?“

„Peru,“ odvětil rybář. „Čistím si šaty. Nepředpokládám, že sis

toho v protiproudu příliš užil…“

„My jsme se dokonce i v protiproudu čistili,“ odsekl Farr

podrážděně. „Víš, my nejsme zvířata. Máme škrabky…“

Bzya nádrž poplácal. „Tohle je lepší výmysl. Zpracováváš šaty v

množství úlomků – kousků kostí, dřeva a tak dál. Vmačkáváš je

rukama, vidíš – takhle – do šatů… Úlomky se drolí, jsou čím dál tím

menší a odírají ze šatů špínu. Je to mnohem jemnější než škrabka.“

Vytáhl z nádoby košili a ukázal ji Farrovi. „Ale je to žrout času a

taky trochu nuda.“ Zkoumavě na chlapce pohlédl. „Hele, Farre, když

už jsi ve městě, měl bys jeho život vychutnat v plné šíři. Pročpak to

nezkusíš?“

S chutí se odsunul od nádoby a začal si z paží stírat vrstvu

kostěného prachu.

Farr, který si byl dobře vědom, že je to jen další žertík, vzal další

košili – tahle byla úplně ztuhlá špínou – a nacpal ji do nádoby. Začal

látku hníst mezi prsty podle Bzyova vzoru. Úlomky o sebe praskaly a

otíraly se o Farrovy prsty, jako by byly živé. Když košili opět vytáhl,

měl ruce pokryté prachem, a když si promnul ruce, měl pocit, jako by

je měl v rukavicích. Ale košile rozhodně nevypadala čistší než

předtím.

„Chce to praxi,“ prohlásil suše Bzya.

Farr košili nacpal zpět do nádoby a začal mnout silněji.

Jool chystala jídlo; nyní plácla manžela po rameni. „Pokaždé,

když k nám někdo přijde na návštěvu, nutí ho Bzya prát své prádlo,“

oznámila.

Bzya zaklonil potlučenou tvář a zařval smíchy.

Jool Farra odvedla do středu pokojíku. Tam se vznášelo dřevěné

kolo s pěti příčkami. V mezerách mezi paprsky byly usazené zakryté

misky. Všichni tři se shromáždili kolem kulatého stolu a vznášeli se

v nepravidelném kruhu tváří a údů. Na kůži jim hrálo světlo

dřevěných lamp. Nyní Jool zvedla z misek kryty a nechala je

odvznášet do Vzduchu.

– 203 –

„Žaludek vzdušného selete kořeněný okvětními lístky. Skoro tak

dobrý, jako by ho vařil Bzya. Vejce kůrového rejnoka… už jsi je

někdy jedl, Farre? Nadívané listy. Další pivní koláč…“

Chlapec, pobízený Bzyou, hrábl rukama do misek a nacpal si

kořeněné, voňavé jídlo do úst. Když jedli, konverzace utichla,

protože se oba manželé soustředili na jídlo. Farr se nedokázal ubránit

srovnání tohoto malého bytečku s bytem Mixxaxových v horní části

Střední Čtvrti. Tady byl pouze jediný pokoj, na rozdíl od

Mixxaxových pěti. Odpadní žlab – úzkostlivě vyčištěný – pronikal

stěnou pokoje, ve kterém jedli. A Jool s Bzyou nebyli zdaleka tak

úpravní jako Mixxaxovi. Chumel čistých šatů, který Bzya prostě

ponechal svému osudu, se nyní vznášel ve Vzduchu a rukávy se

pomalu rozmotávaly jako ohebné nohy spinového pavouka. Ale jinak

byla místnost uklizená. A Farr si všiml svazku volně svázaných

svitků nacpaných v jednom koutě. Symbol kola byl všude – vyřezaný

do stěn, zobrazený ve tvaru stolu, ze kterého jedli, umně vytesaný do

vnitřní strany dveří. Z tohoto příbytku na Farra dýchala staroba a

mnohem větší ošuntělost než z bytu ve Střední Čtvrti, který byl i

daleko důkladněji zbudovaný… Ale Farr si pomalu začal

uvědomovat, že tento byt mu připadá mnohem útulnější.

Pohlédl na potlučené, ale inteligentní tváře Bzyi a Jool, kteří se

věnovali jídlu. Zdálo se, jako by se světlo lamp šířilo kolem nich,

takže měli tváře rovnoměrně ozářené (uvědomil si, že na první

pohled zmatené rozmístění lamp rozhodně není nahodilé). Napadlo

jej, že tu panuje klidné, prosté porozumění.

Krátce si představil život s těmito lidmi. Co kdyby vyrůstal tady,

hluboko v nitru Parzu, v téhle staré a stísněné městské části?

Nebylo by to tak špatné, připustil. Začal k těmto příjemným

lidem pociťovat prasečí oddanost.

Nenápadně potřásl hlavou a byl zvědav, zda má tyto úvahy na

svědomí pivní koláč.

Začal si uvědomovat, že jej oba manželé zvědavě pozorují.

„Máte děti?“ vybreptl.

Jool se na něj usmála nad plnou hrstí jídla. „Ano.

Jedno, holku. Shar. Nevídáme ji příliš často. Pracuje mimo

město.“

– 204 –

„Nechybí vám?“

„Jasně, že chybí,“ odvětil Bzya prostě. „Proto jsem, Farre, o ní

nemluvil. Nemá smysl trápit se něčím, co člověk nemůže změnit.“

„Proč ji nepovoláte zpět?“

„To záleží na ní,“ prohodil Bzya mírně. „Pochybuji, že by se

chtěla vrátit. Kromě toho je strašně daleko. Pracuje jako kuli na

stropní farmě. Stejně jako tvoje sestra, aspoň podle toho, cos říkal.“

Farr pocítil nejasné vzrušení. „Zajímalo by mě, jestli se znají.“

Jool se rozesmála. „Protiprouďákovi může připadat rozloha

provincie malá, Farre, ale rozkládají se na ní stovky stropních farem.

Shar je na jedné z nich v učení. Dokud neskončí, není pro ni lehké

dostat se domů. A pak možná dostane na farmě lepší práci. Pracuje

pro slušného, poctivého vlastníka půdy.“

„Nechápu.“

Jool se zamračila. „Co nechápeš? Jak můžeme žít takhle

odděleně?“ Pokrčila rameny. „Jsme radši, když je pryč a v bezpečí,

než kdyby žila tady v Přístavu. Aspoň takhle se nám to jeví…“

„Farr má taky rodinu,“ prohlásil Bzya.

Jool přikývla. „Sestru. Kuli, že? A je tu s vámi ještě jeden stařec

z protiproudu…“

„Adda.“

„Taky jsi byl od nich odtržen. Jako my od Shar.“

Farr přisvědčil. „Ale Dura se ze stropní farmy vrací zpátky. Deni

Maxx už pro ni jela.“

„Kdo?“

„Lékařka z Nemocnice obecného blaha… A Addu vzali na

návštěvu k předsedovi města. Má to něco společného s řešením

Poruch…“

„Hm,“ zabručel Bzya. „Možná. Ale já nevěřím všemu, co slyším

z Horní Čtvrti a doporučoval bych ti, Farre, aby sis taky vypěstoval

trochu skepse. Nicméně doufám, že se vbrzku se sestrou zase

shledáš.“

Jool se propracovávala ke dnu misky se seletem. „Tak co říkáš

na naši městskou část?“

Farr spolkl sousto. „ Je jiná. Je…“ zaváhal.

„Tmavá, špinavá a hrozivá, že?“

– 205 –

Chlapec zavrtěl hlavou. „Chtěl jsem říct stísněná. Je to tu

stísněnější než kdekoli jinde.“

„No, tohle je duše města,“ prohlásila Jool. „Já nejsem

přecitlivělá, ale prostě je to tak… Tohle je nejstarší část Parzu.

Postavili ji jako první, hned nad Přístavem, než začali budovat Trn

do Podobalu.“

Farr si představil ty dávné dny, kdy hrdinní muži a ženy těžili

holýma rukama jen s pomocí trochu dokonalejších nástrojů, než

používá průměrná Lidská bytost dnes, jadřák, tolik potřebný k

budování jejich města a pak ke stavbě toho ohromného Trnu.

Jool se usmála. „Vím, co si myslíš, chlapče z protiproudu. Proč

by někdo kolem sebe stavěl takovéhle malé krabice? Proč mezi sebe

a Vzduch stavět nějaké přehrady?“

„Protože,“ vložil se do řeči Bzya, „se pokoušeli znovu zbudovat

to, o čem si mysleli, že to ztratili, když se Kolonisté stáhli do Jádra.“

Zatvářil se zamyšleně. „Takže Parz je dřevěným a jadřákovým

zobrazením pravěkého snu…“

„Oba jste velice inteligentní,“ prohlásil k vlastnímu údivu Farr.

Muž i žena zaklonili hlavy a propukli v halasný smích. Tenhle

rozveselený, přerostlý pár skýtal ve stísněném prostoru malého bytu

trochu absurdní pohled.

Jool si protřela oční pohárky. „Říkáš to, co si myslíš, že?“

Bzya ji poplácal po paži. „Jool, není fér smát se. Koneckonců

známe spoustu lidí – dokonce ze spodní části Střední Čtvrti, o Horní

Čtvrti ani nemluvě – kteří všechny Dolnostraňáky považují téměř za

zvířata.“

„A Lidské bytosti – protiprouďáky,“ prohlásil Farr, „považují za

ještě něco horšího.“

„Ale to je blbost,“ vyhrkl rybář horlivě. Popadl z misky rejnočí

vejce a zamával jím Farrovi před nosem. „Pokud vím, lidé jsou

víceméně stejní a nezáleží na tom, odkud pocházejí. A půjdu ještě

dál.“ Zakousl se do měkkého vejce a pokračoval s plnou pusou.

„Věřím, že lidé na celé téhle Hvězdě jsou inteligentní – chci říct, že

jsou inteligentnější než ti na jiných zalidněných světech; dokonce

možná inteligentnější než průměrný Nebešťan.“

– 206 –

Jool potřásla hlavou. „No, jen se na něj podívej. Promluvil vladař

stovek Hvězd.“

„Ale to, co říkám, má svou logiku. Jen se nad tím zamysli,“

pokračoval Bzya. „Inženýři nás vybrali a umístili na tuhle Hvězdu,

abychom ji přizpůsobili životu; abychom v Obalu vytvořili civilizaci.

Nebešťané by přece nevybrali nějaké pitomce, stejně jako by nás

nestvořili příliš slabé a neadaptibilní.“

„Většinu z toho, co víme o projektu Nebešťanů, zjistili

podobnostní anatomové právě z naší mizerné adaptability,“ spustila

Jool se zaníceným výrazem v široké tváři. „Z naší nevhodné postavy,

založené na prototypu Nebešťana. A…“

Jejich poučný a zasvěcený rozhovor plynul kolem Farra;

uvolněný a lehce podnapilý chlapec naslouchal a nenápadně přitom

žvýkal další kousek pivního koláče.

Jool se k němu otočila. „Samozřejmě, že jsme nebyli tak chytří,

abychom se vyhnuli ustavení rigidní společnosti, rozdělené na

společenské vrstvy, pomocí které bychom se mohli vzájemně

kontrolovat.“

„Aspoň tady v Parzu,“ prohodil Farr.

„Ano, tady v Parzu,“ připustila Jool. „Vy, Lidské bytosti, jste

zjevně příliš chytří, abyste se s ní smířili.“

„ To jsme,“ prohlásil Farr klidně. „Proto jsme také odešli.“

„A teď jste se vrátili,“ prohlásil Bzya. „Do nejspodnější vrstvy,

na dno města… Horní Čtvrť, Dolní Čtvrť, dno, vrchol; tohle pojetí

nahoře a dole je pozůstatkem myšlení Nebešťanů – věděls to?… nás

tady v Dolní Čtvrti považují za méně inteligentní a méně uvědomělé,

než jsou ostatní. V minulosti se lidé podle toho chovali.“ Široká,

potlučená tvář zesmutněla. „Špatně. Když se k lidem chováš jako ke

zvířatům, často se sami jako zvířata začnou chovat. Před pár

generacemi byla tahle část Dolní Čtvrti slumem, džunglí.“

„Některé její části jsou takové pořád,“ dodala Jool.

„Ale my jsme se z toho vymanili,“ usmál se Bzya. „Vlastními

silami. Vzděláváním. Ústním podáním, počítáním, čtením, když se

nám podařilo sehnat nějaké podklady.“ Zakousl se do kusu pivního

koláče. „Výbor pro tuhle část města nedělá vůbec nic. A Přístav dělá

– 207 –

ještě méně, přestože většina z nás pro něj pracuje. Ale my si umíme

pomoci.“

Farra tyhle řeči překvapily. Napadlo ho, že tihle lidé jsou

vyhnanci ve vlastním městě. Jsou ztraceni v tomhle dřevěném a

jadřákovém lese podobně jako Lidské bytosti. Pověděl jim o

vzdělávání mezi Lidskými bytostmi – o dějinách kmene a o lidstvu,

které žilo za Hvězdou, o němž vyprávěli stařešinové hloučkům dětí,

vznášejícím se mezí vírovými liniemi. Bzya s Jool zamyšleně

naslouchali.

Když dojedli, na chvilku si odpočinuli. Pak se Bzya s Jool,

zjevně nevědomky, přisunuli blíž k sobě. Sklonili mohutné hlavy a

obočí se jim téměř dotýkala. Předklonili se a tlusté, silné prsty

položili na okraj kola. Tiše začali hovořit – jednohlasně pomalu

odříkávali slavnostní litanii jmen, z nichž ani jedno Farr neznal. Tiše

manžele pozoroval.

Když asi po sto jménech skončili, Bzya doširoka otevřel oční

pohárky a usmál se na Farra.

„Trocha ústního podání v akci, mladý příteli.“

Na Joolinu tvář se opět vloudil vychytralý, laškovný výraz.

Natáhla se přes kolo stolu a zatahala Farra za rukáv. „Tak už jsi

přišel na to, čím se živím?“

„No tak, přestaň toho chlapce škádlit,“ zahulákal Bzya. „Řeknu ti

to,“ otočil se k Farrovi. „Sbírá okvětní lístky v zahradách Horní

Čtvrti a dodává je na prasečí farmy – na ty malé městské, roztroušené

kolem Parzu, kde chovají tažná prasata pro auta.“

„Jen se nad tím zamysli,“ prohlásila Jool. „Ulice města jsou

horké, stísněné a uzavřené. Všechna ta auta. Všechna ta prasata…“

„Lístky se pomelou a přidají prasatům do žrádla,“ dodal Bzya.

Farr se zamračil. „A proč?“

„Aby se s nimi dalo snáze vydržet.“ Jool se se slavnostním

výrazem naklonila přes stůl, nadzvedla pahýl nohy, přes kombinézu

se oběma rukama popadla za půlky své obrovské zadnice, roztáhla je

a s rachotem si upšoukla.

Její manžel se rozchechtal.

Farr nejistě přeskakoval pohledem z jednoho na druhého.

Pak ho udeřil pach. Pšouk byl provoněn okvětními lístky.

– 208 –

Bzya s povzdechem zavrtěl hlavou. „Vykašli se na ni; jen by se

začala ještě víc předvádět. Dáš si ještě pivní koláč?“

– 209 –

16

Auto z Parz City řídila Deni Maxx, lékařka, která ošetřovala

Addu. Dura k ní chtěla dorazit co nejrychleji, aby se dověděla

novinky o Farrovi a Addovi.

Lidské bytosti – bylo jich dvacet včetně pěti dětí – se vynořily z

ukrytu lesa a následovaly Duru. Deni Maxx se vykláněla z

otevřených dveří a lhostejným pohledem sledovala kroužek

vychrtlých Lidských bytostí za Důrou. „Jsem ráda, že jsem tě našla.“

„Divím se, že se ti to povedlo. Protiproud je obrovský.“

Deni pokrčila rameny. Tvářila se netrpělivě a trochu podrážděně.

„Nebylo tak těžké tě najít. Toba Mixxax mi přesně popsal cestu z

jeho stropní farmy na místo, kde se s vámi poprvé setkal. Stačilo

motat se po okolí a čekat, až zareaguješ na mé volání.“

Philas se přiblížila k Duře, naklonila se a přitiskla jí rty k uchu;

Dura ucítila z jejích úst nepříjemně nasládlý pach listí a kůry. „Kdo

je to? A co chce?“

Dura se od vdovy odtáhla. Uvědomovala si Denin zkoumavý

pohled. Zasáhl ji vír protichůdných pocitů: podrážděnost z Deniných

arogantních způsobů, ale i jisté rozpaky z trapně dětského chování

Lidských bytostí. Copak se při prvním setkání s Tobou Mixxaxem

také chovala jako primitiv?

„Nastup si do auta,“ přikázala Deni. „Máme před sebou dlouhou

cestu zpátky do Parzu a oni mi přikázali, abych si pospíšila…“

„Jací oni? Proč mě povolávají do města? Má to něco společného

s mojí smlouvou? Jistě jsi viděla stropní farmu Qose Frenka – nebo

to, co z ní zbylo, takže ti musí být jasné, že momentálně nefunguje.

Qos nás propustil a…“

„Nemá to vůbec nic společného s tvojí smlouvou, cestou ti

všechno vysvětlím.“ Deni bubnovala prsty na dveřní rám auta.

– 210 –

Dura si uvědomovala upřené pohledy zbytku členů kmene, kteří

němě čekali na její rozhodnutí. Pocítila krátké bodnutí sobeckého

vzteku nad jejich nesamostatností; byli na ní závislí jako děti. Chtěla

se vrátit do Parzu. Namlouvala si, že by tam mohla určitě zjistit

daleko více o Farrově a Addově situaci, než kdyby zůstala s

Lidskými bytostmi jen jako další uprchlý protiprouďák. A usuzovala,

že z dlouhodobého hlediska by možná všem Lidským bytostem

mohla zajistit více pomoci tím, že by se vrátila do města, než kdyby

zůstala zde. Museli po ní chtít něco důležitého, když pro ni poslali

někoho tak významného, jako je Deni Maxx, aby ji přivedla. Možná

by mohla jakýmsi podivným způsobem získat jistý vliv…

Philas ji zatahala za ruku jako dítě, které se snaží upoutat

pozornost dospělého. Dura vztekle ucukla paží – a okamžitě tohoto

reflexivního pohybu zalitovala.

Pravdou bylo, jak si připouštěla, že se jí ulevilo, že má záminku

a možnost opustit deprimující společnost Lidských bytostí. Ale cítila

se díky tomu velmi provinile.

Rychle dospěla k řešení. „Pojedu s tebou,“ oznámila Deni. „Ale

ne sama.“

Deni se zamračila. „Cože?“

„Děti beru s sebou.“ Rozmáchlým gestem zahrnula pět dětí –

nejmladším byl Jai, Murovo miminko, a nejstarším dospívající dívka.

Deni Maxx okamžitě vychrlila příval námitek.

Dura se k ní otočila zády a pohlédla na Lidské bytosti. Ty ve

zmateném tichu tiskly své děti k sobě a nespouštěly vyvalené oči z

její tváře. Podrážděně si přejela rukou po vlasech. Pomalu a trpělivě

začala vysvětlovat, co na děti v Parz City čeká. Jídlo. Střecha nad

hlavou. Bezpečí. Jistě se jí podaří přemluvit Tobu Mixxaxe, aby pro

děti našel přechodné domovy. Předpokládala, že všechny děti jsou

dost malé, aby lidem z Parzu připadaly roztomilé. Zaskočil ji její

vlastní cynismus. A za pár krátkých let budou schopné díky svým

silným, protiprouďáckým svalům získat výnosné zaměstnání.

Uvědomovala si, že odsuzuje děti k životu v Dolní Čtvrti. Ale

byla to lepší vyhlídka než hladovění zde nebo trmácení po boku

rodičů dalekou cestou přes zdevastované území parzské provincie.

– 211 –

„A časem,“ naléhala na zaražené rodiče, „sami dorazíte do Parzu a

znovu se sejdete se svými potomky.“

Zmatení a vyděšení dospělí se pokoušeli vyrovnat s plány, které

si sotva dokázali představit. Ale Dura si pomalu se směsicí úlevy a

studu začala uvědomovat, že jí uvěřili – a tak jí jeden po druhém

začali přivádět své děti.

Deni sledovala, jak nastupují do auta a Dura byla zvědavá, zda se

Deni nechystá vznést nějakou nechutnou námitku. Ale když lékařka

pozorovala, jak Dura v zadní části auta ukládá do náručí nejstarší

dívky malého, vyděšeného Jaie, který úpěnlivě volal matku, Denin

podrážděný výraz viditelně zjihl.

Když byly konečně všechny děti v autě, Dura shromáždila

opuštěné rodiče do hloučku a dala jim přesné instrukce, jak se dostat

k Pólu. Všichni s vážnými výrazy naslouchali. Pak je Dura jednoho

po druhém objala a nastoupila do auta.

Deni popohnala spřežení vzdušných prasat a Dura pohlédla

velikým oknem zpět na Lidské bytosti. Zmatení dospělí vypadali bez

svých dětí opuštěně a bezmocně. Dia a Mur se k sobě tiskli. Sebrala

jsem jim budoucnost, uvědomila si Dura. Jejich smysl života.

Nebo jsem jim budoucnost zachránila.

Když se Lidské bytosti ztratily z dohledu – a navzdory

neustávajícímu křiku vyděšených a dezorientovaných dětí – usadila

se Dura v jednom z drahých kokonu a o její duši se opět utkaly

pocity úlevy a viny.

Deni řídila vůz podél obnovených vírových linií s

bezmyšlenkovitou zručností. „Město přijímá raněné z provincie.

Nejsou to lehké časy pro nikoho z nás.“ Duru napadlo, že by v téhle

ženě, která svírala otěže v křečovitě napjatých rukou, sotva poznala

tu veselou, blahosklonnou lékařku, která kdysi ošetřovala Addu.

Maxxiny oční pohárky lemovaly temné škraloupy ospalků; tvář jako

by se jí propadla a nyní vypadala zasmušile a přísně.

Velikými okny Dura trudnomyslně sledovala povrch Kůry, který

kolem nich ubíhal. Vzpomínala, jak žasla nad úhledností veliké

provincie, když z auta Toby Mixxaxe poprvé spatřila stropní farmy a

pestré zahrady. Nyní byla naopak zděšena škodami, které napáchala

– 212 –

Porucha. Široké pásy farem byly smeteny z povrchu Kůry a zůstal po

nich jen odhalený kořenový strop. Tu a tam se kuliové trpělivě

lopotili na zničené půdě, ale holý strop postrádal svěžest přirozeného

lesa; obdélníky polí, zbavené porostu, vyhlížely obscénně jako

otevřená rána.

Deni se Duře pokoušela vysvětlit, jak Kůra zareagovala na

Poruchu zvoněním – vibrací určitých částí Hvězdy. Pohroma

přicházela ve vlnách s děsivou, vražednou pravidelností. Dura

nechala slova, kterým sotva rozuměla, proplouvat kolem hlavy.

„Katastrofa postihla celou provincii,“ prohlásila Deni. „Nejméně

polovina stropních farem přestala fungovat a zbytek pracuje na

omezený výkon.“ Krátce na Duru pohlédla. „Víš, Parz City nemá

žádné velké zásoby potravin; je odkázáno na denní dodávky ze

stropních farem. A víš, co se říká…“

„Co?“

„Každou společnost, která pocítí nedostatek jídla, dělí jen krůček

od revoluce. Hork již zavedl příděly. Pochybuji, že to z

dlouhodobého hlediska bude stačit. Nicméně momentálně se zdá, že

lidé chápou problémy, které máme. Dle nařízení Výboru trpělivě

čekají v řadách na ošetření. Ale myslím, že časem učiní Výbor

odpovědným za příkoří, jemuž byli vystaveni.“

Dura se zhluboka nadechla. „Tak jako ty obviňuješ mě?“

Deni se k ní otočila s vykulenýma očima. „Jak tě to napadlo?“

„To ten tvůj tón. A způsob, jakým se ke mně chováš od chvíle,

co jsi pro mě přijela.“

Deni si promnula nos, a když na Duru opět pohlédla, na tváři se

jí objevil chabý úsměv. „Ne. Drahoušku, já tě neobviňuji. Ale

nesnáším, když musím dělat poskoka. Čeká na mě spousta

pacientů… Právě teď mám na práci důležitější věci, než převážet…“

„Tak proč jsi pro mě přijela?“

„Protože mi to nařídil Muub.“

„Muub? Aha, ten správce nemocnice.“

„Měl dojem, že jsem jediná, kdo tě pozná.“ Odfrkla si. „Starý

blázen. Na Frenkově stropní farmě přece není zas tak moc

protiprouďáků.“

„Pořád nechápu, proč jsi tady.“

– 213 –

„Protože ten tvůj přítel na tom trval.“ Zamračila se. „Adda, že?

Nejhorší pacient na světě. Ale na těch jeho pneumatických cévách

jsme odvedli skvělou práci.“

Duře se zdálo, jako by jí v ústech zhoustl Vzduch. „Adda je

naživu? Je v pořádku?“

„Ano. Byl s Muubem, když udeřila Porucha. Daří se mu docela

dobře… nebo aspoň tak jako předtím. Víš, s takovými zraněními,

jaká utrpěl, je zázrak, že se může hýbat. A…“

Dura zavřela oči. Předtím se neodvážila zeptat na své příbuzné –

jako by tím nechtěla pokoušet osud.

„A Farr?“

„Kdo? Aha, ten chlapec. Je to tvůj bratr, že? Ano, má se dobře.

Pracuje v Přístavu…“

„Viděla jsi ho? Viděla jsi, že je v pořádku?“

„Ano.“ Deni zazněl v hlase soucit. „Duro, neboj se o své blízké.

Adda nechal Farra přivést do Paláce…“

„Do Paláce?“

„Ano, zjevně to bylo podmínkou jeho spolupráce s Horkem.“

Dura se rozesmála; měla pocit, jako by jí z duše spadla veliká

tíha. Nicméně jak to, že Adda v Paláci vydává rozkazy? „Proč jsme

všichni najednou tak důležití? Zdá se, že od té doby, co jsem byla

pryč, se věci změnily.“

Deni přikývla. „Ano, ale mě se neptej… Až dorazíme, Muub si s

tebou promluví.“ Zamračila se. „Další lékař, který neplní své

povinnosti vůči pacientům… Doufám, že tenhle Horkův projekt, ať

už je to cokoli, je skutečně tak důležitý, že stojí za ztrátu tolika

životů.“

Nyní se blížili k Jižnímu pólu; zdánlivě rovnoběžné vírové linie

se začínaly sbíhat. Dura pozorně sledovala Kůru. Zde byly elegantní,

úpravné farmy a zahrady většinou ušetřeny následků Poruchy, ale

bylo na nich cosi divného: zdálo se, jako by Kůru pokrývala jemná,

temná srst, která se pomalu vlnila směrem k Pólu.

Dura ukázala rukou a zeptala se Deni: „Co to je?“

Deni krátce vzhlédla. „Běženci, drahoušku. Běženci z celé

zdevastované provincie. Teď když nemohou pracovat na farmách,

míří do Parzu, aby zde našli ochranu.“

– 214 –

Dura se rozhlédla po nebi. Běženci. Zdálo se, že se Kůra lidmi

jen černá.

Děti se znovu rozplakaly. Loguova dcera se otočila, aby je

uchlácholila.

Když se Hork doslechl, že oba protiprouďáky – chlapce z

Přístavu a tu ženu, Duru – už našli a přivedli do Horní Čtvrti, nechal

povolat do audienční místnosti Muuba a toho starého blázna Addu k

další poradě.

Adda se usadil v provazovém kokonu a nohy v dlahách se mu

směšně komíhaly. Zhnuseným pohledem jediného oka přejel po

místnosti, jako by mu patřila.

Hork potlačil podráždění. „Tví lidé jsou v bezpečí. Už dorazili

do města. Teď bych rád pokračoval v našem rozhovoru.“

Adda si ho změřil pohledem, jako by byl kuliem na Tržišti. Po

chvíli konečně přikývl. „Dobrá. Dejme se do toho.“

Hork si všiml, jak si Muub se zjevnou úlevou oddechl.

„Vrátím se ke své poslední otázce,“ spustil předseda.

„Připouštím existenci Xeelee. Ale mýty mě nezajímají. Nechci slyšet

o jejich strašlivých plánech… Chci vědět, jaké úmysly mají s námi.“

„Už jsem ti to řekl,“ prohlásil Adda lhostejně. „Oni po nás

nechtějí vůbec nic. Myslím, že ani netuší, že tady jsme. Ale něco z

našeho světa chtějí – oni chtějí naši Hvězdu.“

„Zřejmě mají v úmyslu ji zničit,“ prohodil Muub a přejel si dlaní

po holé lebce.

„Zjevně,“ připustil Adda. „Horku, moudrost mých lidí – ústně

předávána od našeho vyhnání z…“

„Ano, ano.“

„…neříká nic o významu této Hvězdy. Ale víme, že sem, na tuto

Hvězdu, byli lidé dosazeni Nebešťany. A byli jsme přizpůsobeni,

abychom tady dokázali přežít.“

Muub přikyvoval. „To není nic nového, pane. Studie

podobnostní anatomie dospěly k obdobným závěrům.“

„Jak fascinující,“ zavrčel Hork kysele. Netrpělivě se vyhoupl ze

závěsu a nervózně se začal vlnit po místnosti. Zahleděl se na malý,

výkonný ventilátor v koutě pomalovaného nebe, který v místnosti

– 215 –

ochlazoval Vzduch. Zamyšleně pozoroval vírový prstenec uvězněný

mezi koulemi průhledného dřeva. Navzdory narůstající frustraci

ovládl nutkání znovu udeřit do koulí; právě v dnešní době by byly

strašlivě vysoké náklady na opravu neomluvitelné. „Tak pokračuj v

těch svých teoriích. Pokud sem byli lidé přeneseni, aby přizpůsobili

Obal – tak proč o tom nenacházíme na každém kroku zjevné důkazy?

Kde jsou zařízení, která nás stvořila? Kde jsou ti »podivní«

Nebešťané?“

Adda potřásl hlavou.

„Kdysi tady skutečně byla spousta důkazů. Úžasná zařízení,

která nám zde Nebešťané zanechali, aby nám pomohli přežít a

pracovat. Přechodová rozhraní červích děr. Zbraně, obrovské

konstrukce, vedle kterých by to tvé ošuntělé město vypadalo jako

trpaslík…“

„A kde jsou teď?“ vyštěkl Hork. „A nevyprávěj mi, že byly v

minulosti zlikvidovány, záměrně zničeny nějakou pomstychtivou

parzskou vládou.“

„Ne,“ usmál se Adda. „Tví předchůdci nemuseli tyto důkazy

skrývat… stačilo zamlčet pravdu.“

„Tak ven s tím.“

„Kolonisté,“ vyslovil pomalu Adda.

„Cože?“

Kdysi lidé cestovali po celé Hvězdě. Kvantové moře jim v jejich

zázračných strojích připadalo čiré jako Vzduch. Dokonce se

beztrestně odvážili i do vnějších vrstev Jádra. A tam se nacházely

zázračné brány, nazývané přechodová rozhraní červích děr, které

lidem dokonce umožňovaly cestovat ven z Hvězdy.

Lidé, poslušní příkazů svých tvůrců, Nebešťanů, se pustili do

přestavby Hvězdy. A tajemní Kolonisté, kteří dřímali ve své

kvarkové kaši Jádra, se začali ke vzrůstající síle lidí stavět

nepřátelsky.

Kolonisté vystoupili z Jádra. Proběhlo několik krátkých, ale

ničivých válek.

Lidské stroje byly zničeny nebo odtaženy do Kvantového moře.

Lidská populace byla zdecimována, ti, kteří přežili, se v podstatě bez

prostředků usadili v otevřeném prostoru Obalu.

– 216 –

Během generací se historky o původu člověka na Hvězdě a

příběh

o

Kolonistech

staly

nejasnou

legendou,

dalším

vyumělkovaným detailem v barvité historii lidstva z neviděných

světů za Hvězdou.

Muub se hlasitě rozesmál a dlouhá, aristokratická tvář se mu

nakrabatila veselím. „Promiň, pane,“ otočil se k Horkovi. „Ale on

nám tady vykládá jen samé báchorky. Jak dlouho ještě budeme

pokračovat v téhle šarádě? Mám na starosti pacienty.“

„Sklapni, Muube. Zůstaneš tady tak dlouho, jak bude třeba.“

Hork se hluboce zamyslel. Neměl příliš mnoho možností. Musel

se postarat o raněné a bezdomovce a z dlouhodobého hlediska musel

obnovit zničenou provincii, aby nakrmil své lidi.

A přesto…

Kdyby se mu, s nevelkým úsilím, podařilo odvrátit od města –

vlastně od celého tohoto světa – hrozbu útoku fantastických Xeelee,

stal by se největším hrdinou v dějinách.

Hork věděl, že za takovou vizí se skrývá pýcha a velikášství. No

a co? Kdyby dokázal zahnat Xeelee, lid by ho oslavoval.

Ale jak na to?

Nemohl,

samozřejmě,

vyčlenit

armády

učenců,

aby

shromažďovaly útržky legend o původu člověka. A nemohl léta

čekat, až nějaký vědní obor, jako je ta Muubova »podobnostní

anatomie« řádně tohle téma probádá. Musel stanovit priority a nalézt

nejsnazší cestu k úspěchu.

Pohlédl ostře na Addu. „Ty tvrdíš, že ty bytosti – ti Kolonisté –

vzali přechodová rozhraní a další magické stroje s sebou do

Kvantového moře. Mimo dosah našich rybářů. Takže nemáme důvod

věřit, že byla ta zařízení zničena, že?“

Stařík vzhlédl; vyrušená pijavice, která oždibovala oční pohárek,

mu sklouzla po tváři. „Ale nemáme ani důkaz, že zůstala

zachována.“

Lékař si odfrkl. „Ten starý blázen má ještě tu drzost mluvit o

důkazech!“

Co když je v té legendě o Kolonistech a starověkých

technologiích zrnko pravdy? Pak by možná, spekuloval Hork,

– 217 –

některá z těch zařízení mohla v hlubinách Kvantového moře pořád

existovat. Přechodové rozhraní by stálo za to mít…

„Muube,“ prohodil zamyšleně, „jak bychom mohli proniknout do

Kvantového moře?“

Zdálo se, že tahle otázka lékaře přímo šokovala. „To samozřejmě

nemůžeme, pane. To je vyloučeno.“ Přimhouřil oči. „Nemáš snad v

úmyslu honit se za těmito absurdními legendami a plýtvat prostředky

na…“

„Ty mě nebudeš poučovat, doktore,“ vyštěkl předseda. „Považuj

to za – vědecký experiment. Kdyby nic jiného, získáme spoustu

vědomostí o Hvězdě a našich vlastních schopnostech… a možná

jednou provždy vyvrátíme tyhle smyšlené legendy o Kolonistech a

starověkých divech.“ Nebo, dovolil si pokochat se představou, možná

objevím poklad ztracený pro lidstvo po mnoho generací.

„Pane, musím protestovat. Po celé provincii stále umírají lidé.

Každou chvíli mohou Parz zaplavit první vlny běženců. Musíme

přestat fantazírovat o nemožném a vrátit se k bezprostřední realitě.“

Hork se na lékaře pozorně zahleděl – Muub se v provazovém

kokonu chvěl rozčilením. Předsedovo podráždění nad výbuchem

Muubova vzteku náhle zmírnil obdiv k tomuto charakternímu muži.

K takovému prohlášení musel lékař sebrat notnou dávku odvahy.

„Muube – můj drahý Muube – jakmile ukončím tuto poradu,

ponořím se do bezprostřední reality… k bolesti deseti tisíc lidských

bytostí.“ Usmál se. „Chci, aby sis tenhle projekt vzal na starost.

Pronikni do Kvantového moře.“

„Tenhle úkol – je – nesplnitelný,“ odsekl lékař.

Hork přikývl. „Samozřejmě. Do dvou dní mi předlož možnosti.“

Pak se k nim otočil zády, napřímil se a prudce vyrazil ke dveřím

a za svými povinnostmi.

– 218 –

17

Dura si na chvíli zdřímla v Denině stísněném služebním bytě a

vzápětí dorazil posel Výboru. Tento malý, trochu zasmušilý muž v

obnošené haleně měl tenkou, bledou kůži a podlité oči, hluboko

posazené v očních pohárcích. Asi strávil většinu života uzavřený ve

městě a odříznutý od čerstvého Vzduchu, pomyslela si Dura.

Posel ji odvedl z nemocnice. Minuli Tržiště a vlnili se po Pall

Mall. Široká třída jí připadala tišší, než jakou si ji pamatovala. Rady

vzdušných aut se pohybovaly daleko plynuleji a mezi vozidly bylo

mnohem více prostoru. Spousta obchodů byla zavřená a dřevěné

lampy v nich ztlumené. Začala chápat, jaký dopad měla na

ekonomiku města katastrofa v provincii.

Přestože fungovalo jen pár ventilátorů a osvětlovacích šachet,

zdálo se, že neustálý hluk, který zde panoval, je nepřiměřený. Brzy

Dura zjistila, že bojuje s pocitem klaustrofobie. A přece jen před pár

dny

neměla

stání

v

omezené

společnosti

protiprouďáků.

Zapamatovala jsem si jen příjemné zážitky, pomyslela si sklíčeně.

Na horním konci Mall zabočili a kupodivu vpluli do čistého,

prosvětleného Vzduchu. Vnikli do ohromné krychlové místnosti o

straně sto výšek člověka. Hrany byly vyrobeny z pěkných trámů a

strany zůstaly otevřené jasnému nebi – krychle musela lnout k boční

straně města jako nějaká dřevěná obří pijavice – ale Vzduch zde

nebyl o nic čerstvější než v útrobách města a nevál tam žádný vánek.

Když se pořádně rozhlédla, zjistila, že strany krychle jsou pokryty

obrovskými panely průhledného dřeva; nacházela se uvnitř průhledné

dřevěné krabice, která byla schopna pojmout – jak rychle odhadla –

tisíc lidí.

Místnost působila impozantním, ale i bizarním dojmem. Dura

byla – jako už mnohokrát předtím – ohromena podivností města.

– 219 –

Posel ji lehce vzal za loket. „Tak jsme tady. Tohle je stadion.

Dneska je, samozřejmě, prázdný. Když je v provozu, bývá přecpaný

lidmi… Tamhle nahoře se nachází lóže Výboru,“ prohlásil tenkým,

úlisným hláskem a ukázal na prázdný balkon, který se vznášel nad

stadionem. „Lidé sem chodí sledovat Hry – naše sportovní dění.

Pořádáte v protiproudu Hry?“

„Proč jsi mě sem přivedl?“

Mužík se plaše odvrátil a zavřel podlité oční pohárky.

„Duro…“

Farr?

Prudce se ve Vzduchu otočila. Bratr se vznášel jen asi výšku

člověka od ní; byl klidný a zjevně se mu nevedlo špatně; na sobě měl

volnou halenu. Za ním se vznášeli další lidé – Adda a tři muži z

města.

Všechno zaregistrovala v krátkém okamžiku, kdy se vrhala k

bratrovi, aby ho objala. Také ji objal – a Dura si uvědomila, že tohle

už není objetí plachého dítěte. Vzal ji do náručí a poplácal po zádech,

jako by ji uklidňoval.

Uvolnila ruce a přidržela si ho na délku paží. Tvář měl hranatou

a vážnou. Zdálo se, že zestárl a začínal se podobat jejich otci.

„Daří se mi dobře, Duro.“

„Ano, i mně. Bála jsem se, že ses třeba zranil při Poruše.“

„Když nadešla Porucha, nebyl jsem ve zvonu. Měl jsem volno a

byl jsem v Přístavu…“

„Na tom nezáleží,“ vyhrkla hořce. „Jsi příliš mladý, aby tě

posílali dolů.“

„Takhle to chodí,“ odvětil mírně. „Ve zvonech slouží chlapci

mladší, než jsem já. Duro, to není tvoje chyba… i kdybych byl

zraněn, tak by to nebyla tvá chyba.“

On ji uklidňuje. Skutečně dospívá, pomyslela si.

„Kromě toho už nějaký čas nepracuji v Přístavu.“ pokračoval

Farr. Usmál se. „Od té doby, co Adda přiměl Horka, aby pro mě

poslal. Bydlím u Toby.“

„Jak se jim daří?“

„No, Cris mě učí surfovat.“ Chlapec zvedl paže do Vzduchu,

jako by balancoval na neviditelném prkně. „To musíš zkusit…“

– 220 –

„Duro. Jsem rád, žes to dokázala.“ Adda se k nim připloužil.

Dura přejela po staříkovi rychlým pohledem; ramena, hrudník a dolní

část nohou měl dosud v ušmudlaných obvazech, ale pohyboval se

docela dobře. Vlekl za sebou předmět, který vypadal jako sešitá kůže

vzdušného prasete. Nafouklá vepřovice mu za zády nadskakovala

jako hračka.

Dura našla na jeho tváři volné místo – tam, kde nebyla oční

pijavice – a políbila ho. „Objala bych tě, kdybych se nebála, že tě

přelomím vejpůl.“

Odfrkl si. „Takže ty ses z té Poruchy dostala se zdravou kůží.“

Krátce mu povyprávěla, co se jí přihodilo. Farr kulil oči, když

popisovala loď Xeelee. Vyprávěla jim, jak Porucha postihla Lidské

bytosti – řekla jim o těch dvaceti mrtvých. Jak odříkávala známá

jména mrtvých, připomněla si prostý obřad litanie jmen, který

prováděli dřevaři.

Pověděla jim také o pěti protiprouďáckých dětech, které pro

dnešek odložila u Deni Maxx. Oba se rozesmáli a slíbili, že děcka

navštíví.

„A teď mi, Addo, vysvětli, co tady děláme. A proč táhneš za

sebou to mrtvé prase.“

Stařík se zašklebil a tím způsobil, že mu pijavice sklouzla po

potlučené tváři. „Zjistíš, že to celé je… zatracené bláznovství.“

Obhlédl zbytek skupinky; Dura poznala Muuba. Vedle lékaře se

vznášeli další dva muži.

„No tak,“ prohlásil Adda, „raději bychom se do toho měli

pustit.“

S Farrovou a Duřinou pomocí vyrazil Adda k Muubovi a jeho

společníkům.

Všech šest zůstalo viset nedaleko středu obrovské prázdnoty

stadionu. Navzdory lepkavé vlhkosti Pólu pociťovala Dura chlad a

odloučenost. Všude kolem se vinulo množství lan a zábradlí jako

tichý důkaz, že toto místo je určeno pro davy lidí.

Ten lékař, Muub, měl na sobě strohou, tmavou róbu. Stejně jako

dřív nedokázala odtrhnout zrak od grandiózní kopule jeho holé

– 221 –

lebky. Přivítal je trochu napjatým, profesionálním úsměvem. „Díky,

že jste se rozhodli věnovat mi svůj čas.“

Adda se ušklíbl. „Měli jsme snad na vybranou?“

Muubův úsměv zpřísněl. Rychle představil své dva společníky:

vyzáblého přístavního předáka Hosche, který zřejmě, podle nevrlých

pohledů, vrhaných na Farra, chlapce znal; a vysokého, jako tyčka

hubeného muže zvaného Seciv Trop, kterého Muub představil jako

odborníka na Magnetopole. Stejně jako Muub měl i starý Trop

hladce vyholenou hlavu ve stylu vědců z Univerzity.

Muub rychle popsal podstatu Horkova nařízení.

„Řeknu vám na rovinu, že nejsem přesvědčen o významu tohoto

programu, který se mi hned od začátku nezamlouval. Ale chápu

Horkovy pohnutky.“ S tvrdým výrazem ve tváři se rozhlédl. „Stačí

být zde, v tomto křehkém stadionu, a člověk hned pochopí, že

musíme najít nějaký způsob, jak se chránit proti nebezpečí

nečekaných Poruch.“

Dura se zamračila. „Ale proč jsme tady my? Myslím nás, Lidské

bytosti. Potřebujete odborníky. Čím my můžeme přispět?“

„Dvěma věcmi. Za prvé vy jste odborníci – nejdosažitelnější,

jaké máme – na Xeelee. Aspoň Hork tomu věří.

A za druhé, nikdo další není.“ Pozvedl paže, jako by chtěl město

obejmout. „Duro, Parz ti může připadat jako veliké a bohaté město,

ale Poruchy zasadily jeho ekonomice těžké rány. Všechny naše

záložní zdroje jsou nasazeny na likvidaci následků Poruch a obnovu

provincie – všechny kromě nás a my jsme jediní, o kom se Hork

domnívá, že ho může vyčlenit.“ Usmál se na ně. „Nás šest, včetně

chlapce. A naším posláním je zachránit tento svět. Třeba uspějeme; a

představte si, jaký aplaus sklidíme, když se nám to podaří.“

Lékař ztichl. Všech šest se vznášelo v nepravidelném kruhu a

vzájemně se obezřetně prohlíželi – všichni kromě experta na

Magnetopole Seciva Tropa, který jemně řezanými očními pohárky

zíral do dálky.

„No,“ spustil čile Muub, „Hork mě požádal, abych mu předložil

možnosti, jak dosáhnout nemožného – jak proniknout do Podobalu

hlouběji, než od pravěku dokázal kterýkoli člověk. A já jsem pak

požádal Hosche a Addu o vyjádření, jak se s tím vypořádat. Zvony z

– 222 –

Přístavu klesají do hloubky okolo metru. Naše první odhady

naznačují, že musíme proniknout nejméně desetkrát hlouběji –

hluboko do Podobalu, do hloubky deseti metrů pod Parzem. Secive,

ty jsi zde, abys naše názory okomentoval a vyjádřil své připomínky.“

Trop bystře přikývl. „Udělám, co je v mých chabých silách,“

prohlásil tenkým, afektovaným hlasem. Seciv Trop byl zjevně

nejstarším členem skupiny. Téměř holou hlavu mu pokrývaly jemné

chomáčky zlatožlutých vlasů, které zbyly po nedbalém oholení. A

volné šaty s nesčetným množstvím kapes byly obnošenější a

záplatovanější, než by Dura u významnějšího obyvatele města

očekávala.

Připustila, že je jí stařík sympatický. „Proč jsme na stadionu?“

zeptal se Farr.

„Kvůli vašemu příteli,“ Muub se pochybovačně zahleděl na

vepřovici. „Adda mi řekl, že by svůj nápad raději předvedl, než

popsal. Napadlo mě, že bude vhodné zajistit co možná nejvíce

volného prostoru.“

Přístavní předák Hosch zkroutil tvář do kyselého úšklebku. „Tak

bychom možná měli toho starého blázna nechat, ať se pustí do práce,

než to jeho mrtvé prase zasmradí celý stadion.“

Adda se ušklíbl a trhl krátkým provazem, který mu poutal

nafouklou vepřovici k opasku. Podržel ten nechutný artefakt před

sebou a zjevně si vychutnával reakci přecitlivělých měšťáků. Dura

připustila, že kůže vypadá odporně; jícen byl hrubě zašitý a dovnitř

byl napumpován Vzduch, aby se dutá kůže nafoukla, což způsobilo,

že se šest prasečích ploutví napřímilo. Duře se zdálo, že nevýrazná

prasečí tvář zírá přímo na ni. A uvědomila si, že kůže skutečně

trochu páchne.

Hosch se ušklíbl. „To má být nějaký vtip? Ten starý blázen si

myslí, že si všichni oblékneme vepřovice a poplaveme do toho

zatraceného Jádra.“

Adda mávl dutou kůží předákovi před nosem. „Špatně, měšťáku.

Vy si tady, lidičky, jezdíte ve vozech tažených prasaty. Nejdřív mě

zajímalo, zda by člověk nemohl v jednom z těch vozů zajet až do

Jádra… ale prasata by, samozřejmě, cestu do Podobalu nepřežila.

– 223 –

Takže musíme sestrojit prase… umělé prase, ze dřeva a jadřáku.

Musí být dostatečně silné, aby odolalo tlakům v Podobalu.“

Seciv přikývl. „Jak by to zařízení bylo poháněno?“

Adda bodl prstem do výpustného otvoru prasete. „Samozřejmě

pšouky. Jako skutečné prase.“ Zakýval nafouklými ploutvemi. „A

ploutve budou udržovat rovnováhu.“ Nyní přitlačil kůži k ovázaným

žebrům; Vzduch vytryskl výpustným otvorem a tělo prasete se

zhouplo v příšerné parodii života.

Hosch se rozchechtal. „A odkud se ty prdy vezmou? To budeš

prdět ty?“

Seciv se zamračil a zbytky vlasů se mu zavlnily. „Mohl bys

napodobit vnitřní funkce prasete. Auto by mohlo vézt zásobníky se

Vzduchem, které by se nahřívaly jaderným spalováním dřeva v kotli

a Vzduch by se vyháněl ventilovou propustí.“ Natáhl jemný prst a

zkoumavě dloubl do jedné ochablé ploutve. „Mohli byste se dokonce

pokusit tu věc řídit, kdybyste tyhle ploutve připevnili na výkyvný

závěs, který by se obsluhoval zevnitř plavidla. A pšoukové trysky by

se s trochou důvtipu mohly nasměrovat.“ Stařec na Addu pochvalně

kývl. „Po všech stránkách praktický návrh.“

Dura si všimla, že se Adda, proti své vůli, nadmul pýchou.

Hosch vypadal rozladěně.

Farr se vážně zeptal: „Ale jak to odolá Podobalu? Addo, ve

zvonu jsem zjistil, že taková plavidla neničí jen drtivý tlak…“ Prudce

sevřel ruku v pěst, až Dura ucukla. Divila se, kde se naučil takové

surové, dramatické triky. Bratr pokračoval: „Hmota složená z atomů

– normální hmota – by se rozpadla.“

„No samozřejmě,“ dodal rychle Hosch. „Každému, kdo o tom ví,

aspoň co se za nehet vejde, to je jasné. Naše zvony jsou před tlakem

chráněny magnetickým polem sesílaným dolů turbínami ve městě.“

Seciv Trop potřásl hlavou. „To je mylná představa, předáku.

Abych byl přesný, do zvonů se dodává elektrický proud, který se

vyrábí v Přístavu… ale ochranná magnetická slupka se generuje v

samotném zvonu supravodivými obručemi, které obepínají zvon.“

Hosch si starce prohlédl od hlavy k patě. „Předpokládám, že jsi

rybář. To musíš dělat na jiné šichtě…“

– 224 –

Muub se dotkl Hoschova ramene. „Seciv navrhl konstrukci

současných zvonů – zvonů, ve kterých se denně spouštíš dolů.

Hoschi, tvůj život závisí na jeho odborných znalostech; nesluší se,

aby ses mu posmíval.“

Hosch se uklidnil.

„No a? To, co řekl ten kluk, sedí.“

Zdálo se, že Seciv je k urážkám lhostejný. „Člověk by prostě

musel obalit tohle umělé prase supravodivými obručemi a vézt s

sebou zařízení na výrobu magnetického pole.“ Zamračil se. „Objem

plavidla by, samozřejmě, vzrostl.“

„Kdyby v tom dřevěném praseti neustále probíhalo nukleární

hoření, nenarůstala by uvnitř teplota?“ zeptala se Dura.

Seciv přikývl. „Ano, to by byl problém… ačkoliv ne

nepřekonatelný. Daleko větším problémem by byla zásoba

pohonného Vzduchu. Ani v našich nejlepších vzduchových tancích

není stupeň stlačení příliš vysoký. Stačí na vyjížďku vzdušným

autem na stropní farmu, ale sotva by postačil expedici takového

rozsahu.“ Smutně pohlédl na Addu. „Tohle bychom možná dokázali

překonat, ale v téhle teorii jsou dvě daleko ničivější trhliny. Zaprvé

nedostatečná stabilita. Koneckonců vzdušné prase přece nemá jen

zadek a ploutve. Prase má i šest očí, aby ho vedly…“

„No,“ začal se Adda bránit, „mohlo by tam být šest oken z

průhledného dřeva. Nebo i víc.“

„Možná. Ale u každého okna by musel být jeden pilot – že? –

který by pak předával instrukce posádce – pěti nebo šesti lidem, kteří

by tahali za řídicí ploutve a doufali, že udržují správný směr.

Obávám se, Addo, že to tvé dřevěné prase by se jen zmítalo ve

Vzduchu.“

„Nemusíme přece použít ploutve,“ vložila se do hovoru Dura.

„Vždyť ta věc přece nemusí vypadat přesně jako prase. Možná

bychom mohli použít trysky, které by vycházely z boků prasete.“

„Ano,“ Muub se tvářil zamyšleně. „To by bylo daleko přesnější.“

Seciv se shovívavě usmál. „Přesto si myslím, že by nebylo

stabilní. Nicméně se obávám, že má druhá námitka je fatální.“

Adda na něj zíral a po tváři mu klouzala pijavice.

– 225 –

„Tvůj návrh pohonu nebude v Podobalu fungovat a to nemluvím

o Kvantovém moři. V prostředí, kde působí vysoké tlaky, by Vzduch

netryskal ven; byl by zatlačován zpět do těla prasete.“

Hosch se poškrábal na hlavě. „Nemám chuť podílet se na tomhle

pitomém nápadu,“ prohlásil, „ale nemohli byste vzdálit magnetické

pole od trupu prasete? Pak by prdy tryskaly do Vzduchu pod

normálním tlakem.“

Seciv na něj pohlédl, přejel si kostnatými prsty po zbytcích vlasů

a zjevně hledal nějaké prosté vysvětlení. „Ale tryskající Vzduch by

stejně zůstával v magnetickém poli, které by ho poutalo k lodi svými

liniemi. Vzduch by tlačil na magnetickou skořápku, která by jej

vracela zpět k lodi. Víte, je to princip akce a reakce…“

Muub jej mávnutím utišil. „Myslím, že tvé slovo, Secive,

můžeme vzít za bernou minci.“ Usmál se na Addu. „Pane, zdá se, že

se shodujeme na tom, že tvůj nápad neuspěl; ale byl velmi důmyslný

a nejspíš – souhlasíš, Secive? – některé jeho aspekty využijeme v

konečném řešení. Myslím, že můžeme využít nápadu sestrojit

vzdušná auta na jiném principu, než jaký dosud máme – vzdušná

auta, která nebudou potřebovat prasata, aby je táhla. Koneckonců

žádný z těch problémů, o kterých jsme hovořili, by nevznikl, kdyby

se plavidlo mělo pohybovat jen ve volném Vzduchu.“

Adda, který svíral jednou volnou rukou své prase, vypadal, že je

sám se sebou nezřízeně spokojený. Dura ho šťouchla loktem a tiše

poznamenala: „Ty se dobře bavíš, že? Ale zapomínáš, že jsi jen

ubohý starý prevít. Vždyť je zmateš.“

Adda se na ni zahleděl. „No? Kdo je další na řadě? Ten rybář byl

tak chytrý při námitkách proti mému návrhu; teď si poslechněme, co

nám poví on.“

„Proč ne? Hoschi?“

Přístavní předák rozhodil ruce a obrátil se k Muubovi. „Můj

nápad je jasný a k jeho vysvětlení nepotřebuji vypouštět žádné

vepřovice. Navrhuji, abychom se drželi toho, co známe. Navrhuji,

abychom prodloužili Trn… dostavíme ho na takovou délku, aby

dosáhl do Podobalu.“

Seciv Trop se poškrábal na tváři. „No, jak říkáš, tvůj návrh má tu

výhodu, že víme, jak na to. Dřevěný Trn bude potřebovat ochranu,

– 226 –

aby se v Podobalu nerozpustil, ale k tomu bychom mohli použít

obvyklé supravodivé vinutí… Ale bude to strašlivé riziko. Pochybuji,

že by si Trn dokázal zachovat strukturální integritu po celé

požadované délce. Což by mohlo mít vliv na stabilitu samotného

města. Dokázaly by zde u Pólu kotevní pásy zachovat naši polohu při

působení takové protiváhy?“

Muub potřásal hlavou. „Hoschi, pro takový návrh si nemůžeme

dovolit uvolnit dostatečné množství prostředků. Přece víš, že od

Poruchy přestaly dřevařské konvoje dodávat z Kůry dřevo. Kromě

toho nemáme nazbyt ani pracovní síly…“

„A co kdyby znovu udeřila Porucha?“ zeptala se Dura. „Trn by

byl tak křehký, že by se v okamžení rozpadl.“

Hosch si založil ruce a překřížil nohy na znamení, že skončil.

„Tím pádem je to nemožné. Můžeme přestat mařit čas a klidně to

Horkovi sdělit.“

Lékař se k němu otočil. „Řeknu ti na rovinu, Hoschi, že by mě to

nemrzelo, kdyby náš závěr zněl přesně takhle. Raději bych nemarnil

více času a úsilí na úkol toho blázna, než musím.“

„Ale ne,“ zvedl podrážděně hlavu Seciv Trop. „Zatím jsme k

žádnému takovému závěru nedospěli. Pouze jsme eliminovali

možnosti. A nejspíš jsme získali několik poznatků, které povedou k

úspěšnému řešení.“

Muub se zatvářil rozmrzele a uškubl nit ze své róby. „Tak

pokračuj.“

„Zaprvé víme, že tohle hypotetické zařízení – tenhle nový, volně

plující zvon – bude potřebovat ochranné magnetické pole, aby se

nerozpustilo, a nějaký pohon. Bude muset být soběstačné; pomocí

našich tradičních metod nemůžeme dosáhnout požadované hloubky,

takže jsme vyloučili technickou podporu města. Tím pádem si bude

muset zařízení vézt vlastní jednoduchou turbínu, aby si mohlo

generovat ochranné pole.“

„Jak se bude pohybovat?“ zeptala se Dura. „Mám pocit, že jsi

tvrdil, že trysky nebudou fungovat.“

„Taky že nebudou,“ přikývl Seciv. „Ale jsou jiné prostředky

pohonu.“

– 227 –

„Vlnění,“ poznamenal dychtivě Farr. „Co vy na to? Třeba

bychom dokázali vyrobit zvon, který by mohl volně plout, zvon,

který by se vlnil.“

„Přesně,“ přikývl potěšeně Seciv. „Mohli bychom se přepravovat

podél Magnetopole, stejně jako to děláme při vlnění Vzduchem.

Výborně, mladý muži.“

Muub se zatahal za spodní ret. „Ale třeba Magnetopole

neproniká do Podobalu.“

„Jsme přesvědčeni, že proniká,“ odporoval Seciv. „Podobal a

Moře jsou plné nabitých částic – protonů, elektronů a hyperonů –

které udržují Magnetopole.“

Hosch si odfrkl. „Co uděláme, připevníme na zadek pár umělých

nohou?“

Farr, jehož představivost, jak se zdálo, běžela na plné obrátky,

vzrušeně vyhrkl: „Ne, budeš se vlnit pomocí supravodivého vinutí.

Jako kotevní pásy. Mohl bys jimi pohybovat zevnitř zvonu a…“

„Opět dobrý nápad,“ přikývl pochvalně Seciv. „Ale mohl bys

zajít ještě trochu dál, mladý muži. Není nezbytně nutné pohybovat

vinutím, tedy ve fyzikálním smyslu slova; byl by to pohyb proudu v

něm, který by generoval pohyb vpřed.“

Muub pomalu přikyvoval. „Chápu. Vytvářel bys tok proudu

vpřed a vzad.“

„Střídal by se. Přesně tak. Pak by se mohlo vinutí připevnit ke

trupu. A tenhle návrh by byl, samozřejmě, i hospodárnější; systém

pohonu plavidla by byl totožný se systémem ochrany magnetickým

polem.“ Zamračil se. „Ale stále musíme čelit problému s nadměrným

horkem, které bude v uzavřeném prostoru vznikat při jaderném

spalování…“

Zdálo se, že se Hosch zdráhá promluvit. Jako by nechtěl přispět s

ničím pozitivním, napadlo Duru. Nakonec se rozhoupal: „Nemusíte

použít jaderného spalování. K pohonu turbíny postačí jakákoli

energie… možná by stačily i lidské svaly.“

„Ne, obávám se, že takový úkol by naše svaly nezvládly. Ale

mohli bychom použít zvířecí sílu – prasečí spřežení, zapražené do

upravené turbíny – ano, to je ono!“ Hlasitě se rozesmál a poplácal

Addu po zádech, čímž starce roztočil jako jakýsi pomalý ofačovaný

– 228 –

ventilátor. „Tak se zdá, že nakonec přece jen pojedeme do Jádra s

prasaty!“

Adda se ustálil a ústa se mu roztáhla do širokého úsměvu.

Muub se rozhlédl po skupince. „No to mě podrž.“ Zdálo se, že

zažívá nepříjemné překvapení. „Mám dojem, že jsme vymysleli

něco, co se dá postavit… něco, co by skutečně mohlo fungovat.“

Seciv se zatahal za bradu; Dura v životě neviděla tak jemné a

kostnaté prsty. „Měli bychom postavit prototyp – při tomto projektu

mohou nastat nepředvídatelné problémy. A, samozřejmě, až započne

sestup, na plavidlo budou působit vlivy, které můžeme jen

odhadovat.“

„A pak,“ prohlásila Dura s mrazením v zádech, „tu jsou

Kolonisté. Když na ně nenarazíme, bude tahle mise vlastně zbytečná.

Co potom?“

„To je otázka,“ zabručel Seciv pohřebním hlasem.

Muub si přejel rukou po holé lebce. „Hrom do toho. Hrom do vás

všech. Zvládli jste to až příliš dobře; teď nemohu nahlásit Horkovi,

že ten jeho nápad je neuskutečnitelný.“ Pohlédl na přístavního

předáka. „Hoschi, chci, aby sis vzal na starost návrh a konstrukci

prototypu.“

Hosch mu pohled rozmrzele vrátil, hubenou tvář měl sinalou.

„K ruce budeš mít tyhle protiprouďáky a Seciv ti občas také

věnuje trochu svého času. Pokud se týká práce, povolej si pár dělníků

z Přístavu. Ale ať s tím nejsou problémy a ať to není příliš drahé.

Jasné? Není nutné mařit více naší energie, než je nezbytně nutné.“

Otočil se ve Vzduchu a začal se vzdalovat. „Zavolejte mě, až bude

prototyp hotov.“

Lidské bytosti, které se volně držely za ruce, se pomalu pustily

za Muubem a ostatními ven ze Stadionu.

„Takže máme šanci,“ prohlásil Adda, „postavit se bohům

minulosti.“

„Ne bohům,“ odvětila Dura pevně. „Ani Xeelee nejsou bohové…

Ale tihle Kolonisté, pokud existují, mohou být monstra. Pamatuj na

Bitvu o Jádro.“

– 229 –

Adda si odfrkl. „Tahle pitomá expedice se stejně daleko

nedostane. Ten vlnivej zvon se rozsype.“

„Možná. Ale nemusíš být tak nabručený, Addo. Vím, že tě bavilo

pohrávat si s těmi návrhy. Musíš obdivovat představivost a

duchaplnost těch lidí z města.“

„No a co teď?“ zeptal se Adda. „Nechceš zajít za Ito?“

„Později… Nejdřív musím něco zařídit. Musím někoho najít –

dceru přítelkyně ze stropní farmy. Ta přítelkyně se jmenovala Rauc.“

Adda se nad tím zamyslel. „Ví ta holka, co se stalo její matce?“

„Ne,“ odvětila Dura tiše. „Budu jí to muset říct.“

Adda chápavě přikývl, ale ve vrásčité tváři se mu nezračil žádný

výraz.

A jednoho dne, pomyslela si Dura, budu muset vyrazit do

protiproudného lesa a říct Browovi…

Pohlédla na Farra. Chlapec s bezvýraznou tváří nepřítomně zíral

do dálky. Měla pocit, že mu dokáže číst myšlenky. Lidé se chystají

postavit loď, aby se vydali hledat Kolonisty. Byl to, samozřejmě,

pochybný nápad… ale hluboko v sobě k němu cítila i jiskřičku

obdivu.

A Farr byl dost mladý, aby se na tuhle jízdu těšil.

Ale Adda měl pravdu. Vyhlídky byly nulové. A protože jsme

Horkovi »experti« na Xeelee, pomyslela si, je zcela jisté, že pokud se

plavba uskuteční, přinejmenším jednu z Lidských bytostí přidělí k

výpravě.

Stiskla bratrovi ruku a přitáhla se k němu blíž. V duchu si

přísahala, že se Farr nikdy téhle své vysněné výpravy nezúčastní.

– 230 –

18

Mur se zvolna probíral z hlubokého spánku.

Pomalu a trhaně si začínal uvědomovat šumění kůrového lesa,

nepříjemný pach vlastního těla a nepřetržitou žlutou záři Vzduchu,

která se mu drala pod zavřené oční pohárky. Pomocí několika

smyček roztřepeného provazu se volně připoutal k větvi stromu při

okraji lesa a nyní cítil, jak se mu zařezávají do ochablého masa na

hrudi a stehnech.

Pak propukly bolesti.

Zdálo se, jako by mu žaludek – již dlouho prázdný – implodoval

a vyplnil střed těla tupou, trhavou bolestí. Když se začal hýbat,

protestovaly klouby – ztuhlé klouby byly zcela neočekávaným

vedlejším projevem hladu a omezovaly mu pohyb, jako by byl

nějaký stařec na sklonku života – ostrá bolest se mu také šířila uvnitř

hlavy, jako by se mu mozek odtrhl od kosti.

Pevně zavřel oči, objal se rukama a cítil, jak se mu vlastní

kostnaté lokty zarývají do žeber. Bylo zvláštní, že nikdy v životě

nespal tak hluboce, jako v těchto neskutečně těžkých časech.

Zatímco život se stával stále nesnesitelnějším, spánek byl čím dál tím

příjemnějším a lákavějším obdobím, ve kterém se rozplynula

všechna fyzická bolest i každodenní stres.

Kdybych tady tak mohl zůstat, pomyslel si. Jak snadné by bylo se

už nikdy neprobudit…

Ale bolest se mu již zahryzla příliš hluboko do vědomí, než aby

mohl tuhle možnost dnes využít.

S povzdechem otevřel oči. Jedním prstem si promnul pohárky a z

okrajů seškrábl ostrý nános ospalků. Pak pomalu vylezl z

provazového závěsu. Ostatní Lidské bytosti – zbylých čtrnáct – spaly

rozptýleně při dolním okraji lesa v obdobných provazových

– 231 –

smyčkách. Jak tam v polospánku volně viseli, vypadali jako hmyzí

kukly – zdeformované zámotky spinových pavouků.

Mur zamířil z lesa a cestou se vyhýbal pohledům těch, kteří již

byli vzhůru.

Když se protahoval, ještě pořád ho bolely svaly od včerejšího

vlnění. Ze stromu si utrhl hrst listí, pak ohnul nohy a prkenně se

rozvlnil do Obalu. Asi dvacet výšek člověka pod okrajem lesa si

zvedl halenu a nohy přitáhl k hrudi. Kyčle a kolena zaprotestovaly,

ale on si objal lýtka a přitiskl si stehna k břichu. Zpočátku střeva

odmítala reagovat na jeho podnět – zdálo se, že trávicí a vylučovací

procesy jsou zpomalené stejně, jako je ochablý celý zbytek těla – ale

přesto v této poloze vytrval.

Po chvíli se mu konečník přece jen křečovitě stáhl a – s ostnem

bolesti, který mu proběhl vnitřnostmi – vypustil do Vzduchu tvrdou

hroudu lejna. Mur za ním pohlédl. Lejno, které se snášelo do Obalu,

bylo příliš tmavé a tuhé.

Očistil se listím, které svíral v dlani.

Z improvizovaného tábora v lese se snesla Dia. Když klesala,

Mur si všiml, jak si z očí vymrkává ospalky a mhouří pohárky proti

zářivému Vzduchu; ale už teď – těsně po probuzení – pošilhávala

podél vírových linií k jihu, směrem ke vzdálenému Pólu, a pokoušela

se odhadnout, jakou dálku již urazili a kolik jim toho z téhle

nesmírné odysey ještě zbývá.

Když dorazila k Murovi, pohlédla mu do tváře, objala jej a

políbila na rty. Také ji vzal do náručí a polibek jí vrátil. Přes

obnošené pončo cítil její kostnatou páteř. Neměli si co říct, tak se v

tichém Vzduchu k sobě jen tiskli a pod nimi se rozprostíralo

Kvantové moře.

Od chvíle, kdy Dura odjela s ženou z města ve vzdušném voze a

odvezla děti včetně Jaie, patnáct opuštěných Lidských bytostí táhlo

Obalem k Pólu. Pomalé pulzování vírových linií určovalo nekonečné

dny jejich pouti. Bez zásob potravy byly Lidské bytosti nuceny

putovat po okraji lesa; listí stromů mělo zanedbatelnou výživnou

hodnotu, ale dokázalo zmást žaludek, aby na chvíli zapomněl na

sžíravý pocit hladu. Vždy po několika dnech jim jídlo došlo a oni

museli putování přerušit. V lese by měla být i lovná zvěř, ale Lidské

– 232 –

bytosti tuhle část lesa neznaly a zvířata byla ještě pořád vystrašená

poslední Poruchou, takže se chovala velmi obezřetně a nebylo

snadné je ulovit.

Bez vlastního stáda se Lidské bytosti pomalu ale jistě blížily

smrti hladem. A na téhle nekonečné pouti, vyplněné pomalým

bolestivým vlněním, zřejmě spalovaly energii rychleji, než ji stačily

doplňovat. Mur nemohl zapomenout na výživný »chléb«, který jim

Dura přinesla, když se tak nečekaně přivlnila z nebe se svými

šokujícími historkami o městech ve Vzduchu.

Jejich postup podél zakřivení Obalu byl neskutečně pomalý.

Vždy, když se Mur probudil do dalšího nekonečného dne útrap,

pocítil depresivní marnost jejich snažení. A i když se Pól blížil, ještě

pořád musely Lidské bytosti překonat provincii, obdělávaný pás

kolem Pólu. Jak asi obyvatelé těchto oblastí, které také postihla

Porucha, přivítají tuhle partu vyhladovělých běženců, když se jim

bude vlnit pod stropními farmami?

Pro Lidské bytosti by bylo jen logické se téhle cestě vyhnout.

Největší naději na přežití by měly zde nebo kdyby se stáhly trochu

dál do protiproudu, zkusily si na okraji kůrového lesa založit nový

domov a přestaly plýtvat energií na tuhle cestu. Mohly by zbudovat

novou Síť a opatřit si nové stádečko vzdušných prasat. Dokonce

bychom se mohli pokusit chovat hejno rejnoků, pomyslel si zmateně,

když se s manželkou vlnili tichým Vzduchem. Rejnočí maso bylo

tuhé a hůře stravitelné než maso vzdušných prasat, ale vařením v

nukleárním ohni změklo; a vejce měla dobrou chuť a dala se snadno

uchovávat.

…Ale to bylo, samozřejmě, nemožné; vždyť jim Dura sebrala

děti a v dobrém úmyslu je odvezla k Jižnímu pólu. Když Mur zíral ve

směru toku do matné, rudé záře vzdáleného Pólu, měl pocit, že ho

řetěz, dlouhý jako vírová linie, spojuje přímo s jeho dítětem, řetěz,

který mu neúprosně škube srdcem. Dura, pochopitelně, jednala v

zájmu dětí. Ale tím pádem Mur věděl, že jeho jedinou šancí na

opětovné setkání se synem je zůstat naživu a urazit celou tuto cestu

až do města u Pólu.

Ještě jednou Diu stiskl, pak se od sebe odtrhli a připravili se na

návrat k ostatním a ke každodenní práci.

– 233 –

„Dio! Mure!“ hlas klesal z kůrového lesa a chvěl se vzrušením.

Oba manželé zmateně zpomalili a pohlédli vzhůru. Spatřili

Philas, jak buší hubenýma nohama do Vzduchu a uhání k nim. Když

dorazila ke dvojici, popadla je za paže, aby se zastavila.

Dia vdovu uchopila za ramena. „Co je? Co se děje?“

Philas, která těžce oddychovala a pod napjatou pokožkou jí

vystupovaly lícní kosti, zavrtěla hlavou. „Nic se neděje. Ale…

koukejte. Koukejte támhle.“ Ukázala do Obalu.

Všichni tři se ve Vzduchu otočili. Mur se zahleděl naznačeným

směrem. Spatřil pravidelné šiky vírových linií a za křišťálovým

Vzduchem matně nafialovělé Kvantové moře.

Nic neobvyklého, kromě…

Támhle. V dálce se téměř neznatelné pohybovala malá, temná

skvrna.

Otočil se k Die.

„Ty máš lepší zrak. Co to je?“

„Lidé,“ odvětila s pohledem upřeným do dálky. „Skupina lidí. Je

jich asi dvacet až třicet. Mám dojem, že se jedná o tábořiště. Ale

uprostřed něco je…“

„Co?“

Philas se k Die prudce naklonila: „ Ty to vidíš?“

„Myslím, že ano,“ přikývla pomalu Dia a přimhouřila oči. „Ale

to ještě nemusí nic znamenat. Philas…“

„Co je to?“ zeptal se znovu zmatený Mur. „Co vidíš?“ Die se v

malé, pohledné tváři zračila nejistota a strach. „Je to čtyřstěn,“

vydechla.

Patnáct Lidských bytostí se shromáždilo na spodním okraji lesa a

diskutovalo, co dělat. Vyděšená Dia se domnívala, že by neměli

ztrácet čas s tímhle riskantním setkáním; chtěla jednoduše

pokračovat v cestě k Pólu. Mur s ní souhlasil. Lidské bytosti se

nemohly rozhodnout. K cestě k Pólu se stavěly čím dál apatičtěji a

nebylo snadné udržet je v pohybu přes Obal; jakmile jednou pouť

přeruší, není jisté, zda v ní budou chtít pokračovat.

Kdyby se někde zastavili, uvázli by tam. A to by, samozřejmě,

bylo pro ty, kteří mají své děti u Pólu, nepřijatelné.

– 234 –

Philas a ostatní naléhali, aby se něco udělalo. „Zamyslete se,“

vykřikovala vdova vehementně a rukama s široce roztaženými prsty

mávala nad hlavou. „Co když je to skutečně přechodové rozhraní

červí díry, které tu z minulosti zůstalo? Co když stále funguje?“

„To není možné,“ odporovala Dia. „Po Bitvě o Jádro Kolonisté

stáhli přechodová rozhraní do Jádra.“

„Obal je veliký,“ poznamenal kdosi. „Možná některá rozhraní

ještě fungují. Možná…“

„Ano,“ vyhrkla Philas dychtivě, „jen se nad tím zamyslete.

Víme, že v časech před Bitvou Lidské bytosti dokázaly s použitím

červích děr překonávat Obal velikými skoky. Pokud je tam dole

fungující přechodové rozhraní, mohli bychom v okamžení ukončit

tuhle naše nekonečné putování!“

Mur se rozhlédl po tvářích poznamenaných hladem a

vyčerpáním. Philas jim předestřela sen, jak ukončit tuhle příšernou

pouť a v mžiku oka dosáhnout cíle pomocí kouzelné starověké

technologie. Ta myšlenka byla lákavá, téměř neodolatelná.

Navzdory loajalitě s Diou cítil, jak podléhá kouzlu toho snu.

„Už jsou tam lidé,“ prohlásil pomalu. „Kolem toho

přechodového rozhraní. Pokud to rozhraní je. Kdoví, jak na náš

příchod zareagují? Nechají nás jen tak přijít a projít skrz?“

„Třeba jsou to Kolonisté,“ prohlásila Philas.

„Nedovíme se to,“ prohodil kdosi, „pokud to nepůjdeme

zjistit…“

Ozvalo se souhlasné mumlání. Dia sklonila hlavu.

Určili Philas a Mura, aby se vydali k artefaktu na průzkum.

Zbytek Lidských bytostí měl na jejich návrat čekat v lese.

Mur se pokoušel Diu uklidnit. „Nepotrvá to dlouho. A možná…“

„Možná co?“ pohlédla mu nevrle do tváře. „Možná tam jsou

čarodějové, kteří nám vrátí Jaie. To si myslíš?“

„Dio…“

Zdálo se, jako by se celá propadla, jako by z ní unikl všechen

Vzduch. „Strávíme tu zbytek života. Přímo tady. A budeme jeden po

druhém umírat, že, Mure?“

– 235 –

Philas s Murem vyrazili z lesa střemhlav do Obalu. Čtyřstěnný

artefakt byl vzdálen asi půl dne cesty, takže si nesli vaky s trochou

vepřového masa z drahocenných zásob kmene.

Zpočátku se Mur často ohlížel ke kůrovému lesu. Ale brzy byla

Diina tvář, která za nimi shlížela a sledovala jejich sestup, tak

vzdálená, že nedokázal rozeznat její výraz. Pak se Dia stáhla pod

ochranu lesa. Ještě chvíli se mu dařilo sledovat na okraji lesa pohyb

ostatních Lidských bytostí, které využívaly volný čas k lovu a

opravám poškozených nástrojů, provazů a oděvu. Ale nakonec se

místo dočasného tábora Lidských bytostí ztratilo ve složité,

propletené tapisérii kmenů a větví, která tvořila kůrový les.

Mur jej chvíli upřeně pozoroval a pečlivě si vrýval do paměti

obraz toho místa, aby dokázali Lidské bytosti znovu najít.

Philas beze slova mířila k artefaktu. Oči v bezvýrazné, hubené

tváři upírala k cíli; tak soustředěnou ji Mur neviděl od Eskovy smrti.

S neměnnou pravidelností čas od času hrábla do vaku a ukousla si

ždibec masa.

Mur prolétal vírovými liniemi ponořen do vlastních myšlenek.

Artefakt a malá kolonie lidí kolem něj mu před očima rostly trýznivě

pomalu. Ale netrvalo dlouho a dokázal jednoznačně rozeznat, že

artefakt je skutečně čtyřstěn o straně asi deseti výšek člověka.

Příběh o Kolonistech a jejich Bitvě o Jádro byl součástí lidových

tradic Lidských bytostí. Když Nebešťané poprvé přicestovali na

Hvězdu z vlastních nepředstavitelných světů, lidský život zde

neexistoval. Kolonisté byli prvním vývojovým stupněm, který zde

Nebešťané zanechali. Jejich úkolem bylo zplodit první skutečné

obyvatele Hvězdy: všechny smrtelné, křehké předky Lidských

bytostí, lidí z Parzu a provincie, veškeré obyvatele Obalu.

Ve srovnání s Lidskými bytostmi byli Kolonisté bohové. Asi

měli více společného s Nebešťany, přemítal Mur. Pomocí technologií

Nebešťanů proděravěli Obal spojnicemi červích děr a založili

obrovská města, která plula Obalem ve velikých, pravidelných

řadách. První generace Lidských bytostí spolupracovaly se svými

předky, cestovaly červími děrami a budovaly společnost, která se

rozprostírala po celém Obalu.

– 236 –

Pak propukla Bitva o Jádro.

Jak se blížili k artefaktu a k malému tábořišti kolem něj, Murovo

vzrušení rostlo. Podepsaly se na něm hlad a únava z dlouhého vlnění

a Mur si uvědomil, že začíná uvažovat nesouvisle. Měl pocit, že má

hlavu plnou vizí a nových nadějí a na rozbolavělé, protestující tělo

téměř zapomněl. Skutečně by to mohli být Kolonisté a ten artefakt

opravdu pochází z hlubin magické minulosti?

Přál si tomu uvěřit. Byl unaven – tak unaven – bolestí, smrtí,

ustavičným zápasem o holý život v krutém, nesmiřitelném Vzduchu.

Nalezení artefaktu Kolonistů by připomínalo návrat do náručí dávno

mrtvých rodičů.

Vrhl pohled na Philas a zaregistroval v jejím výrazu a v

pohybech při vlnění stejnou dychtivost uvěřit – nalézt domov.

Když byli vzdáleni od artefaktu asi pět set výšek člověka,

oddělili se ze skupiny kolem čtyřstěnu dva lidé. Oba se obezřetně

rozvlnili k příchozím.

Mur zpomalil a přisunul se k Philas.

Dvojice od čtyřstěnu se zastavila asi deset výšek člověka pod

Lidskými bytostmi. Byli to muž a žena a v rukou třímali dřevěné

oštěpy. Žena se trochu přiblížila a namířila Murovi oštěp na břicho.

„Co chcete?“

Mur si ženu pozorně prohlédl. Muselo jí být kolem čtyřiceti.

Oštěp byl umně vyřezán, ale byl to jen oštěp – nebylo to nic

důmyslnějšího než zaostřená dřevěná tyč, nic, co by si Lidské bytosti

nedokázaly samy vyrobit. Žena měla na sobě hrubé pončo s kapsami,

které vypadalo, že je ušité z vepřovice, a klobouk se širokou

střechou. K okraji klobouku byla připevněna jakási tenká, průsvitná

látka. Žena byla svalnatá a šlachovitá; širokou, plochou tvář jí křivil

zamračený výraz. „No?“ zavrčela. „Jste hluší?“

Mur si zklamaně povzdechl a otočil se k Philas. „Je jasné, že

tohle nejsou Kolonisté.“

„Tak co jsou potom zač?“

„Jak to mám vědět?“ vyštěkl podrážděně.

Pohnul se mírně k příchozím, rozpažil ruce a ukázal prázdné

dlaně. „Jmenuji se Mur. Tohle je Philas. Jsme – běženci.“ Rozhodl se

– 237 –

nemluvit o zbytku Lidských bytostí. „O všechen majetek jsme přišli

při Poruše. Pokoušíme se dostat do Parz City. Znáte to tam?“

Žena přimhouřila oči a neodpověděla. Pozvedla nejistě oštěp a

místo odpovědi jím znovu zamávala proti Murovu břichu.

„Jenom ztrácíme čas,“ zašeptal Mur Philas. Ale vdova se od něj

oddělila a nepravidelnými, rozechvělými údery hubených nohou se

rozvlnila k cizincům.

„Máte přechodové rozhraní,“ prohlásila.

Muž, který byl trochu mladší, ale podobně zachmuřený jako

žena, se přivlnil ke společnici. I on měl na hlavě ošoupaný klobouk

se širokou střechou. Zírají na nás podezřívavě jako na párek

uvázaných vzdušných prasat, pomyslel si Mur.

„Prosím,“ řekla Philas. „Urazili jsme dlouhou cestu. Pokoušíme

se dostat k Pólu. Můžeme…“ Náhle se zarazila, jako by si

uvědomila, jak hloupě její slova znějí. „Pomůže nám vaše rozhraní?“

Pohlédla z jednoho na druhého. „Chápete, na co se ptám?“

Muž otevřel bezzubá ústa a rozesmál se, ale žena mu položila

ruku na rameno, aby ho uklidnila. Přísný hlas jí trochu změkl:

„Ano, chápu. A máš pravdu; je to přechodové rozhraní ze starých

časů, z doby před Bitvou o Jádro. Ale použít ho nemůžete.“

Philas se celá rozklepala. „Zaplatíme,“ vyhrkla divoce.

„Musíte…“

Mur popadl vdovu za ramena a pokoušel se ji uklidnit. „Philas,

nech toho. Copak nechápeš? I kdybychom měli čím zaplatit, rozhraní

už nefunguje. Tihle lidé jsou stejně bezmocní jako my.“

Philas mu rozmrzele pohlédla do tváře a pak se odvrátila; tělo se

jí nekontrolovatelně třáslo.

Muž a žena je zvědavě pozorovali.

Mur se k nim otráveně otočil. „Proč ty zbraně neschováte?

Vždyť vidíte, že pro vás nepředstavujeme žádnou hrozbu.“

Opatrně sklonili oštěpy, ale stále je drželi hroty proti Lidským

bytostem. „Vy jste skutečně běženci ze vzdálenějšího protiproudu?“

zeptal se muž.

„Ano. A opravdu chceme dorazit na místo zvané Parz City, které

jsme ještě nikdy nespatřili. Ale nachází se u Pólu.“

„U kterého Pólu?“ zeptala se žena. „U jižního?“

– 238 –

Muž se zachechtal. „Pokud začínáte tady, příliš na tom nezáleží,

že?“

„No tak, Borzi, sklapni,“ okřikla jej žena.

Mur vzal Philas kolem ramen. „Dovolíte nám podívat se na vaše

přechodové rozhraní?“

Ke své hanbě vyčetl z ženiny tváře pobavený soucit. „Jestli

chcete,“ odvětila. „Ale držte se u nás dvou. Jasné? Už jsme potkali

dost zlodějů a žebráků…“

„My nejsme žebráci,“ vyhrkla Philas s jiskřičkou přesvědčivého

hněvu. Odtáhla se od Můra a napřímila ramena. „Tak pojďme.“

Borz a žena se otočili a oddělili se na pár výšek člověka od

Lidských bytostí. Mur s Philas se ruku v ruce opatrně vlnili

Vzduchem.

Zanedlouho se přiblížili k artefaktu.

Mur stiskl Philas ruku. „Mělas jim říct, že nejsme zloději,“

zašeptal. „Uvažoval jsem, jestli bychom nezkusili něco od nich

vyžebrat.“

Vdově se podařilo vykouzlit lehký úsměv. „K ničemu by to

nebylo. Tihle lidé toho nemají o mnoho víc, než máme my… nebo

než jsme měli před Poruchou.“ Ukázala na Borze. „Koukni na ten

jeho klobouk.“

Střecha byla poskládána z vláken jakéhosi jemného materiálu a

na patřičné místo připevněna provázky, provlečenými dírami v kůži

klobouku. Mur si představil, co by se stalo, kdyby se řemínky

rozvázaly; nejspíš by muži kolem hlavy spadl jakýsi druh sítě.

„Je zvláštní, no a co?“

„Vzpomeň si, jak nám Dura vyprávěla o své práci na stropní

farmě, na zásobníky Vzduchu, které musela nosit, když pracovala

vysoko u Kůry. Tyhle masky…“

„Aha. Pravda,“ přikývl Mur. „Tyhle klobouky musí pocházet ze

vzduchových zásobníků kuliů.“

„Takže hádám, že tihle lidé jsou bývalí kuliové. Možná utekli.“

„Ale pak by měli Parz znát.“

Philas se usmála bez špetky humoru. Zdálo se, že se už

vzpamatovala, ale má špatnou náladu. „Takže nám něco tají. No, my

jsme jim také lhali. Zdá se, že takhle to na světě chodí.“

– 239 –

Mur zíral na Borzův klobouk. Až na vzdušné auto Deni Maxx

byl tohle první artefakt vzdáleně spojený s městem, který Mur

spatřil. A když ho nyní podle Duřina popisu poznal, klobouk jakýmsi

způsobem dodal její bizarní historce na věrohodnosti. Cítil, že ho

potvrzení tohoto malého detailu zvláštním způsobem uklidnilo, jako

by kdesi uvnitř pochyboval o Duřině pravdomluvnosti nebo

příčetnosti.

Když se Lidské bytosti, doprovázené Borzem a jeho společnicí,

blížily k tábořišti, ostatní je začali sledovat podezřívavými,

nepřátelskými pohledy. Zdálo se, že se tato malá kolonie skládá

přibližně ze čtyřiceti osob, z nichž bylo asi patnáct dětí a nemluvňat.

Dospělí záplatovali šaty, opravovali sítě, brousili nože, povalovali se

ve Vzduchu a klábosili. Kolem nich dováděly děti jako malí rejnoci a

holá kůže jim praskala elektronovým plynem. Nikdo z nich by v

kterémkoli táboře Lidských bytostí nepůsobil nápadně, pomyslel si

Mur.

Za touto malou kolonií se rýsoval čtyřstěnný artefakt. Byla to

temná, rámová konstrukce podivně špičatého tvaru.

Když se Mur s Philas váhavě začali přibližovat k čtyřstěnu, jehož

geometrie jim naháněla hrůzu, Borz i žena je nechali jít napřed a

zůstali za nimi viset ve Vzduchu. Mur si zblízka prohlížel stavbu.

Hrany tvořily tyče jen o málo silnější než jeho zápěstí o délce deseti

výšek člověka. Byly precizně vyrobeny z jakéhosi matného, tmavého

materiálu.

Čtyři

trojúhelníkové

strany

vymezené

hranami

obklopovaly obyčejný Vzduch – vlastně ti lidé tady zavěsili do

geometrického středu struktury kusy sítě, aby mezi nimi uzavřeli

stádečko zdivočelých, hladově vyhlížejících prasat. Po celém rámu

byly pomocí provazů připevněny hrubé vaky; nepravidelné

vybouleniny Murovi napověděly, že se v nich pravděpodobně

nalézají nástroje, oděvy a jídlo.

Pohnul se, zkusmo natáhl ruku a položil dlaň na jednu hranu.

Materiál byl hladký, tvrdý a chladivý. Možná to byl jadřák, o kterém

mluvila Dura, získaný z děsivých hloubek Podobalu lidmi z města (a

dnes – kdo by tomu uvěřil – těžený Farrem, se kterým Mur vyrůstal).

„Můžeme jít dovnitř?“ zeptala se Philas.

– 240 –

Žena se rozesmála. „Samozřejmě, že můžete. Tvůj přítel má

pravdu… už to nefunguje.“

Muž pohlédl na Můra a zabručel: „Nedrželi bychom uvnitř naše

prasata, kdyby existovala možnost, že mohou v kterémkoli okamžiku

zmizet k Severnímu Pólu.“

„To ti tedy věřím.“

Philas zvědavě pronikla jednou stěnou čtyřstěnu. Mur si všiml,

jak se zachvěla, když procházela neviditelnou plochou vymezenou

hranami. Zastavila se nedaleko prasat, překulila se ve Vzduchu a

začala si prohlížet rohy čtyřstěnu.

„Vzal to ďas,“ zabručel Borz a začal se přehrabovat v jednom z

vaků, který volně visel na rámu. Po chvilce vytáhl hrst jídla. „Tu

máš.“

Mur se na potravu dychtivě vrhl. Bylo to staré, lehce páchnoucí

maso vzdušného prasete. Mur si dopřál jedno pořádné kousnutí a pak

zbytek schoval do opasku. „Díky,“ zahuhlal s plnou pusou. „Vím, že

sami máte málo.“

Žena k němu připlula trochu blíž. „Jednou,“ pronesla pomalu,

„ten rám modrobíle jiskřil. Jako by byl zhotoven z vírových linií.

Umíš si to představit? A tohle bylo skutečné přechodové rozhraní

červí díry; mohl jsi jím projít a v okamžení být na druhém konci

Obalu.“ Na chvíli zesmutněla, když ji zasáhla nostalgie dní, které

nikdy nezažila, ale vzápětí se na tváři opět objevil lhostejný výraz.

„Aspoň se to říká. Ale pak propukla Bitva o Jádro…“

Po odchování několika generací Lidských bytostí Kolonisté

náhle odešli. V souladu s ústně předávanými, útržkovitými dějinami

se stáhli do Jádra, většinu skvělých technologií Nebešťanů vzali s

sebou a co nedokázali pobrat, zničili.

Bezmocné Lidské bytosti zůstaly ve Vzduchu opuštěné, bez

nástrojů, jen s holýma rukama.

Třeba Kolonisté předpokládali, že Lidské bytosti vymřou,

pomyslel si Mur. Ale nevymřely. Vlastně pokud jsou ty Duřiny

historky o Parzu a provincii pravdivé, začali lidé budovat vlastní

novou společnost a využívali k tomu jen svého důmyslu a zdrojů,

které jim poskytovala Hvězda. Civilizace, která se sice ještě

– 241 –

nerozšířila po celém Obalu, ale přinejmenším snesla srovnání s

velikými dny minulosti.

„Červí

díry

se

zhroutily,“

prohlásila

žena.

„Většinu

přechodových rozhraní odvlekli do Jádra. Některá, jako je tohle, tu

zůstala. Ale jejich vírové světlo vyhaslo. Teď se tu jen vznáší v

Magnetopoli…“

„Zajímalo by mě, co se stalo s lidmi uvnitř červích děr,“

zamumlal Mur, „když se díry zhroutily.“

Philas vylétla ze čtyřstěnu. „Nech toho, Mure,“ zavrčela

unaveně.

Mur poděkoval Borzovi za maso a kývl na pozdrav ženě, jejíž

jméno, jak si uvědomil, nezjistil.

Dvojice téměř neodpověděla a zdálo se, jako by se jim vrátila

původní nabručená nálada. Mur si všiml, že oštěpy celou dobu nedali

z ruky.

Začali se vlnit ven z malého tábora. Jakési dítě na ně začalo

pokřikovat, dokud je matka neutišila; Mur s Philas se ani neohlédli.

Bok po boku se vlnili zpátky.

Mur upíral pohled ke kůrovému lesu. „K našim je to zatracený

kus cesty,“ prohodil. „Urazit celou tu dálku pro kousek masa mi

připadá…“

„Ano,“ přerušila ho hrubě vdova, „ale mohli jsme nalézt

bohatství. Nepředstavitelné bohatství. Museli jsme to zkusit.“

„Zajímalo by mě, proč u toho rozhraní zůstávají. Myslíš, že je

chrání, když nadejde Porucha?“

„O tom pochybuji,“ odvětila Philas. „Koneckonců říkali, že se ta

věc volně vznáší. Je to jen troska, pozůstatek minulosti.“

„Tak proč tam zůstávají?“

„Ze stejného důvodu jako ti Duřini měšťáci postavili město u

Pólu.“ Philas rozmáchlým gestem obsáhla prázdný Obal se

zakřivenými vírovými liniemi. „Protože jsou to pevné body v celé

téhle prázdnotě. Něco, k čemu se dá přimknout a nazvat to

domovem.“ Otřela si oči hřbetem ruky; měla pocit, že se jí nedostává

dechu. „Je to lepší než se jen tak nechat unášet jako my. Tohle je

lepší.“

– 242 –

Mur zvedl hlavu ke kůrovému lesu a bez ohledu na rostoucí

bolest v bocích, kolenou a kotnících se prudce rozvlnil.

– 243 –

19

Dura se ujistila, že je to ona a ne Farr, koho Hork vybral na cestu

do Podobalu.

Zpočátku se Adda pokoušel Farrovi vysvětlit Duřiny důvody,

působit mezi nimi jako most; ale nemohl se dívat, jak to chlapce ničí.

Farr křižoval apartmá v Horní Čtvrti, které Hork Lidským bytostem

zapůjčil, jako chycené vzdušné prase. Adda jej zamyšleně pozoroval.

Připomínal mu Logua v mladých letech. Mladík měl pro cestu do

Podobalu pádné důvody – mohl chránit sestru tím, že by zaujal její

místo, a při expedici by zažil skutečné vzrušení. Farr byl stále ještě

směsí chlapce a muže.

Ale pokud se někdo z těchto tří Lidských bytostí musel vydat na

ten absurdní výlet, pak byla Dura tou nejlepší volbou. Farr ještě

nebyl dost zralý a Adda už nebyl dost silný, aby se vyrovnal s

nástrahami, které na této cestě čekají.

Adda se v duchu proklel. Jak byl pod vlivem fádního myšlení lidí

z města, začínal dokonce i v soukromí vlastní mysli používat jejich

vyumělkovaný jazyk. Do Jádra s tím.

Skutečností zůstávalo, že ať popluje uvnitř toho chatrného

plavidla kdokoli, téměř jistě tam zahyne. Duřinou kvalifikací pro

cestu do Podobalu byl fakt, že měla schopnosti a sílu tuto jistotu

lehce zpochybnit.

Když si Adda uvědomil, že Duřino rozhodnutí je správné, přestal

se snažit Farra přesvědčit násilím. Namísto toho se pokoušel na

chlapce působit nenásilnou formou tím, že bral Duřino rozhodnutí

jako danou věc a ani se je nesnažil komentovat. Soustředil se na

rozptýlení Farrova vzteku a zároveň obav o sestru, které se

stupňovaly, jak se blížil den startu plavidla. V tomto ohledu Addu

– 244 –

potěšilo přátelství – s Crisem a rybářem Bzyou – které za tu krátkou

dobu Farr ve městě uzavřel; stařík je ze všech sil podporoval.

Když Cris Farrovi nabídl, že ho vezme znovu surfovat, mladík z

protiproudu nejprve odmítl, neboť se utápěl ve starostech o sestru;

ale Adda naléhal, aby pozvání přijal. Nakonec z toho byl společný

výlet Crise, Farra, Addy a Bzyi, kteří dva dny před Duřiným

vyplutím vyrazili z města ven do volného Vzduchu.

Adda si hromotluckého rybáře oblíbil. Vycítil, že Bzya Farra

během jeho krátkého pobytu v Přístavu hodně podržel – asi víc, než

si Farr uvědomoval. Nyní, když se Farr díky rozmaru Horka V.

vyvázal ze smlouvy – tady se ukazovala chlapcova nevyzrálost –

zdálo se, že má jen málo pochopení pro Bzyu, který byl nucen dál

snášet podmínky obrovské přístavní haly plné páchnoucích strojů a

hlubiny Podobalu, jimž Farr unikl. Namísto toho si chlapec stěžoval,

jak málo se s mohutným rybářem vidí.

Bzya pomáhal Addovi, kterého to ani trochu netrápilo,

proplouvat rušnými chodbami. Stisk rybářovy ohromné ruky, která

ho vedla, byl jaksi méně blahosklonný, méně urážlivý, než by tomu

bylo u kteréhokoli jiného měšťáka.

Jak postupovali od středu města, Vzduch houstl prachem a dveří

i budov ubývalo. Konečně dorazili k Plášti. Bylo zde znepokojivě

pusto, temno a všemi směry se rozprostírala stěna města. Adda ji

přelétl kritickým pohledem: zvlněná plocha hrubě opracovaných

prken, přibitých na hustě mřížovaný rám. Stařec si připadal jako

uvnitř obrovité masky. Zvenčí působilo město impozantním dojmem,

dokonce i na takového světaznalého protiprouďáka jakým byl on; ale

zevnitř bylo zřejmé, jak je celá konstrukce primitivní. Lidé z města

neudělali žádný velký pokrok ve vývoji – i přesto, že měli k dispozici

jadřák; Nebešťané by se při pohledu na tuhle dřevěnou krabici váleli

smíchy.

Beze slova se pomalu vlnili podél Pláště, dokud je Cris nepřivedl

k brance, zasazené do Pláště a uzamčené kruhovým uzávěrem. S

Bzyovou pomocí Cris otočil zatuhlým kolem, které skřípalo a z

něhož odletovaly obláčky prachu – a dveře otevřel.

Adda prolezl průchodem do otevřeného Vzduchu. Odvlnil se pár

výšek člověka od města a zůstal viset v prostoru. S pocitem úlevy

– 245 –

dychtivě lokal čerstvý Vzduch. Skupinka opustila město zhruba v

polovině jeho horní strany – ve Střední Čtvrti, připomněl si Adda – a

silueta Parzu jako tvář nějakého obra nad ním odřezávala polovinu

nebe. Velkolepá křivka kotevního pásu Poledníku se táhla po hrubém

povrchu jen pár desítek výšek člověka daleko. Elektronový plyn

syčel kolem pásu jadřáku a viditelně tak připomínal, jak strašlivé

proudy probíhají supravodivým materiálem.

Addovi se zdálo, že se mu roztáhly plíce. Vírové linie, které

křižovaly zářivé nebe kolem něj, se nořily do rudé záře Pólu pod

městem. Vzduch zde byl hustý a lepkavý – koneckonců, nacházeli se

přímo nad Pólem – ale uvnitř města měl vždy pocit, že dýchá něčí

prdy.

Oba chlapci vyrazili dál do volného Vzduchu a surfovací prkno

táhli s sebou; staříka potěšilo, když viděl, jak při energickém vlnění

osvěžujícím rozlehlým Vzduchem vyplouvá na povrch Farrův

přirozený mladistvý zápal. Bzya se připojil k Addovi a oba starší

muži se jako listy vznášeli v Magnetopoli.

„Ty dveře byly trochu zatuhlé,“ poznamenal stařec suše.

Rybář přikývl. „Jen málo lidí používá východy pro pěší.“

Pěší. Další starodávné slovo, které postrádalo smysl.

„Spousta z nich nikdy neopustila stěny města. A ti, kterým nic

jiného nezbývá, jako je tvůj přítel farmář, jedou autem.“

„Myslíš, že je to správné?“

Bzya pokrčil rameny. Měl na sobě obnošenou, špatně padnoucí

kombinézu a pod hrubou látkou se mu na ramenou nadouvaly svaly

jako nějaká živá zvířátka. „Není to správné ani nesprávné. Takhle to

prostě chodí. A vždycky chodilo.“

„Vždycky ne,“ zamumlal Adda. Rozhlédl se zdravým okem po

nebi a začichal, jak se pokoušel určit spinová počasí. „A možná ne

navěky. Město není imunní vůči změnám, které způsobují tyto

nepřirozené Poruchy. Tohle připouští i ten váš velký vůdce Hork.“

Bzya kývl hlavou k chlapcům. „Je prima vidět Farra v trochu

lepší náladě.“

„Ano,“ usmál se stařík. „Tělo má svůj vlastní rozum. Když ve

Vzduchu válíš sudy, je těžké zaobírat se problémy.“

– 246 –

Rybář se poplácal po ohromném břiše. „Už je to dávno, co jsem

naposledy válel sudy. Ale chápu, co máš na mysli.“ Cris si nyní

chystal surfovací prkno. Farr je opřel o měkký, rovnoměrný odpor

Magnetopole a Cris se na prkno postavil a zkusmo se zhoupl v

kolenou. Adda si všiml, jak se chlapci napjaly svaly, když se vzepřel

proti Magnetopoli. Mladík z města rozpřáhl ruce a prsty, jako by

lechtal Vzduch, jako by odhadoval sílu a směr Magnetopole. Farr se

odrazil a překulil asi o výšku člověka. Cris se rovnoměrně zhoupl na

prkně. Začal elegantně klouzat Vzduchem působivou rychlostí.

Chlapec a prkno vypadali jako jediná, neoddělitelná entita.

Cris ve Vzduchu předváděl pomalé elegantní otočky. Pak se

prudce opřel do prkna a pohyb jeho nohou byl příliš rychlý, než aby

jej Adda dokázal svým zahleněným okem sledovat – chlapec klouzal

nahoru a jediným plavným pohybem dokončil přemet. Pak proletěl

kolem slepé tváře Parz City a podél lesklého prkna mu jiskřily modré

záblesky elektronového plynu.

Zastavil nedaleko obou dospělých a elegantně sestoupil z prkna.

Farr, oslněný Crisovou dovedností, se vlnil dolů, aby se k nim přidal.

Adda si všiml rozdílu v pohybu obou chlapců: Lidská bytost vládla

vrozenou, u Pólu ještě zvýšenou silou, ale vedle Crisovy atletické

elegance vypadal Farrův pohyb neohrabaně a nekoordinovaně.

Jenže Farr si nedopřával přepychového života, vyplněného hrami

ve Vzduchu.

„Jezdíš na té věci dobře.“

„Díky.“ Cris sklonil hlavu s podivně obarvenými vlasy. Zdálo se,

že si svou obratnost ani neuvědomuje. „Slyšel jsem, že vystoupíš na

Hrách,“ prohodil Bzya.

Adda se zamračil. „Na jakých Hrách?“

„Konají se jednou ročně,“ vyhrkl Farr dychtivě. „Cris mi o nich

vyprávěl. Hry vzdušných sportů: surfing, saně, akrobati, vlnivý box.

Půlka města se půjde podívat na Stadion.“

„To zní legračně.“

Bzya dloubl staříka palcem do žeber. „To je legrace, ty starý

zpátečníku. Pokud ještě budeš ve městě, měl by ses jít podívat.“

„Je to víc než jen legrace,“ prohlásil Cris hlubokým, vážným

tónem. Adda se na něj zvědavě zadíval. Už dávno si myslel, že Cris

– 247 –

není špatný hoch – trochu povrchní, ale slušný – vhodný přítel pro

Farra. Ale nyní mu v hlase znělo zanícení. Oční pohárky měl hluboké

a temné.

Rybář se otočil ke staříkovi: „Pro talentovaného mladého muže,

jakým je Cris, mohou Hry znamenat velkou změnu. Okamžik slávy –

peníze – pozvánku do Paláce…“

„Tohle je třetí rok, co jsem si dal přihlášku do soutěže v

surfingu,“ oznámil Cris. „Celou dobu jsem byl ve své věkové

kategorii v první pětce. Ale letos mě poprvé vybrali do soutěže.“

Zatvářil se rozmrzele. „Ale i tak nejsem nasazený. Mám mizerný los

a…“

Adda si uvědomil, že Farr se nemotorně vznáší opodál s

mozolnatýma, těžkopádnýma rukama v bok. Rozdíl mezi Farrem a

Crisem bil do očí. „No,“ prohlásil a pokoušel se skrýt zaujatost proti

žvanění městského chlapce, „tak to bys měl ještě trénovat.“

Chlapci znovu vyrazili do volného prostoru. Cris vylezl na prkno

a záhy v dálce znovu klouzal Vzduchem, jako tečka provázená

elektronovým plynem. Farr se vlnil v brázdě za ním a vzrušeně

pokřikoval.

„Nebuď na toho hocha příliš tvrdý,“ zamumlal Bzya. „Je to

městský kluk. Nemůžeš od něj čekat nějaký výhled do budoucnosti.“

„Pro mě Hry nic neznamenají.“

Rybář prudce otočil k Addovi Zjizvenou tvář. „Ale pro Crise

znamenají všechno. Pro něj je to šance – možná jediná – vyhnout se

životu, který by na něj jinak čekal. Člověče, musel bys mít srdce z

jadřáku, kdybys nesoucítil s tím klukem, protože se chce pokusit

změnit svůj osud.“

„A co pak, rybáři? Po těch jeho několika okamžicích slávy – až

hlavouny přestane tahle jejich nejnovější hračka bavit. Co se s ním

stane pak?“

„Když bude dost chytrý a dost dobrý, neskonči to nikdy. Než

zestárne a nebude už moci zářit na prkně, může si dárky, které

dostane, ukládat do úschovny v Horní Čtvrti. A i kdyby ne –

protiprouďáku, pro něj to znamená odklad. Odklad dřiny, kterou pak

bude muset po většinu svého života podstupovat.“

– 248 –

Nad nimi se ozval křik. Cris vyjel na prkně vysoko nad město a

nyní se řítil jiskřícím Vzduchem nedaleko pásu Poledníku. Kolem

prkna i těla mu vířil elektronový plyn, který praskal a modře jiskřil.

Ostatní mladí lidé, zjevně Crisovi přátelé, kteří vylezli jakoby

odnikud z prasklin na Plášti, se k němu přidali a uháněli podél

kotevního pásu jako hejno mladých rejnoků.

„Tohle by neměli dělat,“ zamumlal Bzya. „Mám-li to říct přesně,

je to protizákonné. Kdyby se Cris příliš přiblížil k Poledníku,

proudové gradienty by ho mohly roztrhat na kusy.“

„Tak proč to dělá?“

„Aby se naučil ovládnout tok,“ odvětil rybář. „Aby se naučil, jak

zvládnout prudší gradienty, které ho čekají při Hrách, když bude

surfovat před Pólem.“

Adda si odfrkl. „Tak teď už vím, jak si vybíráte své vládce –

podle toho, jestli umí balancovat na kousku dřeva. Není divu, že v

tomhle městě panuje takový děsný zmatek.“

Bzyův smích se ozvěnou odrazil od holé, hrubě opracované stěny

města. „Ty nás nemáš příliš v lásce, že, Addo?“

„Nijak zvlášť.“ Váhavě pohlédl na rybáře. „A nechápu, příteli,

jak si dokážeš udržet takový smysl pro humor.“

„Protože beru život takový, jaký je. Můžu mít námitky, ale

nemůžu nic změnit. Nicméně Parz není žádným vězením, za jaké ho

považuješ. Pro spoustu lidí je to domov – je jako stroj, vyrobený ke

zlepšení života mladých lidí, jako je Cris.“

„V tom případě ta zatracená mašina nefunguje.“

„Vyměnil bys Farrův život a jeho zážitky za Crisovy?“ zeptal se

Bzya klidně.

„Ale Crisovo myšlení je tak omezené. Jenom Hry a rodiče…

jako by tohle město představovalo celý svět a bylo bezpečné a věčné.

A ne…“ Stařec hledal slova. „A nebylo krabicí, stlučenou ze starého

dříví, která se vznáší v nesmírném, prázdném Vzduchu…“

Rybář se dotkl jeho ramene. „Ale proto jsme, ty a já, tady, starče.

Abychom udrželi svět v povzdálí od chlapců, jako jsou Farr a Cris –

abychom jim poskytli místo, které vypadá dostatečně stabilně a

věčně, tak jako to udělali naši rodiče, když jsme byli dětmi – dokud

natolik nezestárnou, aby mohli čelit pravdě.“ Odvrátil zjizvenou tvář

– 249 –

k severu a s náznakem úzkosti zíral na rozbíhající se vírové linie.

„Zajímalo by mě, jak daleko ještě musíme dojít, abychom toho

dosáhli.“

Znovu a znovu metal Cris přemety kolem obrovského

jadřákového pásu.

Nadešel den, kdy mělo být vozidlo vypuštěno. Rozšklebené ústí

Přístavu v nejspodnější části Dolní Čtvrti rámovalo čistý, žlutý

Vzduch. Pod výstupem se vlnilo pár lidí a vzhlíželo vzhůru do

temnoty. Inženýři, kteří čekali, až se dostaví Hork a dá tak pokyn k

vlastnímu vypuštění, spolu nesouvisle hovořili. Vznášel se zde pach

starého, rozštípaného dřeva.

Dura se tiskla k zábradlí na okraji vstupního otvoru, zabraná do

vlastních myšlenek. Se všemi se už rozloučila. Toba jim ve svém

malém bytě ve Střední Čtvrti uvařil skvělé jídlo, ale loučení nebylo

snadné; Dura se musela hodné snažit, aby překonala výhrady

rozčileného Farra. Tiše požádala Addu, aby dnes chlapce držel co

nejdál od místa startu. I bez emočního břemene dalšího kola loučení

si toho musela ještě hodně promyslet.

I kdyby se mělo ukázat, že je to poslední sbohem, pomyslela si a

jako by se schoulila.

Shlédla na plavidlo a pozorně si prohlížela jeho tvary, které se jí

během týdnů navrhování, sestavování a testování staly tak známými.

Hork V. se rozhodl nazvat své neobvyklé plavidlo »Létající prase«.

Je to trapné, ošklivé jméno, pomyslela si Dura, ale možná vystihuje

podstatu téhle neohrabané, ošklivé lodi. Konečným výsledkem – po

dvou nezdařených prototypech – byl podsaditý válec o průměru dvou

výšek člověka a asi tři výšky dlouhý.

Na dřevěném naleštěném trupu se nacházela široká okna z

průhledného dřeva. Průhledné panely byly zasazeny do horní a

spodní základny válce. Celé plavidlo obepínalo pět masivních obručí

z jadřákového materiálu. Dura mohla okny spatřit vzdušná prasata,

jejichž pšouky měly plavidlo pohánět. Zvířata připomínala

vzpouzející se koule spoutané energie. Loď visela na tlustých

kabelech z mohutných, otřískaných kladek, ze kterých se – za

normálních okolností – spouštěly zvony vstříc Kvantovému moři.

– 250 –

Tohle plavidlo ponese dva lidi do vražedných hlubin Podobalu.

V zatuchlém, hustém Vzduchu Přístavu vypadá ta věc docela odolně,

pomyslela si Dura. Nicméně v ní hlodala pochybnost, zda se bude

cítit dost bezpečně, až se vydají na cestu.

Uslyšela bouchání dveří a vycítila nad sebou nějaký pohyb. Z

šera nad její hlavou se vynořil Hork V., oděný ve třpytivé

kombinéze. Zdálo se, že předseda Parz City celý září. Zarostlou tvář

mu rozděloval široký úsměv. Dura spatřila lékaře Muuba a inženýra

Seciva, kteří Horka následovali. „Dobrý den, dobrý den,“ zvolal

Hork a bodře Duru poplácal po zádech. „Připravena?“

Loguova dcera, která měla plnou hlavu smutku a obav, se jen

beze slova odvrátila.

Seciv Trop se snesl k ostatním mužům, kteří ji obklopovali.

Jemně se dotkl její paže. Spousty kapes na kombinéze měl, jako

obvykle, přecpány neidentifikovatelnými – a pravděpodobně

zbytečnými – předměty. „Šťastnou cestu,“ popřál jí.

Podrážděně se otočila, ale v jemné protáhlé tváři spatřila jen

upřímnost. „Díky,“ odvětila pomalu.

Přikývl. „Vím, jak se cítíš. Udivuje tě to? – starý, zkostnatělý

Seciv, který bez svého rydla a tabulek není k ničemu. Ale i já jsem

člověk, jako ty. Máš obavy z cesty, která tě čeká…“

„Spíš se jí děsím.“

Zašklebil se. „To přinejmenším znamená, že jsi příčetná. Už teď

se ti stýská po rodině a přátelích. A pravděpodobně neočekáváš, že je

ještě někdy uvidíš.“

Pocítila vůči Secivovi záchvěv vděčnosti; poprvé někdo nahlas

vyslovil její největší obavu. „Ne, to skutečně neočekávám.“

„Ale stejně do toho jdeš.“ Usmál se. „Kladeš bezpečí tohoto

světa před své vlastní.“

„Ne,“ vyštěkla. „Kladu bezpečí svého bratra před své vlastní.“

„To je víc než dostatečný důvod.“

Přesně jak očekávala, lidé z města trvali na tom, že se tohoto

výletu zúčastní jedna z Lidských bytostí. Adda byl díky svému věku

a zraněním ze hry venku. Vynechat Farra – k jeho malé radosti –

nebylo tak samozřejmé; v očích těch, kteří rozhodovali, sotva mládí

– 251 –

převážilo jeho zkušenost začínajícího rybáře. Dura je musela hodně

přemlouvat.

Druhým členem posádky, k údivu všech, měl být sám předseda

Parzu. Nyní se Hork vlnil po přístavišti a potřásal si rukou s

inženýry. Dura jej rozmrzele pozorovala. Musel prožívat stejné

obavy jako ona a byl vystaven – aspoň v posledních měsících –

značným tlakům svého okolí; přesto vypadal uvolněně a tvářil se, že

má všechno pod kontrolou; vynikal přirozenou autoritou, díky které

se Dura cítila bezvýznamná a slabá.

„On svůj strach snáší dobře,“ prohlásila mrzutě.

Seciv se zatahal za koutek úst. „Možná. Nebo má třeba větší

strach zůstat zde. Víš, s touhle plavbou hraje velkou hru.“

Ten kaskadér… Ano, Dura to věděla; pronikla dostatečně

hluboko do politiky Parzu, aby byla schopna – s pomocí Ito a Toby –

zhruba pochopit Horkovu situaci. Jakkoli bezdůvodné se to mohlo

zdát, občané Parzu očekávali, že Hork vyřeší jejich problémy –

zvedne příděly jídla, obnoví dodávku dřeva a znovu zajistí pracovní

místa. Sakra, oni čekali, že otevře obchody. To se mu očividně

nepodařilo (a jak to asi měl udělat?) a tento neúspěch oslabil jeho

pozici. Některé politické frakce na předsedově Dvoře a v širším

Výboru na něj zcela otevřeně útočily.

Tahle absurdní vyjížďka do Podobalu dávala Horkovi poslední

šanci. Buď všechno nebo nic. Kdyby se tento experiment zdařil,

předseda by se vrátil jako spasitel města a všech lidí v celém Obalu.

Pokud by pokus nevyšel – no, pomyslela si Dura stísněně, asi by pro

něj bylo lepší slavně zemřít v hlubinách Podobalu než zde, v jasných

ulicích Parzu, rukama atentátníků.

Posádka musela sešplhat do lodi poklopem v horní časti válce.

Hosch, bývalý přístavní předák, prověřil jednoduché systémy

plavidla. Nyní Dura pozorovala, jak se jeho hubená, svěšená ramena

vynořují výstupním otvorem z lodi. Přesně podle Muubova

předpokladu se Hosch, navzdory mrzoutské povaze, osvědčil jako

dobrý vedoucí konstrukční části projektu. Zpracovával teoretické

poznatky Seciva Tropa a jemu podobných a zdařile je propojoval s

praktickými zkušenostmi inženýrů z Přístavu.

– 252 –

Hosch vzhlédl a spatřil, že Dura s Horkem jsou již připraveni.

„Je čas vyrazit,“ oznámil suše.

Dury se zmocnil zvláštní pocit. Když sestupovala k lodi, jako ve

snu pozorovala vlastní ruce a nohy.

Prkenně se vsoukala průlezem do nitra plavidla.

Protáhla se podél řady připoutaných, vzpouzejících se vzdušných

prasat a úhledné turbíny vedle nich. Zažívala směsici příjemné úlevy,

že se už vydává na cestu, a bodáni čiré, strašlivé hrůzy.

Hork se halasně rozloučil s inženýry, Muubem, Secivem a

ostatními, potřásl Hoschovi hubenou rukou, protlačil tělo v jiskřivé

kombinéze otvorem a slezl do kabiny. Nezdálo se, že by mu vadilo,

že mu prasata mohou znečistit zářivou kombinézu. Zavřel za sebou

poklop a pevně jej zajistil západkami.

Na okamžik se Hork i Dura vznášeli u poklopu – poprvé sami.

Jejich oči se setkaly. Teď jsme tu odkázáni jeden na druhého v

dobrém i zlém, pomyslela si. Z předsedova výrazu dokázala

rozpoznat, že mu celá situace pomalu začíná docházet. Ale nespatřila

žádný velký strach, jen euforii a radostné očekávání.

Při krvi Xeelee, pomyslela si. Vždyť on se skvěle baví.

Beze slova se přesunuli hlouběji do nitra plavidla.

Prasata byla připoutána nedaleko horní části válce. Dura

vyšplhala do svého volného postroje nedaleko prasat. Stěny kabiny

lemovaly zásobníky Vzduchu, zásoby jídla a skříňky s nářadím,

vedle kterých stála primitivní latrína. Rady dřevěných svítilen vrhaly

do kabiny, vyplněné hučením chladicích ventilátorů, tlumený zelený

přísvit.

Hork zaujal své místo u jednoduchého řídicího panelu ve spodní

části plavidla. Ovládací pult byl umístěn před jedním ze širších oken

a vybaven třemi pákami a řadami spínačů. Hork si se zjevnou úlevou

vyhrnul rukávy.

Ozvalo se zabušení na trup.

Hork se širokým úsměvem v zarostlé tváři nadšeně zabouchal v

odpověď. „Tak,“ vydechl, „už to začíná!“

Plavidlo se trhaně dalo do pohybu. Dura uslyšela tlumené

provolávání slávy přístavních inženýrů a skřípot kladek, které začaly

odvíjet kabely.

– 253 –

Po několika sekundách se loď vynořila z Přístavu. Zlatavá zář

polárního světla pronikla do nitra plavidla a Dura ucítila bodnutí

klaustrofobie, které v ní probudilo nostalgické vzpomínky na auto

Toby Mixxaxe. Siluety vlnících se postav – některé z nich byly děti –

doprovázely loď, která se oddělila od města a začala sestupovat.

Hork se hlasitě rozesmál. Dura na něj nevěřícně pohlédla.

„Ale no tak,“ vyhrkl čile. „Vyplouváme! Copak to není skvělé

dobrodružství? A jaká to je úleva něco dělat, někam jít. Co ty na to,

Duro?“

Dura si odfrkla a zatvářila se mrzutě. „No, Horku, jdu do pekla v

břiše dřevěného prasete. Abych pravdu řekla, dost těžko shledávám

na téhle situaci něco směsného. A čeká nás tam práce.“

Horkův výraz ztvrdl a ona se na chvíli cítila nesvá – znala ho

dost dlouho, aby byla svědkem několika zuřivých výbuchů jeho

vzteku. Ale on se jen znovu hlasitě rozchechtal. Jeho hlučné, bujaré

chování cele vyplňovalo stísněnou kabinu. Dura cítila, že se před

Horkem snaží uzavřít do sebe. „Správně, kapitánko!“ zahulákal

předseda. „A nenastal už náhodou čas, abys spustila prasata?“

Měl pravdu. Dura se v závěsu otočila a dala se do práce. Plavidlo

budou ještě nějaký čas poutat kabely, ale oni se museli ujistit, že

turbína i magnetická pole jsou plně funkční. Postroje se táhly po celé

šířce kabiny a udržovaly prasečí zadky namířené na široké lopatky

turbíny. Koryto vydlabané z neobrobeného kusu dřeva bylo

připevněné asi mikron od nevýrazných čumáků šestiokých zvířat.

Dura vytáhla ze skříňky pytel listí. Rukama rozdrtila sladký rostlinný

materiál a nasypala jej do koryta. Příjemná, charakteristická vůně

listí brzy vyplnila celou kabinu. Dura si všimla, že se Hork naklání

nad ovládacím panelem a snaží se od pachu odtáhnout. Pokud šlo o

ni, mohla unikající protony téměř cítit na jazyku.

Tohle prasata snést nedokázala. Vypoulila šestice očních

pohárků a doširoka rozevřela tlamy. Se vzteklým chrochtáním se

vrhla proti nepoddajným postrojům směrem ke korytu s listím.

Stísněným prostorem kabiny zaduněly zvířecí prdy.

Pod nepřetržitým tlakem proudu pšouků se začaly otáčet široké

lopatky turbíny. Brzy nasládlý, pižmový pach prasečích pšouků,

který Duře připomínal její vlastní dětství v Síti se stádečkem

– 254 –

ochočených prasat, prostoupil Vzduchem kabiny. Nadrobila trochu

listí i do rozevřených tlam. Dala jim jen tolik žrádla, aby prasata

nehladověla a aby se domáhala dalšího listí.

Anatomie zdravého prasete umožňovala zvířeti vyrábět pšouky

po mnoho dní při velmi malé spotřebě žrádla. Prasata mohla

přeměnit tolik své objemné hmoty na pšoukovou energii, kolik

potřebovala, takže dokázala cestovat celé metry; těchto pět prasat,

vyděšených podmínkami, ve kterých se nacházela, mělo malý

problém s tím, že musela pohánět turbínu tak dlouho, jak to

potřebovali tihle lidé. Byl zde i záložní systém – pec pro nukleární

spalování dřeva – kdyby byli tak zoufalí, že by museli riskovat

přehřátí kabiny.

Hork si pro sebe cosi zabručel a zkusmo přepnul spínače. Loď se

v odpověď otřásla a předseda vykoukl oknem, aby mohl pozorovat

účinek proudů, generovaných v supravodivých obručích.

V okně před Durou se náhle objevil vážný obličej jejího bratra.

Uvědomila si, že se musí vlnit ze všech sil. Plavidlo začínalo nabírat

rychlost a záhy Farr i ostatní, kteří se vlnili s ním, s lodí už neudrží

krok.

Farr musel Addovi upláchnout. A tak se s ní přece jen přišel

nakonec rozloučit. Zvedla ruku a přinutila se na něj usmát.

Ozvalo se bouchnutí na trup »Létajícího prasete«; malé plavidlo

se ve Vzduchu trochu otřáslo a pak se opět ustálilo.

„Co to bylo?“ zamračila se Dura.

Hork k ní vzhlédl s mírným výrazem v široké tváři. „Uvolnil se

kabel. Přesně podle plánu.“ Vyhlédl oknem na temné stíny

supravodivých obručí. „Nyní klesáme vlastní silou. Proudy v

obručích nás odvlní hlouběji do Hvězdy. A ty obruče jsou také

jediným prostředkem, jak se vrátit domů… Zůstali jsme sami,“

prohlásil. „Ale jsme na cestě.“

– 255 –

20

Tři metry hluboko.

Byla to hloubka, o které se předtím Duře ani nezdálo. Lidé byli

omezeni slupkou Obalu supratekutého Vzduchu, širokou jen několik

metrů. Její první výprava z protiproudu k Pólu s Tobou – tak dlouhá,

že měla pocit, že cestuje po zakřivení Hvězdy – měřila asi jen třicet

metrů.

Nyní se zavrtávala celé metry do nesmiřitelné hmoty samotné

Hvězdy. Představila si, jak Hvězda drtí jejich dřevěnou lodičku, která

je vyplivne jako nějaký odporný hmyz. A bylo by jí jen malou

útěchou, že pokud dosáhnou svého cíle… pokud se nepředstavitelné

stane skutečností a z Jádra je přijde přivítat nějaký neznámý tvor,

jejich pouť skončí dříve, než do takových smrtících hloubek dorazí.

Ke konci druhého dne se již nacházeli hodný kus pod mlhavou

hranicí obyvatelné vrstvy Vzduchu. Nažloutlá barva venkovního

Vzduchu se za okny začínala měnit – nejprve v jantarovou, pak v

temně oranžovou a nakonec v krvavě rudou, připomínající Kvantové

moře. Dura přitiskla tvář k chladivému oknu a doufala, že něco spatří

– cokoli: exotická zvířata, neznámé, nelidské tvory nebo nějaké

stavby v nitru Hvězdy. Ale viděla jen temný purpur houstnoucího

Vzduchu a svůj vlastní nezřetelný a deformovaný odraz v zeleném

svitu dřevěných svítidel. Byla zde uvězněna – s vlastními obavami a

s Horkem. Čekala, že se v téhle dřevěné bedýnce na cestě do

nezměrného nitra Hvězdy bude cítit malá a zranitelná, ale hustá

temnota za oknem v ní vyvolávala klaustrofobicky pocit, že je

chycena v pasti. Uzavřela se do sebe. Pečlivě se starala o podrážděná

prasata, ve chvílích volna se pokoušela spát a vyhýbala se Horkovu

pohledu.

– 256 –

Třetího dne se předsedovy úporné snahy zapříst s ní hovor staly

nesnesitelnými.

„Jsi zádumčivá,“ vybafl útočně. „Doufám, že ti tohle

dobrodružství nepůsobí žádné – hm – filozofické problémy.“

Opustil řídicí panel a vznesl se k jejímu stanovišti u prasat. Dura

zírala do široké, tučné tváře s ústy ohraničenými mohutným

plnovousem. Když se s Horkem poprvé setkala, byla tím vousem

fascinována. Pohled na muže s vlasy na tváři ji trochu vyváděl z míry

– takový byl nepochybně i předsedův záměr. Ale nyní, když se dívala

zblízka, spatřila, jak jsou kořínky vlasových trubiček vousů na

Korkově bradě naaranžovány do úhledného šestiúhelníkového

tvaru… Vousy byly transplantovány, buď z Korkový vlastní hlavy

nebo z lebky nějakého nešťastníka.

Takže jí vous již nepřipadal působivý, ale jen dekadentní. A

mimoto mu žloutl daleko rychleji než vlasy na hlavě. Ještě pár let a

Hork bude vypadat opravdu směšně.

Jak byl obrovitý, dotěrný a jak ji znervózňoval. Zdálo se, že mezi

nimi praská napětí jako elektronový plyn.

„Filozofické problémy? Já nejsem pověrčivá.“

„Nic takového jsem neřekl.“

„My Xeelee neuctíváme. Neobávám se, že přivoláme hněv

Xeelee, pokud jsi měl na mysli tohle. Ale samy Lidské bytosti by se

o takovouhle cestu do Hvězdy nikdy nepokusily.“

„Protože se o vás Xeelee postarají jako maminka na nebíčku.“

Dura si povzdechla. „Ale vůbec ne. Vlastně je to právě naopak…

Musíme bez diskusí přijímat konání Xeelee – protože věříme, že se

jejich cíle v dlouhodobém měřítku ukáží jako prospěšné pro nás pro

všechny, pro celou lidskou rasu. I kdyby to mělo znamenat zničení

Hvězdy – dokonce i naši vlastní zkázu.“

Hork zavrtěl hlavou. „Vy protiprouďáci jste samá sranda, že?

Tohle je pěkně mrazivá víra. A zatraceně chladná útěcha.“

„Ty to nechápeš,“ povzdechla si Dura. „Tady nejde o útěchu.

Tam nahoře…“ trhla palcem vzhůru ke světu plnému lidí a světla –

„tam je má útěcha. Má rodina a lidé.“

– 257 –

Předseda se na ni pozorně zahleděl. Dura si zdráhavě připustila,

že se mu v hrubé tváři pod vrstvami tuku zračí i citlivost a

vnímavost. „Duro, ty se navzdory svým znalostem bojíš smrti.“

Dura se rozesmála a zavřela oči. „Říkala jsem ti, že znalosti

nezbytně neznamenají útěchu. Nemám důvod nebát se smrti… a teď

se jí skutečně bojím.“

Hork se zhluboka nadechl. „Pak věř ve mě. Přežijeme. Cítím to.

Vím to…“

Přiblížil k ní tvář tak blízko, že z jeho dechu ucítila sladký chléb.

V očích měl odhodlání. Zdálo se, že z něj rozhodnost přímo

vyzařuje. Na okamžik měla Dura chuť nechat se touto rozhodností

ukolébat, uvolnit se pod ochranou jeho ohromné síly, jako by byl

jejím znovuzrozeným otcem.

Ale vzepřela se. „Takže ty se smrti nebojíš?“ odsekla drsně.

„Pomůže ti v Parzu tvá síla překonat tu poslední katastrofu?“

„Samozřejmě, že ne,“ odvětil. „A taky se trochu bojím. To tě

překvapuje, že? Nejsem blázen bez představivosti, abych neměl

strach; ani nejsem tak arogantní, abych si namlouval, že na mě smrt

nemá. Vím, že v konečném důsledku jsem před tváří ohromných sil

této Hvězdy – a to nehovořím o neznámých nebezpečích, číhajících v

jejím nitru – stejně slabý jako každý jiný člověk.

Ale právě teď jsem…“ Mávl rukou Vzduchem. „Jsem rozjařený.

Dělám něco víc než jen čekám, až na Parz udeří další Porucha nebo

se snažím vypořádat s následky té poslední. Pokouším se změnit svět,

postavit se běhu věcí.“ Oční pohárky měl temné a hluboké jako

studny. „A nedokázal jsem snést pomyšlení, že někoho pošlu do

temného nitra Hvězdy a nebudu tam s ním.“ Pohlédl jí do tváře.

„Chápeš?“

„Někteří tvrdí, že prcháš před skutečnými problémy. Tvrdí, že

pravá odvaha by byla zůstat a postavit se katastrofě a ne odplout na

okázalý, marnotratný výlet.“

S ponurým úsměvem přikývl. „Já vím. Patří mezi ně i Muub.

Netrap se tím, nic s tím nenadělám. Tohle je prostě úhel pohledu.

Takový mívám i já ve svých nejhorších chvilkách.“ Ušklíbl se. „Ale

rád si představuji, že kdyby mě teď viděl můj otec, byl by na mě

– 258 –

pyšný. Vždycky mě považoval za velmi – praktického. Bez fantazie.

A přesto…“

Cosi udeřilo do trupu »Létajícího prasete«; malé plavidlo se

otřáslo. Prasata se rozkvičela a začala sebou v postrojích mrskat.

Dura s Horkem si nedobrovolně padli do náručí.

Plavidlo se uklidnilo. Horkovo mohutné břicho, které se jako

kapalina přelévalo pod lesklou látkou, tlačilo Duru do prsou a

žaludku.

„Co to bylo?“

Jak Hork dýchal, vlnily se mu malé, pravidelné šiky chlupů na

okraji vousu. „Jadřákové kry,“ prohlásil pevně. „Jenom jadřákové

kry. Kdybychom byli rybáři, tak by nás ten náraz nepolekal – to je

hlavní důvod, proč se sem spouštějí: lovit jadřákové kry. Naše

»Prase« je sestrojeno tak, aby takovýmhle malým nárazům odolalo.

Není se čeho bát.“ Stále ji pažemi objímal – a ona objímala jeho a

rukama mu na zádech svírala záhyby kombinézy. Natáhl ruku a

pohladil ji po vlasech. Náhle se mu chtěla zavrtat do náruče, do

bezpečí mohutného těla, ukrýt se hluboko v teplé temnotě očních

pohárků, které se nad ní nakláněly.

Zašmátrala mu po kombinéze a na bočním švů našla řadu

knoflíků. Cítila, jak jí tučné, nemotorné prsty putují po oděvu.

Poslední ránu Duřiným zábranám zasadil jeho výraz. Hork měl

otevřená ústa a zářivé, blýskavé nozdry a ona poznala, že jeho touha

je stejně velká jako její.

Rozepnula mu oděv a z hrudi odhrnula silnou drahou látku.

Přeběhla mu levou rukou po křivce břicha a nalezla ochranný úkryt

penisu. Obratným, něžným pohybem vytáhla malý penis a jemně jej

prsty stiskla. Rychle se ztopořil a pulzoval jí v dlani jako nějaké

zvířátko. Hork jí začal svlékat kombinézu. Zavrtěla se, netrpělivě

oděv odkopla a nechala jej odletět do prostoru. Cítila, jak jí jeho

suchá, horká ruka klouže po stehnech nahoru mezi nohy. Mírně

roztáhla stehna a on jí prsty přejel štěrbinu tak nemotorně a dychtivě

jako nějaký nezkušený jinoch. Nitro měla chladivé a věděla, že je

připravená, že vnitřní membrány již do ní nasávají lubrikační

Vzduch. Nyní vzala Horkův penis, který rytmicky pulzoval, a

zasunula si jej hluboko do sebe. Hladce do ní vklouzl. Vzdychla a

– 259 –

zabořila muži obličej do ramene. Natočila hlavu a opřela si tvář o

jeho vousy. Cítila v sobě penis jako horké tlukoucí srdce. Horkovy

nohy – stále ještě v nohavicích – byly teplé a vzpíraly se proti jejím.

Začala střídavě švihat stehny dopředu a dozadu a dráždila tak

svalové stěny vlastního těla.

Nakonec stehny Horka pevně sevřela. Zachvěla se a uslyšela, jak

se zajíkl. Mohutným tělem se k ní tiskl a oba se vznášeli v prostoru.

Její svaly kolem něj pulzovaly a Dura na okamžik pocítila chvění a

nárazy, jak se pokoušeli nalézt společný rytmus. Ale záhy se jim to

zdařilo a Dura pocítila vlnu triumfu, když stěny její vagíny tepaly v

souzvuku s Korkovým pyjem.

Rychle dosáhl orgasmu a ona vzápětí také. Hlasitě vykřikli a

zachvěli se v křeči. Cítila, jak se jí pod prsty pohybují mužovy

zádové svaly.

Hork ochabl. Dura ho přitiskla k sobě, vískala ve vlasech a

nechtěla se jeho teplého mohutného těla vzdát. Stále v sobě vnímala

jeho malý a horký penis. Okamžik vzájemné blízkosti pokračoval a ji

napadlo, jak podivný by se jí zdál tenhle styk – hluboko ve smrtících

hlubinách Hvězdy s vladařem úžasného města – kdyby ji, v těch

dávných dobách před odchodem z protiproudu, taková myšlenka

vůbec napadla. Z jakéhosi důvodu si vzpomněla na Deni Maxx, čilou

lékařku z Muubovy nemocnice. Dura si představila, jak říká: Ale

vaše spojení by Nebešťanům připadalo hodně podivné. Domníváme

se, že jejich pohlavní mechanismus byl založen – ne na kompresi,

jako je náš – ale na tření. Což je pro nás, v prostředí supratekuté

kapaliny, evidentně nemožné, takže když nás navrhovali…

Intimní chvilka začala pomalu vyprchávat. Do vědomí se jí draly

zvuky plavidla: funění vzdušných prasat, tiché bzučení osy turbíny a

tlumené syčení dřevěných svítilen. Horkovo tělo jakoby se od ní

znovu odtahovalo a Dura si začala uvědomovat záhyby látky

nepříjemně uvězněné mezi jejich těly a ztuhlost zad, jak se nakláněla

přes břicho.

Jemně ho odstrčila. Horkův úd z ní s mlaskavým zvukem

vyklouzl.

– 260 –

Pohlédl jí do očí, usmál se – vypadá, jako by plakal, pomyslela si

trochu vyděšeně – a zasunul si penis zpět do úkrytu. Přetáhl si

kombinézu přes břicho a Dura se natáhla pro odhozené šaty.

„No,“ ozvala se konečně. „Proč jsme to udělali?“

Hork od ní odplachtil a usadil se zpět na sedačku u řídicího

panelu. Dura si všimla, že lesklá kombinéza viditelně ztratila

značnou část své elegance. Byla pomačkaná a na ramenou mu seděla

nakřivo. „Strach,“ odvětil prostě. Zaznamenala, že se mu vrátila

vyrovnanost, ale neobtěžoval se nasadit obvyklý drsný výraz.

Atmosféra v kabině se změnila; napětí, které provázelo loď před

vyplutím, zmizelo. Přikývla. „Strach. Jasně. Potřebovala jsem –

utěšit. Potřebovala jsem vypnout. Nevím, jestli to byl dostatečný

důvod. Promiň.“

„Neomlouvej se.“

Bezmyšlenkovitě natáhla ruku a nasypala prasatům do koryta

další hrst kousků listí. Ozval se: „Také jsem to chtěl.“

Přeběhl rukama po jednoduchém ovládacím pultu před sebou.

„Víš, to, co jsem říkal, jsem myslel vážně. Co se mě týče, raději jsem

tady a řídím loď, než abych byl kdekoli jinde ve Hvězdě. V Parzu

musím den co den řešit nějaké problémy…“ Na kratičký soucitný

okamžik si představila, jaké to je být na jeho místě – nést na ramenou

tíhu blaha ne pouze vlastní, ne své rodiny, ale tisíců lidí. Pozorovala

jeho tvář a připomněla si náznak pláče, který, jak se domnívala,

zahlédla. Na okamžik měla pocit, že ho chápe. „Víš, nikdy se

nevyřeší všechno. To je ten problém. A kdyby se vyřešilo, další den

by bylo hůř. Tady aspoň…“ Sevřel jednoduché ovládací páky. „Tady

aspoň něco dělám. Někam jedu!“

„Ano, ale co děláš? Kam jedeš?“

Vzhlédl k ní. „Víš, že na to není odpověď. Hledáme pomoc u

těch, kteří kdysi dávno vystoupili z Jádra, aby nás zničili.“

„A jak ji asi máme najít?“

„Ty se ptáš jako Podvýbor financí,“ zavrčel mrzutě. „Jediné, co

můžeme udělat, je dorazit na místo, kde oni – ať už jsou kýmkoli –

najdou nás.“

Cítila, že ji vlastní rozpoložení od něj vzdaluje; bylo jí horko a

měla pocit, že je ušmudlaná a znovu se jí zdálo, jako by se pevné

– 261 –

křivky stěn kolem ní svíraly. Nyní si připomněla, že se ani jednou

nepolíbili. Ten muž se jí ani nelíbil.

„Takže ty máš radost, že někam jedeš. Kamkoli. To je skutečně

ten pravý důvod? – Aby sis odpočinul od svého strašlivého břemene?

A pokud ano, skutečně jsi mě musel do těch hlubin táhnout s sebou?“

Na okamžik se zatvářil ublíženě a otevřel ústa, jako by chtěl začít

protestovat, ale pak se usmál a Dura spatřila, jak se opět uzavírá za

svůj obranný val. „No tak. Nehádejme se. Přece nechceme, aby náš

hostitel z Jádra, až nás přijde uvítat, viděl, jak se hašteříme, že?“

„Nemyslím, že se při tak dlouhém čekání dokážu udržet na

uzdě,“ prohlásila s rozmyslem, otočila se zpět k prasatům a začala je

uklidňovat.

Ozvala se další rána, po níž následoval skřípavý zvuk, který se

táhl po celé délce trupu. Tenhle náraz nebyl tak tvrdý jako

předcházející, ale Dura se přesto roztřásla. Uklidňovala prasata a

přemítala, zda měla pravdu a skutečně to bude dlouhé čekání.

Na supravodivých obručích praskal elektronový plyn a malinké

dřevěné plavidlo se centimetr po centimetru prodíralo do

houstnoucích hlubin neutronové hvězdy.

Bzyu nasadili na dvojité směny ve zvonu. Nevěděl, kdy bude mít

zase dostatek volného času, aby se mezi jednotlivými ponory dostal z

Přístavu. Takže pozval Addu a Farra, aby ho před vyplutím navštívili

na místě zvaném »bar«.

Adda bar našel jen s obtížemi. Byla to malá, stísněná místnost,

zastrčená hluboko v Dolní Čtvrti. Jediné světlo vycházelo ze žlábků

dřevěných lamp na zdech. V zeleném, matném šeru si Adda jasně

uvědomoval, jak hluboko se ponořil do nitra města.

V jednom rohu se nacházel pult, u kterého párek lidí zjevně

servíroval jakési jídlo. Místnost křižovala, na první pohled značně

nahodile, zábradlí. K nim se tiskli muži i ženy a v malých

skupinkách jedli z misek cosi, co vypadalo jako chléb, a nesouvisle

klábosili. Adda všude kolem sebe viděl jen těžké dělnické haleny,

zjizvenou kůži a mohutné, občas zdeformované údy. K

protiprouďákovi se stočilo pouze pár zkoumavých pohledů.

– 262 –

Osamělý Bzya se tiskl k zábradlí nedaleko zadní stěny. Spatřil

Addu, zvedl ruku a zamával na něj. Vedle velikého rybáře byly na

zábradlí připevněny tři misky.

Stařík, který se díky obvazům cítil celý nesvůj, vyrazil a ztuhle

se prodíral davem. Do uší mu pronikal hluk brebentění.

„Addo.“

Bzyova nepravidelná tvář se roztáhla v úsměvu. Rybář se trochu

posunul, aby starci uvolnil místo. Adda se zahákl rukou za zábradlí a

udělal si pohodlí. „Díky, že jsi přišel.“ Bzya jednou střelil pohledem

kolem Addy ke dveřím, pak se vrátil k miskám.

Stařík si jeho pohledu všiml.

„Farr nepřišel,“ povzdychl si těžce. „Je mi líto, Bzyo. Nedokázal

jsem ho najít.“

Bzya přikývl. „Předpokládám, že zase surfuje.“

„Vím, že jsi toho pro něj hodně udělal, když pracoval v Přístavu.

Měl by…“

Rybář zvedl širokou dlaň. „Zapomeň na to. Hele, kdybych byl v

jeho věku, taky bych se raději proháněl po obloze se surfařema, než

seděl v takovéhle mizerné špeluňce s dvěma potlučenýma starýma

dědkama. A teď, když se blíží Hry, mají v hlavě jenom jednu věc.

Nebo možná dvě,“ prohodil a zatvářil se lišácky. Kývl rukou ke třem

miskám na zábradlí. „Nicméně to znamená, že na nás zbude víc.“

Adda shlédl na řadu misek, hrubě vyřezaných nádob o něco

větších než dlaň, které byly dřevěnými kolíčky připevněné k

zábradlí. Misky obsahovaly malé plátky, připomínající chléb. Stařík

si opatrně vzal malý kulatý kousek. Hmota byla hutná, teplá a na

dotek vlhká. Pochybovačně plátek obracel v ruce. „Co to, sakra, je?“

Bzya se hlasitě rozesmál a zdálo se, že je sám se sebou spokojen.

„Myslím, že o tomhle jsi ještě neslyšel. V protiproudu žádné bary

nejsou, že, příteli?“

Adda na něj upřeně pohlédl. „Tohle mám jíst?“

Rybář mu posunkem naznačil, aby si ukousl. Stařec měkký

plátek očichal, zmáčkl mezi prsty a nakonec si uždibl maličký

kousek. Jídlo bylo přesně takové, jak vypadalo, horké, hutné a vlhké

– Adda z něj měl v ústech nepříjemný pocit – a mělo kyselou,

neidentifikovatelnou chuť. Adda sousto spolkl. „Hnusné.“

– 263 –

„Musíš to jíst správně.“ Bzya hrábl do misky, nabral si pořádnou

hrst jídla a nacpal si ji do úst. Dvakrát přežvýkl mohutnými čelistmi

a pak sousto naráz spolkl. Když mu jídlo klouzalo hrdlem, zavřel oči.

Po několika okamžicích se trochu otřásl, jak potlačoval vzdech. Pak

si říhl. „ Takhle se jí pivní koláč.“

„Pivní koláč?“

„Zkus to znova.“

Adda hrábl do druhé misky a do úst si vsunul pořádnou hrst

koláče. Ústa měl plná horké, hutné a zjevně nestravitelné hmoty.

Odhodlaně koláč několikrát přežvýkl a přinutil se houževnaté sousto

spolknout. Tvrdá hrouda mu obtížně sklouzla hrdlem. „Báječné,“

zahučel.

Rybář se pousmál a zvedl dlaň.

…A stařík měl náhle pocit, že se mu z žaludku plynule šíří vlna

horka a zaplavuje mu hlavu a celé tělo. Dlaně a chodidla ho brněly,

jako by se jich dotýkaly neviditelné prsty, a měl pocit, jako by se mu

hlava nafoukla a naplnila příjemným teplem. Udiveně pohlédl na své

tělo a téměř očekával, že spatří, jak mu kolem prstů jiskří

elektronový plyn, a uslyší, jak kůže vzdychá náporem tohoto nového

tepla. Ale žádnou vnější změnu nezaznamenal.

Po chvilce horká vlna odplynula, ale když ustupovala, Adda cítil

jakousi mírnou změnu. Náhle se bar zdál útulnější – přátelštější – než

před pár okamžiky a pach zbylého pivního koláče byl příjemný,

harmonický a lákavý.

„Vítej v koláčové partě, příteli, právě jsi navázal nové,

celoživotní přátelství.“

Příjemné teplo vyvolané koláčem stále prostupovalo staříkovým

tělem. Znovu dloubl do koláče a tentokrát se v něm zvědavost mísila

s obdivem. „No, nikdy jsem v protiproudu ani tady nejedl nic, co by

mělo takový účinek.“

„To jsem si myslel.“ Bzya popadl kus koláče a zmáčkl jej mezi

prsty. „Musím říct, že Farrovi také zachutnal. Je to hlavně směs listí

kůrových stromů. Ale několik dní kvasí v obrovských jadřákových

kádích…“

„Kvasí?“

– 264 –

„Do kádě se směsí se vloží síť spinového pavouka. V pavučině je

cosi, možná v té lesklé látce, která způsobuje lepkavost, co reaguje s

listím a přeměňuje je na pivní koláč. Je to úplná magie.“

„Jasně.“ Adda si nacpal plnou pusu pivního koláče. Nebylo to o

nic příjemnější než předtím, ale očekávání účinků činilo chuť koláče

snesitelnější. Stařec sousto spolkl a nechal si tělem proudit teplo.

„Kolik stojí?“

„Nic,“ pokrčil rameny Bzya. „Koláče nám zajišťuje vedení

Přístavu. Dostáváme ho, kolik jen chceme, pokud jsme schopni

vykonávat svou práci.“

„Co to znamená? Škodí vám?“

„Když to přeženeš, tak ano.“ Rybář si promnul obličej. „Koláč

působí na tělní kapiláry – rozšiřuje je – a rozšiřuje také některé

hlavní pneumatické cévy mozku. Víš, tok Vzduchu se trochu změní

a…“

„A ty se cítíš báječné.“

„Jo. Ale pokud jej užíváš příliš často, nemůžeš se pak už vrátit

do normálního stavu. Kapiláry zůstanou roztažené…“

Adda se rozhlédl po baru, po tomhle bezpečném, skvělém místě.

„Mně to připadá v pohodě.“

„Jasně. Tvá hlava by byla skvělým místem k životu. Ale ty bys,

Addo, nefungoval. Nemohl bys pracovat. A kdyby se to ještě

zhoršilo, nedokázal bys bez pobízení ani sám jíst. Ale cítil by ses

skvěle.“

„Předpokládám, že tohle město se s lidmi, kteří nemohou

pracovat, umí vypořádat pěkně drsně.“

„Ani ne.“

„Nebojí se šéfové Přístavu, že díky tomuhle koláči přijdou o

spoustu rybářů? Proč ho přidělují zdarma?“

Bzya pokrčil rameny. „Pár jich ztratí. Ale to jim nevadí. Addo,

nejsme nepostradatelní. Vyškolit nového rybáře netrvá dlouho a v

Dolní Čtvrti je vždycky spousta zájemců. Vedení ví, že koláče nás

udrží tady v barech, šťastné, tiché a pěkně po ruce. Získají víc, než

ztratí.“ Rozžvýkal další sousto. „A já také.“

Adda se pomalým tempem propracovával na dno misky a

obezřetně sledoval, jak se účinky pivního koláče stupňují. Co chvíli

– 265 –

zahýbal prsty a chodidly a zkoušel jejich koordinaci. Slíbil si, že

kdyby se dostal do bodu, kdy začne mít pocit, že by nad sebou mohl

ztratit kontrolu, skončí.

Rybář se pohroužil do ticha a velikými prsty si pohrával s

koláčem.

„Slyšel jsem, že jsi na dvojité směně. I když nevím, co to

znamená.“

Bzya se shovívavě usmál. „To znamená, že musím do zvonu

dvakrát častěji než obvykle. Důvodem je, že provádějí dvakrát tolik

ponorů.“

„Proč?“

„Porucha v protiproudu. Skončily dodávky dřeva. Lidé nadávají

na potravinové příděly, ale z dlouhodobého hlediska jsou zásoby

dřeva stejně důležité. A doufejme, že nenadejde den, kdy bude na

příděl i pivní koláč… Nicméně požadují více jadřákového kovu,

který chtějí využít jako stavební materiál.“

„Stavební materiál? Snad nechtějí rozšiřovat město?“

„Přestavovat. Pořád se přestavuje, Addo, hlavně střed města.

Znáš to, malé opravy, nějaká údržba. I když,“ Bzya se k Addovi

spiklenecky naklonil, „jde fáma, že se nejedná jen o rutinní opravy,

co vyžaduje větší přísun kovu.“

„A co tedy?“

„Pokoušejí se posílit městskou konstrukci, vyztužit kostru dalším

jadřákem. Drží celou tu věc pod pokličkou, protože se bojí, že by

mohla vyvolat paniku. Nicméně chtějí mít kostru mohutnější, než

nadejde další Porucha.“

Adda se zamračil. „Může se jim to podařit? Bude to fungovat?“

„Nejsem inženýr, takže nevím.“ Bzya nepřítomně žvýkal koláč.

„Ale pochybuju,“ poznamenal nevzrušeně. „Město je příliš veliké;

musel bys mu vykuchat většinu vnitřností, aby zesílení bylo znatelné.

A konstrukce je zchátralá. Město vyrůstalo naprosto neplánovitě.

Stavělo se kvůli prostoru a ne proto, aby bylo pevné.“

Parz se stal jedním z prvních stálých sídlišť hned poté, co bylo

lidstvo rozptýleno po Obalu při Bitvě o Jádro. Na počátku to byla jen

nepravidelná změť provazů a dřeva, ničím se neodlišovala od desítek

jiných osad, které se volně vznášely nad Pólem. Ale u Pólu byli muži

– 266 –

a ženy znatelně silnější, takže Parz rostl rychleji a jeho poloha v

geograficky výjimečně položeném bodu jižní polokoule Obalu mu

dodávala strategický i psychologický význam. Brzy se stal

obchodním centrem a zbohatl tak, že si mohl dovolit první vládnoucí

třídu v Obalu. Byl založen Výbor a růst a sjednocování Parzu rychle

pokračovaly.

Po zbudování Přístavu začalo bohatství města rychlým tempem

narůstat – Parz byl jedinou komunitou v Obalu, která byla schopna

těžit a zpracovávat cenný jadřák. Osady rozptýlené v okolí, v oblasti

později nazývané provincie, brzy spadly do sféry ekonomického

vlivu Parzu. Posléze začala provincie s městem fungovat jako jediná

ekonomická jednotka. Do Parzu začaly z provincie proudit nerostné

suroviny a daně a město na oplátku zajišťovalo nejen dodávky

jadřáku, ale hlavně stabilitu pomocí svých zákonů. Časem se s

Parzem nesjednotil pouze pustý a nehostinný protiproud, který byl

domovem hrstky loveckých kmenů a tlup vyhnanců, jakými byly i

Lidské bytosti.

Adda se zakousl do koláče. „Udivuje mě, že se lidé nechali

takhle zotročit. Copak se nikdo nebránil?“

Bzya zavrtěl hlavou. „Lidé na celou záležitost nepohlíželi jako

na podrobení. Parz není žádným impériem, i když ti tak může

připadat. Addo, všichni si pamatovali časy před Bitvou, kdy lidská

rasa žila v bezpečí. Do téhle doby jsme se vrátit nemohli, ztratili

jsme příliš mnoho. A Parz byl lepší než nic: nabízel stabilitu, zákony,

prostě řád, ve kterém se dá žít. Lidé sice brblali nad desátky – a

nikdo netvrdí, že je Výbor dostal vždycky včas – ale většina z nás

dávala přednost daním před životem v divočině. Při vší úctě k tobě,

příteli.“ Rybář se zakousl do koláče. „Taková je pravda a taková

vždycky byla.“

Dvě misky už zely prázdnotou. Adda cítil, že díky pivnímu

koláči by v tomto nyní tak přátelském prostředí dokázal s Bzyou

prosedět celé věky. „Skutečně tomu věříš? Podívej se na sebe, rybáři.

Vzpomeň si na nebezpečí, kterým musíš každodenně čelit. Opravdu

si myslíš, že je to pro tebe ten nejlepší způsob života?“

Bzya se ušklíbl. „No, s Horkem bych si hned vyměnil místo,

kdybych si myslel, že jeho práci zvládnu. Jasně, že bych to udělal. A

– 267 –

v Přístavu znám spoustu lidí, které bych s chutí zaškrtil, kdybych si

myslel, že to světu prospěje – kdybych se nebál, že místo nich přijde

někdo ještě horší. Addo, já si uvědomuju, že jsem na samém spodku

hromady. Nebo skoro na spodku. Ale jsem si jist, že takhle to chodí.

Budu bojovat proti bezpráví – ale nepochybuju o nezbytnosti

existence té hromady.“ Pozorně se na Addu zahleděl. „Má to

logiku?“

Stařík se zamyslel. „Ne,“ prohlásil nakonec. „Ale zdá se, že na

tom příliš nezáleží.“

Bzya se hlasitě rozesmál. „Tak teď už víš, proč nám dávají pivní

koláč zdarma. Dej si.“ Pozvedl třetí misku. „Na tvé zdraví, příteli.“

Adda se natáhl po koláči.

O pár dní později měl mít Bzya další volno. Adda se snažil najít

Farra, ale nepovedlo se mu to, takže do baru odešel sám. Rozpačitý

ze svých obvazů nemotorně vstoupil dovnitř a rozhlédl se po šeré

místnosti.

Bzyu nespatřil, takže odešel.

– 268 –

21

V nitru Hvězdy se nenalézala žádná ostrá rozhraní; jak rostly tlak

a hustota, docházelo ve hmotě pouze k postupným změnám. Plavidlo

nebylo vystaveno žádným velkým nárazům, takže sestup »Létajícího

prasete« nebyl nikterak dramatický a projevoval se pouze pomalým,

depresivním úbytkem posledních záblesků světla. Nyní loď

osvětlovaly už jen dřevěné lampy připevněné ke stěnám. Dlouhé,

mihotavé stíny, vrhané do šera kabiny matně zeleným přísvitem

svítidel, působily opravdu zlověstně.

Při tomhle pozvolném klesání do temnoty měla Dura, schoulená

ve svém koutku, pocit, jako by pomalu umírala.

Ale přímočarý sestup brzy skončil. Loď se začala znepokojivě

houpat a v jednom okamžiku se zdálo, že se převrátí dnem vzhůru.

Prasata, jejichž stíny se rýsovaly na stropě kabiny, začala dojemně

kvičet. Hork, jehož oční pohárky připomínaly temně zelené tůně, se

hlasitě rozchechtal.

Duřiny prsty škrábaly po hladkých, dřevěných stěnách a

pokoušely se nalézt oporu. „Co se děje? Proč to s námi tak hází?“

„Na každý zvon působí v Podobalu proudy. Jediným rozdílem je,

že nemáme Trn, který by nás ustálil.“ Hork k ní promlouval pomalu

jako k hloupému malému děcku. Od jejich jediného fyzického

kontaktu se k ní choval s povýšenou odměřeností. „Hmota Obalu se

v těchto hloubkách liší od našeho Vzduchu… tohle mi alespoň

tvrdívali mí domácí učitelé. Je to zjevně stále neutronová supratekutá

kapalina, ale od Vzduchu se liší svými vlastnostmi: je anizotropní –

má v různých směrech různé vlastnosti.“

Dura se zamračila. „Takže v některých směrech je jako Vzduch a

tedy nám nebrání v postupu. Ale v jiných…“

„…je hustá a viskózní a buší do našeho magnetického štítu.“

– 269 –

„Ale jak dokážeš poznat, ve kterém směru je jako Vzduch?“

„To nedokážeš,“ ušklíbl se Hork. „V tom je právě ta legrace.“

„Ale vždyť je to nebezpečné,“ vyhrkla Dura a zároveň si

uvědomila, jak dětinsky to zní.

„Samozřejmě. Proto mají v Přístavu tak velké ztráty.“

… A do tohohle jsem poslala vlastního bratra. Při tom

pomyšlení se zachvěla. Cítila podivné, opožděné obavy. Když

proplouvala touhle anizotropní noční můrou, měla náhle pocit, že se

teprve nyní začíná o bratra opravdu bát.

Nicméně po chvíli si uvědomila, že dokáže téměř nevnímat

nepravidelně opakované nárazy. Uzavřená v horké atmosféře lodi,

naplněné zápachem prasečích pšouků, pozorovala Horka, který se

tiše zabýval řídicím panelem, a začínala pomalu podléhat dřímotě.

Náhle do boku lodi cosi narazilo.

Dura zaječela a okamžitě se zcela probrala. Cítila, jak se chvěje,

jako by ji někdo udeřil do hlavy; divoce se rozhlédla po zdroji

nárazu. Prasata poděšeně kvičela. Hork se na ni od ovládacího pultu

široce usmíval.

„K čertu s tebou. Co to bylo?“

Rozhodil rukama. „Jen drobné uvítání Kvantového moře.“

Ukázal tlustým prstem. „Podívej se z okna.“

Otočila se, aby vyhlédla průhledným dřevem. Obal zde byl úplně

temný, ale lodní svítilny vrhaly zelenou záři pár mikronů do

temného, rozbouřeného okolí lodi. A v tom kalném oceánu se

vznášely jakési tvary – hranaté, nepravidelné útvary, z nichž většina

byla dostatečně veliká, aby dokázala malinké plavidlo spolknout.

Tyto ostrovy tiše klouzaly kolem lodi ke vzdálenému Obalu – nebo

spíš »Prase« uhání kolem nich na své cestě do Jádra, pomyslela si.

„Jadřákové kry… Ostrovy hyperonického materiálu,“ prohodil

Hork. „Žádný rybář ještě nevytáhl kru o takové velikosti…, ale

žádný rybář také nedosáhl takovéhle hloubky.“

Dura

zasmušile

pozorovala

ohromné,

pomalé

kusy

hyperonického materiálu. Uvědomila si, že kdyby měli smůlu –

kdyby nepříznivý proud přihnal kru o dostatečné hmotnosti – jejich

lodička by bez ohledu na magnetickou ochranu praskla jako hlavička

nemluvněte. „Jak jsme hluboko?“

– 270 –

Hork se zahleděl na řídicí panel. Vous mu zašustil o průhledné

kryty primitivních měřidel. „Těžko říct,“ prohodil přezíravě. „Naši

ponížení experti byli sdostatek moudří, aby našli způsob, jak nás

dostat takhle hluboko, ale nebyli dost chytří, aby nám umožnili

zjistit, jak hluboko vlastně jsme. Ale odhaduji…“ Zamračil se. „Asi

tak pět metrů pod městem.“

Dura zalapala po dechu. Pět metrů… Pět set tisíc výšek člověka.

Takováhle cesta by dokonce i v Nebešťanech budila respekt.

„Samozřejmě, že naši polohu nemůžeme ve skutečnosti nijak

ovlivňovat. Jediné, co můžeme dělat, je klesat a pokud to přežijeme,

tak pak zase stoupat. Ale vyplout můžeme kdekoli; nedokážeme

zjistit, kam nás proudy zanesou.“

„Tenhle problém jsme již probírali. Ať vyplujeme kdekoli, stačí

nám sledovat Magnetopole směrem k Jižnímu pólu.“

Předseda se na ni usmál. „Ale to může být třeba i deset metrů

daleko od města… Návrat by nám mohl zabrat měsíce. A pak

bychom byli odkázáni pouze na tvůj protiprouďácký um, který by

nám umožnil přežít v daleké divočině. Vložím svůj osud do tvých

rukou a něco mi napovídá, že cesta domů bude… zajímavá.“

Hyperonické kry nyní začaly narážet do trupu lodi v kratších

intervalech a s větší intenzitou. Hork zatahal za dřevěné páky na

ovládacím pultu a zpomalil sestup plavidla. Dura oknem pozorovala,

jak se kolem »Prasete« shlukují kusy jadřáku a před rozdrcením je

chrání jen neviditelné stěny magnetického pole.

Konečně Hork pohledem rychle přelétl měřidla a pak se odstrčil

od řídicího pultu. „Můžeš nechat zvířata odpočinout,“ oznámil Duře.

„Jsme na místě.“

Zamračila se a vykoukla oknem. „Hlouběji se už ponořit

nemůžeme?“

Pokrčil rameny a ostentativně zívl. „Ledaže by se mezi těmi

krami otevřel nějaký tunel. Odsud směrem do nitra tvoří kry téměř

neprostupnou pevnou hmotu – sama se můžeš přesvědčit. Tady naše

cesta končí.“ Vznášel se kabinou, chytal kousky listí, které unikly

prasatům, a bezmyšlenkovitě je žvýkal. Pak nabral pár hrstí listí a

podal je Duře. „Dej si,“ vyzval ji.

– 271 –

Přijala nabízenou potravu a zamyšleně se zakousla do dužnatého

listu. Vrnění turbíny utichlo a Dura se vznášela v tichu, které

přerušoval sípavý kvikot prasat a měkké nárazy hyperonických

úlomků do magnetického pole. Prasata, stále zapražená v postrojích,

se v panice třásla, že nemohou letět, a vyděšeně koulela šesticemi

očí. Když Dura jedla, přejížděla rukama prasatům po bocích s

rozšířenými póry. Zdálo se, že ji toto chlácholení vyděšených zvířat

– prasata byla vystrašenější než ona sama – uklidňuje.

Hork si založil ruce na hrudi a na mohutných ramenou mu pod

třpytivou látkou vystoupily svaly. „No, tohle je ten nejpodivnější

piknik, jaký jsem kdy zažil.“

„Co teď budeme dělat?“

„Kdo ví?“ Široce se na ni usmál s náznakem profesionálního

úsměvu. „Možná to je všechno, co takhle hluboko najdeme.“ Ukázal

z okna. „Jadřák. Tvrdý, nebezpečný a mrtvý. Nicméně ještě není

konec. Vždyť jsme sotva dorazili. Když budeme muset, pár dní zde

určitě přečkáme.“

Dura se rozesmála. „Možná bys měl vylézt ven a pronést projev.

Probrat Kolonisty z tisíciletého spánku.“

Předseda jí lhostejně pozoroval a těžké čelisti mu pracovaly. Pak

se odvrátil a zcela ji ignoroval.

Cítila se trochu hloupě a osaměle. V nastalém tichu cítila, jak ji

opět přemáhá strach. Hladila rozechvělá prasata a cucala kousky listí.

Byla zvědavá, jak dlouho tady budou muset čekat, než to Horka

přestane bavit – nebo, uvědomila si s hrůzou, než se něco stane.

Nakonec vůbec nemuseli čekat příliš dlouho.

Hork zaječel vysokým, pisklavým hlasem, naplněným děsem.

Duře se jaksi podařilo znovu usnout a nyní se s trhnutím

probudila. V plicích a očích ji tlačil teplý, hutný Vzduch. Rychle se

rozhlédla.

Zelená zář dřevěných lamp vyplňovala kabinu tajuplnými,

ostrými stíny. Prasata vyděšeně kvičela a vzpínala se v postrojích.

Všechna Horkova arogance a nadutost zmizely a on ucouvl ke stěně.

Kombinézu měl pomačkanou a flekatou a ruce marně šmátraly po

nějaké zbrani. Duře připadalo, že posádka »Létajícího prasete«,

– 272 –

člověk i zvířata, byla vyzářena z nitra válcovitého plavidla jako

fragmenty nějaké pomalé exploze. Zamrkala, aby si pročistila zrak, a

uvědomila si, že k žádnému výbuchu nedošlo. Ve středu válce – v

ohnisku celé téhle hrůzy – se nacházela další osoba. V místě, kam se

žádný z lidí nemohl dostat, se vznášel třetí člověk…

Nebo to bylo spíše cosi – jak si Dura uvědomila při důkladnější

prohlídce – ve tvaru člověka. Zírala na mohutnou ženu, zjevně starší,

než byla sama, oděnou do čehosi, co připomínalo rybářskou halenu.

Ale látka vyzařovala měkkou rudou barvu a zdálo se, že nemá švy.

Bytost měla černé vlasy pevně stažené dozadu. Z očních pohárků, úst

a nosních dírek jí vyzařoval rudý žár.

A v těch očních pohárcích Dura spatřila masité koule, které se

pohybovaly nezávisle na tváři, jako zvířata chycená uvnitř lebky.

Cítila, jak jí do hrdla stoupá snědené listí. Chtěla začít křičet a

škrábat na stěnu plavidla, aby se dostala ven. Se značným úsilím se

přinutila ke klidu a pozorně se zadívala na zjevení.

„Vypadá jako žena,“ pošeptala Horkovi. „Jako člověk. Ale to

není možné. Jak by tady dole mohl člověk přežít? Není tu Vzduch,

který by se dal dýchat, ani…“

Horkův hlas, přestože se ještě chvěl strachem, zněl netrpělivě.

„Je jasné, že tohle není člověk. Je to… něco jiného, co používá

lidskou podobu. Vak ohně ve tvaru člověka.“

„ Co jiného? Co to je?“

„Jak to mám vědět?“

„Myslíš, že to je Xeelee?“

„Žádný člověk nikdy Xeelee neviděl. A kromě toho Xeelee jsou

jen legenda.“

S údivem si uvědomila, že se v ní probouzí hněv. On se bude

chovat přezíravě i v takovéhle chvíli, pomyslela si. Pohlédla mu do

očí a zasyčela: „Nezapomeň, že právě kvůli legendám jsi mě sem

přivlekl.“ Předseda Parz City po ní střelil popuzeným pohledem. Pak

se otočil k ženské postavě uprostřed lodi, a když promluvil, Dura

musela připustit, že se mu hlas ani nezachvěl.

„Ty,“ spustil, „vetřelče, co po nás chceš?“

Ticho, přerušované kvičením prasat, se prodlužovalo. Dura zírala

na ošklivé masité chlopně, které zakrývaly otvory ušních boltců té

– 273 –

věci, a zajímalo ji, zda bytost Horka slyšela, neboť mu stále

neodpovídala.

Pak ženská postava otevřela ústa. Z rozevřené ústní dutiny

vytrysklo světlo a ozval se zvuk – mnohem hlubší, než hlas tvořený v

lidské hrudi. Dura si s údivem uvědomila, že původně bezeslovná

směsice zvuků se začíná formovat ve slova.

Čekala… Čekali jsme vás. Dali jste si načas. A nám dalo

zatracenou práci vás najít. Postava se rozhlédla po »Praseti«, krk se

jí přitom nepřirozeně otáčel jako kulový kloub. Nic lepšího jste

vyrobit nedokázali? Potřebujeme, abyste sestoupili daleko hlouběji;

tady jsou strašné přenosové podmínky…

Hork s Durou si vyměnili ohromené pohledy.

„Ty mi rozumíš?“ zeptal se Hork té věci. „Jsi Kolonista?“

„Samozřejmé, že ti rozumí, Horku,“ podrážděně zasyčela

tentokrát Dura. Vzrušení v ní přehlušilo strach. „Jak to, že mluvíš

naším jazykem?“

Jak se ústa bytosti pohybovala, nechutně připomínala tlamu

vzdušného prasete, a koule v očních pohárcích se převracely. Duře

ženská postava připadala čím dál tím míň jako člověk. Uvědomila si,

že se jedná o pouhou loutku jakéhosi nepředstavitelného

hyperonického tvora vně trupu lodi. Přistihla se, že vyhlíží oknem,

zda jí nesledují nějaké ohromné, temné oční pohárky.

Ta věc se usmála děsivou parodií úsměvu.

Samozřejmě, že vám rozumím. Jsem Kolonista, alespoň vy nás

tak nazýváte… ale jsem také vaše babička. I když trochu vzdálená…

Týden před Hrami poslal lékař Muub Addovi pozvání, aby se k

němu při Hrách připojil a sledoval je z lóže Výboru, umístěné

vysoko nad stadionem. Na starce z pozvánky čišela blahosklonnost.

Nepochyboval,

že

v

Muubových

očích

zůstal

jen

nepřevychovatelným divochem z protiproudu a že lékař se chce

pobavit jeho reakcemi na velkolepé představení.

Ale neodmítl pozvání okamžitě. Farr by měl nejspíš radost,

kdyby mohl sledovat Hry z takového výhodného místa. Mladíkovy

nálady byly stále nevyzpytatelné a Adda je chápal jen s obtížemi.

Vlastně v poslední době Farra příliš často nevídal. Zdálo se, že se

– 274 –

chlapec rozhodl strávit co nejvíce času s rebelantskou komunitou

surfařů, kteří polovinu života prožili na městském plášti.

Nakonec hoch na Hry nepřišel.

Město už nebylo tím, čím bývalo. Dokonce i Adda za ten krátký

čas, co měl možnost se s ním seznámit, poznal, že Parz, poškozený

následky Poruch, ztratil hodně ze svého kouzla. Polovina obchodů a

kaváren na hlavních třídách byla nyní uzavřena a ulice, kdysi plné

navoněných vzdušných selat, nyní zely zarážející prázdnotou.

Vyvolávalo to pocit když už ne krize, tak alespoň úsporného režimu.

Nastaly těžké časy. Lidi čekala spousta práce a strádání, než se

situace zlepší a město se může začít znovu bavit.

Ale Hry byly zjevně výjimkou. Jak se blížil termín zahájení,

Adda cítil, že město začalo opět pulzovat. Zdálo se, že na ulicích je

více lidí, kteří se přou a sázejí na výsledky různých, podivně

znějících disciplín. Sáně. Slalom. Pólové potápění… Hry měly být

pro město svátkem, úlevou od každodenní dřiny.

Staříka přepadla zvědavost.

Takže se nakonec rozhodl lékařovo pozvání přijmout.

Obrovský stadion ve tvaru krabice z průhledného dřeva byl

připevněn k hraně horní části města. Ze samého vrcholku visel

balkon s lóží Výboru a aby se k němu Adda dostal, musel cestovat až

do Zahrady, obklopující Palác. V těchto zámožně vyhlížejících

prostorách se stařec cítil podivně nesvůj. Vlnil se kolem miniaturních

vyřezávaných kůrových stromů a oháněl se obandážovanými

končetinami jako zbraní. Než dorazil do Lóže, byl nucen podrobit se

třem prohlídkám. Strážní ani nezakrývali pohrdání. Adda se bavil

tím, že je při prohlížení hrubě urážel.

Konečně jej uvedli do Lóže, čtvercové plošiny z průhledného

dřeva o straně dvaceti výšek člověka. Byla vyplněna úhlednými

řadami kokonů, připevněných k plošině jemnými provazy. Adda si

všiml, že asi polovina zámotků je již obsazena. Dvořané a další

významné osobnosti spočívali v měkké kůži kokonu jako obrovské,

třpytivé larvy hmyzu. Hlasitě spolu rozprávěli a Lóží se rozléhal

hýkavý smích. Ve Vzduchu se vznášel těžký pach parfémů.

Malá, skromně vyhlížející žena v šedohnědé haleně doprovodila

Addu do přední řady Lóže. Muub se již rozvaloval ve svém kokonu,

– 275 –

dlouhé paže měl pohodlně založeny na hrudi a jak shlížel na Stadion,

holá lebka se mu mírně leskla. Otočil se ke starci a pokývl mu na

pozdrav. Adda se s trapným pocitem nechal ženou uložit do volného

kokonu. Nohy měl ztuhlé a pravým ramenem sotva hýbal, takže ho

žena musela do závěsu zvednout, jako by byl nějakou dřevěnou

sochou. Vzápětí se objevila další žena s krabicí sladkostí. Adda ji se

zavrčením odehnal.

Muub se na něj shovívavě usmál. „Jsem rád, Addo, že ses

rozhodl přijít. Věřím, že se ti Hry budou líbit.“

Stařík přikývl a snažil se tvářit vlídně. Koneckonců přijal

Muubovo pozvání. Co ho jen v chování tohoto muže tak dráždilo?

Přes rameno kývl k jiskřivým řadám dvořanů. „Zdá se, že s tebou

všichni souhlasí.“

Lékař přehlédl řady dvořanů s lhostejným pohrdáním. „Hry jsou

podívanou, která prosťáky vždy vzruší,“ prohodil tiše. „Nezáleží na

tom, kolikrát je už viděli. A kromě toho, jak sám dobře víš, není tu

Hork. A dokud se předseda nevrátí, trochu se na některých mých

povrchnějších kolezích projevuje nepřítomnost této autority.“

Naklonil velkou, křehkou hlavu k rameni a na okamžik se

zaposlouchal do brebentění dvořanů. „Z jejich tónu je to patrné. Jsou

jako děti, když rodiče nejsou doma,“ povzdechl si.

Adda se ušklíbl. „No,“ prohlásil, „je prima vědět, že se tvá

povýšenost neomezuje jen na protiprouďáky.“ Aby se vyhnul

pohledu na lékařovu reakci, úmyslně se v kokonu předklonil a

zadíval se pod sebe stěnou z průhledného dřeva.

Nacházel se na horním okraji města. Nepravidelný, otlučený

Plášť pod ním mizel v dáli. Nebe prořezávaly stříbrošedé oblouky

jadřákových kotevních pásů. Daleko pod městem se narudle modral

Pól. Kolem města se po nebi podél zakřivení Hvězdy mihotaly vírové

linie na své cestě k vlastnímu rotačnímu pólu…

Adda si linie chvilku prohlížel. Jsou hustší než obvykle? Pokusil

se vypozorovat proudění Vzduchu, předzvěst další Poruchy. Ale

nenacházel se v otevřeném prostoru – nedokázal vycítit změny v

pachu fotonů, v chuti Vzduchu – nemohl si být jist, zda došlo k

nějaké změně.

– 276 –

Stadion praskal ve švech. Všude se rojili lidé, tlačili se jeden přes

druhého a přitahovali se za lana a zábradlí, která vedla přes celý

ohromný prostor. I přes vrstvu průhledného dřeva slyšel vzrušené

bzučení davu. Zdálo se, že zvuk přichází ve vlnách a jiskří útržky

jednotlivých hlasů – dětský pláč a křik prodavačů, kteří se prodírali

davem.

Ze skořápky Stadionu tryskaly do Vzduchu odpadními výpustmi

proudy průzračného odpadu.

Kus od města se Vzduchem plavně vlnili akrobaté při předehře k

vlastním Hráni. Tito mladí, pružní lidé měli nahá těla pomalována

jasnými pastelovými barvami. Kroužili kolem vírových linií, vrhali

se k sobě a vířili ve složitých obrazcích. Musí jich být stovky,

odhadoval Adda. Jejich zdánlivě chaotický tanec měl zcela zjevně

přesnou choreografii a připomínal gejzíry mladých těl.

Stařík si náhle uvědomil, že jej lékař pozoruje.

V Muubových mělkých očních pohárcích se zračila zvědavost.

Adda nechal poklesnout čelist a hrál užaslého turistu. „No tohle,“

prohlásil. „Taková spousta lidí.“

Muub zaklonil hlavu a hlasitě se rozesmál. „No dobrá, Addo. Asi

jsem si to zasloužil. Ale těžko mě můžeš odsuzovat, že mě zajímá tvá

reakce na tyhle velkolepé Hry. Když jsi žil v protiproudu, asi sotva

sis takovou podívanou dokázal představit.“

Stařík se rozhlédl a pokusil se celou scénu vnímat jako celek – to

obrovské město, zbudované lidskýma rukama, tisíce lidí, které se

dole shromáždily z jediného důvodu, těžko uvěřitelné bohatství

dvořanů v Lóži, jejich krásné šaty, sladkosti, sluhy, akrobaty, kteří se

vlnili Vzduchem v gigantickém tanci. „Ano, je to působivé,“

prohlásil. Pokoušel se nalézt slova, kterými by své pocity popsal.

„Více než působivé. Svým způsobem povznášející. Když lidé spojí

své úsilí, můžeme vyzvat na souboj třeba i samotnou Hvězdu.

Myslím, že je dobré vědět, že ne každý musí vyškrabávat živobytí ze

Vzduchu, živořit jako Lidské bytosti. A přece…“

A přece – proč by mělo existovat bohatství a chudoba? Město

představovalo úžasnou stavbu, ale ve srovnání s Hvězdou to byl

drobeček – a nejspíš nebylo větší než palec Nebešťana. Ale dokonce

i v těchto malinkých stěnách byly nekonečně vzdálené, rigidní

– 277 –

vrstvy: dvořané v Lóži, oddělení stěnou od mas tam dole; Horní

Čtvrt a Dolní Čtvrť; a mezi oběma neviditelné – a přesto velmi

zřetelné – bariéry. Proč by to mělo být takhle? Zdálo se, že lidé tohle

město postavili jen proto, aby našli způsob, jak jeden druhému

vládnout.

Lékař pozorně naslouchal staříkovu neohrabanému vyjadřování.

„Ale to je nevyhnutelné,“ prohlásil s neutrálním výrazem. „Musíš mít

organizaci – hierarchii – abys mohl vést složité, propojené systémy,

které živí společenství, jakým je město a jeho provincie. A pouze v

takové společnosti si člověk může dovolit umění, vědu, vzdělání – a

dokonce i kratochvíle toho nejhrubšího druhu, jakým jsou tyhle Hry.

A s hierarchií přichází moc.“

Opět se na Addu blahosklonně usmál. „Lidé nejsou příliš

ušlechtilí, protiprouďáků. Rozhlédni se kolem sebe. Jejich temné

stránky vyplují na povrch, kdykoli se jeden na druhého může

vytáhnout.“

Adda si vzpomněl na doby svého mládí v protiproudu, kdy svět

nebyl tak zrádný jako dnes. Připomněl si pocit sounáležitosti při

loveckých výpravách pěti či šesti hrozivých mužů a žen, kteří se s

napjatými smysly nořili do ticha Vzduchu.

Uvědomil si, že Muub je pozorovatel, který věří, že je nad věcí,

ale ve skutečnosti se pouze odcizil. V tomhle světě a v téhle

společnosti musel být člověk sebou samým. Město připomínalo

veliký stroj, zkonstruovaný k tomu, aby zabránil svým občanům

odcizovat se. Není divu, že mladí lidé vylézali nákladovými vstupy,

žili na Plášti a díky svému důvtipu a dovednostem se proháněli

Vzduchem. Hledali skutečný život.

Světlo se změnilo. Zdálo se, že hutná žluť Vzduchu u Pólu

prořídla. Stařec zmateně otočil hlavu k protiproudu.

Lóže zahučela očekáváním a v odpověď se rozeřval celý Stadion.

Muub se dotkl Addovy paže a ukázal vzhůru. „Koukej. Surfaři. Vidíš

je?“

Jezdci na prknech tvořili šestiúhelníkový útvar zářivých teček,

roztroušených po obloze. Zdálo se, že při pohledu na ně je vzrušen i

lhostejný Muub a diví se, jak je možné jet na toku tak vysoko a

daleko od města.

– 278 –

Ale Addu stále trápila změna barvy světla. Pátral pohledem po

horizontu a proklínal zkreslení, způsobené průhlednou stěnou.

Pak to spatřil.

Ve vzdáleném protiproudu, daleko na severu, zmizely vírové

linie.

Jmenovala se Karen Macrae. Narodila se před tisíci lety na místě

zvaném Mars.

Měřeno ve standardních pozemských letech, vysvětlila.

Pozemské roky jsou, samozřejmě, proti marsovským asi poloviční.

Ale jsou stejné jako ty vaše… Víte, navrhli jsme fyziologický rytmus

vašich těl tak, aby se rovnal rychlosti standardní látkové výměny

člověka a přiměli jsme vás počítat rytmy neutronové hvězdy, takže

užíváme stejné výrazy pro dny, týdny, roky… Chtěli jsme, abyste žili

stejnou rychlostí jako my, abyste byli schopni s námi komunikovat.

Karen Macrae zaváhala. Chci říct s nimi. Se standardními lidmi.

Dura s Horkem se na sebe podívali. Hork sykl: „Čemu z toho

rozumíš?“

Zírala na Karen Macrae. Vznášející se zjevení se nyní přesunulo

ze středu kabiny a zdálo se, že ztratilo cosi ze své dokonalosti.

Vlastně nepředstavovalo jednolitý obraz, ale jakousi mozaiku,

složenou z malých, poskládaných krychliček barevného světla. „Ty

jsi Nebešťan?“ zeptala se Dura.

Karen Macrae zašuměla. Co? Aha, ty myslíš standardní člověk.

Ne, to nejsem. I když jsem jím byla…

Karen Macrae a pět set dalších přišli na Hvězdu odjinud. Asi z

Marsu, pomyslela si Dura. Utábořili se vně Hvězdy. Když dorazili,

ve Hvězdě žádní lidé neexistovali, žily v ní pouze přirozené formy

života – prasata, rejnoci, spinoví pavouci se svými pavučinami a

kůrové stromy.

Karen Macrae přišla Hvězdu zalidnit.

Struktura neutronové hvězdy je úžasně hustá, šeptala Karen

Macrae. Uvědomujete si to? Tím chci říct, že Jádro připomíná jediný

ohromný nukleus – hypernukleus, obohacený čtyřiadvaceti procenty

hyperonické hmoty. A je fraktální. Víte, co to znamená? Že má na

všech svých stupních stejnou strukturu, až do…

– 279 –

„Prosím,“ pozvedl Hork ruce. „Tohle je záplava slov – nic nám

to neříká.“

Krychličky Kareniny tváře se pohnuly jako drobný hmyz. Jsem

Kolonista první generace, řekla. Ustavili jsme v hypernukleu – v

Jádře – virtuální prostředí. Já jsem byla do tohoto prostředí, do

Jádra, nahrána pomocí svého corpus callosum.1 Karen Macrae

přetáhla přes masité, obscénní koule, usazené v očních pohárcích,

kožnaté roušky. Chápete, o čem mluvím?

„Ty jsi duplikát,“ prohlásil Hork pomalu. „Kopie Nebešťana,

která žije v Jádře.“

„Kde je Nebešťan Karen Macrae?“ zeptala se Dura. „Je mrtvá?“

Je pryč. Když jsme se zde usadili, loď odletěla. Nevím, kde je

Karen nyní…

Dura se v hlase ženské postavy pokusila rozpoznat emoce –

zlobila se na svého původce, který ji stvořil a uvrhl do Jádra Hvězdy?

Záviděla mu? – ale hlas byl příliš hrubý, než aby se to dalo

rozpoznat. Duře připomínal reproduktorový systém v autě Toby

Mixxaxe.

Ta věc jim řekla, že kolonie lidských duplikátů přemístěných do

Jádra vlastní zařízení, propojené s fyzikálním prostředím Hvězdy.

Měli systém, který byl schopen vytvářet takzvanou exotickou hmotu.

Vytvořili v Obalu červí díry, které spojují Póly, a postavili šňůru

nádherných měst.

Když byli hotovi, Obal byl čistý, prázdný a připomínal zahradu,

připravenou k osetí.

Dura si povzdechla. „Takže jste nás sestrojili.“

„Ano,“ souhlasil Hork. „Přesně jak vypovídají zlomky vaší

historie. Jsme výrobky. Jako hračky.“ V hlase mu zazníval vztek.

Svět býval klidný. Nebylo nutné bojovat o život. Žádné ničivé

Poruchy nedevastovaly Hvězdu, a když, tak jich bylo málo.

Překopírované Kolonisty, kteří stále sídlili v Jádře, považovaly

Lidské bytosti za nesmrtelné, vševědoucí rodiče.

Člověk se mohl v okamžení převlnit pomocí červí díry z

protiproudu k Pólu.

1 Mozkový segment, kudy procházejí nervová vlákna, která vzájemně

propojují obě hemisféry. – pozn. překladatele

– 280 –

Hork se posunul k ženské postavě a pohlédl jí do očí. „Čekali

jste, že sem přijdeme, že po vás budeme pátrat.“

Doufali jsme, že přijdete. My jsme k vám přijít nemohli.

„Proč?“ zavrčel. Duru by zajímalo, kde se v něm náhle bere ten

bezdůvodný vztek na tuhle starověkou, fascinující slupku ženy.

„Proč nás teď potřebujete?“

Karen Macrae otočila hlavu. Krychličky světla se vznesly a

nehlučně do sebe narážely – ne, uvědomila si Dura, ony se prolínají,

jako by byly z obarveného Vzduchu.

Poruchy, pronesla bytost pomalu. Ničí Jádro… ničí nás.

Dura se zamračila. „Proč je nezastavíte?“

Už nemáme fyzikální přechodové rozhraní. Odstranili jsme je.

Karenin hlas se stával nezřetelnějším a krychličky, které tvořily její

tělo, se začaly zvětšovat. Lidská postava postupně ztrácela jednotlivé

detaily.

Hork se s rozpaženýma rukama odrazil od stěny kabiny. „Proč?

Proč jste ho odstranili? Sestrojili jste nás, vzali jste nám nástroje a

pak jste nás opustili. Vedli jste proti nám válku, ukradli jste nám naše

bohatství, naše dědictví. Proč? Proč?“

Karen se k němu otočila a z úst lemovaných hrubé načrtnutými

rty vyrazil proud rudých krychliček. Začala se rozpínat a rozmazávat,

krychličky, jež tvořily její postavu, se počaly nadouvat.

Hork se na ženskou postavu vrhl. Pronikl do ní, jako by byla jen

Vzduch. Dlaněmi udeřil do rozpadajících se krychlí světla. „Proč

jste nás stvořili? Proč se vám teď hodíme? Proč jste nás opustili?“

Krychle explodovaly. Dura se otřásla při pohledu na příšernou,

rozplizlou tvář Karen Macrae s očními pohárky zaplavenými

jakýmisi bledými útvary. Postava se nehlučně otřásla. Kabinu

vyplnila záplava rudého světla, která vzápětí stěnami unikla z lodi do

okolního moře. Lidská postava, simulace Karen Macrae, zmizela.

Hork se otáčel a vztekle bušil do prázdného Vzduchu.

Ale v kabině se nyní objevily nové, modrozelené stíny, které

vrhalo cosi za Důrou z vnějšku lodi. Otočila se.

Okamžitě rozpoznala tetraedr. Čtyřstěnný rám zářivých modrých

linek, jakoby častí vírových linií. Na stěnách se třpytivě vlnily zlaté

– 281 –

plochy. Konstrukce měla hrany o délce asi deseti výšek člověka.

Stěny byly natolik široké, že by jimi »Prase« pohodlně prošlo.

Byla to brána. Čtyřstěnná brána…

Dura si opět připadala jako dítě. Uvědomila si, že se pomalu

začíná usmívat a po tváři se jí šíří úžas. Takhle vypadá rozhraní červí

díry – nejvzácnější ze všech pokladů ztracených v Jádru.

Mohla by to být brána, která vede z Hvězdy ven.

Popadla Horka za rukáv a úžas v ní přemohl strach. „Nechápeš,

co to znamená? Budeme moci cestovat po Hvězdě během jediného

okamžiku, jako tomu bylo před Bitvou…“

Hrubě ji odstrčil. „Jasně. Chápu, co to znamená. Karen Macrae

nedokáže zastavit Poruchy. A tak – poprvé od těch dob, co nás před

léty odhodili do Obalu a ponechali napospas osudu – ona a její

přátelé, kteří zamořili Jádro, nás potřebují. My – ty a já – budeme

muset projít touhle věcí, ať už nás zanese kamkoli, a sami Poruchy

zastavit.“

– 282 –

22

Cris Mixxax vylezl na prkno. Dobře známé dřevo ho hřálo do

chodidel. Pevně se opřel o vyleštěný povrch a ucítil, jak jadřákové

žebroví zapuštěné do prkna chladí jako studené, tvrdé kosti. Zkusmo

zapéroval v kolenou. Když prkno prořízlo vírové linie, kolem

kotníků a prstů na nohou mu zasyčel elektronový plyn. Magnetopole

se zdálo pružné a stabilní.

Cris se divoce zašklebil. Vypadalo to dobře. Všechno vypadalo

dobře. Konečně nadešel jeho velký den.

Nebe kolem připomínalo obrovskou diorámu. Jižní pól, jehož

rudé srdce se jako přízrak nořilo do Kvantového moře, se nacházel

téměř přímo pod ním. Cítil, jak mu tělem prostupuje mohutné polární

zakřivení Magnetopole. Zdálo se mu, že Kůra nad ním je tak blízko,

že se jí může dotknout. Kůrové stromy se vlnily jako zářivé vlasy a

Cris dokázal rozeznat každou jednotlivou podrobnost. Na odiv se

vystavovaly barevné obdélníky obdělané půdy, které lidé vydobyli z

nejisté přírody Hvězdy.

Město se vznášelo ve Vzduchu u Pólu. Nacházelo se tak daleko

pod ním, že ho dokázal zakrýt dlaní ruky a představit si, že je na nebi

sám – jen se svými kamarády závodníky. Vypadalo jako nějaká

vyumělkovaná dřevěná hračka, obklopená klecí zářivých kotevních

pásů a probodaná stovkami otvorů, ze kterých prosakovalo chorobně

zelené světlo dřevěných svítidel. Ze spodní strany se kolem Trnu

řinul nepřetržitý vodopád splašků. Cris v dálce viděl zářivou

vybouleninu Stadionu, která se tiskla k hornímu okraji města jako

křehký výrůstek, a nad ní se rýsoval barevný balkon lóže Výboru.

Věděl, že tam někde jsou i rodiče. Přál si, aby se modlili za jeho

úspěch. Ale oni nejspíš doufali, že neuspěje a pustí z hlavy

– 283 –

vytoužený sen, tohle surfování pro zábavu, a znovu začne žít jejich

tichým, spoutaným životem.

Potřásl hlavou a shlédl na město, jako by byl nějakým bohem,

který se vznáší nad Parzem. Tady venku se frustrace života ve městě

zdála vzdálená a nepodstatná. Ve své povznesené náladě cítil s

městem soucit. Rodiče ho milovali a ze svého úhlu pohledu pro něj

chtěli jen to nejlepší. Obrovským, zářivým nebem k němu dorazily

vzdálené výkřiky závodních komisařů. Už je čas. Rychle se rozhlédl.

Po nebi se táhla nepravidelná linie stovky surfařů. Nyní utvořili řadu

podle pokynů skupinky komisařů ve výrazných červených úborech.

Cris se párkrát zhoupl na svém prkně a ucítil, jak ho Magnetopole

poslalo přesně na jeho místo v linii. Upřeně zíral před sebe. Shlížel

ve směru vírových linií přímo k pólu rotace. Nejbližší linie se

nacházela jen několik výšek člověka od něj a celá řada linií klouzala

kolem jako stěna jakéhosi nehmotného koridoru a zvala jej do

nekonečna.

Cílem závodu bylo surfovat podél vírových linií, daleko přes

střechu světa – přes Pól – k prostoru cíle. Tam bude cílovou oblast

sledovat další skupina komisařů, připomínajících lidské spinové

pavouky. Závod nevyhrával ten, kdo byl v cíli nejrychleji, ale ten,

kdo předvedl nejtechničtější dovednosti, kdo trasu projel nejstylověji.

Pohlédl na řadu závodníků. Rejnočka, jediná z jeho přátel, která

se tento rok také kvalifikovala na Hry, byla tři místa pod ním.

Pružným tělem se nakláněla nad prknem, vlasy měla stažené dozadu

a zuby se jí třpytily v širokém, dychtivém úsměvu. Zachytila jeho

pohled, zvedla pěst a úsměv se jí ještě rozšířil.

Všichni surfaři již zaujali určená místa. Cris viděl, jak si

naposled upravují postoj na prknech, soustřeďují se a rozpínají paže.

Komisaři se nepřestávali vlnit kolem linie jako ustaraná zvířátka,

kontrolovali postavení a upravovali polohy prken některých

závodníků. Pak se stáhli a podél linie se začalo šířit ticho. Cris cítil,

jak má zjitřené všechny smysly. Vnímal prkno pod chodidly, bzučení

Magnetopole a svěžest Vzduchu, který mu tak daleko od lůna města

vnikal do úst a pronikal kapilárami. Tohle jsou skutečné, vitální věci,

blesklo mu hlavou. Ještě nikdy nevnímal život tak intenzivně.

– 284 –

A asi už nikdy nebude, napověděla mu vzdálená, nezvaná část

jeho mysli.

No, jestli to tak má být – jestli má po téhle úžasné chvíli

sklouznout zpět do nekonečné monotónnosti všedního života – ať se

tak stane a ať tohle je jeho nejskvělejší zážitek.

Komisaři se na sebe podél linie podívali. Jako jeden muž zvedli

pravou ruku – prudce jí švihli a vykřikli „Start!“

Cris se divoce opřel do prkna. Cítil, jak se mu prknem i údy

vzdouvá Magnetopole a trhá proudy nabitých částic. S řevem se vrhl

na trať a prořízl Vzduch. Zdálo se, jako by kolem něj vybuchl tunel

vírových linií. Na těle mu jiskřil modrobílý elektronový plyn. Jen

částečně si uvědomil výkřiky ostatních závodníků, ale úmyslně

přestal soupeře vnímat a soustředil se na prkno, Magnetopole, svou

rovnováhu a polohu ve Vzduchu.

Roztříštěná řada závodních komisařů uháněla pod ním.

Otevřel ústa a opět nesrozumitelně zaječel. Periferním viděním

zahlédl, že jen Rejnočka a pár ostatních vyrazilo stejně rychle jako

on. Byl ve vedení před celou smečkou ostatních surfařů! Věděl, že

má dobrý styl a udržuje správnou rovnováhu. Magnetopole mu

probíhalo tělem jako vlny horka. Zvedl ruku před obličej a pozoroval

spršky elektronového plynu, které mu odletovaly od špiček prstů;

zahalen modrým světlem musel připomínat jakousi snovou postavu,

uhánějící nebem…

Prkno se vzepjalo.

Zalapal po dechu a málem hrůzou spadl. Měl pocit, jako by v

Magnetopoli narazil do něčeho pevného. Pokrčil nohy a pokusil se

náraz vyrovnat. Nebezpečně na prkně balancoval, ale stále ho to

hnalo vzhůru. Vírové linie klouzaly nebem proti němu a jak byl

násilně tažen tokem Magnetopole, škubaly mu hrudí i břichem.

Uslyšel výkřiky ostatních surfařů.

Vlna přešla. Roztřeseně se s rozbolavělými kotníky a koleny

narovnal. Zariskoval pohled doprava a doleva. Rada surfařů se

roztříštila. Ať už tu vlnu způsobilo cokoli, narazila do ostatních

stejně tvrdě jako do něj.

– 285 –

Rejnočka zmizela. Cris spatřil jiskřivý záblesk, který mohl být

jejím prknem, jak se otáčí Vzduchem kolem příčné osy, ale po dívce

nebylo ani památky.

Pocítil bodnutí účasti – strašného, neznámého pocitu zmaru – ale

tento cit byl záhy odplaven vlnou triumfu. Díky štěstí nebo svému

umění nebo obojímu nehodu přestál. Stále ovládal prkno, stále

závodil a stále měl v úmyslu vyhrát.

Ale pořád něco nebylo v pořádku. Snášel se hexagonálními šiky

linií. Upravil směr letu a vyrazil prudce podél Magnetopole – ale

ničivý tok ho opět srazil. Pocítil zmatek a dezorientaci, jako by ho

zrazovaly vlastní smysly.

Ne, uvědomil si pomalu, mé instinkty a dovednosti jsou v

pořádku. Stále se držím svého směru. To vírové linie se zvedají ke

Kůře.

Sice byl chlapcem z města, ale okamžitě poznal, co to znamená.

Obal se zbavuje nadbytečného rotačního momentu. Porucha.

Náhle, poprvé v životě, se na obloze cítil sám, ztracený a

zranitelný. Neubránil se výkřiku a zatoužil být zpět ve vzdáleném

dřevěném lůně Parzu.

Přinutil se soustředit. Zatím mu odnikud nebezpečí nehrozilo. S

trochou štěstí a díky surfařským dovednostem to pořád může

zvládnout. Hnal se po nebi a držel se směru, v němž se hromadily

vírové linie. Ale trochu zpomalil a rychle se rozhlédl. Teď byl

skutečně sám. Ze stovky startujících se jich asi třicet udrželo na

prknech a uháněli Vzduchem rovnoběžně s ním. Po ostatních, včetně

traťových komisařů, nebylo ani vidu. Pevné a neporušené město se

zatím stále vznášelo ve Vzduchu jako zaprášená lucerna.

Vírové linie se začaly shlukovat rychleji. Zdálo se, že se

proplétají. Při pozornějším pohledu Cris spatřil, jak se po liniích z

protiproudu i ve směru toku šíří nestability. Obrovské složité vlny

procházely jedna druhou a zdálo se, že se vzájemně posilují.

Ohlédl se přes rameno do dalekého protiproudu.

Prázdný Vzduch tam žlutě žhnul. Nespatřil vůbec žádné vírové

linie.

Náhle okolní Vzduch zaplavila děsivě rudá zář, takže prkno

vrhlo Crisovi na nohy a paže stín. Naklonil se a pohlédl pod sebe.

– 286 –

Přímo pod městem explodovalo Kvantové moře. K Parzu stoupal

jako obrovitá pěst nepřetržitý proud neutrin.

Crise zaplavilo zklamání. Ne, pomyslel si. Dnes ne. Dnes je můj

den…

Magnetopole se znovu zavlnilo a zespoda prudce narazilo do

prkna.

Vyhrával jsem! Já jsem vyhrával!

Otlučený dřevěný válec se se svým drahocenným nákladem lidí a

zvířat prodíral k neposkvrněnému ústí artefaktu Nebešťanů jako

kousek jídla, jenž směřuje do otevřených úst.

Dura se věnovala prasatům. Krmila a chlácholila zvířata, která

pšouky stále poháněla turbínu. Aby Hork navedl »Prase« na ústí

červí díry, provedl s ním nad jednou plochou rozhraní dlouhou,

pozvolnou zatáčku. Širokými okny pozorovala, jak červí díra

nakrátko mizí v mihotavých záblescích Podobalu a pak, když se k ní

znovu blížili, se opět vynořuje. Přechodové rozhraní před nimi

vyvstávalo jako rozpažená ruka, orámovaná průhledným panelem v

základně lodi, a v něm se v neskutečné dálce blýskalo světlo a modř

vírových linií.

Hork divoce cloumal řídicími pákami. Přes veškerou vnější

lehkomyslnost, kterou předváděl v dřívějších etapách plavby, se

zdálo, že je od setkání s Karen Macrae poněkud rozrušený. Nebo v

něm ten vztek dřímal celou dobu, pomyslela si Dura. Možná

odjakživa nelibě nesl postavení bezmocných lidí, zanechaných na

pospas této Hvězdě. Ale nyní měl poprvé možnost svůj vztek na něco

zaměřit, na Karen Macrae a její nedotknutelné společníky Kolonisty

v Jádru Hvězdy.

Dura se podivovala vlastní vyrovnanosti. Bála se, to ano, a když

zírala do blížící se tlamy červí díry, hrozilo, že ji přemůže vnitřní

kapalnost. Ale zároveň si uvědomovala, že se proti neznámu nestaví

jako Hork. Ústně předávané pověsti Lidských bytostí byly poklidné,

podrobné a analytické. Vesmír vně Hvězdy, vesmír minulosti byl

abstraktní a vzdálený, ale Duře připadal stejně reálný jako svět

Vzduchu, prasat a stromů. Ačkoli Xeelee nikdy nespatřila, vyrůstala

– 287 –

s nimi a s jejich výtvory, s artefakty Nebešťanů, a tak jí nepřipadaly

o nic exotičtější než divocí vzdušní kanci u Kůry.

Možná, že nakonec byly pověsti Lidských bytostí – a péče

Lidských bytostí o ně, téměř posedlost uchovávat zjevně zbytečné

znalosti minulých dob – vlastně mechanismem přežití.

Dura viděla, že rozhraní se nyní nachází velmi blízko; dokonalé

vrcholy horní plochy se táhly od zakřiveného okna lodi a zbytek

rámu byl zkrácen perspektivou.

Pak hladké linie artefaktu začaly klouzat přes okna lodi; stejně

pomalu jako čepel nože po kůži. Spodní strana plavidla byla

rovnoměrně tažena ke středu plochy. Náhle jimi cosi zřetelně smýklo

k jedné jako nůž ostré hraně.

Něco nebylo v pořádku.

Hork divoce tahal za páky a bušil pěstí do křehkého ovládacího

panelu. „Sakra. Loď nereaguje. Magnetopole je tu narušené – možná

díky přítomnosti přechodového rozhraní – a…“

„Koukej!“ ukázala Dura.

Hork pohlédl na hranu. Jak se přibližovali, její mihotavé modré

světlo mu na tvář vrhalo temné stíny. „Narazí do nás,“ vykřikl.

„Možná se nám nic nestane. Třeba Nebešťané navrhli červí díru

tak, aby byla co možná nejbezpečnější; třeba se loď odrazí a…“

„A třeba ne. Určitě Nebešťany nenapadlo, že bude někdo tak

hloupý, aby projížděl jejich branou v dřevené lodi. Myslím, že nás ta

zatracená věc přesekne vedví.“

Hrana rozhraní, která kroužila za okny, se díky přiblížení

rozšířila z pouhé linky v zářivou tyč silnou jako lidská paže.

Dura zkřížila ruce. Prasata za ní tvořila příjemnou, teplou

spojnici se známým světem. „Sakra, tak to aspoň zkus. Možná loď

zabere v magnetickém poli přechodového rozhraní.“

Nyní se vně lodi nápadně zablesklo a kabinu zaplavil příval

modrobílého světla. Dura zděšeně vykřikla. Prasata se opět vyděsila

a hlasitě se rozkvičela. Loď se zakymácela. Hork se v sedačce

převalil a Dura se chytila prasečích postrojů.

„Narazili jsme!“ vykřikla.

Hork tahal za páky. „Ne. Tohle způsobilo naše pole, nejspíš

zavadilo o hranu… Duro, loď už zase reaguje. Myslím, že máš

– 288 –

pravdu. Myslím, že na nás začíná působit magnetické pole artefaktu.

Sakra, krm ta zvířata!“

Záblesky nepolevovaly a loď se v pravidelném rytmu prudce

otřásala. Dura se tiskla k postrojům a ze všech sil se snažila krmit

prasata.

Pomalu, bolestně pomalu, začalo kroužení hrany zpomalovat a

modrá záře, která vyplňovala kabinu, bledla. Dura vyhlédla oknem;

hrana se vzdalovala a magnetických záblesků začalo ubývat, až se

zcela vytratily.

Trojúhelníková plocha pomalu stoupala kolem plavidla jako

ohrada bledého světla. Dura si uvědomila, že loď konečně prochází

přechodovým rozhraním; právě vstupovali do červí díry.

„Ano,“ zamumlala. „Ale zdaleka nejsme v bezpečí.“

Hork pozvedl ruce nad ovládacím panelem. Pak s rozmyslem

posunul všechny tři páky do polohy »vpřed«. Loď vyrazila do ústí

rozhraní. Dura uslyšela hučení proudu v jadřákových obručích kolem

trupu. „Jdeme do toho,“ vyhlásil Hork.

Čekala, že spatří modré světelné obrysy přechodového rozhraní

zevnitř. Ale zde nebylo ani památky po plochách červí díry. Místo

nich byla za okny lodi pouze temnota, větší než šerý přísvit

Podobalu. Dura si připadala, jako by vstoupila do ústí chodby, do

jedné ze špinavých uliček Parzu, a ne do čtyřstěnu světla. Vlastně se

jí zdálo, že dokáže rozeznat obrysy koridoru, který se táhl červí dírou

do nekonečna, že zírá do černočerného jícnu. Hluboko v koridoru se

míhaly jasné, tiché blesky, jejichž světlo v krátkých intervalech

ozařovalo stěny. Pomalu se jí s každým dalším zábleskem začala v

mysli formovat představa; koridor vypadal jako válec s hladkými

stěnami přibližně o průměru pěti výšek člověka a…

A jak je vlastně hluboký?

Stěny je zcela obklopovaly; ebenově černý jícen uzavřel křehké

plavidlo, jako by je spolkl. Cítila, jak jí kapilárami v hlavě proudí

Vzduch. Stěny ozařované blesky uháněly kolem lodi jako útržky snů.

Zdálo se, že se v nekonečné dálce sbíhají do jediného bodu. Ale to

nebylo možné – že? – protože přechodové rozhraní, čtyřstěnný rám

světla, mělo v průřezu asi jen deset nebo dvanáct výšek člověka.

– 289 –

Ale koridor byl, samozřejmě, nesmírně dlouhý – neskutečně

dlouhý – protože hlavním smyslem červích děr bylo spojovat velmi

vzdálená místa. A ona nyní do jedné takové červí díry vstoupila.

Brzy loď propluje tímhle zařízením a vyletí…

Někde jinde.

V mysli jí na okamžik vystoupil na povrch primitivní, iracionální

záchvěv strachu. Měla pocit, jako by jí do očí, uší i mysli narazilo

mystérium tohoto místa. Zavřela oční pohárky a prsty sevřela hebký

prasečí postroj. Copak se teď rozklepe pověrčivou hrůzou?

Červí díra byla vyrobena, opakovala si. Vyrobili ji lidé – nejspíš

Nebešťané, ale přesto lidé. Neměla bych se plazit před nějakým

zařízením.

Přinutila se otevřít oči.

Loď se otřásla.

Dura vykřikla: „Příliš rychle! Sakra, jedeš příliš rychle. Jestli

nezpomalíš, převrátíme se… Zbláznil ses?“

Hork sice tučnýma rukama svíral řídicí páky, ale když se k Duře

otočil, měl na široké tváři udivený výraz. „To ne já,“ odpověděl

pomalu. „Chci říct, že za to nemůže naše loď… už nás nežene její

pohon. Duro, nás do té červí díry samo cosi táhne.“ Zůstal zírat na

malý řídicí pult, jako by na něm chtěl najít odpověď. „A já s tím nic

nenadělám.“

Cris jel po rozbouřeném Magnetopoli téměř automaticky.

Fascinovaně zíral na proud neutrin a málem zapomněl na nebezpečí,

které mu hrozilo. Gejzír, který vyrážel z rozbouřených vln

Kvantového moře, vypadal jako temná, nepředstavitelně impozantní

věž. Jak stoupal do Vzduchu Obalu, viskózní rudá hmota Moře tuhla,

tříštila se a úlomky ve spirálách stoupaly kolem zhuštěných linií toku

Magnetopole.

Tato hmota pocházela z nitra Hvězdy – z hlubin větších, než kam

klesaly zvony; takových hloubek nedosáhla nejspíš ani Horkova

dřevěná loď. Došlo k vypuzení hmoty z jediného nesmírného jádra,

které představovalo duši Hvězdy, z nezřetelného rozhraní mezi

Mořem a Jádrem. Proud se skládal z hyperonů a každý hyperon

obsahoval obrovitý řetězec kvarků, daleko mohutnější, než byl

– 290 –

jakýkoli obyčejný nukleon. Kvarkové výměny vázaly hyperony do

složité, fraktální masy. Ale když hmota vystříkla hrdlem Pólu, její

struktura se zhroutila, neboť nedokázala snést nižší hustotu Obalu.

Kupy kvarků praskaly, uvolňovaly záplavu energie a přetvářely se v

déšť nukleonů. Volné nukleony – protony a neutrony – rychle tuhly

do kusů chladnoucí prahmoty.

Tohle smrtící krupobití se nyní hnalo Obalem a záhy mělo

dorazit k městu. A Cris ucítil, jak se tato obrovská vlna energie,

uvolněná rozpadem hyperonů, vlní vzhůru. Cestou do prázdnoty za

Kůrou mu tělem procházel déšť horkých a jako jehla ostrých neutrin.

Chlapci se zdálo, že se mu přímo před očima deformují a

zplošťují spirály nabitých kusů zmrazené hmoty Jádra, jako by se

vlivem této katastrofy začínalo měnit samotné Magnetopole.

Náhle Cris pochopil.

Magnetopole se měnilo. Vpád takového ohromného množství

nabitého materiálu z Jádra narušil pole. Tento výtrysk Moře, který

procházel srdcem Magnetopole jako nepředstavitelně silný elektrický

proud, dočasně soupeřil se zdroji gigantických magnetických sil v

Jádře samotné Hvězdy. Nečekané vlnění pole, které cítil, nebylo nic

jiného než vzdálené dozvuky této obrovské katastrofy.

…Ale nyní se další z těchto magnetických ozvěn hnala kolem

něj. Tentokrát mu nohy sklouzly z prkna a Cris s výkřikem přeletěl

dopředu. Prkno jej udeřilo do hrudi a odmrštilo ke Kůře. Bezmocně

na něm zůstal viset, a jak se řítil Vzduchem rychleji než kdykoli

předtím při surfování, nohama šátral po jeho hladkém povrchu.

Věděl, že pokud prkno ztratí, je s ním konec. Mysl mu pádila jako

šílená. Asi ho to vymrští ven, za Kůru! A co pak? Zbortí se mu v té

prázdnotě tělo do chladnoucích úlomků stejně, jako zmrzla hmota

Jádra v Obalu?

Bude při vědomí, když k tomu dojde?

Ale vlnivý pohyb vzhůru skončil stejně náhle jako začal.

Cris lapal po dechu a snažil se prkno stabilizovat. Pak se na něj

vydrápal. Hrudník ho bolel, jak mu na něj při letu prkno tlačilo.

Město se nacházelo daleko pod ním, ale přesto dostatečně blízko, aby

rozeznal detaily – Trn, rozšklebené nákladové otvory i skořápku

– 291 –

Zahrady v horní části Parzu. Zalila ho vlna úlevy a trochu i studu;

koneckonců vždyť ho to neodhodilo zase tak strašně vysoko.

Opatrně a pozorně pokrčil nohy, klekl si a srovnal kolena. Pak se

chodidly opřel o prkno a vstal. Magnetopole pod ním se chvělo jako

živé. Zapéroval rozbolavělými kotníky a zkusmo se proti němu

zhoupl, ale pro tuto chvíli bylo pole docela stabilní. To se dalo čekat.

Mohl na něm surfovat… a taky bude muset, jestli se chce dostat k

městu.

Rychle přelétl pohledem po nebi. Byl sám. Nespatřil ani stopu po

žádném ze stovky surfařů. Opět ho zalila vlna triumfu spojená se

studem. Zvládl to jen proto, že byl nejlepší? Anebo měl největší

štěstí?

Než tenhle den skončí, ještě pořád se můžeš přidat k ostatním v

anonymitě smrti, připomněl si.

Vírové linie týraly šířící se nestability – nepředstavitelné,

těžkopádné útvary, které během své deformace shromažďovaly

energii. Konec vírových linií – hranice prostoru, ve kterém se už

žádné linie nevyskytovaly – k němu uháněl jako stěna prázdnoty.

Věděl, že v té oblasti je turbulence Vzduchu, bičovaného bouří

neutrin z Jádra, tak vysoká, že Vzduch ztrácí své supratekuté

vlastnosti. Tam nebude moci surfovat, zmizí tření. Sakra, nebude

moci dýchat. Ucpou se mu kapiláry, srdce nevydrží houstnoucí

Vzduch…

Potřásl hlavou a pokusil se soustředit. Pohlédl k městu. Musí k

němu dorazit, než ho zasáhne turbulence. (Proč bys měl být ve městě

v bezpečí? popíchla ho skeptičtější část jeho mysli.) Okřikl se a

znovu potřásl hlavou. Město skýtalo jediné útočiště, ať už bezpečné

nebo ne. Proto tam pojede. Ale kolem Parzu se již hnaly zmrzlé

hroudy hmoty z Moře. Kdyby ho některá škrábla…

Takové myšlenky nikam nevedly. Rozkročil se na prkně,

zapéroval v kolenou a vyrazil.

Uháněl jako nikdy předtím – takhle asi ještě nikdo nikdy

nesurfoval. Dupal na prkno zas a zas a bušil pavučinou jadřáku do

rozechvělého Magnetopole. Divoce uhýbal zvlněným vírovým

liniím. Záhy se hnal tak rychle, že mu vlasy a tvář bičovaly zbytkové

– 292 –

složky normálně kapalného Vzduchu. A pořád zrychloval, dupal na

prkno, až ho bolela chodidla.

Z dálky se po nebi cosi blížilo, jakýsi nový faktor zasáhl do

tohoto chaosu. Zariskoval krátké ohlédnutí. Spatřil, že nebe bičují

modrobílé svazky paprsků, které pronikají Kůrou, křižují vírové

linie, noří se do Jádra a míchají jím jako obří lžíce.

Vlétl do deště zmrzlých úlomků z explodujícího Moře. Kusy

ztuhlého moře, o průměru dvou až tří výšek člověka, se ve Vzduchu

převracely, nitra jim rudě žhnula a ostré okraje jiskřily. Úlomky měly

svá vlastní rotující magnetická pole, a když Crise míjely, pole jím

cloumala jako přízračné prsty. Zakřivenou dráhou klesal kolem Pólu

k městu. Zběsile kličkoval mezi potrhanými vírovými liniemi a

mořskými úlomky.

Tomu říkám surfing! pomyslel si. Nádhera! Pln euforie výskal

radostí.

Město už se tyčilo přímo před ním. Jak se hrubý, ošklivý Plášť

rychle blížil, měl Cris pocit, že Parz bobtná, jako by ho někdo zevnitř

narukoval Vzduchem.

Už byl skoro doma.

Při krvi Nebešťanů, pomyslel si. Já bych to fakticky mohl přežít.

Panečku, to by byl příběh. Stal bych se hrdinou…

Ale Magnetopole se vzápětí znovu zvlnilo a tentokrát chlapce

štěstí opustilo.

Padl na záda a natloukl si páteř. Vyrazil si dech, sletěl z prkna a

rukama marně zašmátral po jeho okraji.

Prkno se ve Vzduchu divoce převracelo a neuvěřitelně rychle se

řítilo k městu. Cris bezmocně sledoval, jak se vzdaluje. Pokusil se

rozvlnit, švihat nohama Vzduchem, ale nezbyla mu už žádná síla.

Kromě toho se pohyboval příliš rychle, než aby dokázal zvládnout

vliv Magnetopole.

Kupodivu necítil strach, pouze jakési zklamání. Byl tak blízko a

přece to nedokázal…

Plášť Parzu se před ním zvedal jako stěna zakrývající oblohu.

– 293 –

23

Kolem celého města proudily od Pólu veliké a hrozivé úlomky

chladnoucí hmoty Kvantového moře.

Na Stadionu propukla panika.

Adda se v kokonu naklonil a pohlédl do hlediště. Prostor

Stadionu vyplňovala masa bojujících těl. Právě v tomto okamžiku se

zhroutila síť jemných vodicích lan, která křižovala Stadion, a to

způsobilo ještě větší zmatek mezi tisícovkou lidí, kteří se pokoušeli

uniknout nouzovými východy. Dav ječel a připomínal zvířata, lapená

do pasti. Tu a tam spatřil Adda v davu rudé uniformy obslužného

personálu. Pořadatelé bojovali o holý život jako všichni ostatní.

Všichni se očividně snažili dostat ven. Ale co potom? Kde se dá

najít bezpečná skrýš? Uvnitř útulného Pláště Města? Jenže ten Plášť

je pouhá dřevěná skořápka na jadřákovém žebroví. Praskne jako

prodřená kůže, pokud…

Cosi jej tvrdě udeřilo do zad. Přepadl a jak mu z plic unikal

Vzduch, zalapal po dechu. Pak se na jedné straně utrhl provaz, který

přidržoval Addův kokon, a roztočil jej.

Bez ohledu na ztuhlé klouby se stařík vyhrabal z kokonu,

rozhodnut obořit se na člověka, který do něj narazil. Ale nedokázal

určit, kdo to byl. Lóže Výboru vřela vyděšenými dvořany, jejichž

tváře byly zrůzněné strachem. Někteří se pokoušeli uvolnit z kokonu,

jiní ze sebe strhávali honosné róby, které jim bránily v pohybu. Adda

otevřel ústa a hlasitě se rozchechtal. Celá jejich nádhera ani tituly jim

nezaručovaly ochranu před hrůzou ze smrti. Kde zůstala jejich moc?

Muub se spěšně škrábal z kokonu.

„Kam půjdeš?“ zeptal se Adda.

„Samozřejmě do Nemocnice.“ Muub si přitáhl róbu k tělu a

rychle se rozhlédl po Lóži. Zjevně hledal nejrychlejší cestu ven.

– 294 –

„Dneska to bude náročný den…“ Z okamžitého popudu popadl Addu

za paži. „Protiprouďáku, pojď se mnou. Pomůžeš mi.“

Adda opět dostal chuť se rozesmát, ale všiml si naléhavosti v

lékařově pohledu. „Proč já?“

Muub zeširoka mávl rukou. „Koukni na ty lidi, Addo,“

povzdechl. „Málokdo dobře zvládá krizové situace.“ Vrhl na starce

zkoumavý pohled. „Myslíš si, že jsem trochu nelidský – chladný, a

lidé jsou mi vzdálení. Asi takový jsem. Ale pracuji jako lékař už dost

dlouho, abych poznal, na jaké lidi se mohu spolehnout. A ty patříš

mezi ně, Addo. Prosím, pomoz mi.“

Překvapený stařík pocítil zvláštní dojetí, ale přesto vytrhl paži z

Muubova sevření. „Pokud to půjde, přijdu. Slibuji. Ale nejdřív

musím najít Farra – svého příbuzného.“

Lékař krátce přikývl. Bez dalších řečí se začal prodírat davem

dvořanů, kteří ještě stále neuvolnili východ, a celkem úspěšně si při

tom pomáhal koleny a lokty.

Adda ještě jednou shlédl na zaplněný Stadion. Tlačenice si již

začala vybírat krutou daň. V mase těl zahlédl promáčklé hrudníky,

rozdrcené údy a zkroucené tváře, nedostatkem Vzduchu bílé jako

květiny.

Odvrátil se a vyrazil k východu.

Farr se mohl nacházet na několika místech. Mohl být s

Plášťovými povaleči mimo město, nebo někde nahoře, kde se konal

závod surfařů, či dole v Přístavu s bývalými spolupracovníky – ale

určitě se zastaví u Mixxaxových, aby našel Addu. Byt ve střední části

Horní Čtvrti, kde Mixxaxovi bydleli, se nacházel na protilehlé straně

Parzu a tak stařík vyrazil na dlouhou cestu přes zdivočelé město.

Zdálo se, jako by Parz popadl nějaký zlomyslný obr a se

smíchem, připomínajícím spinovou bouři, jím zatřásl. Koridory ulic

prchali mladí i staří, skvěle oblečení boháči stejně jako otrhaní

dělníci. Hlavními ulicemi i vzduchovými šachtami zněly výkřiky.

Tváří v tvář Poruše měl asi každý nějaký svůj cíl – stejně jako Adda.

Ale dohromady tvořili jen zmatený dav.

Starci to připomínalo putování peklem. Ještě nikdy se necítil tak

spoutaný a uzavřený v téhle krabici, postavené šílenci pro šílence.

– 295 –

Zatoužil po otevřeném prostoru, kde by viděl, co se s Hvězdou děje.

Dorazil na Pall Mall. Ohromnou vertikální třídu vyplňovala světla a

hluk. Všude se hemžili lidé a troubily reproduktory aut. Davem

spěchali muži i ženy s náručemi plnými zboží – většinou šatů a

šperků – z rozbitých výkladních skříní. Nad hlavou, na vrcholku Pall

Mall – nejhořejší části Horní Čtvrti – mu stejně mírumilovně a

blahobytně jako vždycky zářilo zlaté světlo palácové Zahrady,

filtrované miniaturními keři a jezírky. Ale nyní Palác obklopoval

kordon stráží, aby občany nenapadlo utéci právě sem.

Adda, uzavřený uprostřed Pall Mall, ucítil absurdní nutkání

rozesmát se. Stráže. Drancování… Čeho chtějí ti lidé dosáhnout? Co

si myslí, že se stane se světem kolem nich? Bude zázrak, když město

tuhle pohromu vůbec přežije, aby si drancíři našli příležitost

blýsknout se nečestně nabytým bohatstvím.

Jakoby v odpověď na jeho myšlenky se Parz zakymácel.

Pall Mall – obrovská vertikální šachta světla a lidí – se naklonila

doprava. Adda ztratil rovnováhu. Ulice se náhle prudce zvedla.

Ozvalo se strašlivé zaskřípění.

Stařík uslyšel praskot dřeva a vysoké, ječivé zasténání – to byl

zvuk praskajícího jadřákového žebroví.

Bezmocní lidé divoce létali Vzduchem.

Dokonce ani jako lidé nevypadali – připomínali spíše neživé věci

vyřezané ze dřeva. Jejich těla bezmocně propadávala výkladními

skříněmi obchodů a narážela do podpěrných pilířů. Celou Pall Mall

naplnily výkřiky a tiché zlověstné křupání.

Nějaká žena přistála Addovi na hrudníku a opět mu vyrazila

dech. Zoufale se k němu přitiskla, jako by ji nějak mohl ochránit.

Byla asi v Addově věku. Na sobě měla drahý, těžký šat, který byl

nyní celý rozervaný a odhaloval nahý trup oplácaný tukem s volně

visícími prsy. Rozcuchané vlasy se žlutými kořínky měla obarvené

na modro. „Co se děje? Ach, co se děje?“

Adda ženu odstrčil tak jemně, jak to jen šlo. „To je Porucha.

Chápeš? Magnetopole se zvedá – je zkroucené nabitou hmotou, která

vyrazila z Kvantového moře. Město se pokouší nalézt novou,

stabilní…“

Zarazil se. Žena na něj sice upírala pohled, ale neposlouchala ho.

– 296 –

Zahalil ji do potrhaného oděvu, který pevně svázal. Pak ji napůl

odvlekl přes Pall Mall a zanechal ji u pilíře před průčelím obchodu.

Třeba se vzpamatuje a najde cestu domů. A pokud ne, stařík toho pro

ni stejně nemohl více udělat.

Našel východ do vedlejší ulice. Hbitě se jí rozvlnil a pokoušel se

nevšímat si následků katastrofy, které ho obklopovaly.

Cesta červí dírou trvala jen pár chvil, ale Duře připadala jako

věčnost. Choulila se v koutku a cítila se stejně bezmocná a

vystrašená jako kvičící prasata.

Veškerá Horkova snaha ovládat plavidlo byla marná a »Létající

prase« nekontrolovatelně naráželo do téměř neviditelných stěn

koridoru. Všude kolem nemotorné lodi vybuchovaly blesky.

Náhle to skončilo.

Z nekonečna koridoru vykvetl pod klesajícím plavidlem květ

elektricky modrého světla. Záře se k nim hnala jako neodvratná rána

pěstí. Dura zírala přímo do ní a cítila, jak ji její intenzita bodá do očí.

Náhle toto světlo vybuchlo, zaplavilo loď a přebilo zelené

osvětlení kabiny. Prasata zakničela.

Pak záře zmizela. Nezmizela, uvědomila si, ztuhla do jakéhosi

rámu, do dalšího čtyřstěnného rozhraní. Kolem nich se náhle se

vznešenou grácií otáčela klec, tvořená tenkými paprsky světla.

»Prase«, které bylo zjevně vymrštěno z červí díry, se v ní jen pomalu

převalovalo.

Za světelným rámem se nacházela pouze temnota.

Dura se rozhlédla po lodi. Na trupu neobjevila žádné zjevné

známky poškození a turbína se také nacházela na svém místě. Prasata

přestala kvičet a uklidnila se. Pach jejich zběsile vypouštěných

pšouků začal slábnout. Hork zůstal v pilotním sedadle. Okny vyhlížel

ven a ústa měl dokořán, jako by se mu ve vousech objevilo třetí oko.

Dura se k němu snesla. „Nestalo se ti nic?“

Zprvu se zdálo, že si její otázky nevšiml; pak k ní pomalu otočil

hlavu. „Nejsem zraněn.“ Ústa se mu roztáhla v úsměvu. „Po tomhle

malém výletě si svým zdravím nejsem zrovna jist, ale vím, že zranění

žádné nemám. A ty? A co prasata?“

„Nic se mi nestalo. Ani prasatům.“

– 297 –

„A turbína?“

Obdivovala, jak se okamžitě přestal zajímat o divy cesty a

zaměřil se na praktickou stránku. Pokrčila rameny.

Přikývl.

„Dobrá. Takže se můžeme pohybovat.“

„…Ano,“ připustila pomalu. „Myslím, že ano. Ale pouze v

případě, že Magnetopole dosahuje takhle daleko.“

Pozorně se jí zahleděl do tváře, pak nejistě vykoukl oknem. „Ty

si myslíš, že by nemuselo? Že jsme se dostali z dosahu

Magnetopole?“

„Horku, urazili jsme dlouhou cestu.“

Odvrátila se a sklopila zrak ke svým rukám. Na kůži jí dopadaly

měkké stříbřité stíny. Zdálo se, jako by rozptýlené světlo vyhlazovalo

vrásky a drobné jizvičky.

Stříbřité?

Světlo vně lodi se změnilo.

Přesunula se od Horka k oknu a vykoukla z lodi. Vírově modrý

čtyřstěn zmizel. Plavidlo se teď nacházelo ve čtyřstěnné konstrukci z

jakéhosi průsvitného šedého materiálu. Vypadalo to, jako by rám

potáhla tato kůži vyhlazující substance a přeměnila přechodové

rozhraní z otevřené klece ve čtyřstěn, který »Prase« obklopoval.

Ale stěny nebyly jednotvárné. Jednu pokrývaly jakési ozdoby –

kruhové, mnohobarevné skvrny – a v další byl vyříznut obdélník se

zakulacenými okraji, který zjevně představoval dveře.

…Dveře kam?

Hork se poškrábal na hlavě. „No. Co teď? Viděla jsi, odkud se ty

stěny vzaly?“

Dura přitiskla tvář na okno z průhledného dřeva. „Horku,

myslím, že už nejsme v Podobalu.“

„Hádáš.“ Tvář mu zkřivilo zklamání.

Ukázala na vymezený prostor za oknem. „Myslím, že tam venku

je Vzduch. Řekla bych, že venku dokážeme žít.“

„Jak to víš?“

„Samozřejmě, že to nevím.“ Dura cítila, jak ji zaplavuje klidná

jistota. Uvědomila si, že si začíná připadat v bezpečí, že začíná věřit

silám, do jejichž rukou se svěřila. „Proč by nás přenesli na místo,

– 298 –

které by nás mohlo zabít? Jaký by to mělo smysl?“

Zamračil se. „Ty si myslíš, že tohle všechno je –

vykonstruované? Že naše cesta měla probíhat právě takhle a přivést

nás sem?“

„Ano. Od okamžiku, kdy jsme se svěřili do rukou prastarých

strojů Nebešťanů. Jistě je sestrojili tak, aby nás chránily. Myslím, že

jim musíme věřit.“

Hork se zhluboka nadechl a jemná látka kombinézy ho

zaškrábala na hrudi. „Tvrdíš, že bychom odsud měli vypadnout.

Zastavit turbínu a zrušit magnetickou slupku – opustit »Prase« a vyjít

ven.“

„Proč bychom sem jinak přišli?“ usmála se. „Kromě toho se chci

podívat na ty značky na stěně.“

„Dobrá. Pokud nás to okamžitě nerozdrtí, budeme vědět, žes

měla pravdu.“ Jakmile padlo rozhodnutí, začal se opět chovat

rozhodně a pragmaticky. „Mám dojem, že si prasata stejně potřebují

odpočinout.“

„Ano,“ odvětila. „Tím jsem si jista.“

Hork se otočil k řídicímu panelu a vypnul spínače. Dura se

vrátila k prasatům a zásobila je pořádnou porcí listí. Když se zvířata

začala krmit, jejich pšouky zeslábly a otáčení turbíny se s tichým

bzučením zpomalilo.

Kabinu poprvé od vyplutí z Parzu zahalilo ticho.

Hork zašeptal: „Naše ochranné magnetické pole zmizelo. Je

vypnuté.“

Na okamžik zůstali jeden na druhého civět. Dura cítila, jak jí

buší srdce a téměř nemůže popadnout dech.

Nic se nezměnilo. Loď se stále pomalu převalovala mezi šedými

stěnami komory červí díry.

Hork se ušklíbl. „No, jsme naživu. Zdá se, žes měla pravdu. A

teď…“ Ukázal na poklop v horní části plavidla. „Ty první,“ oznámil.

Poklop se s tichým lupnutím otevřel.

– 299 –

Dura sebou trhla, když jí kolem obličeje zavál plyn – Vzduch?

Uvědomila si, že zadržuje dech. Silou vůle vydechla, vyprázdnila si

plíce, otevřela ústa a zhluboka se nadechla.

„Jsi v pořádku?“

Povzdechla si. „Ano, je mi fajn. Horku, je to normální Vzduch…

Zdá se, že nás čekali.“ Začichala. „Vzduch je chladný – chladnější

než v lodi. A je – nevím jak to vyjádřit – svěží. Čistý.“ Velmi čistý

ve srovnání s kalným Vzduchem města, na který si už začínala

přivykat. Když zavřela oči a nasála tento zvláštní Vzduch, měla

skoro pocit, že je s Lidskými bytostmi zpátky v protiproudu.

…Skoro. Zdejší Vzduch byl jaksi plochý, mdlý, umělý. Pomalu

si začala uvědomovat, že neobsahuje žádné pachy.

Hork se kolem ní protlačil ven. Se zaťatými pěstmi se pátravě

rozhlédl. Kombinéza mu v prostředí měkkého šedého svitu stěn

křiklavě zářila. Dura potlačila bodnutí strachu a následovala ho z

iluzorního bezpečí dřevěného plavidla.

Vznášeli se ve Vzduchu komory červí díry. Vedle nich se

pomalu převalovalo »Létající prase«, hrubý dřevěný válec, jehož

zjizvený trup tolik kontrastoval s dokonalými stěnami této precizně

vypracované komory.

„Zajímalo by mě, co by řekli nebeští stavitelé, kdyby nás teď

viděli.“

„Nejspíš by se zeptali, kde jsme byli tak dlouho,“ zabručel Hork.

Zkusmo se zavlnil a přesunul Vzduchem asi o výšku člověka. „Hej,

tady je magnetické pole.“

„Je to Magnetopole?“

„Nevím. Těžko říct. Jestli ano, tak je slabší než obvykle.“

„Možná je umělé… vytvořené proto, abychom se tu mohli

pohybovat.“

Hork se ušklíbl. Jeho sebedůvěra viditelně rostla. „Myslím,

Duro, že máš pravdu. Tihle lidé nás skutečně očekávali, že?“ Ohlédl

se na »Prase« a krátce loď překontroloval pohledem. Mávl rukou a

zdobený rukáv se mu zatřepotal ve Vzduchu. „Koukni na tohle.

Přivezli jsme pasažéra.“

Dura se otočila. Cosi velkého lnulo k boku plavidla jako obří

kovová pijavice a narušovalo válcový tvar lodi. „To je jadřák,“

– 300 –

prohlásila. „Vezli jsme s sebou přes červí díru jadřákovou kru.

Musela se nalepit na obruče…“

„Ano,“ přikývl Hork. „Ale nebyla to náhoda.“ Posměšně se

hroudě jadřáku uklonil. „Karen Macrae, jsem velmi šťasten, že jsi

nám dělala společnost!“

„Ty myslíš, že je uvnitř? V té kře?“

„Proč ne?“ ušklíbl se. Oční pohárky měl temné vzrušením.

„Možné to je. Všechno je možné.“

„Ale proč?“

„Protože tenhle výlet je pro Karen Macrae stejně důležitý jako

pro nás, má drahá.“

Dura pokrčila nohy a snadno se provlnila Vzduchem. Mířila od

trupu »Prasete« ke stěnám komory. Zkusmo natáhla ruku a opatrně ji

položila na šedý materiál. Hladká dokonalost se jí pod prsty a dlaní

nezměnila. Stěna byla na dotek chladná – ne nepříjemně, pouze

trochu chladnější než její tělo.

„Duro,“ zazněl Horkův vzrušený hlas. Vládce Parzu si právě

prohlížel vyobrazení na stěně, které předtím Dura pozorovala zevnitř

»Prasete«. „Pojď se podívat.“

Hbitě se k němu přivlnila. Bok po boku zírali na obraz.

Na stěně byly namalované dva kruhy o různých velikostech.

Vetší kruh, asi o průměru jednoho mikronu, byl vybarven žlutě.

Uprostřed kruhu byla barva nejsytější a směrem k obvodu bledla.

Disk byl protkán řadou modrých nitek, které Duře trochu

připomínaly vírové linie. Ale tyhle čáry nevedly rovnoběžně a občas

se i křižovaly. Každou modrou linii na obou koncích omezovaly

dvojice malinkých růžových čtyřstěnů. Většina těchto útvarů se

nacházela uprostřed kruhu, takže se linie proplétaly kolem jantarově

žlutého středu disku. Ale pět nebo šest linií se ze středu uvolnilo.

Jedna z nich končila u pólu uvnitř kruhu. Zbytek linií vedl ve

zvlněných spirálách ven z disku přes prázdný prostor do druhé,

menší koule.

Asi půl tuctu čtyřstěnů se jako hmyz houfovalo kolem malého

kruhu.

Dura se zmateně zamračila. „Nechápu. Tyhle malé čtyřstěny

mají asi něco společného s červími dírami…“

– 301 –

„Samozřejmě, že ano!“ vykřikl sebejistě Hork. „copak to

nevidíš? Vždyť je to mapa – mapa celé Hvězdy.“ Špičkou prstu

sledoval směr linií. „Tady je Kůra a uvnitř ní – ten vnější, nejsvětlejší

pás – je Obal, jenž obsahuje Vzduch, který dýcháme. Je to celý náš

známý svět.“ Přejel prstem po vyobrazení do středu Hvězdy. „Tyto

temné oblasti jsou Podobal a Kvantové moře – a tohle je Jádro.“

„A linky, které spojují čtyřstěny…“

„…jsou dráhy červích děr!“ Horkovy doširoka otevřené oční

pohárky vyplňoval šedý přísvit, který v komoře panoval. „Copak to

není jasné, Duro? Koukej.“ Dloubl do »Jádra«. „Tady jsou

přechodová rozhraní červích děr, která Kolonisté přenesli do Jádra

po Bitvě. Alespoň většina z nich. A tak koridory červích děr –

označují je tato vlákna – nevedou nikam jinam než zpět do Jádra.“

Pomalu jí docházel význam jeho slov. „Takže existují spousty

červích děr – desítky, stovky – nejen ta, kterou jsme cestovali my?“

„Ano. Jen se nad tím zamysli, Duro; kdysi musely červí díry

pronikat celou Hvězdou.“ Potřásl hlavou. „No, Kolonisté tomu

učinili přítrž. Teď se musíme plazit po Hvězdě v dřevěných

škatulích, tažených vzdušnými prasaty.“ Znovu mu v hlase zazněl

vztek.

„Myslíš, že jsme ještě pořád tady?“ Ukázala na mapě na Jádro

Hvězdy, na skupinku červích děr, které se kolem něho klikatily.

„Ne,“ odvětil rozhodně. „Nač by nám bylo přechodové rozhraní,

které by nás zavedlo do Jádra? Nezapomeň, že Kolonisté mají

důležitý cíl – také musí najít způsob, jak zastavit Poruchy. Sami

zjevně červí díry využít nemohou – koneckonců víme, že byly

sestrojeny pro lidi.

Mám na mysli skutečné lidi. Nás. Takže se na nás musí

spolehnout.“

Dura si uvědomila, že se chvěje. „Takže pokud nejsme v Jádře,

musíme být tady.“ Přejela prstem po drahách červích děr z většího

kruhu do menšího. „… Vně Hvězdy.“ Pohlédla na něj. „Horku – co

najdeme, když otevřeme dveře téhle komory?“

Upřeně se jí zahleděl do očí. Rázem se přestal chovat neomaleně

– nevěděl, co jí má odpovědět.

– 302 –

Farr čekal na Addu u Toby Mixxaxe. Doma nebyli Toba ani

Cris, jen Ito. Náklon města způsobil v Mixxaxovic domácnosti

zmatek: nádobí se rozbilo o stěny a ve Vzduchu se vznášely úlomky.

Ito objímala Farra kolem ramen a pokoušela se ho uklidnit. Když

Adda otevřel dveře, po Farrově tváři se rozlil úlevný úsměv. Ito

vypadala zklamaně, že nepřišel syn nebo manžel. Stařík s úlevou

zaznamenal, že nikdo z nich není zraněn, i když Farr vypadal trochu

vyděšeně. Přivlnil se k nim a vzal je oba kolem ramen. Všichni tři se

vznášeli ve středu Mixxaxovic útulného pokoje a na krátký okamžik

je dostatečně hřálo lidské teplo.

Pak se od sebe pomalu odtrhli. Ito se zdála unavená, ale tvářila se

vyrovnaně. „Co budete dělat? chcete zůstat tady?“

Adda pohlédl na Farra. Na chlapci bylo vidět, že si dělá velkou

starost o sestru. K ničemu by nevedlo zůstat tady a nechat hocha

zaobírat se neřešitelnými problémy. Kromě toho byt neposkytoval o

nic větší útočiště než kterékoli jiné místo v Parzu. „Jdeme do

nemocnice,“ oznámil pevně. „Nebo se tam aspoň pokusíme dostat.

Bude tam spousta práce. A co ty?“

„Doprovázela jsem Tobu na Hrách. Na Stadionu.“ Povzdechla si

spíše únavou, než že by měla obavy. „Rozdělili jsme se. Budu tady

na něj muset počkat. Počítám, že pak začneme hledat Crise. Mělo by

se nám podařit vyjet autem z města.“ Zkoumavě na Addu pohlédla.

Zjevně se pokoušela soustředit na jeho potřeby. „Chceš si tady

odpočinout? Nemáš hlad?“

„Ne.“ Natáhl se k Farrovi. Chlapec ho poslušně vzal za ruku.

Starci připadal opět jako dítě. „Pojď, Farre. V té zatracené nemocnici

jim nechybí jídlo, ale síla, odvaha a duchapřítomnost. A…“

Z nitra města se ozvala exploze – ne, to není výbuch, pomyslel si

Adda, to se něco hroutí, cosi prasklo.

Na okamžik zavládlo ticho. Pak se celé město otřáslo.

Zdálo se, že se konstrukce města prohýbá. Malý pokoj se

rozdrnčel a úlomky rozbitého nádobí narážely do stěn jako krupobití.

„Co to bylo?“ zeptal se Farr, když otřes ustal. „Další změna

Magnetopole?“

„Myslím, že ne. Tohle bylo ostřejší – prudší… Pojď, hochu,

jdeme.“

– 303 –

Ito oba rychle políbila na tvář. „Buďte opatrní,“ nabádala je.

Nemocnice obecného blaha se nacházela v horní části Dolní

Čtvrti a stařec se rozhodl, že nejrychlejší cesta – kde bude také

pravděpodobně nejvolněji – bude po Pall Mall. Takže se s Farrem

rozvlnil po jedné z hlavních tříd směrem k široké ose města. Adda si

uvědomil, že nyní je pohyb trochu snazší. Většina lidí zřejmě již

dorazila k cíli, za kterým se plahočila – nebo, pomyslel si smutně,

leží zraněna v zákoutích města. Rostoucí hrozbu nyní představovala

vzdušná auta. Vozy poletovaly prázdnícími se ulicemi za spřeženími

vyděšených vzdušných prasat. Lidské bytosti musely několikrát

uhnout, aby nebyly sraženy zdivočelým povozem. Jednou minuli

auto, jehož přední část spočívala ve výkladě obchodu. Po řidiči

nebylo ani památky, ale prasata, stále spoutaná postrojem, se

vzpínala proti řemení a kvičela ze všech sil.

Farr uvolnil postroj. Vypuštěná prasata se rozlétla do stínů

okolních koridorů a jako hračky narážela do stěn.

Adda s chlapcem dorazili na křižovatku hlavní třídy s Pall Mall.

Stařík si v obdélníkovém ústí na okamžik odpočinul a pak se

připravil vyrazit do hlavní šachty města. Ale Farr ho popadl za paži a

zadržel. Chlapec ukázal dolů. Adda mu pohlédl do tváře, pak

zamrkal, aby si pročistil zdravý oční pohárek, a podíval se

naznačeným směrem.

Dolní konec Pall Mall – obrovský kulovitý prostor Tržiště –

vyplňovalo světlo. Příliš velké množství světla, které se odráželo od

zábradlí, stánků i obrovského popravčího kola… Žlutý přísvit

Vzduchu, který zaplavoval nitro města nově proraženou šachtou,

vycházel z otvoru těsně nad Tržištěm.

Tohle byl důvod otřesu, který zažili v bytě Mixxaxových.

Okraje šachty byly tak hladké, že Addu napadlo, že šachta

vypadá jako další třída, vybudovaná člověkem. Průřez však neměla

pravidelný – žádný dokonalý obdélník nebo kruh, jakými se

vyznačovaly městské ulice – ale šikmý a příliš široký.

Adda zaplachtil kousek do Pall Mall a shlédl na průrvu.

Vnitřní stěna ulice byla stržena, obchody a domy smeteny tak

čistě, jako by je seřízlo nějaké gigantické ostří. A v průrvě spatřil

– 304 –

trosky domů a obchodů. Ve Vzduchu se vznášely kusy údů. Slyšel

lidské hlasy, ale nebyl to křik, jen sténání a tichý nepřetržitý nářek.

Farr se k němu připojil. „Co to je? Co se stalo?“

„Do města narazila kra z Moře,“ prohlásil Adda ponuře.

„Vypadá to, že proletěla rovnou skrz… Máme štěstí, že se město

nerozpadlo… Jdeme, Farre. Podíváme se, zda ta zatracená

nemocnice ještě funguje.“

Klesali širokou, téměř prázdnou šachtou Pall Mall a hledali cestu

k nemocnici.

– 305 –

24

Hork přejel tlustými prsty po okraji dveří. Pak se nedočkavě

zavlnil, opřel se dlaněmi o dveře a zatlačil.

Dveře se pomalu a tiše zhouply na neviditelných pantech;

Vzduch zasyčel.

Otvorem Dura zahlédla další, větší komoru se stěnami z šedě

jednotvárného materiálu.

Oba u vchodu na okamžik zaváhali.

„Tak se do toho pusťme,“ zavrčel Hork. Sevřel okraje dveřního

rámu. Jediným plavným pohybem protáhl mohutné tělo otvorem;

jeho malá chodidla, která se mírně vlnila, zmizela v průchodu.

Dura si povzdechla a zachytila se rámu. Stejně jako ostatní

materiál byly i okraje rámu na dotek chladné, ale stěny se zdály tenké

jako ostří nože a okraje se jí zakously do dlaní. Opatrně položila ruce

na vnější stěnu za rámem a protáhla se skrz.

Vnější komora měla také tvar čtyřstěnu a byla postavena z

všudypřítomného šedého materiálu, jenže byla asi desetkrát

prostornější a táhla se do dálky stovky výšek člověka nebo i více.

Velikost téhle místnosti byla srovnatelná s největším uzavřeným

prostorem v Parz City. Komora, ze které Dura vystoupila, se

vznášela uprostřed této nové místnosti a její vrcholy a hrany s ní byly

vyrovnané. Co asi drží menší komoru na svém místě? napadlo

bezděky Duru, protože neviděla žádné trámy, vzpěry ani provazy.

Nejspíš se nacházíme uprostřed soustavy takovýchto do sebe

vnořených čtyřstěnů, přemítala. Kdyby pronikli za tyto stěny, asi by

vnikli do třetí komory, opět desetkrát větší, a tak dál a dál…

Ale v téhle komoře se nenacházely žádné dveře. Jednotvárnost

stěn neporušovala ani žádná mapa, podobná té z vnitřní místnosti.

Odsud nejspíš neexistuje východ. Možná dorazili na konec cesty.

– 306 –

Přivlnil se k ní Hork. „Duro, něco jsem našel.“ Popadl ji za ruku

a napůl táhl k vnitřní buňce. Náhle se prudce zastavil, takže do něj

narazila, a ukázal na svůj objev. „Támhle. Co si o tom myslíš?“

Prstem ukazoval na mnohostěn nepravidelných tvarů o průřezu

asi výšky člověka. Dura předmět, který se vznášel ve Vzduchu,

opatrně obkroužila ve vzdálenosti několika mikronů. Byl vyroben ze

známého šedého materiálu a sestával z mohutného bloku, ze kterého

vyčníval obdélník. Ze stěn obdélníku vystupovaly malé válečky…

Funkce předmětu byla nepochybná.

„To je sedadlo,“ prohlásila.

Hork si netrpělivě odfrkl. „Samozřejmě, že je to sedadlo.“

Šmejdil kolem objektu a nebojácně do něj dloubal prstem. Z konce

každé opěrky čněly páky – silné výstupky, zjevně určené pro lidské

ruce. Do levé opěrky byla usazena otočná ručička.

„Myslíš, že je určeno pro nás?“ zeptala se. „Chci říct, pro lidi?“

„Samozřejmě že ano,“ zasténal.

Dura se urazila. „Na téhle situaci není nic samozřejmého. Pokud

ta mapa byla správná, odcestovali jsme prostorem – pryč z Hvězdy.

Proč bychom měli očekávat, že tu nalezneme nějaké známé věci? Je

div, že tu máme Vzduch, který můžeme dýchat, a to nemluvím o…

nábytku.“

Hork pokrčil rameny. Pod kombinézou se mu zavlnil tuk, který

mu obaloval svaly. „Ale tohle je zcela jasně určeno lidem. Vidíš, jak

je tvarované opěradlo?“ A dříve než Dura stačila něco namítnout,

otočil ve Vzduchu mohutné tělo a usadil se do křesla. Zpočátku se

nepohodlně vrtěl – dokonce se zatvářil vyděšeně – ale brzy se uvolnil

a po tváři se mu rozlil široký úsměv. Položil ruce na opěrky křesla.

Zdálo se, že se křeslo přizpůsobilo tvaru jeho těla. „Perfektní,“

prohlásil. „Víš, Duro, tohle křeslo musí být tři sta generací staré. A

přesto vypadá jako nové. Pasuje na mou figuru, jako by ho vyrobil

nějaký řemeslník v Parzu.“

Dura se zamračila. „Když ses posadil do křesla, nevypadal jsi

zrovna nejšťastněji.“

Zaváhal. „Byl to zvláštní pocit. Jako by mě křeslo obalilo.“

Ušklíbl se, zjevně se mu vrátila sebedůvěra. „Myslím, že se mi

přizpůsobovalo. Trochu mě to vyvedlo z míry, ale ten pocit netrval

– 307 –

dlouho… Co myslíš, k čemu slouží tyhle páky?“ Přesunul široké

dlaně nad tyče, které čněly z opěrek křesla.

„Ne!“ vyhrkla Dura a popadla ho za ruce.

Uvolnil se, odtáhl dlaně od pák a ani se jich nedotkl. „Zajímavé,“

poznamenal tiše. „Vypadají jako řídicí páky v »Létajícím praseti«.

Možná některé věci… musí vypadat…“

„Ale na rozdíl od »Prasete«,“ prohlásila Dura pevně, „nemáme

nejmenší ponětí, k čemu ty páky slouží.“

Hork se zatvářil jako pokárané dítě. „No, jak už jsi mi jednou

vysvětlila, nikam se nedostaneme, pokud nevyužijeme nabízené

možnosti.“ Krátce pohlédl na zařízení s ručičkou, zapuštěné v levé

opěrce křesla, „co je, například, tohle?“

Dura se přivlnila blíž. Ve středu zařízení se na čepu nacházela

jako prst tlustá střelka. Spočívala v malé prohlubni vydlabané v

opěrce. Okraj prohlubně byl označen pásem rozděleným na čtyři

čtvrtiny: bílou, světle šedou, tmavě šedou a černou. Střelka

ukazovala do černého kvadrantu. Bylo zřejmé, že střelkou má otáčet

osoba, která v křesle sedí.

Hork pohlédl na Duru.

„No? Tohle nevypadá nijak nebezpečně.“

Potlačila hysterické zachichotání. „Nemáš ani nejmenší tušení,

co to je…“

„K čertu s tebou, zatracený protiprouďáku, nepřišli jsme si tu

dělat do kalhot.“ Křečovitě sevřel střelku a zakroutil.

Zařízení přecvaklo o čtvrt otočky.

Dura ucouvla a schoulila se. Ani Hork se nedokázal ovládnout, a

když střelka přeskočila do temně šedého kvadrantu, trhl sebou. Pak si

zhluboka oddechl. „Vidíš? Nic nebezpečného se nestalo… Vlastně se

zdá, že se nestalo vůbec nic. A…“

„Ne,“ zavrtěla Dura hlavou, „mýlíš se.“ Mávla rukou.

„Koukej…“

Hork se v sedadle pootočil.

Stěny komory zprůhledněly.

Když se začalo blýskat, Bzya právě dřímal a rukama volně

objímal opěrnou tyč uprostřed zvonu.

– 308 –

S trhnutím se probral.

Tenhle neplodný ponor už trval příliš dlouho a Bzya se těšil, až

si doma dá s Jool trochu pivního koláče. Ale něco se zvrtlo.

Rychle přelétl zrakem kabinu. Jeho jediný společník, Hosch, byl

vzhůru a v pohotovosti. Vyměnili si krátký, tázavý pohled. Bzya

zlehka položil dlaně na hladký, ohmataný povrch opěrné tyče. Žádné

neobvyklé vibrace necítil. Zaposlouchal se do pravidelného hučení

velkých jadřákových obručí, které obepínaly zvon. Téměř drnčivý

zvuk mu napovídal, že je město stále zásobuje proudem, který kolem

křehkého plavidla vytváří magnetický plášť. Vyhlédl ven jedním ze

tří okének zvonu. Venkovní Vzduch – pokud se tak hluboko takovým

názvem ještě mohl pyšnit – byl kalně žlutý, ale dostatečně jasný, aby

mu napověděl, že se nacházejí v horní části Podobalu. Dokonce

dokázal zahlédnout stín Trnu. Nacházeli se poblíž jeho spodního

konce, ne o mnoho dále než metr pod městem…

Támhle. Přímo za oknem vyšlehl další oslepující záblesk. Zdálo

se, že elektronově modrá záře obklopuje celou loď. Šípy modrého

světla krátce pronikly kruhovými okénky do kabiny.

Zvon se zakymácel.

Hosch se hubenýma rukama pevně chopil opěrné tyče. „Proč

nejsme mrtví?“

Dobrá otázka, pomyslel si Bzya. Mračna elektronového plynu

kolem zvonu obvykle znamenala, že jadřákovými obručemi probíhají

rázové vlny proudu. Možná se roztřepil kabel nebo praskla obruč.

Ale pokud by k tomu došlo, pole zvonu by se zhroutilo téměř

okamžitě. Zvon by měl implodovat.

„Dodávka proudu nebyla přerušena,“ konstatoval Bzya.

„Poslouchej.“

Oba zadrželi dech a zahleděli se do prázdna. Hosch nabyl

nepřítomného výrazu člověka, který se pokouší soustředit na

naslouchání.

Další záblesk. Tentokrát se zvon v hustém Podobalu pořádně

zakymácel a Bzya, který se pevně držel tyče, se kolem ní roztočil

jako pytel. Přitáhl se a obemkl tyč i nohama.

– 309 –

Předákův dech páchl masem a vyčpělým pivním koláčem.

„Fajn,“ prohodil. „Takže víme, že proud máme. Co tedy způsobuje ty

blesky?“

„V jadřákových obručích musí docházet k proudovým rázům.“

„Pokud je dodávka proudu stabilní, nemůže k nim docházet.“

Bzya zamyšleně potřásl hlavou. „To není nemožné. Rázové vlny

prostě způsobuje něco jiného.“

Hosch našpulil ústa, „Aha. Změny v Magnetopoli. Správně.“

Zvon byl v pořádku, zradilo je Magnetopole. Magnetopole

ztratilo stabilitu, indukovalo v ochranných obručích proudové rázy a

strhávalo je z cesty domů.

„Co způsobilo změnu Magnetopole?“ zeptal se Bzya. „Další

Porucha?“

Hosch pokrčil rameny. „Na tom sotva záleží, že? Nebudeme žít

tak dlouho, abychom na to přišli.“

Zvonem cosi trhlo a tentokrát pohyb nebyl doprovázen modrým

zábleskem.

Bzya sevřel tyč. „Cítíš to? Vytahují nás nahoru do Přístavu. Ještě

nejsme mrtví. Snaží se nás…“

A pak se znovu objevilo modré světlo a tentokrát už nezhaslo.

Obrovitý rybář cítil, jak mu zkroucené Magnetopole trhá tělem a

cloumá zvonem.

Z konečků prstů proudil v pramíncích elektronový plyn. Tohle je

skutečně krásné, napadlo ho mimoděk.

Zvon to odervalo od Trnu. Bzyovi sklouzly ruce z opěrné tyče.

Zakřivená stěna zvonu se k němu blížila jako obrovitá dlaň, aby ho

rozmáčkla. Prudce narazil tváří do okna. Tělo se mu prohnulo a

nacpalo se do zakřivení vnitřní stěny. Kostra zvonu se zachvěla a

zasténala. Shora k němu dolehl vzdálený zpěvný zvuk. To praskají

kabely, napadlo ho závojem bolesti. Při této dedukci pocítil zvláštní

zadostiučinění z vlastní chytrosti.

Stěny se kroutily, bortily; zvon se hroutil.

Bzya se propadl do temnoty.

Nad lidmi se za průhlednými stěnami vznášely obrovské

přízračné budovy.

– 310 –

Obrovitá třetí komora by dokázala pojmout milion měst

podobných Parzu. Stěny – pravděpodobně vyrobené z obvyklého

šedého materiálu – byly tak vzdálené, že připomínaly geometrické

abstrakce. Možná z tohoto podivného místa směřovala řada čtyřstěnů

až do nekonečna…

Dura se přivlnila k Horkovi a poslepu po něm zašmátrala. Hork,

který stále seděl v křesle, ji vzal za ruce.

Přestože je silně sevřel, vycítila v jeho dlaních záchvěv strachu.

Hlavou jí probleskla ozvěna vzpomínky na vášeň, která jim na

krátkou chvíli umožnila zapomenout na hrůzy jejich cesty.

Průhledné stěny se kolem nich vznášely jako ztuhlý Vzduch. V

některých průsvitných čtyřstěnech, které měřily určitě stovky tisíc

výšek člověka, byly patrné další struktury, které vyhlížely jako

přízraky uvnitř přízraků, jako šeď uvnitř šedi.

Čtyřstěny, které obsahovaly »Prase«, pevnou malou židli, Horka

a Duru, připomínaly kousíčky dřeva, vznášející se v jakési skvrnité

kapalině. Vlastně celý čtyřstěn, ve kterém se nacházeli, se vznášel

uvnitř jedné z obřích budov. Její šedivé linie vymezovaly prostor

kolem nich a Dura vyhlížela ven přízračnými stěnami. „Proč myslíš,

že ty věci nevidíme jasně? Zajímalo by mě, jaký mají účel.

Myslíš…“

Hork zíral vzhůru a prohlížel si »budovu«, ve které se nacházeli.

Pokoušel se nahlédnout do mlžných rohů. Pak rychle sklopil zrak ke

křeslu, ve kterém seděl.

„Něco není v pořádku?“

„Tahle přízračná budova. Koukni se… Má stejný tvar jako tohle

křeslo.“ Očními pohárky se mu rozlévalo šedé světlo. „Je tisíckrát

větší a je vyrobena z materiálu průsvitného jako průhledné dřevo a

řidšího než vzduch… ale přesto je to obrovské – přízračné – křeslo.“

Zvedla hlavu. Pomalu si začala uvědomovat, že Hork má pravdu.

Tahle ohromná »budova« – přinejmenším metr vysoká – měla

sedadlo a opěradlo. A támhle, tak vysoko nad ní, že tam jen s

obtížemi dohlédla, byly dvě opěrky opatřené řídicími pákami.

Vítězně se zazubil. „Myslím, že už vím, k čemu to všechno

slouží. Sleduj!“

Zavrtěl se. Křeslo se ve Vzduchu otočilo.

– 311 –

Zalapala po dechu a poděšeně se odvlnila. Ale křeslo se zastavilo

a zdálo se, že nedošlo k žádným škodám.

„Co děláš?“

„Ty to ještě nechápeš? Koukni nahoru!“

Zaklonila hlavu.

To druhé, děsivě podobné »křeslo«, se také otočilo, aby se

srovnalo s Korkovým.

„Vidíš?“ zajásal. „To křeslo je nějak propojeno s mým. To, co já

udělám se svým křeslem, musí to velké napodobit.“ Hork se zhoupl

doprava a doleva a smál se přitom jako děcko, které objevilo novou

hračku. Dura pozorovala obří analogii, jak nemotorně napodobuje

Horkovy pohyby jako nějaký obrovský domácí mazlíček. Když se

zařízení otočilo, pomyslela si, že jeho hmota se pravděpodobné musí

pohybovat kolem ní – vlastně skrze ni jako jakýsi absurdní vánek.

Ale necítila nic – přinejmenším nic víc než podivné zamrazení, které

mohlo být snadno způsobeno strachem.

Konečně Horka tyhle hrátky přestaly bavit. „Mohu si s tím dělat,

co chci.“ Zatvářil se trochu zamyšleně. „Takže kdybych zatáhl za

tyhle páky…“

„Ne. Musíme si to, Horku, promyslet.“ Vzhlédla. „Tenhle –

přízračný artefakt, velký jako město – je sedadlo dost velké pro

obra…“

„To je jasné. Ale…“

„Ale,“ přerušila ho, „obra o určitém tvaru… obra podobného

člověku, vysokého několik metrů.“ Pozorně se mu zahleděla do tváře

a čekala, zda dojde ke stejnému závěru jako ona.

„Několik metrů… Nebešťané.“

Přikývla. „Horku, myslím, že to neuvěřitelné sedadlo je zařízení

Nebešťanů. Myslím, že se nacházíme v malé bublině Vzduchu, která

se vznáší uvnitř místnosti Nebešťanů.“

Pořádně zaklonila hlavu a pohlédla nad sebe do přízračné

místnosti, která náhle dostala smysl.

Nacházeli se uvnitř obrovského křesla Nebešťanů. Ale byla tady

další křesla – Dura napočítala čtyři – která se ztrácela v mlžném

oparu jako řada měst. Křesla byla umístěna před dlouhým, plochým

povrchem a Dura zachytila náznaky tvarů složitých staveb za a vedle

– 312 –

tohoto povrchu. Zřejmě šlo o nějaký druh řídicího panelu. Při

pohledu do dálky se v mlze rýsovala čtyřstěnná struktura, která to

všechno obklopovala.

Hork se dotkl její paže. „Podívej se,“ ukázal rukou. Na boku

místnosti Nebešťanů proti řadě sedadel se nacházelo mračno

rozvlněného plynu – ale to, samozřejmě, nebylo v pořádku. Pokusila

se zapomenout, jak je maličká, a rozhlédnout se očima Nebešťana.

Tuhle strukturu vytvořili z nějakého měkkého, pružného materiálu,

navrstveného na spodním plochém povrchu. Vypadala jako zploštěný

kokon.

Že by Nebešťané spali?

Hork znovu na cosi ukázal. „Tam nahoře před těmi křesly.

Vidíš? Nástroje vyrobené pro ruce obrů.“

Dura spatřila válec delší než kmen kůrového stromu. Konec byl

špičatý a čněl přes okraj povrchu. Nejspíš to bylo rydlo, podobné,

jaké používala Deni Maxx v Nemocnici. Pokusila si představit ruku,

která by uchopila kmen stromu a použila jej k psaní poznámek…

Vedle rydla ležel další válec, ale tenhle mířil nahoru. Zdálo se, že je

dutý – válec Duře připadal průhledný a dokázala rozeznat strukturu

silných stěn kolem prázdného prostoru – a chybí mu horní stěna.

Zamračila se a ukázala druhý válec Horkovi. „Co myslíš, že to

je? Vypadá to jako pevnost. Nebešťané nejspíš potřebovali úkryt –

asi na ně někdo útočil…“

„Ale ne, Duro,“ rozesmál se docela laskavě. „Uniklo ti měřítko.

Podívej se ještě jednou. Je to vysoké asi – kolik? – deset tisíc výšek

člověka?“

„Desetkrát větší než to vaše slavné Parz City.“

„Možná, ale je to dlouhé asi jen deset centimetrů. Duro,

Nebešťané dosahovali výšky několika metrů. Tenhle válec by se

Nebešťanovi pohodlně vešel do ruky.“ Vychytrale si ji měřil. „Už to

vidíš? Duro, tohle je nádoba na jídlo. Miska.“

Dura vytřeštila oči. Miska, do které by se vešlo deset Parzů?

Pokusila se vzít rozum do hrsti. „No, v tom případě,“ prohlásila,

„to je zatraceně divná miska. Všechno jídlo by horem vylétlo ven.

Že?“

– 313 –

Hork zdráhavě přikývl. „Člověk by si řekl, že je tomu tak.“

Povzdechl si. „Ale kolem Nebešťanů existuje spousta věcí, kterým

nerozumíme.“

Dura si tu malou krabici, ve které se nacházeli, představila

zvenčí. „Zdá se, jako by tuhle vnitřní komoru kolem přechodového

rozhraní červí díry vytvořili jako ozdobu. Kousek Hvězdy, kde by

mohli studovat Lidské bytosti. Připadali bychom jim jako hračky,“

zamumlala. „Míň než hračky; miniaturní zvířátka, která nejsou ani

vidět.“ Pohlédla na svou ruku. „Byli stotisíckrát větší než my.

Dokonce i »Prase« by nebylo větší než zrnko prachu na dlani dítěte

Nebešťana…“ Zachvěla se. „Myslíš, že tady ještě pořád jsou?“

Představila si, jak k ní nějakými nezřetelnými dveřmi přilétá tvář

obrovského Nebešťana, přes níž by Lidská bytost putovala celý

den…

„Ne,“ odvětil bryskně Hork. „To si nemyslím. Jsou pryč.“

Zamračila se. „Jak to víš?“

Ušklíbl se. „Z jediného důvodu: vždyť nám to tvrdí vaše

dokonalé legendy. Ale tohle sedadlo je důkazem.“ Poplácal opěrky

křesla. „Nebešťané postavili tohle místo, abychom mohli ovládat

jejich stroje. Když pohnu tímhle křeslem, mohu napodobit cokoli, co

by mohl udělat Nebešťan… Duro, oni ze mě udělali stejně mocného

tvora, jako byli sami. Chápeš?“ Prohmatal nepoddajný povrch křesla.

„Kdybychom měli dostatek důvtipu, dokázali bychom zacházet i s

ostatním zařízením.“ Lačně se rozhlédl po přízračné místnosti. „Jaké

divy se tady musí skrývat. Zbraně, o jakých se nám ani nesnilo.“

Nebešťané chtěli, aby sem lidé z Hvězdy přišli – zřejmě až se

Poruchy příliš zhorší – a aby se naučili pracovat se zařízením, které

jim zde zanechali. Dura i Hork byli zřejmě předurčeni, aby něco

vykonali… Ale co?

„To zařízení se šipkou na tom nebešťanském křesle není,“

pronesla pomalu a ukázala vzhůru. „Vidíš? Takže je určeno jen nám.

Možná aby nám pomohlo zjistit, o co jde.“ Zamračila se. „Šipka se

otočila jen o čtvrtinu. Co se stane, když s ní ještě otočíš?“

„Existuje jen jediný způsob jak to zjistit.“

Natáhl se ke střelce.

– 314 –

Nejdříve ji otočil zpět do černého kvadrantu. Stěny z hladkého

šedého materiálu ztmavly a zakryly výhled do nebešťanské komory.

A když Hork otočil střelkou opačným směrem, stěny zmizely a

odhalily pohled na ohromné zařízení.

„Dobrá, takže když přepneme z černé na tmavě šedou,“ prohlásil,

„umožní nám to spatřit o trochu víc. Vidíme jen o trochu dál. A co

když šipkou otočím na další kvadrant, do světle šedé?“

Dura se proti své vůli schoulila. „Tak jí otoč,“ zasípala.

Hork sebejistě otočil střelkou do třetího kvadrantu.

Zdálo se, jako by Vzduch začal vydávat světlo.

Nebešťanské zařízení i stěny jejich přízračné místnosti ještě více

zprůhledněly. A za vzdálenými stěnami byla tma, temnota, která na

oba lidi padla. Hork s Durou se přikrčili, jako by se na ně zřítila

nezměrná tíha.

V temnotě se vznášely zářivé body.

Dura se ve Vzduchu prudce otočila a rozhlédla se místností.

„Tohle nechápu. Nevidím stěny další komory. A co je to za světla?“

„Žádné další stěny nejsou,“ prohlásil Hork jemně. „Nechápeš?

Tady není více místností. Duro, vyhlížíme do vesmíru. Tak ohromný

prostor nedokázali uzavřít ani Nebešťané.“

Uvědomila si, že mu rukou vklouzla do dlaně. „A tamta

světla…“

„Ty víš, Duro, co jsou zač. Jsou to hvězdy. Hvězdy a planety.“

„Probuď se, Bzyo, ty nanicovatej zmetku.“

Hosch plácal velikého rybáře po tváři. Bzya potřásl hlavou a

zamrkal, aby si pročistil zrak. Divil se, že je naživu. Podle všech

pravidel měl zvon implodovat.

Příšerně ho pálil poraněný oční pohárek. Zkusmo se jej dotkl

špičkou prstu a zjistil, že je naplněn lepkavou hmotou. Strašně ho

bolela záda v kříži, jak jím to mrštilo proti zakřivené stěně zvonu.

„Takže nejsme mrtví,“ zkonstatoval.

Hosch se ušklíbl, přestože měl tvář staženou strachem. „Nejsme

v Podobalu zase tak hluboko. Nemůžeme být, jinak by se zvon už

dávno zhroutil.“ Pokusil se patou rozštípnout přírubu rámu poklopu.

– 315 –

Bzya zkusmo zahýbal rukama a nohama. Cítil podivné

rozčarování. Rybaření nebylo zrovna nejbezpečnější zaměstnání.

Věděl, že ho jednou dostane. Ale proč dnes – proč tak blízko domova

a po takovém mizerném, bezvýsledném ponoru. „Jestli nepřestaneš,

poklop se provalí dovnitř.“

„Mám…“ kop, „…nápad.“ Kop. Kop.

„A co pak? Vlnit se?“

„Teď jsi na to kápl.“ Kop. Kop. „Přišli jsme o kabel, takže nám

jiná možnost nezbývá.“ Rám poklopu začal povolovat. Vnější tlak

tiskl dřevěný kruh k přírubě. Až Hosch přírubu rozbije, poklop

snadno propadne dovnitř.

Bzya vyhlédl okénkem. „Nejsme dost hluboko, aby tlak rozdrtil

zvon, ale na nás určitě bude stačit. Takhle hluboko se bez zvonu

nikdo nikdy nedostal. Musíme být pořád ještě aspoň v

devadesáticentimetrové hloubce.“

„Pak se staneme zatracenou legendou. Ledaže bys měl lepší

nápad, ty uprděné budižkničemu. Pomoz mi…“

Ale nebylo to nutné.

Příruba se s praskotem po celém obvodu odlomila. Kabinou

proletěly úlomky dřeva. Narážely Bzyovi do tváře a on se chabě

snažil krýt si obličej. Poklop povolil a vletěl dovnitř. Obrovitý rybář

měl pocit, že do otevřené kabiny pronikla jakási hutná, jantarově

žlutá tekutina.

Zaplavené dřevěné lampy zhasly.

A pak kapalina dorazila k Bzyovi.

Zalila mu tělo, oční pohárky a drala se mu ústy do hrdla. Zdálo

se mu, že na něj tlačí ohromné pěsti. Nic neviděl, neslyšel ani necítil.

Propadl panice. Potřásal hlavou a snažil se tu odpornou kapalinu

dostat z plic. Ale to se mu, samozřejmě, nepodařilo. V hloubce

devadesáti centimetrů vyplňovala zvon hustá, nedýchatelná hmota.

Plíce se mu rozedmuly a Bzya měl pocit, že brzy prasknou.

…Pak konečně našly Vzduch. Stopy Vzduchu, které bodaly,

když si razily cestu z plic do kapilár. Hruď mu ztěžkla kapalinou,

která ho obklopovala. Vzduch tu byl, ale měl mnohem vyšší hustotu

než obvykle.

Sakra, třeba se z toho ještě dokážu dostat…

– 316 –

Pak ucítil žár.

Měl pocit, jako by ho po celém těle bodaly tisíce jehel. A uvnitř

také – ke Kolu! – plíce a žaludek ho pálily jako ďas. Žár zaplavil

kapiláry, které mu v husté síti jemných trubiček procházely tělem, a

každou vlásečnici proměnil ve zdroj elektrizující bolesti.

Příliš hustý. Vzduch je příliš hustý…

V téhle extrémní hustotě a tlaku mu jádra cínu na povrchu těla

začala hledat nové, stabilní konfigurace. Začala se od sebe odtrhávat

a rozpadat na jednotlivé nukleony, které pak proudily rozpáleným

Vzduchem a hledaly jediné, obří jádro, které vyplňovalo nitro

Hvězdy… Bzya se rozpouštěl.

Rybář vykopl do kapaliny a nohy mu jí projely. Ucítil tupou

ránu, jak hlavou narazil do čehosi tvrdého. Musela to být stěna

zvonu. Mlhavě se podivil, že zde, v království bolesti, již rozpouštění

přináší, objevil i něco důvěrně známého. Ale povedlo se mu pohnout

se. Zavlnil se.

S námahou zvedl ruku a na hrudi si udělal znamení kola.

Neviděl, ale mohl dýchat a dokázal se vlnit. Chystal se z kabiny

vypadnout.

Narazil si horní část hlavy. Takže musel být otočen tváří k zadní

stěně. Tekutina z Podobalu, která pronikla dovnitř, jej zřejmě otočila

kolem osy. Obrátil se, roztáhl ruce a ohmatal stěnu za sebou. Mysl

mu zatemňovala bolest, ale přesto ucítil zakřivení trupu a kruhový

tvar okna. Představil si, jak kabina vypadala těsně předtím, než

dovnitř vletěl poklop. Hosch musel být někde napravo.

Odstrčil se od stěny, rozvlnil se a rukama šátral před sebou.

Cosi nahmatal. Hosch – tohle je určitě Hosch. Bzya mu rukama

přejel po hrudi a hlavě. Předák nejevil známky života. Při doteku

rybář cítil, jak se Hoschovi rozpouští kůže – nebo to byla kůže z jeho

vlastních prstů a dlaní.

Našel předákovu ruku a pevně ji sevřel.

Dvakrát mohutně vykopl a nalezl otvor poklopu. Stále nic

neviděl a hmat mu rychle slábl – s hrůzou si pomyslel, že se mu asi

už nikdy nevrátí. I kdyby přežil, nespíš by až do smrti žil ve slupce

bolesti bez světla či zvuku… Ale ještě po hmatu rozeznal na okraji

otvoru třísky, které tam zbyly po Hoschově odvážném zásahu.

– 317 –

Pokusil se vylézt ze zvonu, ale cosi ho zadrželo. Něco tvrdého,

nepoddajného, co mu tlačilo na hruď a nohy – jadřákové obruče,

které obepínaly zvon. Opřel nohy o spodní obruč, necitlivýma

rukama se zapřel do horní a pokusil se napřímit. Ve zraněné páteři

mu explodovala bolest. Náhle obruče povolily a sklouzly. Zvedl

nohy a nechal trup klouzat vzniklou mezerou. Ruce držel nad hlavou

a cítil, jak ochablé Hoschovo tělo, které táhne za sebou, naráží do

obručí.

Podařilo se mu i s předákem opustit zvon. Teď musel najít Trn.

Otočil se vlevo a vykopl. Pevně svíral Hoschovu ruku – nebo si to

přinejmenším aspoň myslel. Ruce, nohy i tvář ho příšerně bolely… A

kdyby jenom tohle, pomyslel si. Tělem mu probíhala křeč, jako by

měl v kůži zabodnuty tisíce malých háčků. Když se vlním, uvědomil

si pomalu, opadává ze mě maso.

Napřáhl volnou ruku. Neviděl, oba oční pohárky byly k

nepotřebě. Tudy vedla cesta k Trnu, jak si ji pamatoval z okamžiku,

kdy proudové rázy Magnetopole odervaly zvon. Mezitím byl,

samozřejmě, v bezvědomí. Zvon se klidně mohl obrátit vzhůru

nohama…

Ale lepší vodítko neměl. Udeřil do kapaliny, která mu sdírala

kůži, a pokoušel se nepřemýšlet, jak daleko od zvonu se odvlnil a jak

daleko se bude muset vlnit, než si bude jist, že Trn už minul.

Naštěstí se zdálo, že bolest začíná opadávat. Rozklad kůže už

zřejmě pokročil natolik, že došlo k poškození nervových zakončení.

Brzy bude izolován uvnitř vlastního těla.

No, už si nikdy nezasurfuju. Ani už nic nevyřežu ze dřeva. Ani,

posmutněl, ani neucítím kůži ženy.

V roztažených pažích, v nepotřebných pahýlech rukou, ucítil

nové bodnutí bolesti. Cosi pevného mu ohnulo paži dozadu.

Narazil tělem na tvrdý povrch. Pokusil se ho ohmatat hrudí,

stehny i tváří.

Trn. Blahoslavený Trn.

Přejížděl volnou rukou po povrchu, dokud nenarazil na překážku.

A mám tě, pomyslel si, když se rukou zahákl za kabel zvonu. Přitiskl

se k dřevěnému povrchu Trnu, začal se vlnit podél něj a rukou se

– 318 –

přitahoval za kabel. Druhou rukou stále svíral bezvládného Hosche a

táhl ho za sebou.

Jaká by to byla ironie osudu, pomyslel si, kdybych se vlnil

špatným směrem a mířil dolů do Jádra.

Když ho vytáhli, byla jeho mysl už téměř oddělena od

umírajícího těla. Měl pocit, že je stejně živý jako jindy, ale téměř nic

necítil, i bolest přestala tepat. Ale cítil, jak se mu v řídnoucím

Vzduchu dme hruď a na břicho působí tah Magnetopole.

Pořád jsem tu, pomyslel si, jen trochu potlučenej.

Doufal, že dokázal Hosche udržet až do konce. Ale jist si tím být

nemohl.

Znovu se pohyboval, tentokrát s ním bylo zacházeno

ohleduplněji. Pokusil se usmát. Rybáři pro ně sestoupili v dalším

zvonu.

Byl rád, že nevidí výrazy jejich tváří, když jej začali ošetřovat.

– 319 –

25

Skupina dobrovolníků zvedla pacienta a dírou, proraženou ve zdi

nemocnice, jej naložila do auta, které čekalo venku. Adda pozoroval,

jak se vůz obezřetně vzdaluje a pak zatáčí, aby se přidal k proudům

uprchlíků, mířících do protiproudu.

Jakmile začala evakuace města, Nemocnice obecného blaha,

která ležela hned za vnější stěnou Pláště Parzu, se rychle přeměnila v

nákladový prostor. Nyní zde vřelo trojrozměrné hemžení

nemocničního personálu, dobrovolníků, pacientů a jejich blízkých.

Pacienti naříkali nebo sténali, ošetřovatelé zoufale vykřikovali

požadavky na dlahy, obvazy nebo léky. A přestože ošetřené pacienty

co nejrychleji ukládali do čekajících aut, ještě rychleji se v

Nemocnici hromadil dav zraněných z roztříštěného města. Stařík cítil

únavu a strach. Asi jsem nakonec viděl přece jen trochu příliš změn.

Příliš neštěstí a rozdrcených těl…

Vyklonil se do Vzduchu za Pláštěm. Otevřel ústa a pokusil se z

plic vydechnout nemocniční pach zvětralého kapilárního Vzduchu.

Ale i vně města měl Vzduch nahořklou chuť. Adda ucítil pach

nukleárního hoření dřeva, pšouky vzdušných prasat a zápach

lidského strachu. Zdálo se, jako by město, zmítané smrtelnou křečí,

halil neviditelný oblak hořce páchnoucích fotonů jako dech

ohromného umírajícího tvora, ze kterého vyprchává poslední

kapilární Vzduch.

Parzem se rozléhalo sténání namáhaného dřeva a skřípění

praskajícího jadřákového kovu. Nemocnice se nacházela v dolní části

města a Adda vykukoval Pláštěm ven jako hmyz z díry ve zdi.

Kotevní pásy ještě stále držely. Zář elektronového plynu kolem nich

potvrzovala, že se jejich supravodivým nitrem ženou obrovské

proudy, jak se město snaží udržet svou polohu.

– 320 –

Křehký Plášť vřel horečnatým pohybem. Na mnoha místech byly

proražené otvory. Lidé vylézali z města ven a nastupovali do aut.

Většina z nich s sebou vlekla svůj majetek. Od umírajícího Parzu se

šířilo mračno uprchlíků. Vzduch zněl výkřiky a vřískotem příkazů z

reproduktorů.

Za dojemnou lidskou řekou se črtaly vírové linie poškozené

Poruchou jako šmouhy nestability. Jak pokračovaly mohutné

výtrysky z Kvantového moře, Magnetopole se zřetelně otřásalo.

A ve velké dálce se Podobalem táhly modrofialové plameny lodí

Xeelee. Stařík nečekal, že v životě spatří něco takového.

„Addo!“

Váhavě se otočil a opět se soustředil na svou práci v nemocnici.

Dalším pacientem, který měl být evakuován, byla žena; křičela

bolestí. Obvazy ji halily od hlavy až k patě, takže z ní byla vidět

pouze otevřená ústa. Tento groteskní balík doprovázela Deni Maxx.

Hladila ženu po hlavě a šeptem ji uklidňovala. Lékařka pohlédla s

němou prosbou na Addu. Ten se pokusil zakrýt svou nechuť

dotknout se zraněné ženy, přiblížil se k ní, pohlédl jí do tváře a

nevrle zamumlal pár konejšivých slov. Připadalo mu, že uklidňuje

poraněné vzdušné prase. Ale žena měla oční pohárky temné

podlitinami a Adda pochyboval, že ho slyší.

Rychle přemístili pacientku do vzdušného auta. Konečně vůz

odrazil od budovy a ženiny výkřiky se pomalu začaly vzdalovat.

Deni chvíli otálela u improvizovaného východu a lokala doušky

vlhkého polárního Vzduchu. Pohlédla do mlžné dálky na fialové

paprsky hvězdoborců Xeelee, které lehce probíhaly Hvězdou.

„Doufejme, že se tyhle zatracené věci budou držet od města co

nejdál,“ zavrčel Adda.

Prohrábla si ušpiněné vlasy. „A od tvých lidí, ať už jsou

kdekoli… Nicméně, pokud do nás ty paprsky přímo narazí, bude to

nešťastná náhoda. Xeelee evidentně chtějí rozervat Jádro. Nebudou

plýtvat časem na malé, bezmocné město.“

„Ano. Takže takhle končí Horkova expedice do Podobalu.“

„Asi. Ale Addo, tahle bláznivě odvážná expedice byla naší

jedinou šancí. Vkládala jsem do ní zcela iracionální naděje.“ Chabě

– 321 –

se usmála. „A vlastně pořád vkládám. Proč ne? Vždyť ty naděje mě

drží při životě.“

Stařec přelétl zrakem stužky vzdušných aut a lidí, rozptýlené ve

zvířeném Vzduchu. Obrysy větších vozidel se rýsovaly proti záři

Xeelee jako siluety prchajícího hmyzu.

Deni si promnula tvář. „Možná to, Addo, nechápeš, ale většina

těchto lidí v životě neopustila Parz. Pro ně bylo město odjakživa

nejbezpečnějším místem na světě. Nyní, když se kolem nich rozpadá,

se cítí zrazeni. Jako děti, opuštěné rodiči.“ Zaváhala. „Hovoříme o

naději. Ale svým způsobem se pro mnohé z nich to nejhorší už

stalo.“

„Myslíš, že tady děláme správnou věc?“

Napjatě na něj pohlédla. „No, vystrkujeme pacienty touhle

improvizovanou bránou jak nejrychleji to jen jde a přicházejí další a

další – ze Stadionu s rozdrcenými údy nebo popálení a s chybějícími

končetinami ze Střední čtvrti, kterou proletěla jadřáková kra…

Nedokážu posoudit, zda budou ve větším bezpečí venku nebo v

troskách města.“ Nevesele se usmála. „Ale aspoň máme dobrý pocit,

že jim pomáháme. Co ty na to?“

Kolem nich nesli dalšího pacienta k vozu. V tomto týmu byl Farr

a jakmile pacienta – dítě v bezvědomí – naložili do auta, otočil se,

aby se vrátil do chaosu, který v nemocnici panoval. Adda mu položil

ruku na rameno a zadržel ho. Chlapci se pod očima rýsovaly temné

stíny, ramena měl shrbená a ústa se mu pohybovala, jako by si pro

sebe něco mumlal.

Stařík jím jemně zatřásl. „Farre? Není ti nic, synku?“

Farr na starce zaostřil pohled. „Je mi fajn,“ zaskřehotal tence.

„Jenom jsem trochu unavený a …“

„Poslouchej, nesmíš si to brát příliš k srdci.“

Mladík se zatvářil uraženě. „Nejsem malé dítě.“

„Zatraceně, neříkám, že jsi, ale…“

Deni mezi ně hladce vklouzla a v chování se jí objevil záblesk

dávné autority. „Farre, odvádíš skvělou práci… a my chceme, abys v

tom vytrval. Takže souhlasím s Addou. Myslím, že by sis měl dát

krátkou pauzu – najít si něco k jídlu a místo k odpočinku.“

– 322 –

Zdálo se, že Farr začne protestovat, ale lékařka ho jemně

šťouchla do hrudi. „Tak už jdi. To je rozkaz.“

Chlapec se s mdlým úsměvem podvolil.

Deni se otočila k Addovi s lišáckým úsměvem. „V životě jsi

neměl děti, že?“

Stařík cosi mrzutě zavrčel.

K díře ve stěně se přiblížilo další auto. Pět nervózních prasat se

strkalo a naráželo do Pláště jako spřežení nafouklých hraček. Dveře

auta se otevřely a řidič se vyklonil. „Addo, jsem rád, že tě vidím,“

šklebil se na starého protiprouďáka široký úsměv Toby Mixxaxe.

„Ito říkala, že jste s Farrem vyrazili sem.“

„Farr je tady. Je v pořádku. Tvrdě maká.“ Adda měl vždycky

pocit, že Tobova okrouhlá, uhlazená tvář je spíše bezvýrazná, ale

nyní postřehl kolem očních pohárků a koutků úst známky bolesti. „Je

mi líto, ale Cris tady není.“

Tobův výraz se příliš nezměnil, ale staříkovi se zdálo, že se mu

trochu ulevilo. „Ne – ani jsem nečekal, že tady bude.“

„Jasně.“

Oba muži náhle v rozpacích odvrátili zrak.

„Jak se daří Ito? Kde je?“

„Na stropní farmě. Na tom, co z ní zbylo. Ito je zručná, Addo,

takže se s kulii, kteří zůstali, vrhla do oprav.“ Potřásl hlavou.

„Všechno je napadrť. Ani bys tomu neuvěřil.“ V hlase mu zazněla

hořkost. „Ta poslední Porucha nás, Addo, úplně vyřídila.“

Tobova slova způsobila, že se Adda zamyslel nad tím, co vlastně

říkala Deni – že Xeelee jsou tu proto, aby rozervali Jádro, aby zničili

Hvězdu. Stařec neměl velkou představivost. Obvykle se zaměřoval

na přítomnost a dosažitelné cíle. Ale náhle ho napadlo: co když má

Deni pravdu – co když tentokrát Xeelee přišli proto, aby s Hvězdou

skoncovali, aby skoncovali s nimi všemi?

Krátce se rozhlédl po zlověstné obloze. V hloubi duše byl

přesvědčen, že tahle Porucha časem skončí jako všechny

předcházející, které za svůj dlouhý život zažil, bez ohledu na to, jak

byly divoké. Ale co když tahle skončí jinak? Koneckonců Xeelee

Poruchy vyráběli. Jeho předešlé zkušenosti nebyly spolehlivým

– 323 –

vodítkem. Co když budou Xeelee pokračovat, dokud prasklinami v

Kvantovém moři nevyvře samotné Jádro…

Až doposud Adda předpokládal, že zemře, on a spousta dalších –

včetně jeho blízkých. Ale zdálo se, že tato nová katastrofa zajde

mnohem dále – že zničí celou rasu. Náhle ho přemohla představa

Hvězdy, zbavené Lidských bytostí, zbavené všech budoucích

generací – všeho, za co se Adda celý život dřel – bezdůvodně

zhasnutých jako svíčka.

Toba ještě stále hovořil. Ale stařík neslyšel ani slovo.

Odstrčil se od Pláště a zhluboka se nadechl. Kdyby měl svět

dneska skončit – asi by s tím nic nenadělal. Ale do té doby na něj

čeká práce.

Deni Maxx se v improvizované bráně připojila k Addovi.

„Děkuji, že jsi nám přišel pomoci, občane.“

Toba pokrčil rameny. „Potřebuji nějakou práci, abych se

rozptýlil.“ Přinášeli dalšího pacienta. Toba Mixxax pohlédl přes

Addu na potlučené tělo a okrouhlá tvář se mu zkřivila do smutné

grimasy.

„Tak už jsi ji našel,“ zabručel Adda ponuře.

Deni Maxx se dotkla jeho paže. „Jdeme, protiprouďáku. Pustíme

se zase do práce.“

V dálce hvězdoborce nepřestávaly probodávat Obal jako

ohromné dýky. Adda ještě chvíli vyhlížel ven, pak pokynul Tobovi a

otočil se k odchodu.

Kdysi se jí Hvězda zdála obrovská. Ale nyní, tváří v tvář tomuto

nezměrnému Nebi, hvězdám a planetám, s nostalgií vzpomínala na

svůj útulný malý svět – s hladkou purpurovou podlahou Kvantového

moře dole, pokrývkou Kůry nahoře a bezpečným lůnem Obalu. To

všechno překryly zážitky této podivuhodné cesty a zázračné přístroje

Nebešťanů.

Zaklonila hlavu a otevřela oči, jak nejvíc to šlo, aby se pokusila

obsáhnout celý tento nový vesmír, v hlavě si uspořádat jeho model a

zahnat bázeň.

Nebe kolem nich – prostor mezi hvězdami – nebylo úplně černé.

Rozeznala obrysy nějakých objektů: mraků, spirál a šedých stínů. Za

– 324 –

těmi průhlednými stěnami musí být jakýsi vzduch – ale ne Vzduch;

řídký, průhledný, skvrnitý, ale musí stačit na to, aby dával nebi

prchavý tvar. Měla pocit, jako by se dívala na nejasné, mlžné vzory,

které mohla spatřit v temnotě svých očních pohárků, když pevně

zavřela oči.

A za tenkým příkrovem plynu visely po nebi rozptýlené hvězdy.

Připomínaly svítilny, jejich světlo bylo jasné a stálé. Měly všechny

možné barvy a jas od nejslabších jiskřiček až po intenzivní mohutnou

zář. S nábožnou bázní si uvědomila, že tato nebeská světla jsou

pravděpodobně samostatné světy. Na těch vzdálených světlech třeba

žijí jiné formy lidí, které tam Nebešťané umístili vedeni svými

nevypočitatelnými záměry. Bude možné to někdy s jistotou zjistit? –

hovořit s těmi lidmi, cestovat přes tak ohromné prostory?

Pokusila se nalézt v rozmístění hvězd nějakou pravidelnost.

Zdálo se, že vidí náznak prstencového tvaru – a v koutku nebe se

táhla řada hvězd…

Ale stejně rychle, jako našla na nepostižitelném nebi tyto

náznaky jakéhosi řádu, zase je ztratila. Pomalu začínala přijímat

pravdu – že zde není žádný řád a že hvězdy jsou po nebi rozesety

nepravidelně.

Poprvé od výstupu ze »Vzdušného prasete« ji zachvátila panika.

V hrdle ji škrábal dech a rozšířily se jí kapiláry, které začaly přijímat

posilující Vzduch.

Proč ji nepřítomnost řádu tak rozrušila? Protože tady nejsou

žádné vírové linie, žádná kůra coby strop ani podlaha moře,

uvědomila si pomalu. Celý život strávila na dokonale upořádaném

nebi – na nebi, kde jakákoli stopa po nepravidelnosti byla tak

neobvyklá, že ji považovali za známku smrtelného nebezpečí.

Ale tady se nevyskytovaly žádné linie, žádné záchytné body,

které by jí uklidnily mysl.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Hork. Zdálo se, že je klidnější než

ona, ale oční pohárky měl dokořán a nozdry mu nad houštím vousu

zářily jako žhnoucí kus dřeva.

„Ne. Ne zcela. Nejsem si jistá, že něco tak nezvyklého dokážu

přijmout.“

– 325 –

„Chápu.“ Hork zvedl hlavu. Ve světle hvězd se zdálo, jako by

hrubé rysy jeho obličeje roztály a zanechaly na tváři klidný, téměř

tklivý výraz. Mávl rukou k nebi. „Pohleď na ty hvězdy. Pohleď na

jejich různou intenzitu jasu… Ale co když je to jen iluze! Už tě to

napadlo? Co když jsou všechny hvězdy stejně jasné?“

Duřina mysl se – jako obvykle – těžce plahočila za jeho

bleskurychlou logikou. Pokud by měly všechny hvězdy stejnou

intenzitu jasu, pak by některé musely být dál než jiné. Mnohem dál.

Povzdechla si. Sakra, tohle ji nenapadlo.

Představovala si hvězdný vesmír Nebešťanů jako jakousi

skořápku, která ji obklopovala – jako Kůru, i když mnohem

vzdálenější. Ale takhle to nebylo. Obklopovala ji nespoutaná obloha,

na které byly hvězdy – samostatné světy – roztroušené jako vejce

spinového pavouka.

Vesmír, který se kolem ní rozprostíral, ji redukoval na

bezvýznamnou nicku, jiskřičku vědomí. Tato představa ji neskutečně

vyděsila. Dura vykřikla a rukama si zakryla tvář.

„Uklidni se,“ vyhrkl Hork nerudně.

Předsedovo podráždění proniklo její hrůzou. „No jasně. Hlavně

že ty jsi úplně klidný. Promiň, že jsem obtěžovala…“

„Dej už mi pokoj.“

Odvrátila se od něj a pokoušela se uklidnit. „Chtěla bych vědět,

jak má vypadat vhodná reakce na tohle všechno – na skutečnost, že

jsme na tomto podivném starověkém místě a díváme se očima

Nebešťanů…“

„Ne tak docela,“ prohodil Hork mírně. „Nezapomeň, že kolem

nás jsou stěny, které nám nějakým způsobem pomáhají vidět.

Nebešťané neviděli věci stejně jako my. Až se vrátíme, zeptej se na

to Muuba… My »vidíme« pomocí zvukových vln, které se šíří

Vzduchem.“ Zavlnil rukou. „Ale za touhle malou bublinou žádný

Vzduch není. Ve skutečnosti Nebešťané nežili ve Vzduchu. A

»viděli« pomocí zaostřovacích svazků fotonů, které…“

Pokrčila nos. „Dokázali hvězdy »cítit«?“

„Samozřejmě, že ne,“ vyštěkl. „Ve Vzduchu mohou fotony

cestovat jen pomalu, difundují. Takže díky nim cítíme. A »slyšíme«

kolísání teploty.

– 326 –

V prázdném prostoru je to jinak. Fonony se nemohou pohybovat

– takže bychom byli slepí. Ale fotony se pohybují ohromnou

rychlostí. Takže Nebešťané mohli »vidět« fotony… Aspoň taková je

Muubova teorie.“

„Jak potom slyšeli nebo cítili? A co jejich chuť?“

„Jak to mám, sakra, vědět?“ zavrčel Hork podrážděně. „Nicméně

se domnívám, že tato komora byla sestrojena, aby nám umožnila

spatřit vesmír tak, jak ho viděli Nebešťané.“ Zamyšleně si mnul

bradu. „A pořád nám ještě zbylo jedno nastavení, čtvrtý kvadrant…

ještě jsme s naším výhledem neskončili.“

Dura na poslední kvadrant úplně zapomněla. Kdesi hluboko v

nitru pocítila další záchvěv strachu.

Začala se ve Vzduchu otáčet, rozhlížet se a znovu hledat

pravidelné vzory. Uvědomila si, že obloha není jednolitě temná.

Prchavý plyn přecházel z šedé do temně rudé záře na vzdálené straně

místnosti. „Hele, myslím, že za tím čtyřstěnem s červí dírou něco

je…“

Ruku v ruce se převlnili za řídicí křeslo a kolem ztemnělého

čtyřstěnu, který obsahoval červí díru a »Prase«. Otevřenými dveřmi

Dura zahlédla jejich plavidlo. Hrubě přitesané dřevěné stěny, obruče

jadřáku a pomalu unikající pach prasečích pšouků se zdály v této

komoře nebešťanských zázraků nesnesitelně primitivní.

Nebeská záře, jak se blížili k jejímu zdroji, zesílila. Nakonec

zastínila hvězdy. Dura cítila, jak v obavách před novými objevy

couvá. Ale Hork jí pevně tiskl prsty a táhl ji za sebou.

„Tak pojď,“ vrčel vztekle. „Nevzpírej se.“ Uprostřed zářivého

nebe se skvěla jediná hvězda: malá, rudozlatá a jasnější než kterákoli

jiná hvězda na obloze. Ale tahle hvězda nebyla v prostoru sama.

Obklopoval ji prstenec jakéhosi zářivého plynu – a co bylo ještě

zvláštnější – hned vedle téhle divoké hvězdičky se vznášela ohromná

koule světla. Vypadala jako hvězda, jen nebyla tak hutná. Její vnější

vrstvy byly tak rozptýlené, že se téměř mísily s okolním

všeprostupujícím mračnem plynu. Z koule se klikatily úponky

šedého světla a pronikaly daleko do prstence plynu.

Duru napadlo, že koule vypadá jako jakási plastika z plynu a

světla. Byla touto podívanou ohromena. Okouzlovaly ji rozměry,

– 327 –

stínování i barvy. Pozorovala plynový prstenec kolem hvězdy…

Pomalu si začala uvědomovat, že se na výtvor Nebešťanů vlastně

dívá z nitra prstence. A viděla za ústřední hvězdu na vzdálenější

konec plynového prstence, který vzdálenost zredukovala na pouhou

křivku světla, na které byla hvězdička navlečena jako přívěsek.

Rozeznávala turbulence uvnitř prstence, obrovské buňky, které

by dokázaly spolknout tisíce nebeských kolonií. Navzdory své

neuvěřitelné velikosti buňky vybuchovaly a mísily se. Duře se zdálo,

že vnímá kolem hvězdy jakýsi pohyb, pár jisker se nořilo do

hvězdného nitra…

„Tak je to přece pravda,“ vydechl Hork.

„Co?“

„Že už nejsme ve Hvězdě. Že nás červí dírou přemístili na vnější

planetu.“ Svit kruhu mu omýval tvář a jeho vous vrhal složité

odlesky. „Copak to nevidíš? Tohle je naše hvězda – Hvězda – a

přesně, jak říkala ta mapa, jsme my na planetě, která Hvězdu obíhá.

Ale na mapě nebyl ten prstenec.“ Otočil se k ní a z očí mu sálalo

vzrušení. Dura si uvědomila, že jej tak rozrušilo poznání, že

pochopil, jak do sebe kousky skládanky zapadají. „Teď tedy víme,

jak vypadá soustava kolem naší Hvězdy.“ Začal gestikulovat. „Tady,

uprostřed celého systému, je Hvězda. Takhle ji obklopuje plynový

prstenec. Planeta se vznáší uvnitř prstence. A nad tím vším visí ta

koule, která vyzařuje kalný, rozptýlený plyn.“

Dura zírala na jejich Hvězdu. Je malá a ubohá ve srovnání s

nádhernými majáky, které září v jiných částech oblohy, pomyslela si.

A přece to byl domov. Pocítila podivný zmatek, bolestný smutek ze

ztráty.

„Náš svět je tak ubohý,“ prohodila tiše. „Jak jsme mohli vědět,

že za Kůrou je tolik divů a nezměrné krásy…“

„Víš, myslím, že ta veliká koule plynu žhne svým vlastním

žárem, chci tím říct, že neodráží jen hvězdný svit.“

Koule vypadala jako obrovský přívěšek na prstenci a velikostí

Hvězdu značně převyšovala. Zdálo se, že má Hork pravdu. Intenzita

šedožluté záře směrem ke středu rostla. Dura si postupně začala

uvědomovat, že se nejedná o kouli. Kdysi to koule nejspíš byla, ale

časem se protáhla do slzovitého tvaru, jehož úzký konec se pojil k

– 328 –

prstenci pupeční šňůrou zářivého plynu. Mlžné vnější vrstvy koule

bouřlivě vřely. Dura skrze ně dokázala nahlédnout do temnoty

vesmíru.

„Připomíná Hvězdu. Ale…“

„Ale vypadá nějak divně.“ Hledala správné slovo. „Vypadá –

nezdravě.“

„Ano,“ přikývl Hork a ukázal před sebe. „Zdá se, jako by

prstenec z té velké hvězdy vysával hmotu.“ Zamyšleně pohlédl na

Duru. „Hvězda nejspíš nějak získává z velké hvězdy materiál a

vytváří prstenec. Planeta, na které se nacházíme, je pravděpodobně

postavena z hmoty prstence.“

Dura se otřásla. „Mluvíš o Hvězdě, jako by byla živá. Jako by to

byla nějaká oční pijavice.“

„Hvězdná pijavice. No, asi je to stejně dobré vysvětlení jako

každé jiné…“ Ušklíbl se na ni. V záři prstence vypadala jeho tvář

přízračné. „Tak pojďme. Chci zkusit nastavit střelku na poslední

kvadrant.“

„Horku… Copak nemáš vůbec z ničeho strach?“

„Ne.“ Úšklebek se ještě rozšířil. „Myslím, že je to pud

sebezáchovy. Říkám tomu psychická odolnost.“ Vedl ji zpět kolem

komory s bránou a šibalsky po ní pokukoval. „Takže jsme viděli

hvězdy. Skvělé. Co nám ještě zbývá?“

„Otoč tou šipkou a uvidíme.“

Hork otočil střelkou do čtvrtého kvadrantu.

Vesmír – hvězdy a hvězdný svit – implodoval.

Dura zaječela.

– 329 –

26

Hvězdy – všechny kromě jejich Hvězdy – zmizely a vzaly s

sebou světlo z celé oblohy. Hvězda s prstencem a velikým

krvácejícím společníkem zůstaly viset na prázdné obloze…

Není to tak docela pravda, uvědomila si. Na nebi se nacházela

smyčka – mnohobarevná, úzká stužka, která obklopovala lokalitu

Nebešťanů – a procházela až za Hvězdu. Tato stuha uzavírala okolní

vesmír a obsahovala veškerý hvězdný svit.

Vedle Dury se vynořil Hork. Hvězdný oblouk mu šedým osvitem

zvýrazňoval tvář. „No, a co teď?“ zavrčel podrážděně.

Dura si zamnula čelo. „Každé nastavení toho zařízení nám

ukazuje více z našeho okolí – větší část vesmíru. Připadá mi, jako by

před námi zvedali jednu oponu za druhou.“

„Správně.“ Pozvedl zrak k hvězdné smyčce. „Takže tohle by

měla být skutečnost? Poslední nastavení odstranilo všechny opony?“

Potřásl hlavou. „Ale co to znamená?“

„Obloha, jak jsme ji viděli předtím – hvězdy, rozptýlené po nebi

– nám připadala podivná… dokonce děsivá. Ale vypadala přirozeně.

Hvězdy připomínaly naši Hvězdu, jen byly mnohem vzdálenější.“

„Ano. Kdežto tohle vypadá zkreslené. A jak to přijde, že pořád

vidíme naši Hvězdu? Proč se také její světlo nerozmazalo do téhle

absurdní smyčky?“

Rozmazaný hvězdný svit… Ano. To se mi líbí. Velmi výstižné…

Dura se ve Vzduchu prudce otočila a pokusila se potlačit výkřik.

Suchý, měkký hlas, který vycházel z prázdnoty za ní, byl skutečně

děsivý.

„Karen Macrae,“ prohlásil Hork a v hlase mu znělo nepřátelství.

Asi výšku člověka od nich se ve Vzduchu vznášela hlava a

ramena utvořená z bledých barevných krychliček světla. Detaily

– 330 –

nebyly tak přesné jako v Podobalu – barvy byly nezřetelné a

krychličky světla větší. Karen Macrae otevřela oči a Dura se při

pohledu na masité koule usazené v očních pohárcích opět otřásla

odporem.

Hork měl pravdu. Karen Macrae nějakým způsobem dokázala jet

s nimi v kusu jadřáku, přichyceném na boku „Prasete“, celou cestu z

hlubin Hvězdy až na toto vzdálené, strohé místo.

Hvězdný svit je rozmazaný. Ano. A je velmi důležité, abyste

pochopili, proč je tomu tak a co se s vámi děje. Stěny téhle místnosti

nejsou okna. Mají schopnost zpracovávat data – vlastně jsou

polovědomé – schopné upravovat Dopplerův jev…

Hork zavrčel a zavlnil se. „Sakra, mluv srozumitelně.“

Rozmazaná hlava se pomalu otočila. Dopplerův jev. Modrý

posuv. Cestujete – cestujeme prostorem obrovskou rychlostí. Téměř

stejně rychle jako světlo. Chápete? A tak…

„A tak předbíháme hvězdný svit,“ konstatoval Hork. „…Myslím,

že chápu. Ale jak to, že pořád vidíme Hvězdu, jejího ohromného

společníka a prstencový systém?“

Zdálo se, že se Kolonistka ponořila do vlastních myšlenek;

masité kuličky v očních pohárcích se jí protáčely jako nezávislá

zvířátka.

Dura se pokusila Horkovi odpovědět. „Protože Hvězda cestuje s

námi. A proto stále vidíme její světlo.“ Pochybovačně se na něj

zadívala. „Dává to smysl?“

Hork zavrčel.

„Ta zatracená Kolonistka mluví v hádankách… No dobrá,

předpokládejme, že máš pravdu. Koneckonců, lepší vysvětlení

nemáme. Předpokládejme, že cestujeme s Hvězdou vesmírem stejně

rychle jako světlo. Proč? Odkud jdeme a kam?“

Karen Macrae neodpověděla. Krychličky světla se jí po tváři

plazily jako pijavice.

Hork s Durou se na sebe podívali, jako by v podrážděných

výrazech svých tváří mohli najít odpovědi.

Znovu se rozhlédli a pokusili se najít smysl zkresleného nebe.

Dura se mezi těmito pádícími světy cítila křehká a bezmocná.

Rozmazané světlo kolem nich mělo určitou symetrii a oni se po

– 331 –

krátkém dohadování rozhodli, že místo počátku jejich cesty a místo

určení leží na pólech pomyslné koule kolem nich, koule, jejíž rovník

vymezovala hvězdná smyčka.

Hork se naklonil k zařízení se střelkou. „Dobrá. Tak se

koukněme, zda uvidíme, co tam leží…“ Nastavil střelku do

předposlední polohy.

Hvězdy se rozletěly z drolící se smyčky a vrátily se do svých

roztroušených poloh na nebi.

Hork se zavlnil k jednomu z pomyslných pólů a vyhlížel skrze

mračno hranatých nebešťanských zařízení do vesmíru. Duře, která

zůstala s Karen Macrae, se jevil malinký jako hračka, pouhá

rozvlněná skvrna proti nezměrné nebešťanské obloze.

„Nic tu není,“ zavolal konečně a v hlase mu zaznívalo zklamání.

„Jenom anonymní seskupení hvězd.“

„Tak musí být na druhé straně místnosti. U opačného pólu. Tak

dělej.“

Počkala, až se vrátí. Pak se ruku v ruce odvlnili ve směru letu

Hvězdy.

…A tam na pólu nebe se skutečně něco nacházelo: i přes značnou

vzdálenost byl na hvězdném horizontu patrný jakýsi obrovský,

přesně ohraničený objekt.

Karen Macrae cosi pronesla. Slova zaševelila ohromným tichem

komory.

Dura s Horkem si pospíšili zpět a zůstali zírat na nejasné rty

Kolonistky. „Co to je?“ téměř zoufale naléhala Dura. „Nezkusíš to

znova? Co nám chceš říct?“

… Prstenec. Vidíte ho? Tady dokážu jen málo ovládat sílu… je

těžké… Prstenec…

Dura se od Karen odvrátila, pohlédla na artefakt a v duši jí začal

sílit strach, zrozený z dětských příběhů a starých legend.

Auto odjelo.

Adda se zavěsil na improvizovanou bránu nemocnice a do plic

nasával Vzduch. Přelétl zrakem po nebi. Panorama, nyní temně žluté,

vypadalo stále méně jako ten bezpečný, uspořádaný Obal, ve kterém

vyrůstal. Vírové linie představovaly nespojité útržky spinových

– 332 –

smyček, které se pokoušely znovu zformovat, a paprsky hvězdoborců

nepřestávaly nepřirozeně kolmo prořezávat Vzduch a Jádro.

Cosi proniklo okrajem starcova unaveného vědomí. Zdálo se, že

okolí trochu potemnělo. Ale proč? Odstrčil se od brány a odvlnil pár

výšek člověka do prostoru. Za ním se tyčil dřevěný Plášť města a

zakrýval půlku oblohy. Byl ovinut obrovskými kotevními pásy a

poznamenán stovkami šrámů a děr. Otvory ve stěnách stále proudily

řady aut a lidí a rozptylovaly se do pustin Vzduchu. Temný Plášť

naháněl strach…

Je příliš temný, pomyslel si Adda, v tom to je.

Odvlnil se trochu dál, otočil hlavu a prohlížel si jadřákové

kotevní pásy. Obrovské obruče připomínaly šedou klec na dřevěném

povrchu města – ještě před nedávném kolem nich jiskřil modrý

elektronový plyn, nyní však byly matné a bez života.

Modrá zář plynu zmizela.

Takže nakonec vypověděla službu dynama, obrovské plíce

metropole, poháněné jaderným spalováním dřeva. Nejspíš je opustila

obsluha. Nebo se při snaze udržet město proti kolísání Magnetopole

zhroutila nějaká základní součást městské infrastruktury.

Příliš na tom nezáleželo.

Ozvala se ostrá exploze. Od základny města, od spojnice Trnu s

obydlenou oblastí, se rozletěla sprška třísek. Úlomky prolétly proudy

splašků, které stále vytékaly z dolní části města.

Trvalo to jen pár okamžiků.

Adda se prudce rozvlnil zpět k improvizované nemocniční bráně

a vnořil se do chaosu zafačovaných pacientů, vyčerpaného

nemocničního personálu a dobrovolníků. Našel Farra, jak pomáhá

Deni Maxx upevňovat obvazy. Hrubě oba popadl za paže a táhl je od

pacienta v bezvědomí směrem k východu.

„Měli bychom odsud vypadnout.“

Deni na něj zůstala zírat. Temně žluté světlo vykreslovalo na

Addově tváři stínové linie. „O co jde? Nechápu, co se děje?“

„V kotevních pásech není napětí,“ zasyčel Adda. „Pásy už

neudrží Parz nad Pólem. Město se vlivem silných tlaků začne

přesouvat… Musíme odsud zmizet. Parz ten nápor nevydrží…“

– 333 –

Farr se rychle ohlédl na pacienty a ošetřovatele. „Ale ještě jsme

neskončili.“

„Farre,“ prohlásil stařec, jak nejpřesvědčivěji dokázal, „je konec.

Odvedl jsi skvělou práci, ale nic víc už udělat nemůžeš. Jakmile

začnou působit důsledky výpadku proudu, stejně nebudeme schopni

evakuaci dokončit.“

Deni mu se stisknutými rty pohlížela do tváře. „Já nikam nejdu.“

Adda ucítil, jak se mu znovu zastavilo staré srdce.

„Ale pak zemřeš,“ spustil prosebným tónem. „Tihle nešťastníci

stejně nepřežijí. Není důvod…“

Vytrhla se mu. Obrátila se zpět k nemocnici, jako by šlo jen o

pouhé vyrušení z práce.

Když položil dlaň na hrubý okraj otvoru, ucítil, jak se ze

samotného nitra města blíží hluboké, temné vibrace a na pažích a

krku mu naskočila husí kůže.

Možná už bylo stejně příliš pozdě. Vyhlížel improvizovanou

bránou do volného Vzduchu.

Ohlédl se. Deni Maxx se se zarputilým výrazem prodírala

chaosem pacientů a ošetřovatelů.

Jeho varování už pustila z hlavy. Nejspíš na ně zapomněla. Ale

Farr stále váhal poblíž otvoru. Nerozhodně hleděl do nemocnice.

No, Deni byla ztracena, ale Farr ne. Ještě ne.

Adda chlapce popadl za vlasy, vší silou, která mu ještě zbývala,

jej po zádech vyvlekl z nemocnice a vystrčil do volného prostoru.

Farr se s námahou ve Vzduchu zastavil. Na pozadí ohromné,

potlučené tváře města vypadal jako nějaký maličký opuštěný brouk.

Vztekle zíral na starce. „Neměl jsi žádné právo tohle udělat.“

„Vím. Já vím. Jistě mě budeš nenávidět, Farre. Ale teď se, sakra,

začni vlnit. Vlň se tak rychle, jako ještě nikdy v životě!“

Na severu se po celé obloze šířila temná, hrozivá záře. Takové

světlo Adda v životě nespatřil. Zahalovalo Obal temnotou, ve které

hvězdoborce Xeelee zářily jako rozseknutá polena.

Další zapraskání do krajnosti namáhaného dřeva a jadřákové

pásy se od města odtrhly. Plášť se zvlnil. Po povrchu se začaly šířit

asi mikron vysoké vlny a dřevo se s praskotem začalo tříštit.

– 334 –

Stařík sklonil hlavu, prudce vykopl do vířícího Vzduchu a začal

se ze všech sil vlnit od Parzu.

Díky vzdálenosti vypadal prstenec jako křehký, jiskřivý

drahokam.

„Věřím,“ prohlásila pomalu Dura, „většině příběhů, které mi otec

vyprávěl… Ale myslím, že v existenci Prstence jsem nikdy zcela

neuvěřila.“

Bolderův prstenec, největší technický výtvor ve vesmíru.

Mohutný kruh, který rotuje tak rychle, že vytrhává díru v samotném

prostoru.

„Prstenec je vesmírnou bránou, únikovou cestou Xeelee před

neznámým nepřítelem,“ vysvětlila Horkovi.

Zaťal pěsti. Tváří v tvář nezměrné obloze, která ho obklopovala,

vypadala jeho dychtivost pustit se do boje absurdně. „Znám vaše

legendy. Ale o jakého nepřítele se jedná?“ Přiblížil se ke Karen

Macrae a udeřil pěstí do mračna natěsnaných kostek, ze kterých se

skládal její obličej. Ruka mu bez zjevného výsledku prošla skrz.

„Sakra, jaký nepřítel?“

Koule v očních pohárcích zajiskřily a Karen Macrae začala

pomalu mluvit. Hovořila váhavě, útržkovitě.

Hvězda se zrodila v galaxii, v disku o stovkách milionů hvězd.

Byla vlastně starověkým, chladnoucím zbytkem nesmírné exploze,

která rozptýlila většinu hmoty, a zpustošila svého šedého společníka,

který ji neustále doprovázel. Jak běžel čas, Hvězda vysávala hmotu

ze svého souputníka a spojovala plyn do planet.

Pak přišli Nebešťané.

Překopírovali do Jádra Kolonisty – odraz sebe samých – a

Kolonisté sestavili první hvězdné lidi.

Kolonisté a hvězdní lidé spolupracovali po pět století. Na

Severním pólu Hvězdy postavili obrovské motory – Karen je

nazývala skokové pohony. Pod dohledem Kolonistů týmy hvězdných

lidí ovládly skvělá zařízení.

– 335 –

Hork přimhouřil oči. „Aha,“ vydechl. „Takže tihle Kolonisté nás

potřebují. Jsme rukama, silnými pažemi, které vystavěly tenhle

svět…“

Motory skokových pohonů hnaly Hvězdu z místa jejího zrodu.

Vylétla ze své galaxie a volně plachtila prostorem.

Prstenec se nacházel nedaleko rodné galaxie Hvězdy – takže

světlu by netrvalo ani deset tisíc let, aby urazilo cestu prázdnotou k

Prstenci, prohlásila Karen Macrae. Byl tak blízko, že jeho obrovská

hmota již deformovala strukturu galaxie ve snaze roztrhnout ji.

Hvězda – se svým společníkem, planetami, plynovým prstencem a s

drahocenným nákladem života – padala prostorem k Prstenci a v

temnotě zářila jako hořící pochodeň.

Uvnitř Hvězdy přešla století. Ve vesmíru za Kůrou uběhly tisíce

let. (Dura nic z toho nedokázala pochopit.)

Prstenec se blížil.

Kolonisté začali mít obavy. I hvězdní lidé pociťovali strach.

„Proč?“ zeptala se Dura. „Proč by se měli Prstence bát? Co se

stane, až k němu dorazíme?“

Kolonisté se stáhli do Jádra. Tam si postavili nádherný virtuální

svět – napodobeninu Země… A věřili, že jsou zde v bezpečí, že

dokáží odolat jakékoli katastrofě, která by Hvězdu mohla postihnout.

Hvězdní lidé zůstali v Obalu jako opuštěné děti. Měli své červí

díry a další zařízení, ale bez Kolonistů, kteří by jim radili jak s nimi

zacházet, to byly jen nakašírované hračky.

Rostl vztek, který přehlušil strach. Hvězdní lidé se rozhodli, že

budou následovat Kolonisty do jejich útočiště v Jádru – a pokud se

jim to nepodaří, alespoň způsobí, aby spokojení Kolonisté dostali

stejný strach, jaký pociťovali oni sami.

Vyrvali přechodová rozhraní červích děr z ukotvených míst v

Obalu a svrhli je do Jádra. Armády se vztekle vrhaly v

improvizovaných lodích červími děrami. Pomocí technologií, které

kdysi vytvořily skokové pohony, vyrobili pro tato plavidla strašlivé

zbraně.

„Bitva o Jádro,“ konstatoval pomalu Hork. „Takže přece

existovala.“

– 336 –

Hork zuřil. Chová se, jako by nás Kolonisté svým odchodem

zradili včera, pomyslela si Dura, a ne před celými generacemi.

Kolonisté, nehmotní duchové Jádra, si přesto zachovali

ohromnou materiální sílu. Válka byla krátká.

Síla selhala; zbraně explodovaly nebo se rozpustily a zabily ty,

kteří je obsluhovali. Rozhraní byla vtažena do Jádra nebo se stala

nepoužitelnými, protože se zhroutily spojovací tunely červích děr.

Kdysi existovala v Obalu jediná komunita hvězdných lidí propojená

sítí červích děr. Během několika okamžiků se civilizace Hvězdy

zhroutila.

Nazí, bezmocní lidé byli vrženi do prázdného Vzduchu.

Na Hvězdu padlo nesmírné ticho.

S koncem války se Kolonisté znovu stáhli do Jádra a připravili se

na život věčný.

Hork udeřil pěstí do dlaně. „Parchanti. Zbabělí parchanti.

Opustili nás a celé generace ponechali na pospas utrpení. Nemocem,

katastrofám, Poruchám. Ale my jsme jim ukázali. Postavili jsme Parz

City, že? Přežili jsme. A teď, po pěti stoletích, nás najednou zase

potřebují…“

Dura nedokázala od Prstence odtrhnout zrak.

Na ohromné konstrukci tiše tančila blikající světla. „Co se s tím

Prstencem děje? Nechápu to.“

Hork si odfrkl. „Copak to není jasné? Prstenec je pod palbou.

Duro, je válka. Někdo útočí na Xeelee.“

Ukázal na podivuhodně jemné světelné vzory. „A byla by to

příliš velká shoda okolností, kdybychom přilétli na palubě Hvězdy

právě teď, zrovna když probíhá první bitva. Duro, tahle válka – útok

na Prstenec – musí trvat už hezky dlouho.“ Zamnul si bradu.

„Nejspíš celé generace, celé staletí bojů…“

Cítila, jak jí srdce buší až v krku. „To jsou lidé? To jsou lodě

Nebešťanů?“

Zírala na celou scénu a přála si, aby mohla vidět jasněji, aby

dokázala spatřit ohromné lodě těchto přízračných obrů.

Před Durou se pomalu rozevřelo celé panorama bitvy. Některé

lodě mizely v oblacích jisker, evidentně zlikvidované obranou

– 337 –

Xeelee. Další prolétaly Prstencem a pokud byly staré zkazky

pravdivé, mizely v jiných vesmírech. Zajímalo by ji, zda posádky

těchto lodí přežijí… a pokud ano, jaké podivné příběhy by mohly

vyprávět.

„Ano,“ přikývl Hork ponuře. „Útočníci jsou lidé. Nebešťané.“

„Jak si tím můžeš být tak jist?“

„Protože Hvězda míří přímo k Prstenci. Copak to, Duro, ještě

nevidíš? Hvězda je zaměřena na Prstenec. Srazíme se s ním…“

Dura zírala na vzdálenou, mihotavou palbu. Má Hork pravdu?

„Nevím, jak je Prstenec velký. Nejspíš je větší než Hvězda; asi ten

náraz vydrží. Ale Hvězdu srážka zcela jistě zničí.“

Hork zvedl pěsti k hrudníku. „Není divu, že Xeelee zaútočili na

Hvězdu. Pokoušejí se ji zničit, než dorazí k Prstenci. Duro, Hvězda

byla vyslána na tuto dráhu, která míří přímo na artefakt Xeelee, jako

střela.“ Mluvil tichým, téměř uctivým tónem. Dura na něj zvědavě

pohlédla. Hork fascinovaně zíral na bitvu.

Zajímalo by ji, zda si Hork stále ještě zachoval příčetnost. Tato

myšlenka ji znepokojila.

Tak proto jsme tady, pomyslela si. Tohle je účel celého projektu.

Kolonisté, výroba hvězdných lidí… Tohle je smysl mého života a celé

mé rasy.

Jsme postradatelní výrobci zbraní, kteří mají posloužit velké

válce, která je nad naše chápání.

A kdyby se Hvězda roztříštila o Prstenec – nebo by ji zničily

hvězdoborce Xeelee – pak by všichni zemřeli a účel, pro nějž žili, by

byl naplněn.

Ne.

To slovo zaznělo jako výkřik ve zmatku její mysli. Musí něco

udělat.

Raději se nezamýšlela nad důsledky a rychle se rozvlnila přes

místnost k řídicímu křeslu.

„Co chceš dělat? Duro, nemůžeme udělat vůbec nic. Svírají nás

nesmírné síly, které stěží chápeme. A…“

– 338 –

Vklouzla do křesla. Když dosedla, přízračné sedadlo Nebešťanů

se zhouplo a roztočilo. Dura pevně sevřela páky, umístěné v

opěrkách křesla.

Pochmurně rudá koule, jejíž povrch pokrývala úpravná mříž jako

kotevní pásy Parz City, se ve Vzduchu přímo před ní probudila k

životu.

Tohle náhlé zjevení Duru vyděsilo tak, že ztratila nervy a

rozječela se.

Hork se jí začal smát, ale pronikavý tón hlasu prozrazoval jeho

vlastní napětí. „Sakra, Duro, právě jsi byla svědkem bitvy tak

ohromné, že to přesahuje hranice tvého chápání. Zjistila jsi, že náš

svět je odsouzen ke zkáze. A přesto tě vyděsí takový jednoduchý

trik!“

„Ale co to je?“

Koule měřila v průměru asi výšku člověka. Vznášela se přímo

před sedadlem.

„Copak to není jasné?“ vyštěkl Hork. „Pusť ty páky.“ Když

dlaně odtáhla, koule se před ní ještě několik sekund vznášela, pak se

trochu nepůvabně zploštila a zmizela. „To je pomůcka,“ vyhrkl

Hork. „Jako…“ Zagestikuloval rukama. „Jako okno ve vzdušném

autě. Pomůcka pro pilota.“

Pokusila se soustředit na tuto novou záhadu. Vyhlédla ven z

místnosti na Hvězdu, na pochmurnou rudozlatou skvrnu ve středu

ohromné scenérie plynu a světla. „Ale tahle skvrna vypadala jako

Hvězda.“

Hork se zasmál. Hlas mu stále zněl trochu ostře a oční pohárky

měl rozšířené vzrušením. „Samozřejmě, že ano! Copak to nechápeš?

Duro, člověk může těmito zázračnými pákami řídit Hvězdu…“

„Ale to je absurdní,“ namítla. „Jak se dá Hvězda – celý svět –

řídit jako nějaké vzdušné auto?“

„Ale, drahoušku, někdo to už udělal. Hvězda byla úmyslně

vystřelena na Prstenec. Není divu, že jsme objevili zařízení, které to

umožňuje. A tohle je mapa, která ti má pomoci pilotovat svět…“

Popadla páky a před ní znovu vyskočila velká, hrozivá koule.

Sebrala odvahu. „Horku, nemůžeme dopustit zničení našeho světa.“

– 339 –

Hork se k ní přiblížil. Přerývaně dýchal a široce rozevřené oční

pohárky měl bezvýrazně. S rozpřaženýma ruka se nad ní naklonil.

Duře připadal ohromný. Nepřestala ho sledovat a prsty sevřela páky

pevněji. Měla pocit, že se na ni každým okamžikem vrhne.

„Duro, vypadni z té židle. Tisíce let se naše Hvězda hnala

vesmírem. Musíme splnit svou povinnost, naplnit svůj osud.“

Zavrtěla hlavou. „Horku, ty to nechápeš. Všechna ta nádhera ti

popletla hlavu… Tohle není naše bitva.“

Zamračil se na ni. Tvář se mu zkřivila do divoké vousaté masky.

„Kdyby té bitvy nebylo, ani bychom neexistovali. Generace lidí žily,

umíraly a trpěly pro tento okamžik. Tohle je smyslem naší rasy, jejím

nejvyšším cílem! Teď už to, Duro, vím… Jak může člověk jako ty

vzít osud světa do svých rukou?“

„Ale já tohle nemohu přijmout. Musím se o něco pokusit.

Musíme se pokusit zachránit.“

V Horkově tváři se zračily pochybnosti. „Řekněme, že máš

pravdu. Řekněme, že náš svět je skutečně střelou, namířenou na

Xeelee. Pak – pokud je skutečně možné tímto zařízením zamířit

Hvězdu – proč tady to zařízení je?“

Začínal ji děsit – ne fyzicky, ale tím novým rysem svého

charakteru, tím sebevražedným fanatismem, s nímž byl ochoten

obětovat sebe, ji i celou rasu.

„Mysli,“ naléhal. „Kdybys byla Nebešťanem, který naplánoval

tuto misi, co bys chtěla, aby udělal člověk, který bude při

vyvrcholení tohoto projektu sedět v tomto křesle?“

Zaváhala a zamyslela se. „Aby upravil dráhu. Aby ještě přesněji

namířil Hvězdu na cíl.“

Hork rozhodil ruce. „Přesně. Nejspíš je zde ukrytý návod,

zpráva, která nás – nebo kohokoli, kdo tady měl sedět – měla

instruovat, jak zrovna tohle provést. A co se stane, Duro, když to

neuděláme? Co když naši misi nedokončíme? Nejspíš nás sami

Nebešťané potrestají za takovou opovážlivost.“

Dlaně měla kluzké potem. Horkova slova jako by vyjádřila

konflikt, který se odehrával v jejím nitru. Kým je, že rozhoduje o

osudu světa?

– 340 –

Zavzpomínala na svůj život, na řadu neobvyklých událostí, které

ji přivedly až sem. Není to tak dávno, co se s ostatními Lidskými

bytostmi vznášela v Obalu, vydaná napospas vlivu i té nejmenší

zbloudilé Poruchy. Krok za krokem, jak ji události vzdalovaly od

domova, odkrývalo se jí poznání o Obalu, Hvězdě a úloze lidstva

jako vrstvy, které se postupně objevovaly za průhlednými stěnami

téhle nebešťanské stavby.

A teď byla zde a nad událostmi disponovala větší mocí, než

jakou měl kdokoli od dob Bitvy o Jádro. Při tom pomyšlení se jí

zatočila hlava stejně, jako když ji jako děvčátko vzal otec poprvé na

výpravu na okraj kůrového lesa.

Měla pocit, že její vědomí imploduje. Začala si uvědomovat své

tělo – rozšířené póry na kůži, napětí ve svalech i nůž, zastrčený za

roztřepený kus provazu kolem pasu. Pohlédla Horkovi do

vykulených očí. Spatřila v nich bezstarostnost, rozjaření, opojení a

náznaky nepříčetnosti. Hork, kterého přemohl pohled na království

Nebešťanů, Kolonistů a hvězd, zapomněl, kým je. Ona ne. Ona

věděla, kým je: Durou, Lidskou bytostí, Loguovou dcerou – ničím

víc a ničím méně. A právě teď nebyla ani více, ani méně oprávněna

hovořit za obyvatele Hvězdy, než kdokoli jiný. A proto to je ona, kdo

bude muset jednat.

Její nejistota se změnila v jistotu. „Horku, vůbec mě nezajímají

cíle těch zatracených příšer z minulosti. Zajímají mě jen mí vlastní

lidé – Farr, má rodina a ostatní Lidské bytosti. Nemám v úmyslu je

obětovat kvůli nějakému starověkému konfliktu. Rozhodně ne,

pokud budu mít šanci situaci změnit.“

Karen Macrae znovu otevřela široká, deformovaná ústa. Když

promluvila, Dura si povšimla, že hrubé sestavené rty se nepohybují v

souladu s tím, co říkala.

Uvnitř našeho virtuálního světa se čas táhne. Ale přesto se blíží

konec. Poruchy nás zničí. Někteří už ztrácejí soudržnost.

Zastav let. Uvědomili jsme si, že ještě nechceme zemřít.

Dura zavřela oči a otřásla se. Kolonisté jsou bezmocní, takže sem

přivedli hvězdné lidi – přivedli sem ji – aby zachránila jejich svět.

Pohlédla na Horka, který se šklebil a pohazoval hlavou jako

nějaké splašené zvíře. „Výborně, protiprouďáku. Zdá se, že jsem

– 341 –

přehlasován a ne poprvé – ale to mě obvykle nezastaví. My jsme také

lidé, ať už jsme jakéhokoli původu, a musíme konat a ne pokorně

zemřít jako pěšáci v něčí válce! Tak to udělej!“ zařval.

Hlasitě vykřikla. Cítila se podivně otupěle. Zatáhla za páky, jak

nejsilněji dokázala.

Ze základny hvězdné mapy vyšlehl rudý oheň.

– 342 –

27

Vzduchem pronikalo modré světlo Xeelee. Kolem Addy se hnaly

útržky roztříštěných vírových linií. Snažil se nevnímat bolest zad a

nohou, zuřivě se vlnil a divoce kličkoval Vzduchem, aby se vyhnul

vražednému krupobití. Ale ani vlnění nebylo snadné. Síla a směr

Magnetopole se nevyzpytatelně měnily a on musel být připraven na

novou orientaci, aby mohl proklouznout mezi fragmenty vírových

linií, které znamenaly smrt.

Dorazil do volnějšího prostoru. Prudce se otočil – záda a nohy

zaprotestovaly – a zastavil se. Ohlédl se k městu, které se nyní

rýsovalo ve vzdálenosti asi tisíce výšek člověka. Velký dřevěný rám

se viditelně nakláněl přes Magnetopole, které jej již nepodpíralo.

Plášť ještě pořád vřel aktivitou a z proražených otvorů stále unikali

uprchlíci. Addovi to připomínalo rozklad, hejno hmyzu, které se

hemží na tváři umírajícího.

Po Farrovi nebylo ani stopy.

Stařec pohlédl k horní části Dolní Čtvrti, kde se nacházela

nemocnice. Spatřil v rozšířeném otvoru v Plášti pohyb, ale chlapce

rozeznat nedokázal. Sakra, sakra… Neměl ho nechat jít samotného.

Měl ho za ruku odtáhnout od města, od té zatracené nemocnice,

dokud by mu nedošly síly nebo se město nerozpadlo.

Sakra, už jsem starej. Už toho viděl dost a měl všeho až po krk.

Nyní si chtěl už jen odpočinout.

No, zdálo se, že ještě něco bude muset vykonat. Potřásl hlavou a

rozvlnil se zpět ke sténajícímu městu.

V Nemocnici obecného blaha nepřestávali transportovat pacienty

k východu. Odněkud z hloubi města se ozvala další vzdálená

exploze. K Addově údivu dobrovolníci ani nezvedli hlavu od práce.

– 343 –

Stařec měl sto chutí zařvat na ně, udeřit je do tváře a přinutit tyhle

odvážné pitomce, aby přijali realitu, která se kolem nich odehrávala.

K otvoru se už žádná auta nevracela. Nicméně nějaký

dobrovolník táhl k díře v Plášti bezmocný balík, u kterého nebylo

možné rozeznat věk ani pohlaví. Zdravotník přelezl za pacienta,

oběma rukama jej popadl za obvazy, začal se vlnit vzad a pozpátku

táhl zraněného z rozpadajícího se města. Dobrovolník byl nahý

mladík s komplikovanými kresbami na kůži. Zjevně patřil k

akrobatům, kteří se dnes měli zúčastnit velkolepých Her. Namísto

toho byl tady – tělo ušpiněné hnisem – a snažil se z umírajícího

města vytáhnout napůl mrtvého člověka. Adda zíral na chlapcův

obličej a pokoušel si představit, jak se asi mladý akrobat cítí, když se

mu zhroutily všechny naděje i celý život. Ale v mladé vyčerpané

tváři nalezl pouze zmatek a jakési odhodlání.

„Addo!“

Tohle je Farrův hlas, uvědomil si stařík. Zamrkal, aby si pročistil

zdravý oční pohárek, a zahleděl se do šera nemocnice.

„Addo – musíš mi pomoct…“

Támhle. Mladík se v zadní části ošetřovny vznášel nad dalším

pacientem. Mohutná postava byla zavinutá do kokonu. Adda si s

úlevou všiml, že chlapec je nezraněn. Začal si razit cestu davem.

Obrovskému

pacientovi

z

obvazů

čouhala

jen

ohromná,

pochroumaná ruka a kus ramene o velikosti Addovy dlaně. Na

viditelných místech chyběla kůže.

Stařec potlačil zachvění a pohlédl do Farrovy smutkem stažené

tváře. V očních pohárcích se mu zračila únava a vzdušné póry na

tvářích měl roztažené jako krátery.

„Jsem rád, že ses vrátil.“

„Chlapče, jseš zatracenej blázen. Chci, abys to věděl, pro případ,

že nebudu mít příležitost říct ti to později.“

„Ale já jsem se musel vrátit. Slyšel jsem Bzyův hlas. Musel

jsem…“

Uvnitř kokonu se cosi pohnulo – snad hlava – štěrbinou v látce

se objevil prst, podobný pařátu, a uzavřel otvor těsněji. Raněný se

zjevně za svůj vzhled styděl.

„Tohle je Bzya?“

– 344 –

„Museli ho vytáhnout z Podobalu. Měl na kahánku – Addo,

musel opustit zvon. Přitáhl s sebou Hosche, ale ten už byl mrtvý.“

Chlapec si tiskl dlaně k sobě a shlížel na raněného přítele. „Měli

bychom ho odsud dostat. Odtáhneme ho z města.“

„Ale…“

Ozvala se další tupá rána. Zdálo se, že se otřásl i Vzduch a strop

ošetřovny poklesl. Dřevo zapraskalo a část stropu o průměru výšky

člověka se propadla. Všude pršely ostré třísky. Tentokrát pacienti i

dobrovolníci zareagovali. Vzduchem se nesla směsice výkřiků a

zmatených příkazů. Pacienti si holýma nebo zafačovanýma rukama

chránili tvář.

„Dobrá,“ přikývl Adda. „Popadni ho za hlavu, já ho budu zezadu

tlačit. Sakra, hni sebou…“

Vlekli tělo pod roztříštěným stropem a prodírali se k východu z

ošetřovny. Ve zmatku kopali do údů a hlav nešťastných pacientů.

Deni nikde nezahlédli.

Zdálo se, že jim potrvá věčnost, než se dostanou k ústí otvoru,

který vedl ven z ošetřovny. Vystrčili Bzyu do volného prostoru a ten

se v kokonu bezmocně převracel ve Vzduchu. Adda s Farrem se

hrabali za ním. Mladík se pokoušel uchopit kokon u Bzyovy hlavy,

ale stařík ho zarazil. Natočil rybáře podélně.

„Potáhneme ho takhle,“ prohlásil. „Popadni ho. Oba se budeme

vlnit pozpátku…“

Farr Addovu myšlenku rychle pochopil a přikývl. Sevřel látku

kokonu a vzápětí se oba sladěným pohybem vlnili pozpátku

Vzduchem a mohutný kokon táhli za sebou.

Obrovské město, které se nad nimi rýsovalo, se znovu viditelně

otřáslo a tentokrát se z hlubin stavby ozvalo příšerné skřípění. Adda

si představil, jak se mohutné jadřákové nosníky, kosti téhle obří

mršiny, kroutí a jeden po druhém praskají. Po celém Plášti se nesly

zvuky tříštícího se dřeva. Na dřevěném povrchu se objevily obrovské

rovné zářezy, jako by se Plášť pokoušel stočit do klubíčka.

Adda bez ohledu na bolest nohou, zad a prstů rukou, které se

jakoby změnily v pařáty, zoufale vykopl do hustého Vzduchu. Kolem

nich se stále hnaly útržky vírových linií v podobě prstenců a jiných

fantastických tvarů.

– 345 –

Náhle se Bzyovo tělo zazmítalo. Rybářovy silné nohy narazily

starci do hrudi, což způsobilo, že Adda kokon pustil. Při téhle

poslední ráně stařec uslyšel z kokonu zasténání.

Stařík se ve Vzduchu zastavil, zašmátral po hladké a drahé látce

kokonu a pokusil se ji znovu pevně uchopit.

Farr se přestal vlnit. Vznášel se ve Vzduchu, upustil kokon a

zůstal zírat na město.

„Při krvi Xeelee, chlapče…“

„Koukej.“ Farr ukázal na vstup do nemocnice. „Myslím, že je to

Deni.“

Adda si vytřel špínu ze zdravého oka a zadíval se na postavy v

nákladovém otvoru. Obklopené obrovským dřevěným panoramatem

Pláště vypadaly jako trpaslíci. Ano, byla tam Deni Maxx. Malá

lékařka, vždy schopná a energická, se pokoušela zachránit dalšího

pacienta.

Z nitra města se ozval nový zvuk – téměř úlevný povzdech, který

začal rychle sílit. Plášť se rozpadl na obrovské kusy dřeva a odhalil

kostru jadřákových trámů, které vypadaly jako kosti, trčící z

protržené kůže. A přímo před Addovým zrakem se matně zářící

nosníky začaly ohýbat a lámat.

Stařec popadl kokon a prudce vykopl do Vzduchu. Ruce mu po

hladkém povrchu sklouzly a mohutné Bzyovo tělo se sotva pohnulo.

Ale Adda sevřel kokon ještě jednou a zkusil se dát znovu do pohybu.

Farr se k němu vzápětí přidal a oba se zuřivě začali pozpátku vlnit od

města.

Město, na jehož povrchu zely obrovské trhliny, se začalo pod

maskou kotevních pásů hroutit a naklánět směrem k nim. Jadřáková

konstrukce teď vykazovala stejnou pevnost, jako by byla postavena z

měkké vepřovice. Všude pršely dřevěné štěpiny, které odlétaly z

praskajícího Pláště.

„Deni!“ zaječel Farr.

V chaosu, který panoval v hroutícím se nákladovém prostoru,

spatřil Adda, že lékařka dál pokračuje v práci. Jen krátce pohlédla na

zdeformovaný Plášť nad sebou a pak se opět obrátila k pacientům.

Otvor do ošetřovny se zaklapl jako tlama.

– 346 –

Stařík zahlédl, jak Deni v posledním okamžiku zvedla paži proti

obrovským čelistem ze dřeva a jadřáku, které se na ni řítily, jako by

se konečně pokusila o vlastní záchranu. Roztříštěné okraje dřeva se

sevřely jako zubatá past a rozervaly ji. Z poničeného povrchu města

se rozletělo mračno dřevěných úlomků a prachu a zakrylo Addovi

výhled.

Farr cosi nesrozumitelně zaječel, ale nepřestal se vlnit a táhnout

kokon s Bzyou.

„Klidně ječ!“ překřičel stařec rachot hroutícího se města. „Řvi a

breč, jak je libo! Ale nepřestávej se, sakra, vlnit!“

Hork přitiskl tvář k oknu a sledoval tiché fantaskní představení.

„To je výtrysk pšouků,“ vyhrkl udiveně a pak se rozesmál. „Stěží

tomu mohu uvěřit. Výtrysk pšouků ze Severního pólu Hvězdy!“

Dura svírala řídicí páky ze všech sil. Páky příjemně hřály a zdálo

se, že jí skvěle padnou do dlaní. Měla pocit, jako by byla lapena

uvnitř své hlavy jako nějaký bezmocný pozorovatel vlastních činů.

Pokoušela si představit, co se asi děje v Obalu, pokud ta kulovitá

mapa skutečně představuje Hvězdu.

Hork se odvinil k průhledné stěně a pozoroval vzdálenou bitvu.

Po chvíli se otočil a zakřičel na Duru: „Myslím, že to stačí… Můžeš

toho nechat.“

Dura zírala na své ruce. Prsty se nechtěly narovnat. Musela se

soustředit a důrazně jim přikázat, aby se uvolnily.

Páky pomalu sklouzly zpět do klidových poloh.

Linie, která na hvězdné mapě znázorňovala propojení,

zprůsvitněla jako jemné chmýří a pak zmizela docela. Mapa se

zhroutila do sebe a zmizela.

„Je konec? Už nemíříme na Prstenec?“

Hork se pozpátku převlnil přes ohromnou místnost. Začal

střelkou na křesle otáčet tam a zpět a střídavě sledoval zaoblení

Hvězdy a pole hvězd a pokoušel se určit, jakou změnu Dura

provedla.

Ta se v křesle opřela a pozorovala, jak na nebi vybuchují hvězdy.

„Neotočili jsme Hvězdu kolem osy, pokud ti jde o tohle,“

prohlásil Hork. „Ale změnili jsme její dráhu. Aspoň si to myslím…

– 347 –

Prstenec se přesunul ze středu téhle stěny.“ Ukázal prstem. „Stále k

té bitvě míříme, ale Hvězdu jsme odchýlili a tak Prstenec mineme.“

Dura se zamračila. Stále ji sužoval pocit odosobnění a vlastní

nedůležitosti. „Myslíš, že to bude stačit?“ zeptala se váhavě.

„Aby to Xeelee zabránilo zničit nás?“ Pokrčil rameny. „Tak to

nevím, Duro. Ale udělali jsme, co bylo v našich silách.“

Dura pohlédla na Horka a v jeho široké tváři spatřila stejný

zmatek a bezmocnost, jaké pociťovala sama.

Napřáhl ruku. „Pojď. Myslím, že si po takových impozantních

činech zasloužíme trochu odpočinku. Vrátíme se do naší dřevěné

lodi. Najíme se a pokusíme se na chvilku si zdřímnout.“

Dovolila mu, aby ji vytáhl z křesla. Ruku v ruce se odvinili zpět

do vnitřního čtyřstěnu.

Když do něj pronikli, Dura zamířila k otevřenému průlezu do

»Prasete«, ale Hork ji zadržel. „Duro, počkej. Koukni se na tohle.“

Otočila se. Hork ukazoval na mapu na vnitřní stěně čtyřstěnu –

na tu mapu Hvězdy, na které předtím studovali trasy červích děr.

Jedna z cest, ta, která se klikatila z Jádra Hvězdy ke Kůře na

Severním pólu, zřetelně blikala.

Hork zvolna přikývl. „Myslím, že chápu. Takhle bylo vytvořeno

propojení s Hvězdou.“ Sledoval prsty červí díru. „Vidíš? Když jsi

potáhla za ty páky, Duro, zjevně se otevřela tahle červí díra. Získala

hmotu z nitra Hvězdy a přenesla ji do Kůry. Při nižším tlaku materiál

z Jádra okamžitě explodoval a uvolnilo se nesmírné množství

energie.“

Duru zaplavil zvláštní pocit.

Zdálo se jí, že vidí Horka na vzdáleném konci dlouhého temného

koridoru.

„U Severního pólu se musí nacházet obrovské motory k využití

této energie – skokové pohony, které pohánějí samotnou Hvězdu a o

nichž hovořila Karen Macrae.“ Nepřítomně se zahleděl do dálky.

„Duro, jednoho dne musíme tyhle stroje ovládnout. Zajímalo by mě,

jak se Kolonisté tvářili, když ta červí díra začala chrlit…“

Dura měla náhle pocit, že Horkovi se z tváří vytratila barva,

dokonce i bledá mapa na stěně tetraedru zhnědla. Dura na jazyku

ucítila podivnou, slabou pachuť.

– 348 –

Jsem unavená, uvědomila si. Na plány a sny bude v budoucnu

času dost. Ale nyní toužila jen po relativním bezpečí »Prasete«, po

jídle a spánku.

Když dorazila ke vstupu do lodi, přivítal ji hutný, nasládlý pach

vzdušných prasat.

Adda se dotkl Farrovy ruky. „Počkej. Tady se zastavíme. Už

jsme dost daleko.“

Chlapec se zatvářil zmateně. Ještě chvilku se automaticky vlnil a

pak nejistě přestal kopat. Pustil kokon a shlédl si na ruce, zkroucené

do ztuhlých pařátů.

Stařík visel ve Vzduchu a nechával se unášet od kokonu. Poprvé

od začátku katastrofy se podvolil únavě. Magnetopole ho podpíralo,

ale stařec cítil, jak se ještě pořád otřásá. Uvědomil si, že bolest v

nohou, pažích, zádech a prstech není způsobena jen obyčejnou

únavou a vyčerpáním, a že se mění ve skutečnou agónii. Nadmul

hruď, zhluboka nasál vlhký polární Vzduch a cítil, jak ho tato hutná

látka pálí v plicích a kapilárách. Vzpomněl si na naléhavé varování

ubohé Deni Maxx, že po srážce se vzdušnou bachyní jeho tělo už

nikdy nezíská původní pneumatickou výkonnost. No, zdá se, že dnes

tuhle diagnózu testuje až na doraz.

V dálce se rýsovalo potlučené dřevěné město, které se nyní zdálo

tak malé, že se málem dalo zakrýt dlaní. Ze základny se jako kopí

nořil do Podobalu dlouhý, elegantní Trn. Kolem horní části města se

rozptylovalo mračno trosek a uprchlíků.

Hvězdoborce Xeelee se stále šinuly Obalem. Obyčejná vírová

vlákna se kolem nich hnala ve vražedném úprku.

Adda cítil, jak se mu zavírají oči. Starcova mysl, zkalená únavou

a bolestí, se odpoutala od okolního světa. Tohle byla nejhorší součást

stárnutí: pomalé, plíživé ochabování těla, které jej postupně

oddělovalo od světa a ostatních lidí a zatlačovalo stále více do

maličkého, klaustrofobického vesmíru vlastní slabosti. Dokonce i

teď, když Obal zažíval svou největší krizi…

No, pomyslela si malá, mrzutá část jeho mysli, alespoň už víc

nezestárnu, abych zjistil, o kolik horší to ještě může být.

– 349 –

„Addo.“ Ve Farrově hlase zněla spíše zvědavost než strach.

„Koukni se na město.“

Stařík pohlédl na chlapce a pak otočil rozbolavělý krk ke

vzdálené scenérii Parzu.

Město se již odchýlilo od původní polohy nad pólem

Magnetopole a při své cestě Vzduchem se naklánělo a pomalu

otáčelo. Nyní jeho pohyb začal nabírat rychlost a Parz se se svým

drahocenným lidským nákladem zhoupl Vzduchem jako spinový

pavouk. Jak podivně graciézní, pomyslel si Adda, skoro jako nějaký

gigantický balet. Pak k němu přes celou tu vzdálenost dolehl praskot,

ostrý zvuk nepříjemně připomínající praskot lámaných kostí. Ze

spojnice města s Trnem explodovaly úlomky dřeva – i na tuhle

vzdálenost byly zřetelně viditelné třísky o velikosti vzdušných aut.

Trn se odlomil.

Dřevěný sloup zůstal ponořen do hlubin pólu Magnetopole jako

obrovský, otlučený kmen stromu. Trn zjevně z velké části zajišťoval

ukotvení města v Magnetopoli, protože nyní se hranatá horní část

Parzu, z jejíchž bran se stále linulo zelené světlo dřevěných svítilen,

překulila v groteskní parodii kutálející se hlavy.

Takový nápor nemohla konstrukce dlouho vydržet.

Zmatnělé jadřákové kotevní pásy se ohnuly a praskly. Obrovské

kusy jadřáku se rozletěly do všech stran. Průhledná stavba, která

tvořila Stadion, vybuchla jako bublina, celý areál Paláce s

miniaturními lesy a výstavnými budovami, které připomínaly

barevné hračky, sklouzl z horní základny města do Vzduchu a odhalil

holý, dřevěný povrch.

Město se rozlomilo jako kus zetlelého dřeva.

Konstrukce se téměř úhledně rozštípla po délce, kolem

centrálního koridoru Pall Mall. Z obnažených ulic, obchodů a domů

vyhřezla do Vzduchu vzdušná auta a lidé. Tržiště puklo jako vejce

spinového pavouka a zevnitř bylo vymrštěno obrovské popravčí

kolo.

Vzduchem se nesly zvuky praskajícího dřeva a sténání jadřáku;

obojí milosrdně přehlušilo křik lidí.

Adda se pokusil představit si hrůzu těchto usedlých občanů.

Někteří z nich se pravděpodobně nikdy předtím neodvážili

– 350 –

proniknout za hranice Pláště. A teď byli vrženi do Vzduchu a

bezmocně se vznášeli v mračnech bezcenného majetku, který si

většina z nich při evakuaci vzala s sebou.

V témže okamžiku se zhroutil i zbytek konstrukce Parzu. Město

ztratilo tvar a od místa, kde se od něj oddělil Trn, se Vzduchem neslo

mračno, které se skládalo z úlomků dřeva, kusů jadřáku a lidí,

zápolících o holý život.

Stařík zavřel oči. V tomhle ohromném představení smrtí byla

jistá vznešenost, téměř půvab. Tento vzdor vůči konání Xeelee byl

svým způsobem velkolepý.

„Addo.“ Farr jej zatahal za paži a ukázal do dálky.

Stařec sledoval směr chlapcovy napřažené ruky. Zpočátku

neviděl nic – pouze křiklavě rudou záři kolem severního horizontu a

chaos potrhaných vírových linií v zažloutlém Vzduchu…

Pak si uvědomil, že ho chlapec upozorňuje právě na to, že ve

Vzduchu cosi chybí.

Paprsky hvězdoborců zmizely.

Adda ucítil, jak se mu ze srdce zvedla obrovská tíha. Třeba to

někdo z nás přežije, pomyslel si.

Ale tuhle naději zahnal další poryv útržků vírových linií. Stařec

ze všech sil stiskl chlapcovu ruku. Pak znovu sevřel Bzyův kokon a

zahleděl se do tváře nadcházející bouře.

– 351 –

28

Přechodové rozhraní se rozzářilo.

Z hlubokého, nerušeného spánku probudily Borze výkřiky.

Protáhl se a zamračeně se rozhlédl, aby zjistil příčinu potíží, které se

zjevně blížily. Sáhl k opasku, vytáhl vzdušný klobouk a nasadil si jej

na hlavu. Ve skutečnosti klobouk samozřejmě nepotřeboval, ale

domníval se, že mu dodává trochu více autority před zlodějskými

protiprouďáckými mrchožrouty, kteří se kolem potloukali a…

Přechodové rozhraní zářilo. Hrany trojúhelníkových stěn plály

tak jasnou modří vírových linií, že byl nucen přimhouřit oči. Zdálo

se, že samotné plochy pokrývá jemná, zlatavá kůže světla, ve které se

odráží žlutý svit Obalu, vírové linie i jeho vlastní mohutné tělo.

V Borzovi se probudila hluboce zakořeněná, pověrčivá bázeň.

Po prasatech, která byla ve čtyřstěnu ustájena, nebylo ani

památky. Různé věci – šaty, nástroje i zbraně – které byly ke

vzpěrám čtyřstěnu připevněny kousky provazu, se nyní převalovaly

ve Vzduchu. Kolem obličeje mu přeletěl provázek. Chňapl po něm a

položil si jej na dlaň. Provaz byl sežehnutý.

Lidé, děti i dospělí, se s křikem v panice vlnili od přechodového

rozhraní. Borz a ještě dva tři dospělí zůstali na svých místech.

Přechodové rozhraní už celé generace od ukončení Bitvy o Jádro

nefungovalo. To věděli všichni. Ale nyní zjevně fungovat začalo.

Proč? A – Borz si olízl horké, vyschlé rty a ucítil, jak se mu rozšiřují

póry na tváři – co by z rozhraní mohlo vyjít?

Světlo, které pokrývalo stěny tetraedru, pomalu pohaslo. Stěny

znovu zprůsvitněly. Zář, která se linula z rámu, vybledla a rám nabyl

původní černé barvy.

– 352 –

Přechodové rozhraní opět zmrtvělo. Znovu to byl jen rám, který

se vznášel ve Vzduchu. Borz ucítil zvláštní, neočekávané bodnutí

lítosti. Uvědomil si, že tohle světlo a tyhle barvy už nikdy nespatří.

Prasata z nitra rámu zmizela. Ale nahradilo je cosi jiného –

nějaký artefakt, nemotorný dřevěný válec o třech výškách člověka.

Do válce byly vsazeny plochy průhledného dřeva a samotný válec

obepínaly pásy z jakéhosi matně reflexního materiálu.

V horní části válce se otevřel poklop. Z otvoru vystrčil hlavu

muž – normální, obyčejný člověk. Tvář měl pokrytou výstředním

vousem.

Muž se na Borze široce usmál. „To je úleva,“ prohlásil. „Už jsme

trochu čerstvého Vzduchu potřebovali.“ Pohlédl do válce. „Vidíš,

Duro, věděl jsem, že nás Karen Macrae dostane domů.“

„Hej.“ Borz vykopl tlustýma nohama a přivlnil se na úroveň

muže ve válci. „Hej, ty. Kde jsou naše prasata?“

„Prasata?“ Muž se zatvářil zmateně. Pak se rozhlédl po

ztemnělém rozhraní. „Aha. Už chápu. Vy jste v téhle bráně drželi svá

prasata, že?“

„Kde jsou?“

Muž se zatvářil pobaveně, ale pak zvážněl. „Obávám se, že

velmi daleko odsud,“ odvětil soucitně. Začichal a rozhlédl se. Pak na

Borze vrhl zvídavý pohled. „Pověz,“ prohlásil autoritativně, „kterým

směrem leží Jih?“

– 353 –

29

Toba Mixxax vystrčil ze vzdušného auta okrouhlou, bledou tvář.

„Zdá se, že se Mur s Leou opět hádají.“

Nikdo si jeho příjezdu nevšiml. Dura připevňovala provazy na

sekci, ze které se odloupl Plášť. Na chvíli přestala pracovat. Paže i

prsty měla celé rozbolavělé. Dokonce i zde, na vnějším okraji

rozptýleného mračna trosek, které označovalo polohu zničeného

města, byly horko a hluk nesnesitelné a práce dlouhá, namáhavá a

nebezpečná. Když se nyní zaposlouchala, uslyšela vzrušené hlasy

Mura a Lei. Pocítila bodnutí ostnu podrážděnosti – jak dlouho tyhle

dva ještě bude muset vodit za ručičku, než se naučí spolupracovat

jako dospělí lidé?

Ale když pohlédla do Tobovy nejisté, oválné tváře – s póry

rozšířenými horkem – podráždění zmizelo stejně rychle jako se

objevilo. Protáhla si záda a usmála se. „Ráda tě vidím, farmáři.“

Toba se chabě pousmál. „Duro, vypadáš unaveně… Myslím, že

jsme všichni vyčerpaní. Nicméně,“ prohlásil trochu stroze, „už

nejsem farmářem.“

„Ale zase budeš,“ opáčila Dura a přivlnila se k němu. „Tobo, je

mi to líto.“

Zatímco se pokoušela rozcvičit ztuhlá záda, rozhlížela se po

nebi. Vírové linie se znovu zformovaly a nyní křižovaly oblohu ve

svých obvyklých hexagonálních šicích. Magnetopole se stabilizovalo

a vysílalo vzduchem pevnou síť toku – zase bylo možné vlnit se a

také opravovat zdevastované město.

Pozorovala linie a skrze prsty zkoumala jejich rozestupy. Pomalé

pulzování vírových linií ji napovědělo, že již brzy nadejde čas

Horkova obřadu Kola, který se má konat v srdci zničeného města.

„Co nového na farmě?“ zeptala se opatrně. „Je Ito…“

– 354 –

„Snažíme se farmu uvést do původního stavu,“ prohlásil Toba.

„Jde to pomalu. Ito to snáší… dobře. Je velmi tichá.“ Chvilku

pohyboval malými, téměř komickými ústy, jako by mu činilo potíže

vyjádřit své pocity. „Víš, Farr je tam s ní. A taky pár Crisových

přátel, surfařů. Cris je mrtev. Ale myslím, že se Ito cítí ve společnosti

mladých lidí dobře.“

Dura se dotkla Tobovy paže. „To je v pořádku. Nemusíš

pokračovat. Raději bys mi měl pomoci usmířit Leu a Mura…“

Toba vylezl z auta.

Vyrazili spolu troskami města. Z Parzu zbylo mračno kusů Pláště

a zkroucených jadřákových nosníků, mezi nimiž se vznášely

všemožné drobnosti, které lidé ztratili nebo vyhodili. Uprostřed

mračna spatřila popravčí kolo, které pocházelo ze starého Tržiště. Z

tohoto výhodného místa – nedaleko okraje mračna – dokázala Dura

dokonce i rozeznat šaty, hračky, svitky, kokony i nádobí, které

pocházely z tisíců zničených bytů. I těchto pár částí města, které

přežily poslední Poruchu, se pomalu hroutilo – přestože se Xeelee

stáhli již před několika týdny. Nezúčastněnému pozorovateli by tohle

lidské hemžení v troskách mohlo připomínat pijavice a mrchožrouty,

kteří uspišují likvidaci nějaké ohromné, rozkládající se mrtvoly, která

se vznáší v hutném Vzduchu Pólu, pomyslela si Dura. Mnozí dřívější

obyvatelé města, kteří uprchli před pohromou, se do Parzu vrátili,

aby pátrali po svém majetku a pomohli s rekonstrukcí města. Pravda,

došlo k nějakému rabování – a vrátilo se příliš mnoho lidí s úmyslem

propátrat trosky města, kterému potrvá mnoho let, než bude

obnoveno v původní podobě.

Ale Hork vydal mimořádné nařízení, které zabraňovalo

masovému návratu. Mnoho bývalých obyvatel se rozptýlilo na farmy

provincie – a zůstalo tam pracovat – což zmenšilo obavy z

hladomoru. Týmy dělníků se pustily do obnovy dřevěné metropole.

Byla nalezena dynama, která odolala katastrofě. Dělníci vyčistili

obrovské stroje, které kdysi napájely kotevní pásy. Nyní se dynama

vznášela ve volném prostoru. Jejich mohutná jadřáková těla odrážela

matné, rudé světlo Kvantového moře, jako by to byla ohromná,

chráněná zvířata.

– 355 –

Stále se to ještě může zvrtnout, pomyslela si Dura s nepříjemným

zamrazením. Křehká společenská struktura, která zde zůstala po

Poruše, způsobené Xeelee, se mohla kdykoli rozpadnout – rozložit

do sebevražedných konfliktů o zásoby, které se kvapem zmenšovaly,

o kdysi drahocenné zboží ze starého Parzu, které se díky katastrofě

stalo levným brakem.

Ale teď ještě ne. Zdálo se, že nyní jsou téměř všichni lidé

ochotni spolupracovat na obnově města. Nastal čas naděje a obrody.

Dura vítala bolesti svalů a ztuhlých zad. Byly důkazem tvrdé

práce, která zahrnovala její maličkost do všeobecného úsilí o

rekonstrukci, která v celém Obalu probíhala. Ucítila v srdci vlnu

optimismu a energie. Měla pocit, že nadcházející dny budou patřit k

nejšťastnějším v jejím životě.

V uvolněném prostoru asi deset výšek člověka od auta Lidská

bytost Mur ukazoval Lei – pohledné dívce, která kdysi patřila k

surfařům – jak ze zkroucené stromové kůry vyrobit síť. Oba

obklopovalo mračno napůl dokončených provazů a částí sítě. Kolem

nich dováděl malý, nahý Jai, který se konečně opět shledal s otcem.

Hrál si s kousky provazu a Vzduchem se rozléhal jeho zurčivý

smích. Lea mávala Murovi před obličejem kusem provazu. „Ano, ale

nechápu, proč to mám dělat znovu.“

Murovi přeskakoval hlas vztekem jako chlapci v pubertě. Ve

srovnání s tou dívkou z města vypadá stále strašně hubený,

pomyslela si Dura. „Protože je to špatně,“ vykřikl zlostně. „Udělala

jsi to špatně. Tak znovu! A já…“

„A já zas nechápu, proč bych si od takových, jako jsi ty, měla

takovéhle kecy nechat líbit, ty protiprouďáku.“

Toba položil dívce ruce na ramena. „Leo, Leo. Takhle bys s

našimi přáteli mluvit neměla.“

„Přáteli?“ Dívka vychrlila působivou litanii nadávek. Toba

zbledl a zděšeně se od dívky odtáhl.

Dura uchopila provaz, který dívka vztekle odhodila. „Třeba ti to

Mur správně nevysvětlil,“ poznamenala klidně. „Musíš provaz

dvakrát překroutit, aby získal větší pevnost.“ Mocně škubla za konce

provazu, aby předvedla, jak je pevný.

„Ale způsob, jakým se mnou mluví –“

– 356 –

„Tohle zkroucení je skvělé.“ Pohlédla na Leu. „To jsi dělala ty?“

„Ano, ale –“

Dura se usmála. „Lidským bytostem trvá léta, než nabudou

takové zručnosti, a ty už teď jsi skoro mistr.“

Lea, kterou chvála zmátla, se viditelně snažila zůstat naštvaná.

Prudce si odhodila z čela umně nabarvené vlasy.

Dura jí podala provaz. „S trochou Murovy pomoci dosáhneš

takových výsledků, že k tobě půjdu do učení. Dáme si pauzu, Tobo.

Ráda bych se podívala, jak se daří Addovi.“

Když se vlnili pryč, Dura se nenápadně ohlédla a spatřila, jak se

k sobě Mur a Lea ostražitě přibližují a pouštějí se znovu do práce.

Byla na sebe docela pyšná, že tak úspěšně zažehnala tuhle malou

rozmíšku. A v hloubi duše ji hřála skutečnost, že se Lidské bytosti

dokázaly lépe přizpůsobit situaci, která u Pólu panovala, než někteří

původní obyvatelé Parzu. Dura očekávala, že Lidské bytosti budou

zděšené a zklamané, když po dlouhé, únavné cestě oblohou k Pólu

nenajdou nic víc než jen rozptýlené mračno trosek. Vlastně

zareagovaly daleko vyrovnaněji, než Dura čekala… zvláště pak,

když se znovu shledaly se svými dětmi. Lidské bytosti prostě

nevěděly, co zde mají očekávat. Nedokázaly si Parz v jeho největší

slávě představit o nic víc, než to dokázala ona předtím, než ji sem

Toba poprvé přivezl. Pro tuhle malou tlupu Lidských bytostí bylo

dostatečným divem tohle nesmírné množství lidí, obrovské, tajuplné

stroje a drahocenné artefakty roztroušené téměř nedbale ve Vzduchu.

Jedna oblast nepravidelného, expandujícího mračna byla

neoficiálně ohrazena a sloužila jako nemocnice. Dura s Tobou se

prodírali mračnem trosek, dokud nedorazili k řadám pacientů, kteří

se pohodlně vznášeli ve Vzduchu, vzájemně volně spojeni kusy

provazu. Dura na pacienty vrhla letmý, rozpačitý pohled. Mnoho lidí

bylo během Poruchy tak zmrzačeno, že už nikdy nebudou úplně v

pořádku, ale přesto jim byla poskytována veškerá možná péče.

Obvazy a dlahy byly čisté a neporušené. Štěstím v neštěstí bylo, že

zkáza Parzu proběhla v tak ohromném měřítku a menší, pevné

předměty, jakými byly třeba lékařské nástroje, prostě odletěly do

Vzduchu a zůstaly nepoškozené.

– 357 –

Když se blížili do středu improvizované nemocnice, objevil se

Muub, bývalý dvorní lékař, a přivítal se s nimi. Muub se zbavil

nepraktického, honosného oděvu a nahradil jej čímsi, co připomínalo

rybářskou halenu s mnoha kapsami. Holá hlava se mu leskla a na

tváři měl široký, přívětivý úsměv, který v Duře vyvolával pocit, že

takhle šťastného a uvolněného lékaře ještě nikdy neviděla.

Muub je zavedl k Addovi. Starý protiprouďák zasmušile dohlížel

na nadměrně veliký, uzavřený kokon. Dura věděla, že uvnitř kokonu

je Bzya, těžce poraněný rybář, který ze zmrzačených úst stále ještě

nedokázal vypravit o mnoho více než jen nesrozumitelný ryk. Bzya

zjevně spal. Ale zdálo se, že Adda je ochoten strávit s přítelem

většinu svého času, dávat na něj pozor, v případě potřeby jej

obskakovat jako nějaká nemotorná zdravotní sestra a pomáhat

Bzyově ženě Jool a dceři Shar, která se vrátila ze stropní farmy, o něj

pečovat.

Stařík Duru objal a pak se začal zajímat, co dělá zbytek Lidských

bytostí. Pověděla mu o Murovi a Lei a Muub dodal: „Nějaké třecí

plochy tady jsou, ale vaši protiprouďáci s občany Parzu dobře

spolupracují. Souhlasíš, Addo?“

„Možná ano a možná ne. Možná jsme sem zapadlí až příliš

dobře,“ zavrčel s obvyklým mrzoutským úšklebkem.

Dura se usmála. „Jsi příliš cynický, drahý Addo. Lidské bytosti

nikdo nenutil, aby sem přišly a pomáhaly lidem z města vyhrabat se z

tohohle nepořádku.“

„Ale jsme vděční, že jste tady,“ prohodil Muub velkoryse. „Bez

vašich protiprouďáckých svalů bychom toho nezvládli ani polovinu.“

„Jasně. Pokud nebudeme používat naše protiprouďácké svaly,

abychom si postavili další krásnou, útulnou klec.“

„Hele, Addo –“ spustila Dura.

„Ale vždyť jste nikdy v kleci nebyli,“ prohodil nervózně Toba

Mixxax. „Já tomu nerozumím.“

Muub pozvedl ruce. „Adda má pravdu. A zatímco pracujeme na

obnově našeho města, nastal čas zamyslet se nad obnovou našich

srdcí. Lidské bytosti žily v kleci, Tobo. Stejně jako my všichni. Žili

jsme v kleci ignorance, předsudků a zákazů.“

Dura na něj pozorně pohlédla. „Ty to skutečně připouštíš?“

– 358 –

„Potřebujeme vůbec město?“ zeptal se mrzutě Adda. „Možná

nastal čas začít znova a bez města.“

Potřásla hlavou. „Myslím, že s tím nemohu souhlasit. Dnes už

ne. Výhody města – stabilita, zdroj vědění, možnost lékařské péče –

pomohou nám všem, kdo žijeme v Obalu.“ Zabodla do Muuba

upřený pohled. „Že?“

Lékař vážně přikývl. „Nikdy bychom se neměli odvracet od

zdroje potravy, kterým je zemědělství. Město se už nesmí stát

pevností, ani vězením. Proto plánujeme řadu satelitních komunit, v

jejichž středu se bude nacházet město. Neměli bychom věznit většinu

lidstva na jednom místě, tak zranitelném jak zvenčí, tak i z našich

vlastních srdcí.“

Adda si odfrkl. „Mluvíš o lidské přirozenosti. Co zabrání lidské

přirozenosti tvrdit, kde je vězení a kde pevnost?“

„Pouze síla a nepřetržité úsilí dobrých mužů a žen,“ prohlásil

lékař vyrovnaně. „Hork už o tom hovoří. Mluví o novém druhu

mocenské struktury – o zastupitelstvu, které by umožnilo všem lidem

v Obalu mluvit do běhu věcí.“

„Jak znám Horka,“ prohodila Dura, „moc se mi tomu nechce

věřit.“

„Tak se víc snaž,“ vyštěkl Muub. „Hork není žádný

sentimentální snílek, Duro. On čelí skutečnostem a působí na ně. Je

mu jasné, že bez starodávných moudrostí Lidských bytostí – bez

legend, které si tví lidé předávali o Bitvě o Jádro, o možnosti

opětovného získání starověkých technologií – by útok Xeelee zničil

město a ani bychom nevěděli proč. Naše rasa by nejspíš úplně

vyhynula… Vzájemně se potřebujeme. Hork to chápe a chce zajistit,

abychom o to, co jsme získali, zase nepřišli. Jeho dnešní litanie je

očividným důkazem dobré vůle. Možná bychom mohli sestavit

novou, integrovanou koncepci, do které by se vtělily nejlepší prvky

všech směrů – filozofie Xeelee, následovníků Kola – a vybudovat

novou víru, která by nás vedla…“

Dura se hlasitě rozesmála. „Možná. Ale nejdřív musíme znovu

vybudovat město.“

Adda si zamnul nos.

– 359 –

„Asi ano. Ale obávám se, že Farr už tady nebude, aby nám

pomohl.“

„Máš pravdu,“ souhlasila Dura. „Vybrali ho, aby se vrátil v

novém, vylepšeném »Vzdušném praseti« do Kvantového moře. Má

znovu vyhledat Kolonisty. Ale pochopil, že nejdříve musí věnovat

trochu času obnově vlastního světa, než se vydá dobývat nové

světy…“

„Ten tedy nemá nízké ambice,“ poznamenal Muub s úsměvem.

„Mnoho z nás se zajímá o všechno, co jste zjistili o Kolonistech… a

obrovských strojích Nebešťanů na Severním pólu. Nevíme,

samozřejmě, jak cestovat dál než jen pár desítek metrů od Jižního

pólu, nemluvě o přechodu přes Rovník… ale najdeme způsob, jak na

to.“

„Proč by měl nějaký způsob vůbec existovat?“ zeptal se cynicky

Adda. „Nezapomeň, že tahle Hvězda má velmi nehostinné prostředí.

Aspoň tohle nám natloukly do hlavy Poruchy. Nemáme žádnou

záruku, že dokážeme dosáhnout větších úspěchů než dosud.

Koneckonců podle Nebešťanů jsme měli zemřít zároveň s Hvězdou;

neměla nás čekat žádná budoucnost.“

„Možná,“ usmál se lékař. „Ale možná ne. Jen tak hádáš. Co když

Nebešťané neměli v úmyslu nás zničit, ani kdyby Hvězda narazila do

Prstence? Co když nám Nebešťané nechali nějakou možnost úniku z

Hvězdy?“

„Něco jako červí díru na tu planetu –“ vmísila se Dura.

„Nebo loď,“ pokračoval Muub, „vzdušné auto, které by dokázalo

cestovat vně Hvězdy.“ Vzhlédl s lehce mrzutým výrazem ke Kůře.

„Co leží za tímhle stropem, který vymezuje náš svět? Duro, ty jsi

viděla záři dalších stovek, milionů hvězd a každá z nich může být

útočištěm života, ne třeba lidí jako jsme my, ale nějakých jiných,

které vytvořili Nebešťané… A za tím vším pak Nebešťané, kteří stále

sledují své vlastní nepochopitelné cíle. Bylo by skvělé to všechno

spatřit! Ano, Addo, mnozí jsme zvědaví, co vlastně leží u vzdáleného

Pólu…

I kdyby nám to mělo prozradit jen málo o skutečné historii

našeho vesmíru. Jaký je skutečný účel Bolderova prstence? Jaké jsou

úmysly Xeelee – kdo je a kde se nachází ten strašný nepřítel, kterého

– 360 –

se tak obávají?“ Zamyšleně se pousmál. „Pravděpodobně zemřu

dříve, než se dozvím odpovědi na tyto otázky – a to mě bude docela

mrzet…“

V dálce, v odhaleném srdci zničeného města, vzdáleném stovky

výšek člověka, začaly vřeštět trubky. To Hork svolával občany.

Muub se s přáteli spěšně rozloučil.

Jak se Dura s Addou pokojně vlnili ke středu mračna trosek,

vklouzla její ruka do jeho.

„Urazili jsme dlouhou cestu, dcero Loguova,“ prohodil Adda.

Dura na něj mírně podezřívavě pohlédla, ale v jeho výrazu

nenašla ani stopu ironie. Zdravým okem jí vracel pohled a tvářil se

přívětivě. Na něco takového u něj rozhodně nebyla zvyklá.

Přikývla. „To ano…“ A někteří z nás ještě o trochu delší,

pomyslela si. „Jak se má Bzya?“

Stařík nakrčil nos. „Přežívá. Zvyká si na to, jak teď vypadá. Což

je samo o sobě velký pokrok. Má Jool a Shar…“

„A tebe,“ prohodila.

Neodpověděl.

„Myslíš, že s nimi zůstaneš?“

Pokrčil rameny. V gestu se objevil náznak staré nevrlosti, ale

výraz tváře se nezměnil.

Dura mu stiskla ruku. „Jsem ráda, že jsi našel domov,“

poznamenala.

Jak se blížili ke Kolu uprostřed mračna trosek, opět zaslechli

vysoký, jasný hlas lékaře Muuba, který hovořil ke shromážděnému

davu.

„…Kult Xeelee, jenž kladl důraz na vyšší cíle, byl pro

uzavřenou, řízenou parzskou společnost nevyhovující. Úřady se

domnívaly, že město přežije, jen když popře tuto víru – vyhnáním

vyznavačů Xeelee a reformou, která vyškrtala skutečné informace o

minulosti.

Mýlily se.

Lidská přirozenost se bude rozvíjet i navzdory nejpřísnějším

nařízením. Protiprouďáci si uchovali starověké znalosti téměř

neporušené po celé generace, aniž by používali nějaké záznamy.

– 361 –

Nová víra, jakou je kult Kola, vykvetla na poušti, která zbyla po

vyhnání vyznavačů Xeelee.“ Muub zaváhal a Dura, přestože jej

nemohla vidět, si představila, jak se mu rozostřil zrak, když se

zahleděl do svých vnitřních vizí. „Je zajímavé, že jak mezi

vypovězenými Lidskými bytostmi, tak mezi téměř stejně

postiženými obyvateli Dolní Čtvrti zde v Parzu, přežila v ústním

podání starověká moudrost. Pokud jsme byli skutečně stvořeni

hvězdnými inženýry z vysoce inteligentní materie, asi by nás nemělo

překvapovat, že naše duševní schopností přetrvaly generace. Vlastně

je marnění takového nadání zločinem. Bez malicherných předsudků a

pověr toho člověk může na této Hvězdě dosáhnout daleko víc…“

„Ten starý podlézavý prd,“ zabručel Adda.

Dura se zasmála.

„A přál bych si vidět Horkův ksicht, jak tam očumuje a musí to

poslouchat…“

„Možná mu křivdíš, Addo.“

„Možná. Ale já jsem u něj nikdy nebyl tak blízko jako ty,“

pronesl pomalu – a jak se Duře zdálo – opatrně.

Znovu na starce ostře pohlédla. Zajímalo by ji, kolik toho ví

nebo co jí dokázal vyčíst z výrazu tváře. Pozorně si ji prohlížel, čekal

na nějakou její reakci a ve zjizveném obličeji se mu nezračilo zhola

nic.

Ale jak měla zareagovat? Co vlastně chtěla?

Od první Poruchy se toho tolik udalo! Ta Porucha jí vzala otce.

Několikrát měla dojem, že jí život končí – od okamžiku, kdy v

parzském Přístavu nastoupila na palubu »Létajícího prasete« nikdy

skutečně nevěřila, že se ještě vrátí do Obalu. Teď jsem prostě

vděčná, pomyslela si, že jsem naživu; na tento prostý fakt již nikdy

nezapomenu a budu se z něj radovat až do konce života.

A přece…

A přece ji její zážitky změnily. Viděla toho hodně, cestovala dál

a vykonala víc než kterýkoli člověk od časů Kolonistů, a to

způsobilo, že pro ni bylo nemyslitelné sklouznout zpět do usedlého

života obyvatele města a tím méně vrátit se k životu, jaký vedly

Lidské bytosti.

– 362 –

Mimovolně si složila ruce na břiše a vzpomněla si na jediný

okamžik vášně, který s Horkem prožila, když uvolnila svou silnou

potřebu soukromí v době, kdy se domnívala, že hluboko v Podobalu

přijde o život. Našla u něj jiskru lidského tepla; a Hork byl zcela jistě

chytřejší, než se zpočátku domnívala. Ale v místnosti Nebešťanů

nahlédla Horkovi do duše a zalekla se toho, co tam našla – zalekla se

vzteku, zoufalství a potřeby něčeho, za co by mělo smysl zemřít.

Hork by pro ni nebyl dobrým partnerem.

„Změnila jsem se, Addo. Já…“

„Ne.“ Potřásl smutně hlavou stařík, který jí ve tváři četl jako v

otevřené knize. „Ve skutečnosti ne. Byla jsi sama, než jsme přišli

sem. A teď jsi zase sama, že?“

Dura si povzdechla. „Pokud to takhle má být, asi bych se s tím

měla vyrovnat,“ poznamenala trochu chraplavě. Otočila se a pohlédla

mračnem trosek k polím na stropě provincie. Přestože byla políčka

holá, vypadala jaksi podivně svěže. „Možná půjdu tam,“ prohlásila.

Sledoval její pohled. „Co, chceš se stát farmářkou? Pěstovat

čvachtu pro masy? Ty?“

Dura se ušklíbla. „Ne. Chtěla bych si tam najít místečko…

ostrůvek, kde by v tom všem zmatku panoval nějaký řád.“

Stařec si pohrdavě odfrkl a lehce jí stiskl ruku.

Ostrý, jasný křik trubek svolával občany. Ze všech stran se

Vzduchem vlnili lidé a mířili ke Kolu uprostřed mračna. Když tam

Dura pohlédla, spatřila mohutnou Horkovu postavu – barevnou

skvrnu v nádherném hávu s rukama spočívajícíma na obrovitém kole.

Představila si, že slyší jeho hlas recitovat litanii – první legální litanii

Kola, seznam všech, kteří zahynuli při poslední Poruše, ať už

pocházeli z Parzu, provincie, protiproudu nebo žili na Plášti.

Byla to litanie usmíření a nového zítřka.

– 363 –

Baxter, Stephen (M.) (1957 – )

Přední britský hard-SF autor, narodil se v Liverpoolu, vystudoval

matematiku a strojírenství, pracoval jako učitel matematiky a fyziky,

později v oboru informačních technologií, spisovatelem z povolání je

od roku 1995, nyní žije v Great Missendenu. Debutoval v britském

SF magazínu Interzone povídkou The Xeelee Flower (1987) a

následně ji využil jako základ rozsáhlého projektu tzv. „historie

budoucnosti“ lidstva, které při dobývání vesmíru narazí na složité

společenství mimozemských ras. Do paralelního vesmíru s

neuvěřitelně silnou gravitací zasadil děj románu Raft (1991, č.

Vor/Laser 2000), kde popsal snahu potomků zde ztroskotané

vesmírné lodi uniknout z rychle vyhasínající galaxie. Utajený

vědecký pokus o osvobození Země od tyranské okupace

mimozemské rasy Qaxů zachycuje s využitím časových posunů

román Timelike Infinity (1992). V románu Flux (1993, č. Proud/Laser

2001) odkrývá členka uměle vytvořené inteligentní rasy obývající

neutronovou hvězdu skutečnou úlohu své civilizace v dlouhověkém

boji lidstva proti nadřazené rase Xeelee, ve stejném prostředí se

mimochodem odehrává rovněž povídka Hero (1995, č. Hrdina –

Asimov’s SF 1/96). Cyklus Xeelee prozatím uzavírá román Ring

(1994), jehož děj je rozdělen do dvou proudů, v prvním je do

vesmíru vyslána flotila lodí s pohonem pomalejším než světlo, v tom

druhém je vědomí ženy v podobě umělé inteligence vysláno na

průzkum nitra Slunce. Vesmírná flotila použije pro svůj návrat

přenos červí dírou, ta jí však zanese do pět miliónů let vzdálené

budoucnosti, kde je jediným žijícím tvorem právě umělé vědomí

ženy z nitra Slunce. Kratší práce této série shrnul do sbírky Vacuum

Diagrams: Stories of the Xeelee Sequence (1997), různorodé povídky

zde provázal příběhem pozemského diplomata, jemuž tajemná

postava odkrývá svou verzi budoucnosti lidstva. Z českého překladu

známe povídky The Quagma Datum (1989, č. Zpráva z quagmatu –

Ikarie 3/99), Vacuum Diagrams (1990, č. Vakuové diagramy – Ikarie

5/94) a Cilia-of-Gold (1994, č. Zlatořaska – Nové dobré kusy/Laser

2001). Samostatnou část románové tvorby otevírá román Anti-Ice

– 364 –

(1994), v němž britské impérium viktoriánské doby využívá jediný

známý zdroj antihmoty k realizaci technických zázraků a zároveň se

zamýšlí nad možností zneužít tohoto mocného nástroje k válečným

účelům. V rozsáhlém a literárními cenami ověnčeném románu The

Time Ships (1995) se hrdina slavného Stroje času z pera H. G. Wellse

rozhodne k návratu mezi Morloky za záchranou dívky Weeny, místo

toho však potká zcela jiný druh Morloků, s nimiž cestuje časem až k

velkému třesku a ještě dále. V alternativním světě románu Voyage

(1996) nebyl J. F. Kennedy zabit a díky neustálému rozvoji

kosmického programu přistanou Američané na Marsu již v roce

1986. V románu Titan (1997) objeví expedice pro výzkum života na

bázi čpavku na Saturnově měsíci mnohem více než se původně

očekávalo. Do SF série románů pro mládež The Web přispěl tituly

GulliverZone (1997) a Webcrash (1998), jejichž děj je zasazen do

prostředí celosvětové sítě virtuální reality 21. století. V

katastrofickém románu Moonseed (1998) je objevena nebezpečná

forma měsíčního prachu, která je pravděpodobně pozůstatkem

mimozemské technologie. Příběh mamutů bojujících o přežití v

drsných podmínkách lidmi opuštěného Marsu budoucnosti popisuje

SF trilogie pro mládež Mammoth: Silverhair (1999), Longtusk (2000)

a Icebones (2001). Lidstvo je zdánlivě neodvratitelně odsouzeno k

brzkému zániku v hard-SF trilogii Manifold: Time (2000), Space

(2000) a Origin (2001), jejíž hrdinové odkryjí ve snaze o záchranu

celého druhu skrytý důvod existence pozemské civilizace.

Realistickou vizi světa budoucnosti odkrývá román The Light of

Other Days (2000, sp. Arthur C. Clarke), v němž se ve spolupráci s

Arturem C. Clarkem zamýšlí nad možností využití uměle

vytvořených miniaturních červích děr k záznamu událostí bez

omezení v čase a prostoru. Samostatné povídky sebral ve sbírkách

World Lines (1997) a Traces (1998), jmenujme z nich především

tituly War Birds (1997), Huddle (1999), On the Orion Line (2000) či

The Gravity Mine (Asimov’s SF 2000). U nás dále známe např.

povídky The Strongest Armour (Villains!, ed. Mary Gentle & Roz

Kaveny 1992, č. Nejlepší zbroj – Ikarie 3/94), The Ant-Men of Tibet

(Interzone 1995, č. Mravenčí lidé z Tibetu – Ikarie 3/96), Moon Six

(SF Age 1997, č. Měsíc číslo šest – Ikarie 1/98) a The Barrier

– 365 –

(Interzone 1998, č. Bariéra – Ikarie 12/2000). V zajímavé

nebeletristické knize Deep Future (2001) uvažuje nad rolí lidstva ve

vztahu k samotnému vesmíru a jeho možné kolonizaci. Stephen

Baxter se již dnes svou vysoce produktivní a přesto kvalitní tvorbou

zařadil mezi nejvýznamnější představitele moderní světové SF

zaměřené na úlohu technologie v budoucím životě nás a našich

potomků.

Martin Šust

– 366 –

Stephen Baxter

PROUD

Obálka Oliviero Berni

Překlad Zdeněk Milata

Odpovědný redaktor Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor Helena Šebestová

Sazba provedena v LaTEXu

Vytiskla Tiskárna Havlíčkův Brod a.s.

Vydalo Nakladatelství Laser – books s.r.o.

Úslavská 2, Plzeň 301 49

tel+fax: 019-7246407

v edici Laser jako 219. publikaci

Edice SF svazek 113.

Plzeň 2001, vydání 1.