– 1 –

Stephen Baxter

PRSTENEC

Laser

– 2 –

Dosud vyšlo:

Vor

Proud

Časupodobné nekonečno

Prstenec

Připravujeme:

Mamut

Název originálu: RING

Obálka: Jan Patrik Krásný

Grafická úprava obálky: Abstrakt

Překlad: Jan Pavlík

Redakce: Helena Šebestová

Copyright © 1994 by S. Baxter

All Rights Reserved

Copyright © 2005 for the Czech translation by J. Pavlík

Copyright © 2005 for Cover by J. P. Krásný

Copyright © 2005 for the Czech edition by Laser–books s r o.

ISBN 80-7193-201-9

– 3 –

Mému synovci, Thomasi Baxterovi

– 4 –

ČÁST I

UDÁLOST: SYSTÉM

– 5 –

Kapitola 1

Už v okamžiku narození věděla, že něco je špatně.

Nad ní se nakláněl obličej: široký, hladký a usmíval se. Tváře

měl vlhké, obrovské oči se leskly. „Lieserl! Ach, Lieserl…“

Lieserl! Tak se tedy jmenuji.

Prozkoumala obličej před sebou, zkoumala linie kolem očí,

usměvavé stoupání tvaru úst, mohutný nos. Byla to inteligentní, živá

tvář. To je dobrý člověk, pomyslela si. Z dobrého rodu…

'Dobrý rod'?

To nebylo možné. Ona nebyla možná. Výbuch vlastního vědomí

ji vyděsil. Neměla by ještě ani umět zaostřit zrak…

Zkusila se dotknout matčiny tváře. Její vlastní ruka byla stále

ještě vlhká od amniotických tekutin – ale viditelně rostla, kosti se

protahovaly a sílily, vyplňovaly volné místo pod kůží, jako by to byla

rukavice.

Otevřela ústa. Byla suchá, dásně ji už bolely, jak jí začínaly růst

zoubky.

Zasunuly se pod ní silné paže; kostnaté prsty dospělého člověka

se jí zaryly do bolavého masa na zádech. Cítila, jak ji obklopují další

dospělí, kteří stáli kolem postele, v níž se narodila, i dále v místnosti.

Matka ji zvedla vysoko k oknu. Lieserl volně visela hlava,

rostoucí svaly byly stále příliš slabé, aby dokázaly podepřít

vzrůstající váhu její lebky. Po bradě jí stékaly sliny.

Oči jí zaplavilo neskutečné světlo.

Vykřikla.

Matka ji sevřela do náručí. „To je Slunce, Lieserl. Slunce…“

První dny byly nejhorší.

Její rodiče – neuvěřitelně velké, tyčící se postavy – ji nosili

jasně osvětlenými místnostmi, zahrada byla stále zalitá slunečním

svitem. Naučila se sedat si. Svaly se jí v zádech roztáhly a při růstu

pulzovaly. Před ní v trávě padali klauni, aby ji rozptýlili od

– 6 –

nekonečné bolesti, radostně se smáli velkými červenými rty, dokud

nezmizeli v oblaku rozvířených pixelů.

Rostla vpravdě expresním tempem, neustále se krmila

informacemi, jemnými smysly nasávala miliony dojmů.

Zdálo se, že počet místností v tomto místě, v tomto domě, nemá

konce. Pomalu začínala chápat, že některé z těchto místností jsou

virtuální – prázdné obrazovky, na kterých se dal promítat libovolný

počet obrazů. Ale i tak musely být v domě stovky místností a ona tu

se svými rodiči nebyla sama. Byli tu i další lidé. Jen se zpočátku

drželi dál, mimo dohled, takže viděla jen výsledky jejich činnosti:

jídla, která připravovali, hračky, které jí nechávali.

Třetího dne ji vzali rodiče na výlet kapslí. Bylo to poprvé, co

byla na výletě mimo dům, mimo jeho pozemky. Jak kapsle stoupala,

dívala se ven bublinovitými okny a tiskla nos k vyhřívanému sklu.

Dům byl změtí bílých krychlových budov, spojených chodbami

a obklopených zahradami – trávou, stromy. Ještě dál byly mosty a

cesty vinoucí se ve vzduchu nad zemí, na blyštivých kopcích zářily

další domy jako z dětské stavebnice.

Kapsle vystoupila výš.

Letěli obloukem nad krajinou, která vypadala jako model.

Všude kolem ní bylo za okrajem země vidět křivku oceánu. Tohle

byl ostrov Skiros, jak jí řekla Phillida – máma – a moře se nazývalo

Egejské. Dům byl největší stavbou na celém ostrově. Sledovala

obrovské, hnědě natřené koule uprostřed ostrova, kopule s

odlučovači uhlíku, jak říkala Phillida, koule ze suchého ledu přes tři

sta padesát metrů vysoké.

Kapsle konečně přistála na trávníku poblíž mořského pobřeží.

Lieserlina matka ji vytáhla a postavila – na natažené a nejisté nohy –

na drsnou, žlutou trávu. Rodinka ruku v ruce sešla po krátké duně na

pláž. Slunce svítilo na neuvěřitelně modré obloze. Její oči fungovaly

jako dalekohled. Pozorovala vzdálené skupiny hrajících si dětí i

dospělých, hodně daleko, na půli cesty k obzoru – a bylo to, jako by

byla mezi nimi. Ještě nejistýma nohama se zabořila do zrnitého,

vlhkého písku. Všimla si slávek, přitisknutých ke zničenému molu.

Odškrábla je lopatičkou a fascinovaně sledovala jejich nohy, z nichž

kapal sliz. Cítila slanou chuť vzduchu; téměř jí vnikala do kůže.

– 7 –

Posadila se s rodiči do písku a přitom cítila, jak se jí oděv napíná

na stále se prodlužujících údech. Zahráli si jednoduchou hru s žetony

na virtuální hrací ploše s obrazy žebříků a syčících hadů. Smáli se,

otec si naoko stěžoval, mimicky naznačoval podvádění.

Smysly měla jako elektrizované. Byl to nádherný den, plný

světla a radosti a neuvěřitelně silných pocitů. Rodiče ji milovali –

viděla to na způsobu, jakým se k sobě i k ní blížili, jak si s ní hráli.

Určitě věděli, že je jiná, ale zřejmě jim na tom nezáleželo.

Ona nechtěla být jiná – nechtěla být nesprávná. Uzavřela mysl

před strachem a soustředila se na hady, na žebříky, na blyštivé

žetony.

Každé ráno se probouzela v postýlce, která jí byla příliš malá.

Lieserl měla ráda zahradu. Ráda se dívala na květiny, jak

nastavují své krásné tvářičky slunci, když veliké světlo trpělivě

šplhalo po obloze. Sluneční světlo umožňovalo květinám růst, jak

říkal otec. Možná je sama jako květina, pomyslela si, roste v tomhle

slunečním svitu příliš rychle.

Dům byl plný hraček: barevné kostky, skládačky a panenky.

Zdvihala je a otáčela ve svých protahujících se, rostoucích rukách.

Každá hračka ji brzy omrzela, ale jedna drobnůstka upoutala její

pozornost. Byla to malinká vesnička uvnitř koule s vodou. Byli tam

malilincí lidé, ve svém světě ztuhlí uprostřed chůze nebo běhu. Když

nemotornýma rukama kouli uchopila, vířily v ní sněhové vločky z

plastiku a usazovaly se na ulicích a střechách. Zírala na uvězněné

vesničany a přála si, aby se mohla stát jednou z nich: zamrznout v

čase stejně jako oni, zbavit se toho tlaku růstu.

Pátého dne ji vzali do rozlehlé třídy nepravidelného tvaru, zalité

slunečním svitem. Místnost byla plná dětí – dalších dětí! Děti seděly

na podlaze a hrály si s obrázky a panenkami, nebo vážně hovořily s

neuvěřitelně barevnými virtuálními postavami – s usměvavými

ptáky, s maličkými klauny.

Děti se ohlédly, když s matkou vstoupila. Jejich kulaté a jasné

tváře vypadaly jako skvrny slunečního světla mezi listy. Nikdy dřív

nebyla tak blízko jiným dětem. Byly ty děti také jiné?

– 8 –

Jedna holčička se na ni zamračila a Lieserl se přitiskla matce k

nohám. Phillidiny známé teplé ruce ji ale postrčily. „Jen běž. To je v

pořádku.“

Jak Lieserl sledovala zamračenou tvář neznámé holčičky,

všechny její otázky, příliš dospělé a složité pochyby zjevně zmizely.

Najednou byla nejdůležitější věc – na celém světě –, aby ji tyto děti

přijaly, aby nevěděly, že je jiná.

Přistoupil k ní dospělý – mladý štíhlý muž. Měl na sobě

kombinézu absurdně oranžové barvy; ve slunečním světle mu její

odlesk ozařoval bradu. Usmál se na ni. „Ty jsi Lieserl, že? Já jsem

Paul. Jsme rádi, že jsi tady. Že je to tak, děti?“

Odpovědělo mu sborem nacvičené „Ano“.

„Tak pojď a my pro tebe něco najdeme,“ vyzval ji Paul. Zavedl

ji po podlaze plné dětí na místo vedle malého chlapce. Ten –

rudovlasý, s překvapivě modrýma očima – pozoroval virtuální

panenku, která stále měnila tvar i podobu: vypadala jako dvojka,

která se proměnila ve dvě vločky, pak ve dvě labutě, dvě tančící děti;

pak trojka a následovali tři medvědi, tři ryby plovoucí ve vzduchu, tři

koláče. Chlapec opakoval čísla po virtuálově jemném hlasu. „Dvě.

Jedna. Dvě a jedna jsou tři.“

Paul ji představil chlapci – Tommymu – a ona se k němu

posadila. Ulevilo se jí, když zjistila, že Tommy je tak fascinován

svým virtuálem, že si skoro neuvědomuje její přítomnost – natož

nějakou odlišnost.

Ležel na břiše s bradou v dlaních. Lieserl ho neobratně

napodobila.

Číselný virtuál dokončil cyklus. „Pa, pa, Tommy! Ahoj,

Lieserl!“ A zmizel.

Teď se k ní Tommy otočil – bez jakéhokoli hodnocení, jen se

díval a podvědomě ji přijímal.

„Můžeme se na to podívat znovu?“ zeptala se Lieserl.

Zívl a začal se dloubat v nose. „Ne. Podíváme se na nějaký jiný.

Mám tu jeden krásný o prekambrijském výbuchu –“

„O čem?“

Mávl nedbale rukou. „Však víš, Burgessova břidlice a všechno

to kolem. Počkej, až ucítíš, jak ti Hallucigena leze po krku…“

– 9 –

Děti si hrály, učily se a pospávaly. O něco později Ginnie – ta

holčička, která se na Lieserl mračila – vyvolala hotové pozdvižení.

Dělala si legraci z toho, jak Lieserl vystupovala z rukávů kostnatá

zápěstí (její tempo růstu se zpomalovalo, ale stejně se každý den

vytahovala ze šatů). Pak – překvapivě a nečekaně – začala Ginnie

ječet a tvrdila, že jí Lieserl prošla virtuálem. Když dorazil Paul,

Lieserl mu klidně a rozumně vysvětlovala, že Ginnie se zřejmě mýlí;

Paul ji ale napomenul, aby nedělala potíže, a za trest musela sedět

deset minut stranou od ostatních dětí bez jakékoli stimulace.

Bylo to všechno strašně a zoufale nespravedlivé. Bylo to

nejdelších deset minut v jejím životě. Lieserl seděla a zlostně se

dívala na Ginnie.

Příštího dne zjistila, že se těší, až znovu půjde do té místnosti s

dětmi. Vydala se tam spolu s matkou prosluněnými chodbami. Došly

do místnosti, kterou si Lieserl pamatovala – byl tam Paul a trochu

zasněně se na ni usmíval, Tommy a holčička Ginnie – ale Ginnie jí

připadala jiná: příliš dětská, nedovyvinutá…

A aspoň o hlavu menší než Lieserl.

Snažila se vybavit si tu sladkou nenávist z minulého dne, ale ta

zmizela v okamžiku, kdy ji vyvolala. Ginnie byla jen dítě.

Měla pocit, jako by jí něco ukradli.

Matka jí stiskla ruku. „Pojď. Najdeme novou místnost, kde si

budeš moci hrát.“

Každý den byl jedinečný. Každý den trávila Lieserl na jiném

místě, s novými lidmi.

Svět zářil slunečním svitem. Po nebi se táhly nekonečné svítící

body: habitaty na nízké oběžné dráze a jádra komet, upoutaná jako

zdroje energie a pohonných látek. Lidé se brodili mořem informací, s

přístupem k virtuálním knihovnám dostupným kdekoli na světě jen

na subvokální příkaz. Krajiny byly prosáklé myšlenkami; bylo

prakticky nemožné se ztratit, ublížit si nebo se prostě nudit.

Devátého dne se Lieserl prohlížela ve virtuálním holozrcadle.

Nechala svůj obraz otáčet, aby viděla tvar své lebky a průběh linie

vlasů. Její tvář byla stále ještě trochu dětsky jemná, ale někde uvnitř

– 10 –

už vystupovala žena, jako by dětství ustupovalo jako vlna. Se svým

výrazným nosem uprostřed obličeje a velkýma, zranitelnýma očima

bude podobná Phillidě, ale bude mít plavé vlasy po svém otci

Georgeovi.

Lieserl vypadala jako devítiletá. Bylo jí ale jen devět dní.

Nechala virtuála, aby zmizel; roztříštil se na milion

drobounkých zobrazení její tváře o velikosti mouchy, která odplula

vzduchem prozářeným sluncem.

Phillida a George jsou skvělí rodiče, pomyslela si. Byli fyzikové

a pracovali v organizaci, které říkali 'Superet'. Když nebyli s ní,

studovali technickou dokumentaci – která poletovala vzduchem jako

padající listí – a zkoumali složité virtuální modely hvězd se slupkami

jako cibule. I když byli plně oddáni své profesi, bez váhání jí

věnovali svůj čas. Přebývala ve šťastném světě úsměvů, sympatie a

podpory.

Rodiče ji milovali bez výhrad. Ale ne vždycky to stačilo.

Začínala přicházet se složitými, podrobnými otázkami.

Například v čem spočívá mechanismus jejího rychlého růstu?

Nezdálo se, že by jedla víc než ostatní děti, které potkávala; co

mohlo pohánět tak absurdně rychlé tempo růstu?

Jak to, že toho tolik věděla? Narodila se s vlastním vědomím,

dokonce měla v hlavě základy jazyka. Virtuálové, s nimiž pracovala

ve škole, byli zábavní a vždycky se naučila něco nového; od nich

však nezískala víc než střípky vědomostí v porovnání s poznáním, se

kterým se probouzela každé ráno.

Co ji učilo v lůně? Co ji učí teď? Ta zvláštní rodinka si vytvořila

jednoduché rituály. Lieserl ráda hrála každý večer hady a žebříky.

George přinesl domů starou sadu – skutečnou hrací plochu z karet –

a dřevěné žetony. Lieserl byla už na tu hru příliš stará, ale milovala

společnost svých rodičů, vytříbené otcovy vtipy, prostou výzvu hry,

dotyk opotřebovaných, ohlazených a pradávných žetonů.

Phillida jí ukázala, jak používat virtuály k vytváření vlastních

hracích ploch. Její první pokusy v jedenáctém dni života měly za

výsledek jednoduché tvary, spíše kopie komerčních ploch, které už

viděla. Ale brzy se pustila do experimentů. Navrhla obrovskou

plochu s milionem čtverců. Pokrývala celý pokoj – mohla jí

– 11 –

procházet, jevila se jí jako rovina světla asi ve výši zápěstí. Nahustila

plochu složitými svíjejícími se hady, vysokými žebříky, jasnými a

zářivě svítícími čtverci – jeden detail na druhém.

Příštího rána nadšeně došla do místnosti, kde si sestavila svou

hrací plochu – a okamžitě pocítila zklamání. Vlastní snaha jí teď

připadala fádní, statická, okopírovaná; zjevně práce dítěte, i přes

pomoc virtuálního softwaru.

Smazala plochu a zanechala jen síť bledých čtverců vznášejících

se ve vzduchu. Pak je začala znovu zaplňovat – ale tentokrát

oživlými a napůl lidskými hady a klouzajícími 'žebříky' stovek tvarů.

Naučila se používat přístup do virtuálních knihoven a vyplundrovala

umění a dějiny stovek staletí, aby svoji plochu zabydlela.

Samozřejmě se na takové ploše už nedaly hrát hry, ale na tom

nezáleželo. Plocha se stala cílem sama o sobě, uzavřeným světem.

Trochu se svým rodičům vzdálila a trávila dlouhé hodiny

prohledáváním knihoven. Vzdala se i denního vyučování. Rodičům

to zřejmě nevadilo; pravidelně s ní hovořili a zajímali se o její

projekty, ale respektovali její soukromí.

Hrací plocha ji zajímala ještě den. To už se ale dostala ke

složitým hrám a rozdělovala plochu mezi země a říše, s hranicemi

orbitálně vyznačenými jasným světlem. Armády žebříkového lidu se

střetávaly s hadími legiemi v drsné rekonstrukci velkých událostí

lidské historie.

Pozorovala, jak symboly blikají po virtuální ploše, mihotají se a

splývají; diktovala dlouhatánské kroniky dějin svých vymyšlených

zemí.

Ke konci dne ji ale začaly více zajímat historické texty, které

zkoumala, než její vlastní zpracování. Šla do postele a těšila se na

příští ráno.

Probudila se v temnotě stočená do klubíčka v agónii bolesti.

Myšlenkovým příkazem rozsvítila. Posadila se na posteli.

Na prostěradle byla krev. Vykřikla.

Phillida si k ní sedla a její hlavu si položila do klína. Lieserl se

přitiskla k teplu své matky a snažila se utišit chvění.

– 12 –

„Asi je čas, abys mi položila pár otázek.“

„Na co?“ Lieserl nakrčila nos.

„Na to, co tě trápí od okamžiku, kdy ses narodila,“ usmála se

Phillida. „Viděla jsem to ve tvých očích, i v této chvíli. Chudinko

malá… nést břemeno takového uvědomění. Promiň, Lieserl.“

Lieserl se odtáhla. Náhle jí bylo chladno, cítila se zranitelná.

„Kdo jsem, Phillido?“

„Jsi moje dcera.“ Phillida položila Lieserl ruce na ramena a

přitáhla si její tvář blíž; Lieserl cítila teplo matčina dechu, ve slabém

světle si povšimla šedi, která zářila matce v plavých vlasech.

„Nikdy na to nezapomínej. Jsi člověk tak jako já.“

„Ale –“ zaváhala.

„Ale co?“

„Ale byla jsi – vyprojektována. Ve tvém těle jsou nanoboti,“

pokračovala Phillida. „Víš co je to nanobot? Stroj na molekulární

úrovni, který –“

„Já vím, co je to nanobot,“ přerušila ji Lieserl. „Vím všechno o

zastavení stárnutí a nanobotech. Už nejsem dítě, mami.“

„Jistěže ne,“ pronesla vážně Phillida. „Ale ve tvém případě,

miláčku, byli nanoboti naprogramováni – ne zvrátit stárnutí – ale

urychlit je. Rozumíš?“

Lieserliným tělem se proháněli nanoboti. Zabudovávali jí do

kostí vápník, stimulovali tvorbu nových buněk, nutili tělo růst jako

nějakou absurdní lidskou slunečnici – dokonce jí implantovali

vzpomínky, umělé učení, přímo do mozkové kůry.

Lieserl přepadla chuť začít se škrábat všude, kde to jen jde a

dostat ze sebe tu umělou nákazu. „Proč? Proč jste mi to nechali

udělat?“

Phillida ji přitáhla k sobě, ale Lieserl seděla ztuhle a mlčky ji

odmítala. Phillida zabořila tvář do Lieserliných vlasů; Lieserl cítila

slabou tíhu matčiny tváře na temeni hlavy. „Zatím ne,“ šeptala

Phillida. „Zatím ne. Ještě několik dní, drahoušku. To je všechno…“

Phillidiny tváře hořely, jako by tiše vzlykala do dceřinných

vlasů.

– 13 –

Lieserl se vrátila k ploše s hady a žebříky. Zjistila, že na své dílo

hledí s láskou, ale i s nostalgickým smutkem; ta podrobná, až jistou

posedlostí prodchnutá směska jí teď připadala strašlivě vzdálená.

Už z ní vyrostla.

Došla do středu blyštivé plochy a nechala ze svého těla vyjít

třiceticentimetrové Slunce. Světlo zalilo plochu a roztříštilo ji.

Nebyla jediným dospívajícím dítětem, které tvořilo fantastické

světy, jako byl tento. Četla o sestrách Bronteových na jejich osamělé

faře na severu Anglie a o jejich složitých světech s králi, princeznami

a říšemi. A četla dějiny prosté hry na hady a žebříky. Hra pocházela z

Indie, kde sloužila jako učební pomůcka morálky zvaná

mokšapatamu. Bylo tu dvanáct neřestí a čtyři ctnosti a cílem bylo

dojít k Nirváně. Bylo snazší selhat než uspět… Britové v

devatenáctém století hru přijali jako průvodce pro děti zvaného

kismet; Lieserl si prohlížela obrázky klaustrofobických hracích ploch

a hrůzu nahánějících hadů. Třináct hadů a osm žebříků dětem

ukazovalo, že když budou hodné a poslušné, budou v životě

odměněny.

O několik desítek let později však hra ztratila svůj morální

podtext. Lieserl objevila obrázky ze začátku dvacátého století, na

kterých byl smutně vypadající malý klaun, který hrdinně šplhal po

žebřících a žalostně klouzal dolů po hadech.

Hra svým kouzlem a jednoduchostí přežila dvacet století, která

uplynula od smrti toho zapomenutého klauna. Lieserl se na něho

dívala a snažila se pochopit, co je lákavého na těch odraných

kalhotách, holi a knírku.

Zaujala ji čísla v jednotlivých verzích hry. Poměr dvanácti ku

čtyřem v mokšapatamu činil hru jednoznačně těžší než s třinácti ku

osmi u kismetu – ale o kolik těžší? Začala ve vzduchu kreslit nové

plochy. Ty však byly abstrakcemi – prázdné, bezbarvé, o málo víc

než nákresy. Projela zvýšenou rychlostí několik simulovaných her a

studovala jejich výsledky. Experimentovala s poměry hadů a žebříků

a s jejich umístěním. Phillida seděla u ní a vysvětlovala jí nové

zázraky – kombinatoriku a teorii her.

– 14 –

Patnáctého dne měla už dost samoty a začala opět chodit do

školy. Vnímání ostatních pro ni bylo vítaným srovnáním s jejím

vlastním zrychleným učením.

Svět se kolem ní otvíral jako květina; byl to svět plný slunce,

nekonečných řek informací, zajímavých lidí.

Četla si o nanobotech. Odhalila tajemství zastavení stárnutí,

procesu, který lidi učinil prakticky nesmrtelnými.

Lidské buňky byly naprogramovány k páchání sebevraždy.

Když byla buňka ponechána sama sobě, produkovala enzymy, které

rvaly její vlastní DNA na kusy, až tiše odumřela. Sebevražda buněk

byla obranou proti nekontrolovanému růstu – proti nádorům – a

nástrojem pro utváření těla ve vývoji; například v lůně přispívalo

odumírání nežádoucích buněk k diferenciaci prstů na rukou a na

nohou z rašící tkáně.

Smrt je stav nečinnosti buňky. Aby buňka zůstala naživu,

muselo tělo vysílat chemické signály. Byl to kontrolní mechanismus

spínače mrtvého muže: když buňky rostou nekontrolovaně – nebo

když se oddělí od rodičovského orgánu a putují tělem – zmizí

důvěrně známé prostředí chemických signálů a jsou přinuceny

zemřít.

Díky nanotechnologické manipulaci tohoto procesu bylo

zastavení stárnutí jednoduché.

A jednoduché bylo i vyrobit Lieserl.

Ta vše podrobně studovala a škrábala se na zkonstruovaných

pažích, obývaných nanoboty.

Hledala ve virtuálních knihovnách slovo Superet. Nedostala se

ale k žádným referencím. Nebyla expertem v prosévání dat, ale měla

pocit, že je tu díra.

Informace o Superetu před ní ukrývali.

S chlapcem ze své třídy jménem Matthew si udělala výlet mimo

dům – poprvé zcela bez rodičů. Odletěli kapslí na pobřeží, kde si

hrávala jako dítě před dvanácti dny. Našla rozbité molo, kde tehdy

objevila slávky. Místo jí připadalo zbavené života – méně magické –

a pocítila nostalgii, když si uvědomila tu ztrátu ostrého vnímání

– 15 –

dětskými smysly. Přemýšlela, proč žádný dospělý o této děsivé ztrátě

ostrosti nemluvil. Třeba prostě zapomněli, pomyslela si.

Ale našla jiné kompenzace.

Měla silné a pružné tělo, sluneční svit působil na její kůži jako

olej. Běhala a plavala, vychutnávala v plicích vzduch, prosycený

ozonem. Pak s Matthewem cvičně zápasili, honili se na vlnách a

váleli se jeden přes druhého – jako děti, pomyslela si, ale ne v

naprosté nevinnosti.

Se západem slunce se nechali kapslí odvézt zpátky k domu.

Dohodli se, že se sejdou příštího dne, možná si zase spolu někam

zajedou. Když se loučili, Matthew ji jemně políbil na rty.

Té noci sotva dokázala usnout. Ležela ve svém tmavém pokoji,

stále cítila chuť slaného povětří, před očima měla Matthewův obraz.

Její tělo jako by spolu s nekonečným růstem pulzovalo horkou krví.

Příštího dne – šestnáctého – Lieserl rychle vstala. Nikdy se

necítila tak plná života; kůže jí stále zářila od soli a slunce z pobřeží,

cítila žhavé napětí, svíravou bolest v břiše.

Když se dostala k parkovišti kapslí před domem, Matthew už na

ni čekal. Byl k ní otočen zády, slabé sluneční světlo mu ozařovalo

krátké vlasy vzadu na krku. Otočil se.

Vztáhl k ní nejistě ruce, pak je spustil k bokům. Zřejmě nevěděl,

co říci; změnil držení těla, ramena mu lehce poklesla; styděl se před

ní.

Byla vyšší než on. Viditelně starší. Najednou si všimla jeho stále

dětsky kulaté tváře, neohrabaného chování. Pomyšlení na to, že by se

ho dotkla – vzpomínky na žhavé sny v noci – jí připadaly absurdní a

neskutečně nedospělé.

Cítila, jak jí tuhnou svaly na krku; měla pocit, že musí křičet.

Matthew jako by se od ní vzdaloval, viděla ho jakoby v tunelu.

Pilní nanoroboti – ta ďábelská, neutuchající technologická

nákaza v jejím těle – jí znovu vzali část života.

Ale tentokrát to bylo nesnesitelné.

Phillida nikdy nevypadala tak staře. Lícní kosti jí napínaly kůži,

vrásky byly zvlášť hluboké. „Je mi to líto,“ omlouvala se. „Věř mi.

Když jsme se – George a já – dobrovolně nabídli k účasti na

– 16 –

programu Superetu, věděli jsme, že to bude bolestné. Ale nikdy by

nás nenapadlo něco takového. Ani jeden z nás předtím děti neměl.

Kdybychom měli, možná bychom očekávali, jaké to bude.“

„Jsem mrzák – absurdní experiment!“ křičela Lieserl. „Výrobek.

Proč jste mě udělali jako člověka? Proč ne jako nějaké nemyslící

zvíře? Proč ne jako virtuála?“

„Ach, ty jsi musela být člověkem. Co nejvíc lidská…“

„Jsem lidská ve zlomcích,“ vyčetla jí hořce Lieserl. „Jako

střípky. A ty mi jsou ukradeny, jakmile je objevím. Tohle není

lidství, Phillido. Je to groteskní.“

„Já vím. Je mi to líto, drahoušku. Pojď se mnou.“

„Kam?“

„Ven. Do zahrady. Chci ti něco ukázat.“ Lieserl, podezřívavá a

nepřátelská, dovolila matce, aby ji vzala za ruku, nechala ale prsty

volně viset, v teplém Phillidině sevření zůstávala chladná.

Bylo okolo desáté. Zahradu ozařoval sluneční svit, k nebi se

vzpínaly bílé a žluté květiny.

Lieserl se rozhlížela; zahrada byla prázdná. „Co tady mám

vidět?“

Phillida vážným gestem ukázala vzhůru. Lieserl zaklonila hlavu

a zastínila si oči před sluncem. Nebe bylo jako žhavá modrá kopule

poznamenaná stopou kondenzačních par a světly z habitatů na orbitě.

Phillida jemně stáhla Lieserl ruku z tváře, zvedla jí bradu a

nastavila jí tvář ke slunci jako květ.

Světlo hvězdy jako by jí vyplňovalo hlavu. Zmateně sklopila

zrak a hleděla na Phillidu přes závoj obrazů, plných skvrn na sítnici.

„Slunce?“

„Lieserl, byla jsi – vyrobena. To víš. Tvůj životní cyklus je

oproti normálnímu tempu růstu stonásobně zrychlován.“

„Každý den jeden rok.“

„Zhruba ano. Ale za určitým účelem, Lieserl. A ten lze

ospravedlnit. Ty nejsi pouhý experiment. Máš poslání.“ Mávla rukou

k přátelsky vypadajícím budovám, z nichž sestával celý dům.

„Většina zdejších lidí, zvláště dětí, o tobě nic neví, Lieserl. Mají svou

práci, své cíle – své vlastní životy. Ale jsou tady kvůli tobě.

– 17 –

Lieserl, dům ti má vtisknout lidství. Tvé zkušenosti byly

navrženy tak – dokonce i já a George jsme byli vybráni –, aby

zajistily, že první dny tvého života budou co nejlidštější.“

„První dny?“ Neznámá budoucnost před ní najednou stála jako

černá stěna, blížila se k ní; připadalo jí, že nemůže svůj život

kontrolovat o nic víc, než kdyby byla žetonem na nějaké obrovské,

neviditelné hrací ploše plné hadů a žebříků. Zvedla tvář k hřejícímu

slunci. „Co vlastně jsem?“

„Ty jsi… umělá… Lieserl. Během několika týdnů tvá lidská

skořápka zestárne. Budeš přemístěna do nové schrány… Tvé lidské

tělo bude…“

„Odhozeno?“

„Lieserl, je to tak těžké. Ta chvíle bude pro mě jako smrt. Ale

nebude to smrt. Bude to proměna. Získáš nové schopnosti a i tvé

vědomí se zrekonstruuje. Lieserl, ty budeš nejuvědomělejší entitou v

celé Sluneční soustavě…“

„Ale já to nechci. Chci být sama sebou. Chci svobodu, Phillido.“

„Ne, Lieserl. Obávám se, že nejsi svobodná a nikdy nebudeš. Ty

máš cíl.“

„Jaký cíl?“

Phillida opět zvedla tvář ke slunci. „Slunce nám dalo život. Bez

něj – a bez ostatních hvězd – bychom nemohli přežít. Jsme silný

druh. Věříme, že dokážeme žít stejně dlouho jako hvězdy… po

desítky miliard let. A možná ještě i pak… pokud nám to bude

umožněno. Ale zahlédli jsme… záblesky… budoucnosti, velmi

vzdálené budoucnosti. Znepokojivé záblesky.

Lidé začínají s plány, které nám mají zajistit budoucnost. Pracují

už na projektech, jejichž dokončení potrvá miliony let… Lidé jako ti,

kteří pracují pro Superet. Lieserl, ty jsi jedním z takovýchto

projektů.“

„Nechápu.“

Phillida ji vzala za ruku a jemně ji stiskla; po tom povídání o

milionech let a budoucnosti celého druhu jí ten slabý lidský dotyk

připadal nepřiměřený, zahrada kolem nich jako cosi přechodného,

jakási chiméra.

– 18 –

„Lieserl, se Sluncem se děje něco špatného. A ty musíš zjistit

co. Slunce umírá: něco – nebo někdo – je zabíjí.“ Phillidiny oči byly

velké a hledaly pochopení. „Neboj se. Drahoušku, ty budeš žít věčně,

když budeš chtít. A uvidíš zázraky, o kterých já můžu jen snít.“

Lieserl se zahleděla do matčiných velikých, hlubokých očí. „Ale

ty mi nezávidíš. Že ne, Phillido?“

„Ne,“ zašeptala Phillida.

– 19 –

Kapitola 2

Louise Ye Armonková stála na vyhlídkové palubě lodi Great

Britain. Odsud viděla Brunelův linkový parník v celé jeho délce;

lesklou palubu, světlíky, lehké stěžně se smyčkami lanoví, prostý

široký komín uprostřed lodi.

A za lesklou kopulí, která starou loď chránila, se táhla obloha

okraje Sluneční soustavy jako obrovský, prázdný pokoj.

Louise se stále cítila trochu opilá – s trochu kyselou pachutí – po

oslavě na orbitě, kterou opustila jen před několika minutami.

Subvokálním příkazem vyslala nanoboty do svého oběhového

systému a s krátkým trhnutím rychle vystřízlivěla.

Mark Basset Friar Armonk Wu – Louisin bývalý manžel – stál

poblíž ní. Opustili Velkou severní, kde stále ještě byla oslava v

plném proudu, aby odletěli sem, na povrch Port Sol, v těsné kapsli.

Mark měl na sobě jednodílnou kombinézu z jakési pastelové tkaniny;

když otočil hlavu ke staré lodi, bylo vidět dlouhé a elegantní linie

jeho krku.

Louise byla ráda, že jsou sami, že nikdo z budoucích

mezihvězdných kolonistů ze Severní se nerozhodl následovat je na

posledních pár okamžiků na tuto výspu Sluneční soustavy,

vzpomínat nad zlomkem minulosti Země – i když vzpomínky byly

jedním z důvodů, proč si sem Louise tuto starou loď nechala

dopravit.

Mark se dotkl její paže; pocítila teplo jeho dlaně přes tenkou

látku. „Ty nejsi šťastná, že? Ani v téhle chvíli. V okamžiku tvého

největšího triumfu.“

Zkoumala jeho tvář a přemýšlela, co tím myslí. Měl vyholené

vlasy, takže pod tmavou pokožkou byly zřetelné rysy jeho jemné,

křehce vypadající lebky; měl ostře řezaný nos, jemné rty, modré oči

– působily v té tmavé tváři nezvykle – byly obklopeny vějířky

vrásek. Jednou jí řekl, že uvažuje o tom nechat si vrásky vyhladit – v

rámci technologie ZS by to bylo jednoduché – ale ona s tím

– 20 –

nesouhlasila. Ne že by jí na tom příliš záleželo, ale ubralo by to jeho

elegantní tváři většinu charakteristických vlastností – většinu patiny

času.

„Nikdy jsem nedokázala proniknout do tvých myšlenek,“ řekla

konečně. „Možná proto nám to nakonec nevyšlo.“

Slabě se zasmál, v hlase mu stále trochu zněly náznaky opilosti.

„Ale no tak. Vydrželi jsme spolu dvacet let. To není žádné selhání.“

„Při životě dlouhém dvě stě let?“ potřásla hlavou. „Podívej, ty

se ptáš na moje city. Každý, kdo by tě – nás – neznal, by si myslel,

že ti na mně záleží. Tak proč mám dojem, že se mi někde uvnitř

hlavy směješ?“

Mark odtáhl ruku a ona téměř viděla, jak za jeho očima padá

clona. „Protože máš špatnou, nerudnou, neotesanou povahu… ach, k

Léthé s tím.“

„Ale vlastně máš pravdu,“ ozvala se nakonec Louise.

„Cože?“

„Nejsem šťastná. I když si nejsem jistá, jestli bych ti dokázala

vysvětlit proč.“

Mark se usmál; rozptýlené světlo, přicházející z kopule Britain,

mu vyhlazovalo vrásky okolo očí. „No, kdybychom měli být jeden

ke druhému projednou poctiví, docela mě těší, že trpíš. Jen trošičku.

Ale i tak mi na tobě záleží. Pojď, projdeme se.“

Vzal ji znovu za paži a kráčeli podél pravoboku lodi. Podrážky

jim slabě mlaskaly, jak drobné procesory v botách přisávaly

podrážky k podlaze paluby a pouštěly je, čímž nenápadně posilovaly

mikroskopickou přitažlivost Port Solu. Boty to zvládly téměř

dokonale; Louise zakopla jen několikrát.

Kolem lodi se rozkládala kopule z polointeligentního skla a za

kopulí – za rozptýleným světlem, zalévajícím parník – se táhla

krajina Port Solu k tísnivě blízkému obzoru. Port Sol byla koule z

drolivé skály a vodního ledu se stopami vodíku, helia a několika

uhlovodíků o průměru sto padesáti kilometrů. Podobal se jádru velké

komety. Kráterová krajina Port Solu byla zaplněná křehkými tvary,

které připomínaly pavučinu: sochami vzniklými z prastarého ledu

přirozenými silami, díky neuvěřitelné vzdálenosti od Slunce

zpomalenými na geologické procesy.

– 21 –

Port Sol byl Kuiperovým objektem. S nespočetnými druhy

obíhal kolem Slunce za oběžnou dráhou Pluta, byl udržován

působením gravitačních polí velkých planet.

Louise se ohlédla na Great Britain. I na čarovném pozadí Port

Solu ji Brunelova loď stále ohromovala jako předmět plný záře,

ladnosti a elegance. Vzpomněla si, jak si šla loď prohlédnout v

suchém doku na Zemi; teď stejně jako tehdy přivřela oči, zaostřila a

snažila se rozeznat formu té věci – platónský ideál vyrobený ze

železa, který se chudák starý Isambard snažil zrealizovat. Loď byla

postavena ze tří tisíc tun železa a dřeva, ale svými štíhlými, ostrými

křivkami a jemnými detaily působila jako plavidlo z fantasy příběhu.

Louise si vzpomněla na pozlacené dekorace a figuru v erbu u zádi a

na jednoduché, ale působivé symboly viktoriánského průmyslu

vytesané v přídi: svinuté lano, ozubená kola, úhelník, snop pšenice.

Představa, že něco takového čelilo bouřím Atlantiku, byla vskutku

neuvěřitelná…

Zaklonila hlavu a zahleděla se na nejjasnější hvězdu v souhvězdí

Kozoroha, kterou bylo Slunce, šest miliard kilometrů daleko. Určitě

ani takový vizionář jako starý Isambard si neuměl představit, že jeho

první velká loď uskuteční svou poslední plavbu po moři tak

obrovském.

Mark a Louise sešli po strmém schodišti uprostřed lodi na

promenádu; procházeli palubou podél bloků drobných kabin směrem

k přepážce strojovny.

Mark přejel špičkou prstu po povrchu stěny kabiny, když kolem

ní procházeli. Zamračil se a promnul si prsty. „Ten povrch je na

omak divný… nepřipadá mi to jako dřevo.“

„Je konzervované… Uvnitř jsou jemné vrstvy polointeligentního

plastiku, které je chrání, živí… Marku, tu zatracenou loď spustili na

vodu v roce 1843. Víc než před dvěma tisíci lety. Bez konzervace by

z ní mnoho nezbylo. Ale já myslela, že tě to nezajímá.“

Odfrkl si. „Vlastně ne. Víc mě zajímá, proč jsi chtěla jít sem

dolů; právě teď, uprostřed oslav dokončení hvězdné lodi.“

„Pokouším se vyhnout sebepozorování,“ konstatovala ztěžka.

– 22 –

„Ale jistě.“ Obrátil se k ní, jeho obličej zachytil slabý odlesk

dávného dřeva. „Jen mluv, Louise. Ten kousek ve mně, kterému na

tobě záleží, má zrovna teď převahu nad zbytkem, kterému se líbí, jak

trpíš.“

Pokrčila rameny. Nemohla si pomoci; její hlas zněl hořce. „No

jen povídej. Vždycky jsi byl dobrý v diagnóze vnitřku mé hlavy. Až

k hranici, kdy se to dalo vydržet. Třeba po dokončení práce na

Severní pociťuji melancholii. Myslíš, že je to ono? Třeba prožívám

nějaký ekvivalent postkoitální deprese.“

„Upřímně řečeno, s tebou to bylo po, před i přitom,“ odfrkl si.

„Ne, myslím, že tohle ne. A kromě toho…“ dodal pomalu, „tvoje

práce na Severní ještě neskončila. Ty máš v úmyslu s ní odletět. Je to

tak? Strávit subjektivní desetiletí jejím odvozem k Tau Ceti.“

Uvědomila si, že ji to podráždilo. „Jak jsi to zjistil? Není divu,

žes mě po celá ta léta doháněl k šílenství. Máš o mě příliš veliký

zájem.“

„Ale mám pravdu, ne?“

To už došli do jídelny Britain. Byl to velkolepý viktoriánský

sen. Dvanáct bílých a zlatých sloupů s ornamentálními hlavicemi jí

podpíralo střed, a další dva tucty zdobily boky sálu. Průchody mezi

sloupy vedly do chodeb a ložnic, nad pozlacenými oblouky dveří

byly umístěny medailony ve tvaru hlav. Citrónově žluté stěny

zdobily modré, bílé a zlaté pruhy; všudypřítomné rozptýlené světlo

se odráželo od příborů a skla na třech dlouhých stolech.

Mark přešel po koberci ke stolu a přejel rukou po hladkém,

vyleštěném povrchu. „S tím polointeligentním plastikem bys měla

něco udělat; povrch by měl mít přirozenější texturu. Dotek tvoří

polovinu krásného prožitku, Louise. Ale ty jsi vždycky byla…

vzdálená, že? Docela ti stačil vzhled věcí, jejich vnější forma. Nikdy

tě nezajímal dotek, bližší kontakt.“

Ignorovala to. „Brunel měl styl, víš. Se svým otcem pracoval na

tunelu pod Temží.“

„Kdeže?“ Mark se narodil v Port Cassini na Titanu.

„Pod Temží. To je řeka, v Anglii… na Zemi. Tunel byl

několikrát zatopen. Jednou, když vodu odčerpali, uspořádal oslavu

– 23 –

pro padesát lidí přímo v místě prací. Objednal kapelu coldstreamské

stráže, aby…“

„Hmmm. Jak moc zajímavé,“ poznamenal suše Mark. „Možná

bys měla na ty stoly umístit nějaké jídlo. Proč ne? Ten tvůj chytrý

plastik by je mohl zakonzervovat. Mohla bys tady mít kousky

mrtvých zvířat. Tak, jak je pojídal sám velký Brunel.“

„Ty jsi nikdy neměl vkus, Marku.“

„Nemyslím, že ta tvoje nálada má něco společného s

dokončením Severní.“

„Tak co je příčina?“

Povzdechl si. „Jsi to ty, samozřejmě. Vždycky to jsi to byla ty.

Po dlouhou dobu, když jsme byli spolu, jsem si myslel, že chápu

tvou motivaci. Vždycky tu bude další obrovská a krásná loď VJT,

kterou bude potřeba postavit, další podnik, do něhož se vrhneš. A

protože jsme teď díky zastavení stárnutí nesmrtelní, myslel jsem, že

ti to bude stačit. Ale mýlil jsem se. Takhle to není. Ne doopravdy.“

Louise si kdesi hluboko v sobě byla vědoma mimořádně

nepříjemného pocitu; měla pocit, že chce mluvit, číst si knihu,

ponořit se do virtuálu – cokoli, aby se vyhnula jeho slovům.

„Vždycky jsi byl chytřejší než já, Marku.“

„V jistém směru ano.“

„Tak řekni, co máš na srdci, a skončeme s tím.“

„Ty chceš nesmrtelnost, Louise. Ale ne tu strašlivě doslovnou

nesmrtelnost ZS – ne jenom tělesnou revitalizaci vždy za několik let

–, ale takovou nesmrtelnost, jaké dosáhly tvé ideály.“ Mávl rukou.

„Například Brunel. Tím, že postavil cosi jedinečného, nádherného. A

ty se bojíš, že nikdy nebudeš něčeho takového schopna, bez ohledu

na to, kolik hvězdných lodí postavíš.“

„Jsi zatraceně protekcionální,“ vyjela na něho. „Ale Severní je

obrovský úspěch.“

„Já vím, že je. A nepopírám to.“ Usmál se s triumfálním

výrazem v očích. „Ale mám pravdu, že?“

Cítila se prázdná. „Sakra, ty víš, že ano.“ Promnula si oči. „Je to

stín budoucnosti, Marku…“

– 24 –

Před půldruhým stoletím vtrhla do Sluneční soustavy

budoucnost.

Lidstvo si to zavinilo samo; to uznávali všichni. Pod vedením

stavitele jménem Michael Poole byl dokončen projekt Interface –

spojení červí dírou do budoucnosti tisíc pět set let vzdálené.

V době, kdy Louise Ye Armonková byla už uznávaná kapacita v

oboru stavby lodí VJT – alespoň tak uznávaná, jak to bylo možné ve

věku padesáti pěti let ve společnosti stále víc ovládané obry z

nedávné minulosti, uchovanými díky ZS. Louise dokonce po krátkou

dobu pracovala se samotným Michaelem Poolem.

Proč Poole vůbec vytvořil spojení napříč časem přes červí díru?

Existovalo nekonečně mnoho zdůvodnění – jakou moc by nám mohl

poskytnout pohled do budoucnosti? – ale jak Louise věděla,

skutečnou pravdou bylo, že je vytvořil především kvůli čiré radosti

ze stavby.

Projekt Interface přišel na konci staletí expanze lidstva. Sluneční

soustavu otevřely nejprve lodi s VJT pohonem a později spojení

červími děrami a už byl v provozu i první zásobovací přístav pro

hvězdné lodi VJT – Port Sol.

Je nesnadné znovu si vybavit náladu té doby, pomyslela si

Louise. Sebedůvěra – arogance. Antropocentrické teorie vývoje

vesmíru se blížily paradigmatickému vrcholu. Někteří lidé byli

přesvědčení, že lidstvo je ve vesmíru osamoceno. Jiní dokonce věřili,

že vesmír byl navržen jakousi vnější entitou s jediným cílem – pro

vznik a rozvoj lidstva. Časem by lidé mohli dosáhnout čehokoli,

dostat se kamkoli, uskutečnit cokoli.

Ale Pooleův projekt Interface se stal mostem do skutečné

budoucnosti.

Událost, která následovala po otevření červí díry, byla zmatená,

chaotická, obtížně rozluštitelná. Ale byla to válka – krátká, působivá

jako žádná jiná bitva vybojovaná ve Sluneční soustavě do té doby

nebo kdykoli později, ale přesto válka.

Země budoucnosti – na druhém konci Pooleova časového

mostu, o půl druhého tisíce let později – bude obsazena

mimozemským druhem, o němž nebylo známo nic než jméno:

Qaxové.

– 25 –

Lidské vzbouřence z doby okupace pronásledovaly časem skrz

přechodové rozhraní Pooleovy červí díry dvě obrovské qaxské

válečné lodi. Vzbouřenci s pomocí Michaela Poolea lodě zničili. Pak

Poole navedl jednu ze zajatých válečných lodí do rozhraní červí díry,

aby ji zajistil proti dalším možným invazím – a během tohoto

procesu se sám ztratil v čase. Rebelové, uvězněni v minulosti,

opustili Sluneční soustavu v ukořistěné lodi VJT a zřejmě měli v

úmyslu využít dilatace času, aby přeskočili všechna ta léta zpět do

vlastní epochy.

Ohromená soustava se zvolna vzpamatovávala.

Po sto padesáti letech se některé skupiny – jako Církev Svatého

světla Superetu – stále ještě snažily pročesávat zlomky dat z té doby

a pokoušely se zodpovědět nezodpověditelné.

Jako například: co se doopravdy stalo s Michaelem Poolem?

Bylo známo, že sama qaxská okupace nakonec skončí a lidstvo

bude pokračovat v expanzi – ale už opatrněji a do vesmíru

obydleného mnoha nepřátelskými konkurenty…

A do vesmíru, v němž byli především Xeeleeové. Říkalo se, že

než se Pooleova červí díra do budoucnosti definitivně uzavřela,

podařilo se získat několik informací z daleké budoucnosti – za celé

miliony let, dlouho po období Qaxů. Louise se domýšlela, jak se

taková data dala získat – například tokem vysokoenergetických

částic z ústí hroutící se červí díry.

A pověsti tvrdily, že ta daleká budoucnost – a osud, který lidstvu

připravovala – byly vskutku pochmurné.

Louise a Mark stáli na příďové nástavbě a hleděli vzhůru ke

Slunci.

Nad hlavami jim zvolna proplouvala Velká severní, Louisina

loď VJT, držená na své stálé čtyřhodinové orbitě mělkou gravitační

studnou Kuiperova objektu. Pět kilometrů dlouhá páteř Severní,

pokrytá senzory, vypadala jako vyřezaná ze skla. Pohon VJT,

stříbřitá, nepravidelná masa, byl usazen do ledového bloku z Port

Solu na jednom konci páteře. Obytná kopule – kilometr a půl v

průměru – byla jako skleněná lebka, umístěná na druhém konci

– 26 –

páteře. V obytné kopuli zářila světla, zelená a modrá; vypadala jako

miska s kouskem Země, tady na okraji Sluneční soustavy.

„Je to překrásné,“ hlesl Mark. „Jako virtuál. Těžko uvěřit, že je

to skutečné.“ Světlo z kopule Britain mu podsvěcovalo tvář a

prohlubovalo mu rysy kolem úst. „A je to dobré jméno, Louise.

Velká severní. Tím, že se bude vzdalovat od Slunce, vždycky poletí

na sever – bez ohledu na směr.“

Louise hleděla na zářící Severní a vzpomněla si na virtuální

cesty duchovitou, rodící se lodí; plavidlo se vyvíjelo všude kolem ní,

jak návrhový software reagoval na její myšlenky. Jakého úspěchu by

asi dosáhl Brunel s moderním softwarem, který opět umožňuje

ztělesnit individuální vize v tak gigantických projektech. A některé z

těch ztracených lodí byly ještě elegantnější a odvážnější než konečný

model – který byl jako vždy kompromisem mezi vizí a

ekonomickými možnostmi.

…A v tom byl právě problém. Skutečný výsledek byl vždy

zklamáním.

„Louise, neměla by ses bát budoucnosti,“ nabádal ji Mark.

Louise se okamžitě naježila. „Já se jí nebojím,“ vyjela. „U

Léthé, copak mě nechápeš? Jde o Michaela Poolea a jeho zatracený

incident s Interfacem. Já se nebojím budoucnosti. Potíž je v tom, že ji

znám.“

„Známe ji všichni, Louise,“ Markovi pomalu začínala docházet

trpělivost. „A většina z nás se jí nenechá ovlivňovat –“

„Ale no tak. Podívej se na sebe, Marku. Co tvoje vlasy,

například – nebo spíš jejich nedostatek?“

Mark si maně přejel rukou po pleši.

„Každý ví, že ta moderní obliba plešatosti pochází od těch

podivných rebelů z budoucnosti, Wignerových přátel,“ pokračovala.

„Nemůžeš mi tvrdit, že tě neovlivnilo vědomí toho, co přijde. Tvůj

účes dokazuje –“

„Tak dobře,“ přerušil ji. „Dobře, máš pravdu. Ty nikdy nevíš

kdy mlčet, co? Ale Louise – rozdíl je v tom, že my nejsme

budoucností posedlí. Určitě ne jako ty.“ Odcházel pryč, chůzi

ztuhlou rozmrzelostí. Sešplhali do strojovny. Mnohobarevné světlo

pronikalo dolů obrovským světlíkem. Z podlahy vystupovaly čtyři

– 27 –

nakloněné válce; písty byly nehybné jako údy železných obrů, stejně

jako široký řetěz pohonného zařízení.

Louise si promnula bradu a zadívala se na stroje. „Posedlá?

Marku, v budoucnosti jsou Xeeleeové – bohům rovné bytosti, tak

daleko před a nad námi, že nikdy nepochopíme, čeho se snaží

dosáhnout, a s technologiemi a technikou na úrovni kouzel. Oni mají

hyperpohon.“ Její hlas změkl. „Chápeš, co to znamená? Že někde ve

vesmíru, teď, si ti zatracení Xeeleeové poletují v mašinách

rychlejších než světlo, vedle kterých by moje chudinka Severní

vypadala jako koňmi tažená kára.

A věříme, že mají vnitrosystémový motor – takzvaný

diskontinuální pohon –, který pohání lodě temné jako noc s křídly

jako javorové listy, stovky kilometrů širokými…

Já nepopírám, že modul s pohonem VJT je nádherný kousek.

Jsem na něj pyšná. Ale ve srovnání s tím, co víme o technologii

Xeeleeů, Marku, to je – jen mizerný parní stroj. Vždyť my dokonce

používáme led jako palivo. Pomysli! Proč budovat něco, o čem vím,

že je to zastaralé ještě předtím, než vůbec začnu?“

Mark jí položil ruku na rameno a stiskl je. Jeho dotek byl teplý,

pevný a – i když to neměl v úmyslu – překvapivě intimní. „Proto

utíkáš.“

„Sotva bych nazvala kolonizační expedici na Tau Ceti bez

možnosti návratu 'útěkem'.“

„Jistěže je to útěk. Tady můžeš tvořit – zde, se všemi zdroji,

které má Sluneční soustava k dispozici. Ty jsi konstruktér, hergot!

Co chceš postavit na nějaké planetě u Tau Ceti? Snad opravdový

parní stroj?“

„Ale –“ zoufale se snažila nalézt slova, která by ji nezněla jako

sebeospravedlňující kňourání. „Ale třeba to v širší perspektivě

poskytuje lepší výsledky než tucet větších a lepších Severních.

Chápeš?“

„Ani ne.“ Jeho hlas zněl hluše a unaveně; pravděpodobně se

nechával vystřízlivět.

Chvíli tam stáli v tichu, přerušovaném jen jejich dechem. Pak

řekl: „Je mi to líto. Louise. Je mi líto, že ti takové nálady pokazí noc

– 28 –

triumfu. Ale já toho mám už dost; mám pocit, že jsem to všechno

poslouchal už půl života.“

Jako obvykle, když se dostal do takového stavu, pocítila smutek.

Snažila se ho vzít za ruku, stále spočívající na jejím rameni.

„Marku…“

Odtáhl ruku. „Vracím se ke kapsli, zpátky do lodi a mám v

úmyslu se o něco víc opít. Chceš jít se mnou?“

Přemýšlela o tom. „Ne. Pošli kapsli znovu dolů. Některé z kabin

tady jsou uklizené; můžu…“

Ve vzduchu před nimi se zajiskřilo. Znepokojeně couvla. Mark

k ní přistoupil, aby ji chránil.

Nad oběma se míhaly pixely – světelné krychličky o velikosti

palce – a vrhaly na Brunelovy prastaré stroje třpytivé světlo. Náhle

se spojily v průhledný virtuální obraz lidské hlavy v životní velikosti

– kulaté, plešaté, se spokojeným výrazem. Tvář se roztáhla v

úsměvu. „Louise. Promiň, že ruším.“

„Gillibrande. Co u Léthé chceš? Myslel jsem, že v tuhle dobu už

budeš v bezvědomí.“

Sam Gillibrand, kterému táhlo na stý padesátý rok, ale vypadal

na čtyřicet, byl Louisiným hlavním asistentem. „Byl jsem, ale moji

nanoboti byli napojeni na komunikační panel a rychle mě nechali

vystřízlivět, když přišla ta zpráva. K čertu s nimi.“ Gillibrand i tak

vypadal celkem spokojeně. „No dobře, zkusím to všechno znovu

a…“

„Komunikační panel? Co bylo v té zprávě, Same?“

Gillibrandův úsměv znejistěl. „Od radnice. Došlo ke změně

plánu letu.“ Gillibrand mluvil vysokým hlasem se silným

středoamerickým přízvukem, který nedovedl doopravdy vyjádřit

vzrušení. Ale přesto se Louise zachvěla, když Gillibrand pokračoval:

„Nepoletíme na Tau Ceti.“

– 29 –

Kapitola 3

Stařena se předklonila v křesle vedle Kevana Scholese.

Povrch Slunce sotva patnáct tisíc kilometrů pod kabinou

Světelného jezdce s průhlednými stěnami zacláněl vesmír. Fotosféra

byla krajinou, vystlanou granulemi tak velkými, že každá z nich by

spolkla celou Zemi. Chromosféra – patnáct set kilometrů tlustá vnější

atmosféra – pokrývala vše slabou mlhou.

Scholes si nedokázal pomoct a zíral na svou kolegyni –

spolucestující. Seděla nehnutě, hubené ruce – složené v klíně nad

sponou bezpečnostního pásu – měla pokryté jaterními skvrnami,

kůže jí volně visela na kostech. Jako rukavice, pomyslel si. Měla na

sobě jednoduchou šedou kombinézu, jako jedinou ozdobu nosila

malou brož, připevněnou na hrudi. Brož představovala stylizovaného

hada, omotaného kolem zlatého žebříku.

Malá loď proletěla nad fotosférickou granulí; Scholes

nepřítomně pozoroval, jak se pod nimi rozevírá. Ze slunečního nitra

tryskal horký vodík rychlostí osm set metrů za sekundu a roztahoval

se nad povrchem fotosféry. Tenhle výtrysk plynu měl v průměru

snad patnáct set kilometrů a Světelný jezdec se pohyboval na oběžné

dráze těsně nad fotosférou tak rychle, že nad ním proletěl během

několika minut. Když se Scholes ohlédl, uviděl, že se granule už

začínají rozpadat, vodík klesal zpět k pohazujícímu jádru. Jednotlivé

granule vydržely v průměru necelých deset minut.

„Je to tak krásné,“ řekla jeho průvodkyně a hleděla dolů na

sluneční krajinu. „A jak složité – je to tak komplikované, jako nějaký

úžasný stroj, nebo dokonce svět.“ Obrátila se k němu, ústa,

obklopená hustou sítí vrásek, měla pevně sevřená. „Dovedu si

představit, že bych promarnila celý život pouhým pozorováním

pomalého vývoje tohoto povrchu.“

Scholes se díval na kypící sluneční krajinu. Fotosféra byla

obrovskou masou v pomalém pohybu, připomínala hladinu zvolna se

vařící tekutiny. Granule, jednotlivé konvektivní buňky, se

– 30 –

seskupovaly do volných shluků – supergranulí o průměru desítek

tisíc kilometrů, volně spojených tenkými, zvlněnými stěnami

stabilního plynu. Jak se dál díval, jedna granule vybuchla, její hmota

se náhle rozstříkla po slunečním povrchu a odstrčila vedlejší granule,

takže na fotosféře zůstala lesklá a hladká jizva, která se pomalu

hojila erupcí nových granulí.

Scholes svou průvodkyni zkoumal. Sluneční světlo jí ozařovalo

tvář a prohlubovalo vrásky i záhyby povislé kůže. Vypadala téměř

démonicky – jako cosi z daleké a nikým nepostrádané minulosti. Teď

mlčela a sledovala ho; zřejmě očekávala odpověď a on měl pocit, že

jeho prostořeký nadhled, který obvykle používal při konverzaci v

solárním habitatu, by nebyl na místě. Ne s ní.

S jistými obtížemi vykouzlil na tváři úsměv. „Ano, je to krásné.

Jenže,“ Scholes strávil podstatnou část posledních pěti let jeden a půl

milionu kilometrů od zářícího slunečního povrchu, ale i přesto si

stále nezvykl na věčnou přítomnost hvězdy, „nedá se zapomenout, že

je tady… Ani když jsem v Thothu a stěny jsou neprůhledné – když

bych mohl vlastně být kdekoli v systému.“ Zaváhal, náhle v

rozpacích; její chladné, revmatické oči ho sledovaly a analyzovaly.

„Promiňte, nevím, jak to lépe vysvětlit.“

Byl na té zničené tváři náznak úsměvu? „Nemusite být v

rozpacích.“

Kevan Scholes se na tento úkol dobrovolně přihlásil – prostý

tříhodinový let po oběžné dráze s touhle tajemnou ženou, kterou před

několika dny přivezli do Thothu, habitatu volně se vznášejícího

uprostřed projektovaného interface červí díry. Bral to jako něco víc

než jen obyčejný poznávací výlet – jako možnost dozvědět se něco

víc o této prastaré ženě, možná i něco víc o skutečných cílech

samotného projektu Superetu s červí dírou.

A kromě toho to znamenalo přerušení jeho vlastní práce.

Scholes měl na starosti dozor nad sestavováním jednoho z uzlů

přechodového rozhraní červí díry z komponentů z exotické hmoty.

Až bude červí díra dokončena, bude jedno ze dvou čtyřstěnných

rozhraní ponecháno na nízké orbitě nad Sluncem. To druhé, do něhož

byl zabalen složitý komplex UI, bude spuštěno do samotného Slunce.

– 31 –

Práce byla dobře placená, nicméně náročná. Byla to však nudná

rutina postrádající naplnění. Každá přestávka byla vítaná… ale

nečekal, že ho ta podivuhodná žena natolik vyvede z míry.

Zkusil to znovu. „Víte, my jsme tady všichni vědci nebo

technici. A cit pro zázraky nepatří mezi předpoklady pro tuto práci,

je to spíše dokonce handicap. Ale to, na co se díváme, je koneckonců

hvězda; patnáct set milionů kilometrů vzdálená – pět světelných

sekund – a má hmotnost tří set tisíc Zemí. I když ji nevidím, vím, že

tam je; je to možná něco jako psychický tlak.“

Přikývla a znovu obrátila tvář ke Slunci. „A proto nám připadají

spekulace o jeho zničení tak zneklidňující. A do jisté míry jsme

vlastně uvnitř samotného Slunce, je to tak?“

„Asi ano. Neexistuje jednoduchá definice, kde Slunce končí;

zaznamenávám jen pokles hustoty, nejprve prudký, Pak stále méně

výrazný, jak se vzdalujete od fotosféry… Ukážu vám to.“

Dotkl se kontrolního panelu a polointeligentní trup odstínil

žhnutí fotosféry. V nepravých barvách se sluneční krajina zalila

karmínovým a purpurovým světlem, granule připomínaly shluk ústí

podmořských sopek.

„Na mou duši,“ zamumlala. „Je to jako krajina ze středověkého

pekla.“

„Podívejte se nahoru,“ vyzval ji Scholes.

Udělala to a vyjekla.

Chromosféra byla jako řídká, beztvará mlha – všude kolem celé

lodi. A koróna – vnější sluneční atmosféra, táhnoucí se mnoho

násobků slunečního průměru za fotosféru – vytvářela chrám plynu

nad nimi, teď, když bylo ztlumeno světlo z fotosféry, snadno

viditelný. Byly tu stužky a pentle vysoce hustých pásem, bylo to jako

mohutný, pomalý výbuch; neustále se roztahoval, aby zaplnil celý

prostor.

„Je tady tolik struktur,“ zašeptala. Hleděla vzhůru, vodnaté oči

měla doširoka otevřené a ani nemrkla. Scholese její upřený pohled

zneklidňoval. Obnovil průhlednost stěn, aby koróna opět zmizela.

Pod nimi se zvolna objevila sluneční skvrna, uprostřed zcela

černá, takže připomínala hlubokou ránu na slunečním povrchu.

„Letíme tak pomalu,“ postěžovala si.

– 32 –

Usmál se. „Jsme na volné oběžné dráze kolem Slunce, vlastně

cestujeme rychlostí skoro pět set kilometrů za sekundu.“

Všiml si, že ještě víc rozevřela oči.

„Já vím,“ řekl jemně. „Nějakou dobu trvá, než se měřítku Slunce

přizpůsobíte. Není to planeta. Kdyby byla Země ve středu Slunce,

byla by uvnitř slunečního tělesa i celá oběžná dráha Měsíce…“

Byli teď přímo nad skvrnou; její centrální stín byl jako hluboká

černá rána v zářící sluneční mase, polostín tvořil širokou šedou

podlitinu kolem. Tahle byla největší z malé, vzájemně propojené

skupiny skvrn, jak si Scholes všiml; proti pozadí fotosféry vypadaly

jako barevné cákance a jejich polostíny byly spojeny šedými cestami.

Komplex skvrn se pod nimi posunul jako krajina ponořená do

šedého stínu.

„Vypadá to jako tunel,“ prohlásila Lieserl. „Připadá mi že jím

vidím dovnitř, přímo do středu Slunce.“

„Obávám se, že je to jen iluze. Skvrna je tmavá jen ve srovnání s

okolím. Kdyby se dal větší komplex skvrn vyříznout ze Slunce a

nechat volně viset ve vesmíru, zářil by stejně jasně jako měsíc v

úplňku, viděný ze Země.“

„Ale i tak je ta iluze hloubky podivuhodná.“

Komplex skvrn se sunul dál od nich a rychle se zmenšoval.

Scholes nejistým tónem pokračoval. „Jistě chápete, že to, co

tady ze Slunce vidíte, je zobrazení prostřednictvím trupu Světelného

jezdce v nepravých barvách. Trup Jezdce veškeré záření téměř

dokonale odráží. Nadbytečné teplo je odesíláno do vesmíru

vysokoenergetickými lasery, upevněnými na trupu; Jezdec se sám

velmi účinně ochlazuje. Kdybyste měla možnost vidět loď zvenku,

zářila by jasněji než samotná fotosféra…“ Scholes si s nepříjemným

pocitem uvědomil, že plácá páté přes deváté.

„Myslím, že vám rozumím.“ Mávla jemně rukou podobnou

spáru směrem k zářícímu povrchu. „Ale ty tvary jsou samozřejmě

skutečné. Jako ten komplex skvrn.“

„Ano. Ano, jistě.“ U Léthé, lekl se najednou. Nejednám s ní

příliš blahosklonně?

Jeho úkolem bylo ukázat té podivné ženě okolí – vzít ji na výlet,

vyhrazený pro velmi důležité osoby. Ale nevěděl o ní nic – bylo

– 33 –

docela dobře možné, že ona o těch věcech, které jí popisoval, věděla

mnohem víc.

Třebaže Církev Svatého světla Superetu byla notoricky

tajnůstkářská, o cílech tohoto projektu sluneční červí díry a úloze,

kterou v něm tato žena má hrát, věděl téměř každý; aspoň tak

usuzoval podle toho, jak se k ní všichni chovali od jejího příjezdu do

sluneční zóny – jako kdyby byla křehká a vzácná jako skořápka – ta

žena musela být klíčem ke všemu.

Ale kolik toho věděla?

Pozorně sledoval její ptačí tvář. Šedé vlasy, přísně stažené do

malého, pevného drdolu, dávaly její tváři s výrazným nosem ještě

vyzáblejší a hrozivější výraz, než kdyby je měla upravené jinak.

Položila mu otázku: „A za pomoci toho procesu ochlazování

bude sonda červí díry fungovat, aby pronikla až do samotného

Slunce?“

Zaváhal. „Ano, něco na ten způsob. Klíčem k ochlazení určitého

objemu hmoty je odsát z něj teplo rychleji, než ho přijímá. Budeme

komplexu s UI odebírat sluneční teplo červí dírou a vypouštět je

mimo Slunce; vlastně máme v úmyslu použít tu energii jako

druhotný zdroj energie pro Thoth…“

Opatrně a strnule se posunula v křesle, jako by se bála, že si

něco zlomí. „Povězte mi, doktore Scholesi, opustíme stav beztíže?“

Ta otázka ho překvapila. Pohlédl na ni. „Během této cesty, na

Světelném jezdci?“

Opětovala jeho pohled klidně, čekala.

„Momentálně jsme na orbitě kolem Slunce; takhle blízko u

povrchu je doba obletu přibližně tři hodiny… Slunce zcela obletíme.

Pak se vrátíme zpět k Thothu… ale celou dobu poletíme s nízkým

zrychlením, takže skoro nic neucítíte. Proč se ptáte?“ Zaváhal. „Je

vám to nepříjemné?“

„To ne, ale bylo by, kdyby začala géčka narůstat. Jsem trochu

křehčí, než jsem bývala, víte?“ Její hlas se proměňoval – zněl

omluvně, tesklivě, s lehkým náznakem nelibosti.

Přikývl a odvrátil se. Nebyl si jistý, co by měl odpovědět.

„Ach bože.“ Nečekaně se usmála a odhalila drobné, zlatožluté

zuby. „Omlouvám se, doktore Scholesi, asi se chovám povýšeně.“

– 34 –

„Trochu ano,“ usmál se.

„Vy opravdu nevíte, co si o mně myslet, co?“

Rozhodil rukama.

„Upřímně řečeno, problém je v tom, že si nejsem jistý, kolik

toho víte.“ Zaváhal. „Nechtěl bych, aby to vypadalo, že se nad vás

vyvyšuji, ale…“

„Nedělejte si starosti.“ Neočekávaně položila svou ruku na jeho.

Její prsty mu připomínaly uschlé větvičky, dlaň však měla

překvapivě teplou a pevnou. „Vyhovujete velmi dobře požadavkům,

které jsem pro tenhle výlet vznesla. Předpokládejte, že nevím nic;

můžete mě považovat za hloupého turistu.“ Její úsměv se roztáhl, byl

teď téměř uličnický; najednou se Scholasovi nezdála tak cizí. „Jsem

stejně nevědomá jako politik na návštěvě, nebo dokonce vysoký

činovník Superetu. Povězte mi například o slunečních skvrnách.“

Zasmál se. „Dobře… Abyste to pochopila, musíte vědět, jak je

Slunce poskládané.“

„Slunce je vrstevnaté jako čínská krabička.

V jeho jádru je mohutný fúzní reaktor, který má v průměru přes

tři sta tisíc kilometrů. Tato centrální oblast – zabírající čtvrtinu

slunečního průměru – produkuje téměř veškerou sluneční zářivost,

energii, která způsobuje, že Slunce svítí.

Kromě fúzního jádra Slunce tvoří řidší plazma. Fotony – balíčky

záření vydávaného jádrem – si razí cestu touto radiační vrstvou. V

průměru urazí sotva tři centimetry, než narazí na jádro nebo elektron.

Jednomu konkrétnímu fotonu může trvat miliony let, než se

propracuje davem až na sluneční povrch.

Při pohybu směrem od jádra hustota, teplota i tlak plazmatu

postupně klesají, až konečně ve čtyřech pětinách cesty na povrch se

elektrony mohou zachytit jader a vytvořit atomy – a oproti holým

jádrům v plazmatu atomy dokáží pohlcovat energii fotonů.

Je to, jako by fotony potom, co se probojovaly z fůzujícího

středu, narazily na cihlovou zeď. Veškerá jejich energie se přemístí

do atomů. Plyn nad stěnou reaguje – jako hrnek s vodou zahřátý

zespoda – konvekcí, teplá hmota stoupá, chladnější klesá dolů.

– 35 –

Sonda, jíž vyšleme červí dírou, se svým křehkým nákladem

pronikne až na dno této konvektivní vrstvy, urazí dvacet procent

cesty ke středu Slunce.“

Přikývla. „A fotosféra, kterou vidíme, s těmi granulemi a

supergranulemi, je v podstatě svrchní vrstva konvektivní zóny. Je to

jako hladina hrnce s vařící vodou.“

„Ano. A právě vlastnosti hmoty v této vrstvě způsobují vznik

slunečních skvrn. Hmota konvektivní zóny je vysoce nabitá. Slunce

má silné magnetické pole a jeho siločáry, každá o průměru stovek

metrů, jsou zablokované v této oblasti.

Sluneční rotace natahuje zafixované siločáry a napíná je pod

slunečním povrchem jako gumové pásy. Siločáry se spojují do lan,

přerušovaných bublinami stoupajícího plynu a pokroucených

konvekcí. Smyčky na spletených lanech jsou tak lehké, že se vznášejí

k povrchu a rozpouštějí se, čímž způsobují skvrny a skupiny skvrn.“

Při jeho řeči se usmívala. „Víte, mám pocit, jako bych se vracela

do dětství. Hodně jsem studovala sluneční fyziku,“ odtušila. „A

kromě toho i mnoho dalšího. Vzpomínám si na to, ale…“ Povzdechla

si. „Pamatuji si toho stále méně a méně. Víte, doktore Scholesi,

Slunce je mou životní prací. Věděla jsem to od okamžiku, kdy jsem

přišla na svět. Kdysi jsem toho o Slunci věděla hodně. A v

budoucnu,“ pokračovala mnohoznačně, „toho opět budu vědět

spoustu. Možná dokonce víc než jakýkoli člověk, který kdy žil.“

Rozhodl se být k ní upřímný. „To mi příliš nedává smysl.“

„Ne, předpokládám, že ne,“ řekla ostře. „Ale na tom nezáleží,

doktore Scholesi. Vaším úkolem je přesně to, co děláte: ukázat mi to

tady, umožnit mi, abych Slunce vnímala z lidské perspektivy.“

Z lidské perspektivy?

Teď se otočila a hleděla mu přímo do očí. I když měla oči

vodnaté, jejich pohled byl pronikavý, znepokojivý a ostrý. „Ale váš

zájem o mou úlohu v celé věci není to, co vás vyvádí z rovnováhy.

Mám pravdu?“

„Já…“

„Je to můj věk.“ Znovu se záměrně usmála – aspoň mu to tak

připadalo – a ukázala groteskní žluté zuby. „Všimla jsem si, jak mě

koutkem oka pozorujete… Nebojte se, Kevane Scholesi, já se

– 36 –

neurážím. Můj věk je téma, kterému jste se zdvořile vyhýbal od

okamžiku, kdy jsem vyšplhala do toho vašeho létajícího mrazáku.“

Trochu se ho to dotklo. „Vysmíváte se mi.“

„Jistěže ano,“ odfrkla. „Ale je to pravda, ne?“

Snažil se ovládnout hněv. „A jakou reakci očekáváte?“

„Ach… přinejmenším upřímnost. Proto nečekám samozřejmě

nic kromě vaší morbidní fascinace.“ Zvedla ruce a zkoumala je, jako

by to byly nějaké artefakty mimo její tělo; otáčela jimi a ohýbala

prsty. „Je to tak strašné, že tohle stárnutí bylo kdysi údělem celého

lidstva, ta pomalá dezintegrace vedoucí k rozpadu, fyzickému i

duševnímu. Vlastně zejména k fyzickému… Moje tělo jako by

vytlačovalo vědomí, někdy nemám čas na nic jiného, jen vyhovuji

jeho nezbytným, nedůstojným potřebám…“ Zamračila se. „Ale třeba

technologie ZS připravila náš druh o víc, než kolik mu dala.

Koneckonců i ti nejmarnivější a ti, kteří si vyžadují nejvíc

pozornosti, odmítají zakonzervovat věk vyšší než, řekněme, šedesát

let. Dá se říct, že jakákoli smysluplná interakce je omezena na

rozpětí pouhých šesti desetiletí. Jak smutné.“

Nadechl se. „Ale vám musí být – fyzicky osmdesát?“

Rty se jí zachvěly. „Nehádáte špatně na někoho, kdo nikdy

žádného starého člověka nepotkal… ledaže byste narazil na nějakého

nešťastníka, u kterého se proces ZS neujal. To jsou lidé v přirozeném

stavu, když to vezmete kolem a kolem, ale společnost s nimi jedná

jako s nemocnými – bojí se jich a vyhýbá se jim.“

Jemně se jí zeptal: „A to se stalo vám?“

„Selhání procesu ZS?“ Její tváře připomínající papír se chvěly a

opět pocítil pod tou drsnou, znepokojivou slupkou kdesi uvnitř

hluboký hněv a pocit křivdy. „Ne. Ne tak docela.“

Dotkl se její paže. „Podívejte… tam před námi.“

Před nimi byla jakási struktura, táhla se od téměř nekonečně

plochého obzoru, vystupovala ze samotné fotosféry. Vypadalo to

jako viadukt – řada oblouků, oka šarlatově zářícího plynu,

táhnoucího se po povrchu Slunce.

Opět zaslechl, jak se zajíkla.

Stiskl tlačítko řídícího panelu. „Protuberance. Celá struktura je

sto šedesát tisíc kilometrů dlouhá, třicet tisíc vysoká…“ Vzhlédl a

– 37 –

zkontroloval směr letu. „Jsme jen šestnáct tisíc kilometrů nad

povrchem. Proletíme skrz jeden z těch oblouků.“

Nadšeně zatleskala a náhle vypadala podivuhodně a znepokojivě

mladě – jako dítě uvězněné v rozpadající se tělesné trosce, napadlo

ho.

Velmi rychle se oblouk, kterým měli proletět, začal značně

zvětšovat a ostatní se začaly deformovat a zavírat. Bylo to způsobeno

změnou perspektivy pozorovatelů. V této obří krajině si Scholes

uvědomil, jak je těžké uvědomit si skutečné měřítko těchto útvarů;

zdálo se, že přibližování nikdy neskončí, stále ještě rostly a

vystupovaly ze Slunce jako sny potřeštěného inženýra. Teď už

rozeznával detaily – například místa, kde oblouk nebyl úplný, a

všiml si shluků uzlů vyšší hustoty v plynu koróny, jak plynuly po

magneticky utvořených úbočích k jezerům světla u úpatí oblouků.

Ale všechny ty přeměny stejně nemohly zničit iluzi, že nejde o

výtvor přírody, ale o dílo šíleného mozku, což tvořilo útvar ještě

děsivějším.

Konečně je oblouk pohltil; obrovský, vysoký, majestátní.

„Osm tisíc kilometrů silný,“ pronesl Kevan zvolna. „Jen

pomyslete: mohla byste sem zavěsit celou Zemi, na vrchol toho

oblouku, jako hvězdu na vánoční stromeček.“

Odfrkla a zakryla si ústa hřbetem dlaně.

Zvědavě na ni pohlédl. Ona – jak si pomalu uvědomil – se

chichotala.

Prolétávali pod obloukem a obrovská plynná stavba se kolem

nich zvolna přesouvala.

Scholes zkontroloval přístroje. „Už jsme skoro dokončili oběh.

čtyři miliony osm set tisíc kilometrů velkého slunečního okruhu jsme

urazili za tři hodiny…“

„Naše cesta je tedy skoro u konce.“ Znovu úhledně složila ruce

do klína a otočila se tváří k průhledné stěně; světlo z koróny jí

ozařovalo profil, takže vypadala zamyšleně a opět překvapivě mladě.

Pohled na tuto osamělou, zahořklou ženu, oddělenou svým

věkem, křehkostí a – jak se domníval – ještě mnohem víc nějakým

dramatickým tajemstvím od zbytku lidstva ho nečekaně dojal.

– 38 –

Pokusil se ji povzbudit. „Ještě hodinu a budete v bezpečí uvnitř

habitatu. Budete tam mít mnohem větší pohodlí. A…“

Otočila se k němu. Neusmívala se, ale její tvář zjevně trochu

zjemněla, jako by chápala, o co se snaží. Znovu ho pohladila po ruce.

Ten náhlý lidský kontakt působil přímo elektricky. „Děkuji vám za

trpělivost, doktore Scholesi. Neměl jste to se mnou jednoduché, že?“

Znepokojeně se zamračil. „Nemyslím, že bych byl příliš

trpělivý.“

„Ale byl jste.“

Zvědavost v něm hořela jako fúzní jádro Slunce, ozařující vše,

co viděl. „Vy jste srdcem toho všeho, je to tak? Mám na mysli

projekt Superetu. Nechápu, jaká je vaše skutečná úloha… Ale je to

pravda, že?“

Neřekla nic, ale ponechala svou ruku na jeho.

Zamračil se. Vypadala tak křehce. „A jaký z toho máte pocit?“

„Jaký mám pocit?“ Zavřela oči. „Víte, nejsem si jistá, jestli se

mě vůbec někdy někdo na to zeptal. Co cítím?“ Chraplavě vydechla.

„Bojím se, doktore Scholesi. Cítím strach.“

Sevřel jí prsty.

U spodního konce páteře náhle pocítil tlak, motor Světelného

jezdce se rozezněl hlubokou, basovou vibrací, seismickým chvěním,

které vnímal až v žaludku.

Malá loď začala zvolna stoupat, vzdalovala se od kypícího

slunečního povrchu.

– 39 –

Kapitola 4

Kapsle vylétla z mihotavého ústí tranzitní červí díry, spojující

Port Sol s Pozemským přístavem. Louise Ye Armonková vyhlédla z

těsné kabiny a hledala Zemi. Mark seděl vedle ní s dataknihou v

klíně.

Pozemský přístav byl rojem přechodových rozhraní červích děr,

nahromaděných v L4 – v jednom z pěti gravitačně stabilních

Lagrangeových bodů v systému Země–Měsíc, který doprovázel

Měsíc po jeho dráze kolem Země pod úhly šedesát stupňů. Země

odsud vypadala jako nafouklý modrý disk; přes tvář staré planety se

posunovaly brány červích děr všech velikostí jako čtyřboké neonové

sněhové vločky.

Kapsle – plně automatická pro dva cestující – bez váhání

prolétala spletí rozhraní a ruchem dopravy, bez ustání procházející

bránami spojujícími celý systém. Ve srovnání s vnějším opuštěným

okrajem Louise tady, přímo v srdci systému, získala bezprostřední

dojem shonu, prosperity a aktivity.

Při standardním zrychlení kapsle jedno g potrvá závěrečný let z

L4 na samotnou Zemi jen šest hodin: už teď Louise připadalo, že se

stará, zelená a jakoby těhotná planeta rychle blíží, jako by

vystupovala ze složité sítě přechodových rozhraní červích děr. Jak se

sunuli nad modrozelenými oceány, viděli blyštivé a mohutné fúzní

stanice, postavené z ledových měsíců, které lidé dotáhli na oběžnou

dráhu Země z pásu asteroidů a z ještě větší dálky. Sama planeta byla

posetá šňůrou světel, na pevnině i na moři. Ve svrchní vrstvě

atmosféry poblíž severního pólu Louise jen taktak rozeznávala matný

narudlý odlesk obrovského paprsku zářiče rozptylového chladicího

laseru, odesílajícího část odpadního pozemského tepla do nekonečné

odpadní jímky vesmíru.

Louise pocítila, že jí v krku roste absurdní sentimentální

knedlík, když pozorovala zvolna se otáčející planetu. V takových

chvílích měla nutkání soukromě si přísahat, že stráví více času zde,

– 40 –

ve skutečném srdci soustavy, než na zapomenutém pohraničí –

okraji.

Avšak, připomněla si tvrdě, okraj bylo místo, kde se stavěla

Severní.

Louise měla práci. Hergot, snažila se připravit k letu

mezihvězdnou loď. Neměla čas ani energii skákat na Zemi jen proto,

aby si hrála na schovávanou s nějakým nepotřebným úřadem.

V duchu zavrčela, položila hlavu na opěrku a snažila se usnout.

Mark, trpělivý a tichý, si vyvolal v dataknize další stránku.

Malá loď přistála v Severní Americe sotva třináct hodin poté, co

opustila Port Sol – šest miliard kilometrů daleko. Kapsle je dopravila

přímo do středu New Yorku na malou přistávací plochu poblíž středu

Central Parku. Louise spatřila dva lidi – muže a ženu –, jak se blíží

po čerstvě posekaném trávníku ke kapsli.

Autopilot kapsle jim řekl, aby šli do nízké, nevýrazné šedé

budovy poblíž přistávací plochy.

Louise a Mark vykročili do jarního slunce v New Yorku. Louise

na okraji parku rozeznávala obrysy vysokých, pradávných

mrakodrapů, zacláněných startujícími kapslemi. Nedaleko, skrytou

mezi stromy uprostřed parku, zahlédla jednu z městských kopulí pro

uchovávání uhlíku. Byla tvořena polokoulí ze suchého ledu, tři sta

šedesát metrů vysokou; uchovávání kysličníku uhličitého byl starý

plán Superetu. V každé kopuli ho bylo uskladněno padesát milionů

tun, odvážně vymraženého z atmosféry a izolovaného dva metry

silnou vrstvou minerální vaty.

Mark pozvedl tvář ke slunci a zhluboka se nadechl. Hmmm.

Rozkvetlé třešně a čerstvě posekaný trávník. Miluju tu vůni.“

„Opravdu?“ ušklíbla se Louise. „Nevěděla jsem, že na Titanu

volně rostou třešně.“

„Máme kopule,“ bránil se. „Ale každý člověk snad může být

sentimentální zjara v New Yorku. Podívej na ty mraky, Louise. No,

nejsou nádherné?“

Vzhlédla. Nebe bylo poseté vysokými, nadýchanými temnými

mraky. A za nimi viděla sunout se světelné body: habitaty a továrny

v těsné blízkosti Země. Byl to nádherný pohled – ale jak věděla,

– 41 –

naprosto umělý. I mraky byly falešné: byly napuštěny detergenty,

které omezovaly růst vodních kapek, z nichž se skládaly. Menší

kapky odrážely více slunečního světla než větší, takže napůl trvalé

mraky tvořily účinný štít proti nadbytečnému slunečnímu záření.

Tolik k sentimentu. Všechno bylo umělé. Louise nechala hlavu

klesnout. Jako vždy po návratu na Zemi, otevřené nebe nad hlavou ji

dezorientovalo – jako by bylo proti veškerému poznání věřit, že slabá

vrstva modravého vzduchu by ji mohla náležitě chránit před

nebezpečím z vesmíru.

„Tak pojď,“ pobídla Marka. „Ať už to máme za sebou.“

Podle instrukcí autopilota došli k blízké budově. Dům byl

cihlový, asi tři metry vysoký, uprostřed nejbližší stěny byly nízké

dveře.

Když přicházeli, zamířili k nim pomalu ti dva lidé, které Louise

zahlédla při přistávání.

Obě skupiny se na sebe zvědavě zadívaly. Muž předstoupil, ruce

za zády. Byl vysoký a štíhlý, fyzicky padesátník, s bledou lebkou s

věnečky bílých vlasů. Zpříma se na Louise zahleděl. „Já vaši tvář

znám,“ Pronesl.

Louise pozvedla obočí. „Opravdu? A vy jste–“

„Jmenuji se Uvarov. Garry Benson Deng Uvarov.“ Natáhl ruku;

jeho hlas měl plochou intonaci starých měsíčních kolonií. „Mým

oborem je eugenika. A tady se mnou je,“ ukázal na ženu, která

předstoupila, „Serena Milpitasová.“

Žena se usmála. Byla buclatá, ale vypadala rozhodně a

energicky, fyzicky asi čtyřicetiletá, s krátce střiženými vlasy. „Serena

Harvey Gallium Harvey Milpitasová,“ zdůraznila. „A jsem inženýr.“

Uvarov se zadíval na Louise překvapivě modrýma očima.

„Velmi rád vás vidím, Louise Ye Armonková. Sledoval jsem stavbu

vaší mezihvězdné lodi s velkým zájmem. Jsem velice zaměstnaný

muž. Rád bych se dozvěděl, proč jste nás sem nechala zavolat.“

„Já také,“ zavrčela Milpitasová. Její hlas měl líný, nosový

přízvuk Marťanů.

Louise byla zmatená. „Proč jsem vás já nechala zavolat?“

Mark předstoupil a představil se. „Myslím, že se mýlíte, doktore

Uvarove. Nevíme zřejmě o nic víc než vy. I nás předvolali.“

– 42 –

Louise hleděla na Uvarova a najednou jí byl protivný. „Jo. A

vsaďte se, že my jsme museli přijet z větší dálky.“

Mark vypadal kysele. „Jedna nula pro tebe, Louise. No tak,

jediný způsob, jak se odtud dostat, je tím vším projít.“

Rozhodným krokem vyrazil k nízké budově.

Ostatní ho sledovali a navzájem se podezřívavě pozorovali.

Louise prošla nízkými otevřenými dveřmi – a vzápětí se

ponořila do temnoty vesmíru.

Zaslechla, jak Mark zalapal po dechu; zastavil se krok od ní a

zaváhal. Obrátila se k němu. Pozvedl hlavu ke ztemnělé kopuli nad

nimi; přes její okraj se přesunul zbytek lososově růžového

(jupiterského?) oblaku, ozářil mu tvář a zjemnil stíny uměle

omlazené tváře. Natáhla se k němu vyhledala jeho ruku: byla hubená

a chladná. „Nesmíš se tomu poddávat,“ zašeptala. „Je to jen

podívaná. Virtuální trik, který nás má vyvést z rovnováhy.“

Odtáhl ruku a lehce ji přitom škrábl do dlaně. „To já vím. U

Léthé, ty mi nikdy nepřestaneš dělat chůvu, co?“

Uvažovala, že se omluví, ale něco ji zadrželo.

Uvarov kráčel rázně – zřejmě doufal, že nachytá projektory

téhle virtuální iluze. Místnost se však naprosto plynule a přesvědčivě

posunovala podél něho, stíny a skryté podrobmosti se rozvíjely, s

elegancí bez kazu.

Všichni čtyři stáli v kopuli, v polokouli o průměru sto dvacet

metrů. V geometrickém středu kopule byla nakloněná řídicí lehátka.

Kolem lehátek byly umístěny pulty pro zadávání a sběr dat. Zbytek

podlahy byl rozdělen přepážkami do výše ramen na laboratoře,

jídelnu, tělocvičnu, prostor pro spaní a sprchu. Sprcha byla uzavřena

do sférického balonu z jakési průsvitné látky – zřejmě měla fungovat

v nulové gravitaci, napadlo Louise.

V prostoru pro spaní se nacházela jediná spací kóje. Nebyla tu

patrná žádná výzdoba – sebemenší známka osobitosti, žádný ústupek

pohodlí, například nikde ani náznak prostoru pro zábavu. I tělocvična

byla přísně funkční, jen o trochu víc než otevřená rakev, obklopená

pneumatickými simulátory závaží. Jediná barva v celém sále

– 43 –

vycházela z datových obrazovek a z vykrojeného jupiterského

oblaku, který byl vidět v kopuli.

Serena Milpitasová přešla k Louise, při chůzi hlasitě cvakala

podpatky o tvrdou podlahu. Přejela prstem po povrchu datové

obrazovky. „Je to virtuální projekce o vysoké kvalitě, s

polointeligentním podkladem,“ poznamenala. „Sáhněte si.“

„Není třeba,“ zabručela Louise. „Věřím, že je to tak. O to tady

nejde. Tohle má určitě být obytná kopule lodi VJT – malý, omezený,

primitivní design ve srovnání s mou Severní, ale bezpochyby je to

loď VJT. A…“

Kopuli ozářilo neonově modré světlo. Výbuch záře byl

ohromující a všezaplavující. Louise instinktivně couvla. Zdálo se jí,

že její vlastní stín – ostrý, černý, zcela umělý – na ni civí a směje se

jí.

Zvedla hlavu. Za průhlednou kopulí nad ní se přes jupiterskou

oblohu sunul umělý objekt – nebesky modrý lesklý čtyřstěn. Byla to

konstrukce ze zářících tyčí: na první pohled vypadala jako otevřená,

ale Louise v ní rozeznávala, byť neúplně, odlesky zlatohnědých

zářících membrán, natažených přes otevřené strany. Na membránách

se objevovaly vábivé obrazy hvězdných polí, sluncí, která nad

Jupiterem nikdy nezářila.

„Přechodové rozhraní červí díry,“ vydechla Milpitasová.

„Zřejmě,“ ušklíbl se Uvarov. „Tak teď jsme tady, ve virtuální

lodi VJT, a míříme k rozhraní na oběžné dráze kolem Jupitera.“

Obrátil se k Louise, na tváři měl jasně vidět rozčilení. „Vám ještě

nedošlo,“ mávl rukou, „co tahle nesmyslná předváděčka znamená?“

Louise se usmála. „Jsme v Krabovi poustevníkovi, že? Na lodi

Michaela Poolea.“

„Ano. Těsně předtím, než vlétla do Pooleova rozhraní – než se

Poole nechal zabít.“

„Ne tak docela.“

Nový hlas zazněl od řídicích lehátek uprostřed obytné kopule.

Jedno z nich se teď otočilo a z něj se nemotorně vyhrabal jakýsi muž.

Přešel k nim a vstoupil do modré záře přechodového rozhraní.

„Vlastně nevíme, zda Poole zahynul nebo ne,“ pokračoval.

„Rozhodně se ztratil. Možná stále žije – i když je těžké říci, jestli

– 44 –

můžeme použít slovo 'stále' v případě, kde tok časoprostoru

překračuje celá staletí.“

Usmál se. Byl hubený, vypadal unaveně, fyzicky mu podle

Louise bylo asi šedesát let. Na sobě měl nevýrazný jednodílný

overal.

Ta tvář – ty šaty – byly Louise překvapivě známé; stovky

nevítaných vzpomínek si ihned vyžádaly pozornost.

„Já vás znám,“ pronesla zvolna. „Pamatuji se na vás; pracovala

jsem s vámi. Ale ztratil jste se v čase…“

„Mé jméno je Michael Poole,“ řekl muž.

Lieserl se chtělo zemřít.

Prožívala devadesátý den života a fyzicky jí bylo devadesát let.

Byla neuvěřitelně křehká – nedokázala chodit, najíst se ani se umýt.

Muži a ženy bez tváří, kteří se o ni starali, ji nechali nahrát skoro

příliš pozdě, pomyslela si posměšně; už jednou měli namále, když se

k ní nějak dostala infekce a usadila se jí v plicích, takže ji skoro

zabila.

Byla stará – fyzicky byla pravděpodobně nejstarším člověkem v

celé Sluneční soustavě. Měla pocit, že se nachází pod vodou: její

smysly se rozmělnily na kaši, takže sotva vnímala hmatem nebo

chutí či zrakem, jako by ji umístili do nějaké umrtvující, vazké

kapaliny. A vědomí jí sláblo.

Ke konci to přímo cítila. Bylo to jako strašidelné zpětné

přehrávání jejího urychleného dětství; každý den se probouzela a

trochu jí ubylo. Obávala se spánku, ale nemohla se mu vyhnout.

A každý den se jí postel zdála být příliš velká.

Zachovala si však hrdost; nedokázala by snést jakékoli ponížení.

A nenáviděla ty, kdo ji do této situace dostali.

Poslední matčina návštěva v habitatu, několik dnů před

nahráním, byla absurdní. Poloslepýma, vodnatýma, starýma očima

Lieserl sotva Phillidu rozeznávala – tu mladou, plačící ženu, jen o

několik měsíců starší od chvíle, kdy pozvedla své miminko ke slunci.

Nedokázala matce odpustit svůj umělý život – a že před ní tajila

její skutečnou podstatu a údaje o Superetu, dokud jiní neřekli, že je

připravena.

– 45 –

Lieserl Phillidu proklela a poslala ji pryč.

Konečně Lieserl odnesli i s postelí do nahrávací komory v srdci

Thothu. Vstupní víko do komory, až znepokojivě připomínající

rakev, se jí nad hlavou zaklaplo. Zavřela oči a cítila okolo sebe

vlastní opuštěné a křehké tělo.

A pak…

Pocítila výbuch všech smyslů. Bylo to jako spát, a pak se

probudit – ne, pomyslela si, je to mnohem víc.

Její vědomí zůstávalo nadále soustředěno v téže místnosti na

ošetřovně uprostřed solárního habitatu. Stála a prohlížela si komoru –

ne, uvědomila si pozvolna, ona nestála; neměla žádný pocit

skutečného vnímání vlastního těla…

Cítila se zbavena vší tělesnosti. Na okamžik propadla panice.

Avšak ta chvilka strachu rychle ustoupila, když se rozhlédla

novýma očima.

Jednotvárná a čistě funkční místnost jí připadala stejně živá jako

ten zlatý den, který strávila jako malé dítě s rodiči na onom

vzdáleném pobřeží, kdy měla smysly ostré, že se div neutopila ve

světě, jenž ji obklopoval. V jediném okamžiku znovu omládla,

všechny smysly měla naráz živé a ostré.

A Lieserl si pomalu začínala uvědomovat nové smysly –

překonávající vše lidské. Viděla jiskry fotonů rentgenového záření ze

sluneční fotosféry, pronikajícího štíty habitatu, temně rudou

infračervenou záři břich a hlav lidí, pracujících kolem slupky jejího

opuštěného těla – a pohasínající jas slupky samotné.

Zaměřila se dovnitř sebe. Uvědomila si, že si uchovala

vzpomínky ze svého starého těla z doby před nahráním; ty se však

kvalitativně lišily od záznamů informací, které sbírala nyní. Byly

nahrány omezeně, zčásti, subjektivně a nedokonale; jako blednoucí

portréty, pomyslela si.

Zemřela a znovu se narodila. Pocítila soucit s osobou, která si

kdysi říkala Lieserl.

Nové smysly byly podivuhodně jasné. Bylo to jako být znovu

dítětem. Radostně se ponořila do objektivní reality vesmíru kolem

sebe.

– 46 –

On – to – byl samozřejmě virtuál. Louise si to uvědomila a

pocítila děsivé zklamání.

„Tohle je absurdní,“ odfrkl si Uvarov. „Pantomima! Maříte tady

můj čas.“

Pooleova virtuála to vyvedlo z míry, jeho úsměv pohasl. „Jak

to?“

„Četl jsem o Michaelu Pooleovi. A vím, že především virtuály

nesnášel.“

Virtuální Poole se zasmál. „No tak dobře. Vás tahle simulace

uráží a myslíte si, že Poole by měl námitky. Možná. Ale aspoň

upoutala vaši pozornost.“

Milpitasová se dotkla Uvarovovy paže. „Proč se chováte tak

zatraceně nepřátelsky, doktore? Nikdo vám nechce ublížit.“

Uvarov se odtáhl.

„Má pravdu.“ Virtuální Poole ukázal rukou na lůžka uprostřed

obytné kopule. „Nechcete se posadit? Nedáte si něco k pití nebo –“

„Já si nehodlám sedat,“ přerušila ho Louise ledově. „A nepřeji si

nic k pití. Jsem snad dítě, které se nechá ohromit ohňostrojem?“ Ale

ještě než domluvila, uvědomila si, že červí díra, která se nad nimi

pohybovala, se v té chvíli zastavila. Virtuální Poole vstal z lůžka;

světlo neobvyklé síly zalilo skupinku lidí a jakoby je uvěznilo v

okamžiku bezčasí. Cítila se zmatená a dezorientovaná. Tohle není

Michael Poole. Ale virtuálové měli jistý stupeň vědomí. Ten virtuál

si pamatuje, že býval Poolem. Zachtělo se jí ho praštit, ublížit mu.

„Sakra, bylo by bývalo levnější vzít nás přímo na Jupiter než

vymýšlet takovou šarádu na Zemi.“

„Snad,“ připustil virtuální Poole suše. „Ale to dioráma tu není

jen proto, aby někoho ohromilo. Musím vám něco předvést a toto

nastavení se jevilo jako nejlepší cesta, jak toho dosáhnout. Jak sami

uvidíte, pokud budete trpěliví.“

Louise cítila, jak se jí stahují svaly na čelisti. „Trpělivost? Já se

snažím vypustit mezihvězdnou loď. Musím být v Port Solu a

pracovat na Severní – ne trčet v téhle bedně v New Yorku a povídat

si s nějakou zatracenou loutkou.“

Poole sebou trhl; zjevně se cítil dotčen. Louise se na sebe

zlobila.

– 47 –

„I já mám projekty, které si vyžadují můj čas,“ přidal se Uvarov.

Nebesky modré světlo vykreslovalo na Pooleových lícních

kostech a čelisti přesvědčivé stíny. „Tahle simulace slouží několika

účelům. A jedním z těchto záměrů je diskrétnost. Podívejte – já mám

vlastní vědomí jen zčásti. V tomto prostředí jsem však autonomní.

Žádné spojení nevede sem dovnitř ani ven; nebude existovat žádný

záznam tohoto rozhovoru, pokud ho nepořídí někdo z vás.“

„Proč bychom vám měli věřit?“ vyjela Milpitasová. „Stále ještě

nevíme, koho zastupujete.“

Výraz virtuálního Poolea ztvrdl. Zjevně se zlobil. „Teď mluvíte

nesmysly vy. Proč bych měl lhát? Louise Ye Armonková, mám pro

vás návrh. Výzvu – ve skutečnosti pro vás všechny. Můžete ji

odmítnout, určitě vás nebude nikdo nutit, abyste ji přijali. Proto se

setkáváme tajně: když odmítnete, nikdo jiný se to nedozví.“

„To jsou kecy!“ štěkl Uvarov; růžové světlo Jupitera se mu

odráželo od holého temene. „Skončeme s těmi hádankami. Kdo za

vámi stojí, Poole?“

Ve tváři virtuálního Poolea se na kratičkou chvíli objevil

bolestný výraz – skoro jako by byl na takové konfrontace příliš

unavený. Louise si vzpomněla, že i když Michael Poole přijal kůru

ZS, zásadně odmítl jakoukoli úpravu vědomí. Silný strach z úpravy

paměti držel lidi, jako byl Poole, daleko od znovunahrávacích

zařízení, i když efektivita jejich mysli zahlcená desetiletími

vzpomínek začala klesat.

Zdálo se, že se virtuální Poole vzpamatoval. „Povězte mi, co

víte.“

„Velmi málo,“ ozval se Mark. „Povolaly nás sem úřady z Port

Solu.“ Usmál se. „Zdálo se nám, že nemáme příliš na vybranou. Ale

nebylo docela jasné, kdo je za tím předvoláním ani proč nás tady

chtějí.“

Milpitasová a Uvarov potvrdili, že i oni dostali podobné

předvolání.

„Ale musel to být zřejmě někdo s vyšší pravomocí než velitel

přístavu Port Sol,“ poznamenala Louise suše.

Virtuální Poole si promnul nos a stíny se přesvědčivě

pohybovaly po jeho rukou. „Ano,“ potvrdil. „Ano a ne. Nepochybně

– 48 –

jste o nás slyšeli. Nezodpovídáme se Port Solu – ani žádné konkrétní

zemi. Jsme soukromá korporace, ale neusilujeme o zisk. Máme jistou

podporu ze strany OSN, ale také od většiny národních států v

soustavě. A také od řady dalších korporací, které…“

Louise si virtuálního Poolea podezřívavě prohlížela. „Kdo jste?“

Pooleova tvář ztuhla a Louise napadlo, jaká omezení asi váží

virtuálovu svobodnou vůli. U Léthé, nesnáším inteligentní techniku,

pomyslela si. Poole si něco takového nezaslouží.

„Představuji skupinu nazývanou Superet,“ pokračoval Poole.

„Církev Svatého světla Superetu…“

„Superet,“ usmál se Mark; zřejmě ho to uklidnilo. „Nikdo jiný?

Superet je celkem neškodný.“

„Možná,“ usmál se virtuální Poole. „Není to všeobecný názor.

Superet je dobře známý svými terraformovacími iniciativami ohledně

Země v minulosti. Ne všechny projekty Superetu jsou ale pouhé

koule ze suchého ledu, víte. Některé jsou – ctižádostivější. A ne

všichni si myslí, že by se měly uskutečňovat projekty v tak velkém

časovém měřítku.“

Louise zpozorněla a hledala ve virtuálově simulovaném výrazu

pochopení. „V jakém časovém měřítku? Jak moc dlouhodobém?“

„Nekonečném,“ pronesl tiše virtuální Poole. „Superet podporují

lidé, kteří chtějí investovat do přežití samotného lidského druhu,

Louise.“

Nastalo dlouhé ticho.

„Dobrý Bože,“ potřásla hlavou Milpitasová. „Nevím o vás nic,

ale musím si sednout. A co takhle to pití, Poole?“

– 49 –

Kapitola 5

Lieserl byla zavěšená uvnitř Slunce.

Doširoka rozpřáhla paže a pozvedla tvář. Byla hluboko v

konvektivní zóně Slunce, v širokém obalu turbulentní hmoty pod

zářící fotosférou. Konvektivní buňky, větší než Země a opletené

smyčkami magnetického toku, vyplňovaly svět kolem ní složitou,

dynamickou a třírozměrnou tapisérií. Slyšela hukot obrovských

plynných fontán, cítila zatuchlé fotony, které vylétaly do vesmíru z

dalekého jádra.

Měla pocit, jako by byla sama v nějaké obrovské jeskyni. Když

vzhlédla, spatřila, jak se fotosféra formuje do jakési lesklé střechy

nad jejím světem, takových osmdesát tisíc kilometrů nad ní, vnitřní

radiační zóna byla jako jasné, neproniknutelné moře dalších

osmdesát tisíc kilometrů pod ní. Radiační zóna byla koule z

plazmatu, zaujímající osmdesát procent slunečního průměru –

přičemž hluboko uvnitř se nacházelo samo fúzní jádro – a sama

konvektivní zóna byla relativně slabou vrstvou nad plazmatem,

přičemž fotosféra tvořila tenkou kůru na hranici vesmíru.

Rozeznávala mohutné vlny, valící se po povrchu 'moře' radiační

zóny; ty vznikaly v důsledku měnící se gravitace – gravitační vlny,

jako vlny oceánů na Zemi – s hřebeny širokými tisíce kilometrů a

periodami celých dnů.

„Lieserl! Slyšíte mě? Jste v pořádku?“

Spustila ruce k bokům a vznesla se do 'vzduchu' konvektivní

zóny; udělala salto nazad, až se podlaha i strop tohoto jeskynního

světa kolem ní roztočily. Otevřela se svým novým smyslům, takže

vnímala plynné turbulence s téměř pozemskou hustotou, jako by to

byl vánek, který jí hladí pokožku, a horká záře tvrdých fotonů,

vycházejících z jádra, jí jen trochu zahřála tvář.

„Lieserl?“

Potlačila vzdech.

„Ano. Ano, Kevane, jsem naprosto v pořádku.“

– 50 –

„Sakra, Lieserl, budete muset odpovídat včas. Už tak je to

všechno dost složité, i bez…“

„Já vím, omlouvám se. A jak je vám?“

„Mně? Je mi výborně. Ale o to tady asi nejde, ne? No tak,

Lieserl, už mi v týmu šlapou na paty; projdeme si ty testy.“

„Myslíte tím, že tu nejsem proto, abych se bavila?“

„Ty testy, Lieserl.“

„Tak jo. Dobře, nejdříve elektromagnetický.“ Nastavila své

smysly. „Jsem ponořená ve tmě,“ hlásila suše. „Na všech frekvencích

je velmi málo volného záření – kromě rentgenového záření z

fotosféry; trochu to připomíná letní oblohu chvíli po západu Slunce.

A…“

„No tak, Lieserl. My víme, že systémy fungují. Potřebuji vědět,

co vidíte, co cítíte.“

„Co cítím?“

Roztáhla paže a pozpátku plachtila vířícím okolím. Znovu

otevřela oči.

Obrovské, nestabilní konvektivní buňky kolem ní dosahovaly z

fotosféry až k základně konvektivní zóny; tlačily se jedna na druhou

jako živí tvorové, obrovité velryby v nehmotném plynném moři. A

celá plástev vší té činnosti byla poháněna díky nekonečnému proudu

vysokoenergetických fotonů ze zářícího moře plazmatu pod ní.

„Cítím se skvěle,“ řekla. „Vidím gejzíry. Plnou jeskyni gejzírů.“

„Dobře. Mluvte dál, Lieserl. Víte, čeho se tu snažíme dosáhnout:

vaše smysly – vaše virtuální smysly – jsou složené, kombinují celou

řadu vstupů. Vím, že jednotlivě komponenty fungují; potřebuji však

vědět, jak komplexně je virtuální mozek spojuje…“

„Výborně.“ Převalila se na břicho, takže klouzala tváří dolů a

prohlížela si plazmové moře pod sebou.

„Lieserl, co teď?“

Znovu přenastavila vidění. Vystoupily před ní siločáry,

zhmotnily se z ničeho; konvektivní sféra ležící pod nimi se stala

rozmazanou. „Vidím magnetický proud,“ popisovala. „Vidím to, co

chci vidět. Myslím, že všechno funguje tak, jak má. Mohu vnímat

jakýkoli rys zdejšího světa, který si vyberu.“

„Světa?“

– 51 –

„Ano, Kevane.“ Vzhlédla k fotosféře, která symbolizovala

bariéru navždy ji oddělující od vesmíru lidí. „Tohle je teď můj svět.“

„Možná. Jen se tam dole neztraťte, Lieserl.“

„Neztratím se.“

Zdálo se, jako by z jeho hlasu zazněla sympatie – a jak znala

Kevana, zřejmě tomu tak bylo; během těch několika dní, které jí

zbývaly po jejich společném výletu kolem Slunce, se téměř sblížili.

Ale nebyla si jistá. Komunikační kanál, který je spojoval, vedl

přes červí díru od rozhraní upevněného mezi habitaty k portálu, který

spustili do Slunce a který teď udržoval její funkce. Komunikační

linka byla důmyslná a zdálo se, že je spolehlivá, ale nebyla příliš

dobrá ke zprostředkování celé složité intonace hlasu.

„Povězte mi o silových trubicích.“

Každá trubice byla sto metrů široká a byla vlastně vedením

magnetické energie, procházející vzduchem; trubice byly tisíce

kiometrů dlouhé, vyplňovaly prostor všude kolem ní, až dolů k

plazmovému moři.

Lieserl se ponořila do jedné z trubic, přímo do nitra; cítila

přitom brnění zvýšené magnetické síly. Sklonila hlavu a nechala se

trubicí unášet, takže se stěny hnaly kolem ní a půvabně se vlnily. „Je

to nádherné,“ jásala. „Jsem v obrovském tunelu, je to jako horská

dráha. Mohla bych takhle obletět celé Slunce.“

„Možná. Nevím, jestli teď potřebujeme poezii, Lieserl. Co ty

ostatní trubice? Stále je vidíte?“

„Ano.“ Otočila hlavu a vyvolala ve svém virtuálním těle proudy

a rozjiskřila tvář zářením. „Vidím stovky, tisíce trubic, všechny se

zakřivují ve vzduchu…“

„Ve 'vzduchu'?“

„Plyny v konvektivní zóně. Další trubice běží s tou mojí

víceméně rovnoběžně.“ Snažila se najít způsob, jak jim ten pocit

popsat. „Mám pocit, jako bych klouzala po lebce nějakého obra,

Kevane; jako bych se mu sunula po vlasech.“

Scholes se zasmál. No, to není špatný obrázek. Silové trubice se

mohou splétat, lámat, ale ne prolínat. Jako vlasy.

„Víte, skoro mě to uklidňuje…“

– 52 –

„Dobře.“ Znovu zachytila ten záchvěv sympatie – nebo to byl

soucit? – v Kevanově hlase. „Jsem rád, že se cítíte – eh – šťastná,

Lieserl.“

Nechala svěží, ostrý, jasný, živoucí magnetický proud, aby si

pohrával s jejími tvářemi. „Moje nové já. Oproti tomu starému je to

zlepšení, to musíte připustit.“

Silová trubice se teď postupně nakláněla doprava, takže musela

změnit směr, aby nenarazila na její nemateriální stěny.

Jak sledovala trubici, pozvolna si uvědomovala, že opisuje

spirálu. Uvolnila se a sledovala jeskynní svět za trubicovým kruhem

kolem sebe. Silové trubice poblíž ní se rovněž zkroutily do spirál;

sledovala jeden pramen v laně z propletených silových trubic.

„Lieserl, co se děje? Vidíme, že se vaše dráha rychli mění.“

„Jsem v pořádku, Kevane. Dostala jsem se dovnitř lana, to je

všechno.“

„Lieserl, měla byste odtamtud pryč.“

Nechala se unášet tvarem trubice. „Proč? Je to zábava.“

„Možná. Ale to 'lano' míří k fotosféře. Nebyl by právě dobrý

nápad dostat se na povrch; máme obavy o stabilitu červí díry…“

Lieserl povzdechla a zpomalila. „K čertu s tím, Kevane, nemáte

prostě smysl pro legraci. Bylo by zábavné vyrazit ven uprostřed

sluneční skvrny. Byl by to skvělý konec.“

„Lieserl…“

Vyklouzla ze silové trubice a vychutnala si ostrou vůni

magnetického pole, kterým prolétala. „Dobře, Kevane, jsem vám k

službám. Co teď?“

„Ještě jsme neskončili s testy, Lieserl. Je mi líto.“

„Co chcete, abych udělala?“

„Ještě jeden…“

„Tak povídejte.“

„Spusťte plný autotest, Lieserl. Jen na několik minut… zbavte

se virtuálního těla.“

Zaváhala. „Proč? Myslela jsem, že jste říkal, že systémy fungují

podle specifikací a…“

„Fungují. O to teď nejde… Stále testujeme, jak dobře jste

integrována do…“

– 53 –

„Integrována do senzorického aparátu. Proč prostě neřeknete, o

co vám jde, Kevane? Chcete zjistit, jaké skutečné vědomí má ten

stroj, kterému říkáte Lieserl. Je to tak?“

„Lieserl, nemusíte mi to snad tolik ztěžovat.“ Scholes se zjevně

bránil. „Tohle je standardní řada testů pro jakoukoli UI, která…“

„No dobře, k čertu s tím.“

Zavřela oči a v náhlém impulzu nechala svůj vlastní virtuální

obraz – iluzi lidského těla – rozpadnout se.

Bylo to jako – co? Jako probudit se ze snu, z příjemného

dětského snu a zjistit, že jste zaživa pohřben uvnitř stroje, primitivní

konstrukce ze šroubů, kabelů a soukolí. Ale i to byla iluze, pomyslela

si, metafora pro sebe samu, za níž se skrývala. Prohlédla si sama

sebe.

Přechodové rozhraní červí díry bylo zavěšeno uvnitř Slunce.

Řídký, žhavý plyn z konvektivní zóny proudil skrz trojúhelníkové

stěny, takže rozhraní bylo zasazeno do sousoší z přitékajícího plynu,

do květiny dynamicky vyřezávané do masa Slunce. Hmota se

přečerpávala červí dírou do druhého rozhraní na oběžné dráze kolem

Slunce; tam plyny z konvektivní zóny prudce vystupovaly a měnily

tak sunoucí se čtyřstěn ve druhé miniaturní Slunce, kolem něhož

obíhal křehký lidský habitat jménem Thoth. Takto se rozhraní

ochlazovalo, díky čemuž byl jeho cenný, delikátní obsah

paměťových bank chráněn… Ty paměťové banky obsahovaly její

vědomí. Průtok hmoty plochami rozhraní byl kontrolován, což

umožňovalo jeho ovládání.

Sama se prozkoumala na několika úrovních zároveň. Na

fyzikální úrovni prostudovala suché matice dat, vlnivé, měňavé

úlomky, které dohromady tvořily její paměť. Na tom všem – i

vizuálně, pokud si to tak přála, jako duchovitá svrchní vrstva –

spočívala její logická úroveň, uskladněná data a přístupové cesty,

představující součásti jejího vědomí.

„Dobře… Dobře, Lieserl. Posíláte nám dobrá data.“

Sledovala stopy a spojení skrz proložené a vzájemně propojené

struktury své vlastní osobnosti. „Funguje to dobře. Podle specifikací.

Dokonce ještě lépe. Já…“

– 54 –

„To víme. Ale jak se cítíte, Lieserl? To nepoznáme.“

„Ptáte se mě pořád na totéž, sakra. Cítím se…“

Povýšena.

Už ne uvězněna v jediném bodě, ve schránce z kostí, několik

centimetrů za rosolovitýma očima. Byla si překvapivě vědoma sama

sebe.

Co bylo jejím vědomím? Byla to schopnost uvědomovat si, co

se děje v její mysli, ve světě kolem ní i v minulosti.

I ve svém starém, chátrajícím a rychle stárnoucím těle si

samozřejmě byla vědoma sama sebe. Trochu si vzpomínala na to, co

se s ní stalo – i s její myslí, před několika okamžiky.

Ale teď se svou schopností vysledování vzpomínek dokázala vše

prožít znovu, jeden kousek dat po druhém, kdyby si to přála. A

pokud šlo o vnitřní vnímání – nu, dokázala vidět sama sebe zcela

otevřenou v jakémsi dynamickém obtisku.

Podle všech testů měla více vědomí než jakýkoli člověk kdy

před ní – protože měla více mechanismů vědomí. Byla

nejvědomějším člověkem, jaký kdy žil… pokud, pomyslela si nejistě,

jsem ještě člověkem.

„Lieserl?“

„Ano, Kevane, slyším vás.“

„A?“

„Jsem mnohem víc vědomá.“ Zasmála se. „Ale nejspíš ne o moc

chytřejší.“

Slyšela smích i v jeho odpovědi. Byl to neskutečný virtuální

zvuk, pomyslela si, přenášený poruchou v časoprostoru, a – možná –

i přes hranici mezi druhy.

„No tak, Lieserl. Máme práci.“

Nechala své vědomí znovu implodovat do virtuální lidské

podoby.

Její vnímání se okamžitě zjednodušilo. Vidění zdánlivě

lidskýma očima bylo uklidňující… svým způsobem. A přesto

zároveň omezovalo.

Není divu, že Superet si dal tolik práce, aby jí vštípil sympatie k

lidstvu… než ji o samotné lidství zcela připravil.

– 55 –

Třeba nebude trvat dlouho a ona bude připravena vzdát se i těch

posledních zbytků lidství.

A co pak?

Louise, Uvarov, Milpitasová a Mark, zaliti světlem Jupitera,

seděli na měkkých zakloněných lehátkách. Virtuál Michaela Poolea

držel v ruce štamprli staré brandy; sklenka byla naplněna velmi

přesvědčivými modrozlatými jiskřičkami, virtuální Poole z ní

usrkával a zjevně si nápoj vychutnával – jako by to byla první a

zároveň poslední sklenka, které si kdy užil.

A pravděpodobně tomu tak pro tuto autonomní myslící kopii i

bylo, říkala si Louise.

„Na přežití druhu,“ pozvedla Louise vlastní sklenku a usrkla

whisky, výbornou skotskou s vůní rašeliny. „Ale co to má

společného se mnou? Nemám ani žádné děti.“

„Superet má dlouhou historii,“ pronesl virtuální Poole škrobeně.

„Možná si to neuvědomujete, ale Superet je už tisíc let starý. Převzal

jméno od jakési dávné, obskurní náboženské sekty v Severní

Americe, uctívající první jaderné zbraně…“

Louise si pomyslela, že víra Superetu svým způsobem

ztělesňovala optimismus, který ovládal lidstvo, když ještě Poole

nebyl na světě, v době, kdy se věřilo, že možnosti člověka jsou

neohraničené.

Poole se zadíval do sklenky. „Superet věří, že je–li něco

fyzikálně možné, je to jen otázka technologie.“ Virtuálův výraz byl

těžko čitelný – skoro jako by trpěl, napadlo Louise. Virtuál

pokračoval. „Ale vyžaduje to plánování – možná i v nezměrných

časových měřítcích.“

Louise cítila, jak v ní narůstá hněv. Uvarov měl pravdu. Tohle

není Michael Poole. Poole by nikdy takhle neobhajoval grandiózní

plány Superetu. Tohle je parodie programování v konfliktu s myslí.

„V minulosti,“ pokračoval virtuál, „sponzoroval Superet řadu

ekotechnických projektů, které napomohly obnovit biosféru Země –

kopule pro uskladňování oxydů uhlíku atd.“

Louise věděla, že je to pravda. Velké makroinženýrske projekty

posledního tisíciletí – pomoc nanotechnologií atmosféře a litosféře a

– 56 –

zajištění přesunu většiny průmyslových a energetických komplexů

mimo planetu, stabilizovaly a uchovaly křehký ekosystém Země. V

mírném pásmu teď rostlo mnohem víc lesů, než kdykoli předtím od

posledního zalednění; zachycovaly hodně z nadbytečného kysličníku

uhličitého, který byl v předchozích staletích skutečným morem. A

byl také zvrácen proces rychlého vymírání celých druhů zvířat, který

začal po průmyslové epoše, už před několika tisíci lety. Byly k tomu

využity genetické archivy a byla provedena pečlivá rekonstrukce

vyhynulých genotypů; bylo při tom použito degenerované

potomstvo.

Země byla první terraformovanou planetou.

„Ale cíle Superetu se změnily,“ pokračoval virtuál, „po

incidentu s Wignerovými Přáteli…“

„Pokud je Superet tak bohabojná organizace,“ zavrčel Uvarov,

„proč stojí v pozadí? Proč všechna ta tajemství?“

„Superet je tisíc let starý, doktore,“ odpověděl Poole. „Žádná tak

dlouho fungující organizace nikdy nevystupovala zcela otevřeně.

Pomyslete na významná náboženství, na společnosti jako byli

templáři či svobodní zednáři. Seskupení jako Superet dokáží využít

spojení tradice a izolace ve svůj prospěch.“

„Dlouhá kariéra Superetu nepochybně má i svá temná údobí…“

přerušil jej ostře Uvarov.

Poole neodpověděl.

„Říkal jste, že cíle Superetu se po incidentu s Přáteli změnily,“

ozvala se Louise.

„Ano. Dovolte mi to pomocí této virtuální kouzelné krabičky

ukázat.“

Čtyřstěn znovu ožil. Rotoval nad nimi jako křiklavá cetka o

několika kilometrech v průměru.

„Přechodové rozhraní Cauchyho,“ vysvětloval virtuál. „V té

době největší vybudované ústí červí díry – vlastně to byl největší

výkon lidstva ve využití technologie exotické hmoty.“

Virtuálova tvář vypadala v měňavém světle rozhraní napjatě –

skoro melancholicky, pomyslela si Louise.

Michaela Poolea právem za jeho úspěchy oslavovali. Býval

Brunelem své doby a ještě víc. Jeho projekty s červími děrami

– 57 –

otevřely celou Sluneční soustavu, stejně jako železnice otevřela

Velkou Británii před dvěma tisíci lety.

Červí díra byla trhlinou v časoprostoru – tunel spojující dvě

události v časoprostoru, které by jinak byly odděleny celými

světelnými roky nebo tisíciletími. Červí díry existovaly v přirozeném

stavu v každém měřítku, většina z nich o velikosti Planckovy délky –

6.6 x 10 na 43 metru. Na této úrovni se i sám prostor stává zrnitým.

Michael Poole se svým týmem použil přirozené červí díry na

oběžné dráze kolem Jupitera a roztáhl je. Vytvořil tak červí díry dost

velké, aby jimi mohly proletět kosmické lodi.

Červí díry byly už z podstaty nestabilní. Poole je protkal

konstrukcí z exotické hmoty – hmoty s negativní energetickou

hustotou, s tlakem vyšším než zbytková energie hmotnosti. Exotická

hmota vytvářela odpudivá gravitační pole, která udržovala tunely a

ústí červích děr otevřené.

Louise si vzpomínala na vzrušení té doby. Pooleova rozhraní

byla odtažena z Jupiterovy orbity a rozmístěna po celém systému.

Červí díry umožnily proletět vnitřní soustavu v podsvětelných lodích

VJT za pouhé hodiny místo měsíců. Systém Jupitera se stal středem

meziplanetárního obchodu. Port Sol – upravený Kuiperův objekt na

okraji soustavy – byl vytvořen jako základna pro první velké

mezihvězdné cesty.

Michael Poole zpřístupnil Sluneční soustavu v explozi

přístupnosti, dramatičtější než cokoli jiného od doby prvních

zámořských průzkumných cest na staré Zemi.

„Byla to nádherná doba. Ale vy jste měl ještě vyšší ambice, že,

Michaeli?“ poznamenala.

Virtuál se zadíval se ztuhlým výrazem vzhůru na displej, zjevně

neschopen promluvit.

Mark se tiše ozval: „Myslíš tím Cauchyho, Louise?“

„Jistě. Michael Poole využil technologii červích děr k cestě

nejenom prostorem, ale i časem.“ Ukázala ke čtyřstěnu uvnitř

kopule. „Tohle je rozhraní Pooleova největšího projektu s červí dírou

– Projektu Interface: terminály o průměru téměř pět kilometrů,

samotný jícen široký aspoň kilometr a půl. Druhé rozhraní červí díry

bylo upevněno na loď VJT – na Cauchyho.“

– 58 –

Loď VJT odstartovala na subrelativistický let za hranice

Sluneční soustavy – okružní let, který měl skončit opět u Jupitera.

Cauchy s sebou vezl jedno z Pooleových přechodových rozhraní

červí díry. Druhé zůstalo na oběžné dráze kolem Jupitera.

Let trval patnáct století – ale díky efektu dilatace času uplynula

pro posádku Cauchyho jen dvě staletí času subjektivního.

Obě rozhraní zůstala propojená červí dírou. Díky tomu bylo

Cauchyho rozhraní v okamžiku, kdy se vrátil do Sluneční soustavy,

tisíc pět set let v budoucnosti, stále spojeno se svým dvojčetem na

orbitě kolem Jupitera – kde uplynula jen dvě staletí od Cauchyho

odletu, stejně jako pro jeho posádku.

„Průletem červí dírou,“ řekla Louise, „se dalo cestovat zpět a

vpřed v čase. Tak Poole použil technologii červích děr k vytvoření

mostu přes patnáct set let do budoucnosti.“

Mark si olízl rty. „Všichni víme, co se s tím skvělým časovým

mostem stalo. Ale – to jsem nikdy nepochopil – proč jej Poole

postavil?“

Virtuál promluvil unaveně a suše – tak známým hlasem, že

Louise až zabolelo u srdce:

„Byl to experiment. Víc mě zajímalo vytvoření té technologie a

její koncepce, než konečná aplikace. Ale…“

„Ano, Michaeli?“ pobídla ho Louise.

„Měl jsem vizi – snad to byl sen – o vytvoření obrovských

dálnic přes červí díry časem, stejně jako prostorem. Když je ta

technologie reálná, proč ne? Jakou moc by získalo lidstvo s

otevřením takových informačních kanálů?“

„Ale budoucnost ten veliký sen nepřivítala,“ poznamenal suše

Uvarov.

„Ne, to ne,“ připustil virtuální Poole.

Podlaha obytné kopule Kraba poustevníka zprůhledněla; v

nečekané vlně se přes ni přehnala kosmická temnota, až Milpitasová

hlasitě vyjekla.

Louise vstala a zadívala se dolů. Pod ní bylo vesmírné prázdno;

oči jí tvrdily, že visí nad bezednou propastí, a musela sebrat všechnu

vůli, aby na slabých nohou nedoklopýtala zpět k lehátku…

– 59 –

A pak si opožděně uvědomila, co vidí: pod obytnou kopulí byla

podlaha z jakési členité, krvavé hmoty a táhla se stovky metrů všemi

směry – podlaha z (vypadalo to tak, ale prostě to nemohlo být) –

masa.

Louise se pomalu otáčela a snažila se rozeznat tvar toho, co

viděla.

Povrch tkáně, zalitý odpudivým světlem Jupitera, se od ní táhl

všemi směry; 'podlaha' byla ve skutečnosti vnějším povrchem koule

– jako by byl Krab uvězněn v nějakém neskutečném, asi dvou

kilometrovém měsíci z masa. Pokud stále existovala i pohonná sekce

Kraba, byla pohřbená hluboko uvnitř té obrovské mršiny. Hladké

kovové linie páteře lodi VJT, spojující obytnou kopuli s pohonnou

jednotkou, byly skryté v zející ráně na této živé podlaze.

Kromě té obrovské rány na podlaze z tkáně, kterou způsobil

Krab (rány, která byla plná něčeho, co až nepříjemně připomínalo

krev), viděla řadu jizev, v nichž se leskl kov – zasazené zbraně? – a

další… oči, obrovské, matné analogie jejích vlastních očí. Byl v nich

pocit utrpení, myslela na bolest v nezměrném měřítku – agónie

zraněného boha.

Pozorněji se zahleděla na nejbližší jizvu a snažila se rozeznat

povahu předmětu, který do ní byl zasazen. Obraz však nebyl víc než

nástin – náznak tvaru vyvedeného v lesklém kovu.

Virtuální Poole spolu s Markem, Uvarovem a Milpitasovou stáli

vedle ní. Virtuál zachmuřeně studoval krajinu z masa. „Cesta červí

dírou do budoucnosti se stala kanálem pro invazi Qaxů, bytostí s

původem mimo Sluneční soustavu, které ji obsadily v době, kdy byl

most vytvořen. Vidíte rekonstrukci jedné ze dvou válečných lodí

Qaxů, které proletěly červí dírou k nám. Toto jsou Drážky – živé

bytosti, možná dokonce vnímající – technologie nepodobná ničemu,

co jsme kdy vyvinuli.“

Uvarov ukázal na náznakový povrch Drážky. „Vaše

rekonstrukce není příliš působivá.“

Virtuální Poole se teď zdál klidnější; jak napadlo Louise – více

virtuální, méně Poole. Byla tomu ráda. Pokračoval: „Víme toho o

Drážkách velice málo. Známe jen jméno a hrubý tvar. Já – Poole – s

– 60 –

pomocí lidských vzbouřenců z okupované budoucnosti zničil invazní

Drážky.“ Shlédl k páteři Kraba, k velkým plátům rozervaného

povrchu. „Vidíte, jak jsem – jak on čelně narazil do jedné z

válečných lodí a pronikl dovnitř pohonem VJT Kraba jako kopím.

Loď byla vyřazena z boje, ale ne zničena. Vlastně bylo možné získat

kontrolu nad některými z vyšších funkcí válečné lodi.

Ukážu vám rekonstrukci posledních několika minut známé

existence Michaela Poolea.“

Nebesky modré světlo kolem nich se začalo přesouvat a

klouzalo po ovládacích panelech. Louise vzhlédla. Přechodové

rozhraní nad lodí se ladně pohybovalo po obloze; jedna

trojúhelníkovitá strana, pět kilometrů široká, se rozevřela… a jako

nějaká obrovská tlama k nim sestupovala.

„U Léthé,“ vyjekla Serena Milpitasová. „My poletíme skrz, co?

Poletíme do budoucnosti.“

Louise pohlédla na Poolea. Virtuál hleděl vzhůru, v očích se mu

zračily vzpomínky. „Navedl jsem Drážku do červí díry. Červí díra

musela být zničena – most do budoucnosti uzavřen… To bylo mým

jediným cílem.“

Trojúhelníkový rám proletěl kolem trupu válečné Drážky;

obytná kopule se zachvěla – jemně, ale přesvědčivě. Všude kolem

okraje kopule vyšlehly modrobílé záblesky – poškození tkáně

Drážky, hádala Louise, srážkou s konstrukcí z exotické hmoty.

Náhle byli uvnitř čtyřstěnného rozhraní – a otevřela se před nimi

samotná červí díra. Byl to tunel nad kopulí, vymezený plochami

teple zlatavé záře – a vedl (to nebylo možné) za konstrukci

přechodového rozhraní, a táhl se donekonečna.

Louise si přála, aby se mohla Poolea dotknout. Tahle kopie byla

Michaelu Pooleovi bližší než nějaké naklonované dvojče; sdílela

Pooleovy vzpomínky, dokonce i jeho vědomí. Jaké to muselo být

prožívat takhle svou vlastní smrt?

Poole pokračoval: „Ty záblesky u ústí červí díry představují

rozpad těžkých částic, vytvářených při uvolňování čisté energie na

stěnách zakřiveného časoprostoru červí díry, která…“

„Přeskočte ty lunaparkové ukázky,“ zavrčel Uvarov. „Jen nám

řekněte, co se stalo. Jak Poole zničil červí díru?“

– 61 –

Virtuál se obrátil k Louise, jeho výrazné, zestárlé rysy

vykreslovalo mihotavé světlo červí díry. „Drážky mají hypermotor

neznámého druhu. Já jsem zapnul hypermotor svého zajatce tady –

a,“

Virtuál zvedl ruce.

Podlaha se pod nimi rozhoupala. Červí díru zalilo oslnivé

modrobílé světlo, které se hnalo k nim a pokračovalo za kopuli, takže

Louise měla náhlý dojem šílené, neovladatelné rychlosti.

Poole křičel: „Ať už hypermotor funguje jakkoli, musí být

založen na manipulování mnohorozměrností vesmíru. A pokud tomu

tak je – a kdyby byl spuštěn uvnitř červí díry, kde je časoprostor už

zdeformovaný…“

Plochy světla se změnily ve vlákna, vlnité světelné hádky

kroutící se kolem lodi VJT a oddělující stěny časoprostoru.

„Hypermotor způsobil zhroucení červí díry?“ zeptal se Mark.

„Možná. Nebo…“ Virtuální Poole zvedl simulovanou hlavu k

bouři světla z červí díry.

Světelná vlákna se jakoby nořila do samotné struktury červí

díry. Na jejích stěnách se objevovaly poruchy – praskliny a větší

plochy, odhalující nezměrné množství dalších tunelů červích děr,

výbuch nafouknutých červích děr, rostoucích jako hydra.

Neovladatelný Krab poustevník se řítil z jedné červí díry do

druhé – do budoucnosti.

Nakonec dosáhl virtuálního klidu.

Poslední ústí červí díry se za ním zavřelo, namáhání

zdeformované struktury časoprostoru se nakonec uvolnilo ve

výtrysku těžkých částic.

Obloha nad kopulí byla temná – téměř prázdná, s výjimkou

několika náhodně rozesetých potemnělých, narudlých hvězd. Nebyla

tu jediná známka života: žádná stavba v obrovském měřítku, žádný

účelový pohyb.

Náhlá temnota je překvapila. Louise vzhlédla a zachvěla se;

měla pocit nesmírně vysokého věku. „Michaeli – vy jste určitě

očekával, že při zničení červí díry zemřete.“

– 62 –

„Ano… ale jak vidíte – možná – se červí díra jen tak

nezhroutila.“ Vypadal zmateně. „Já jsem jenom simulace, Louise;

nesdílím s Poolem tyto vzpomínky… Ale jsou tu důkazy. Některé z

částic, které vyletěly z hroutícího se přechodového rozhraní v naší

vlastní době, měly příliš vysokou energii, aby mohly vzniknout při

pouhém zhroucení jediné červí díry.

Domníváme se, že náraz ve skutečnosti vytvořil – nebo alespoň

rozšířil – další, větvící se červí díry, které Kraba přenesly dále do

budoucnosti. Možná do hodně vzdálené.

Máme simulace, které ukazují, jak k tomu mohlo dojít, s

použitím té správné fyziky hyperpohonu – zejména v případě, že ve

Sluneční soustavě v době okupace již existovaly další červí díry,

překračující čas – možná je postavili Qaxové. Předpoklad, že k

rozvětvení

došlo,

nám

umožňuje

vyloučit

řadu

teorií

hyperpohonu…“

Virtuál vstal a pomalu kráčel po průhledné podlaze. „Byl jsem

rozhodnutý ten časový most uzavřít – odstranit hrozbu invazí z

budoucnosti. Ale – musím vám to říci – Superet se domnívá, že to

byla chyba.“ Virtuál si promnul ruce. „Koneckonců jsme už jeden

vpád Drážek odrazili. Po Pooleově odletu se stalo prvotním zájmem

Superetu studium incidentu s Qaxy. Jenže červí díra je zavřená, takže

Superetu nezbývá než dovozovat fakta o budoucnosti našeho druhu z

pouhých fragmentů, z úlomků nepřímých důkazů…“

„Vy si nemyslíte, že to byla chyba, Michaeli,“ prohlásila Louise.

Poole vypadal znepokojeně; Louise si opět bolestně uvědomila

konflikt jeho osobnosti s naprogramováním Superetu.

Mark hleděl na umírající hvězdy.

„Nuže. Přežil Poole?“

„Ráda bych si myslela, že ano,“ řekla Louise. „Byť jen na chvíli,

aby mohl pochopit, co vidí.“

Milpitasová se opřela na lehátku a zírala na rozptýlené, matně

narudlé hvězdy. „Já nejsem kosmolog… ale ty hvězdy vypadají tak

staře. Jak daleko v čase se dostal?“

Virtuál neodpověděl.

„Proč jste nám tohle všechno ukázal?“ zeptal se Uvarov. „Co od

nás chcete?“

– 63 –

Virtuální Poole pozvedl ruce k pochmurně vypadající obloze.

„Jen se dobře rozhlédněte, Uvarove. Třeba je tohle konec všeho času;

určitě je to konec všech hvězd, všeho baryonického života. Třeba

tam jsou někde jiné formy života, které nevnímáme – bytosti z temné

hmoty nebaryonické povahy, která tvoří devět desetin vesmíru. Ale –

kde je člověk? Vlastně tam nejsou známky žádného života, lidského

nebo jiného.

Superet poskládal několik útržků historie budoucnosti z těch

trosek, které za sebou zanechal Krab. Víme například o Xeeleeích.

Dokonce i známe – aspoň si to myslíme – název jejich největšího

projektu: Prstenec. Ale –co bude s námi? Co se stane s lidským

druhem? Co zničí nás a současně i všechny hvězdy?

A – jak se ptá Superet – existuje způsob, jak tuto definitivní

katastrofu odvrátit?“

Louise vzhlédla k umírajícím hvězdám. „Ach, myslím, že už

vím, proč jsem tady. Superet chce, abych Kraba poustevníka

následovala. Abych vzala Velkou severní nikoli k Tau Ceti, ale na

okružní let, po stopách Pooleova Cauchyho, abych vytvořila časový

most. Superet chce vytvořit cestu – stabilní cestu – kterou se

dostaneme do této éry; ke konci času.

Už to chápu. Už dávno jsme převzali odpovědnost za řízení

našich vlastních planet, za přežití jejich ekologických systémů. Proč

bychom neměli převzít i odpovědnost za naše přežití jako druhu v

dlouhodobém měřítku?“ Měla chuť se rozesmát. „Superet myslí

opravdu ve velkém, co?“

Milpitasová se posadila na okraj lehátka. „Ale co v takových

měřítcích znamená přežití? Určitě ani s technologií ZS nemohou

jednotlivci – my – přežívat do nekonečné budoucnosti. Tak co tedy?

Přežití genotypu? Nebo lidské kultury – snad civilizačních a

kulturních prvků, zachovaných v nějakém…“

Uvarova to zřejmě fascinovalo, jak si Louise všimla. Všechna

jeho netrpělivost a podrážděnost zmizely a žádostivě pozoroval

simulaci budoucnosti. „Cokoli z toho, nebo možná obojí. Jako člověk

z masa a kostí sdílím přirozený lidský sklon zachovat v nějaké

podobě současný genotyp. Zachování pouhé informace mi připadá

bezúčelné.

– 64 –

Ale ať už přežití znamená cokoli, nezáleží na tom. Podívejte se,

co je za kopulí. V době, do které Michael Poole cestoval, z nás

nepřežilo nic, v žádné podobě. A to je ta katastrofa, které je Superet

zřejmě rozhodnut zabránit.“

Louise si olízla rty. „Pokud je to tak naléhavé, proč Superet

tohle provádí jako malou a utajenou operaci? Proč by neměly jeho

cíle motivovat prioritní akci celého lidstva?“

Poole si povzdechl. „Protože ta věc není tak naléhavá, Louise.

Jako druh zřejmě nejsme zvyklí uvažovat v tak obrovských časových

měřítcích. Ještě ne. Mluví se tu o aroganci při srovnávání s

Wignerovými Přáteli, kteří se vrátili zpět v čase – zřejmě – aby

změnili historii, aby odvrátili qaxskou okupaci.“ Unaveně pohlédl na

Louise. „Neexistuje ani jednotný názor na to, na co se teď díváme.

Ukazuji vám jen jeden ze scénářů, rekonstruovaný z důkazů po

incidentu Interface. Možná se prý zabýváme problémy, které ani

neexistují.“

Louise si založila paže na prsou. „A co když je to pravda?“

Do rozhovoru se vložil Uvarov. „Jenže pokud existuje

sebemenší šance, že ta interpretace je správná, nestojí za jisté

investice zabránit takovému průběhu událostí?“

Mark se zamračil. „Tak tedy poletíme se Severní do

budoucnosti. Jenže let k Tau Ceti měl trvat pouze století.“

Poole přikývl. „S moderní technologií by let Severní do

budoucnosti neměl přesáhnout tisíc let subjektivního času.“

„Poole, to je nemožné,“ zasmál se Mark. „Žádná loď by tak

dlouho fyzicky nevydržela. Žádný uzavřený ekosystém by nepřežil.

Uzavřená společnost by zničila sama sebe. Ani nevíme, zda

technologie ZS udrží člověka naživu po tak dlouhou dobu.“

Louise se dívala na simulované hvězdy. Tisíc let? Mark měl

pravdu: bylo to nelidsky dlouho – ale přitom měla nutkavý pocit, že

to není dost dlouho…

Uvarov přikývl. „Ale je jasné, proč jste byli vybráni: Louise je

nejlepší konstruktér na světě a s dost silnou vůlí, aby podpořila tak

obrovské projekty. Vy, Marku Wu, jste dobrý sociální inženýr…“

„Jsou i lepší,“ přerušil ho Mark.

„Ale jen vy jste Louisin manžel.“

– 65 –

„Bývalý manžel.“

Poole se obrátil k Milpitasové. „Návrh je následující: Sereno,

připravíte Velkou severní pro nepředpokládaný tisíciletý let. A vy,

doktore Uvarove, máte hluboké znalosti možností i hranic formování

lidské podoby; pomůžete Marku Wuovi udržet lidi – celý druh –

naživu.“

Louise si všimla, jak se Uvarovovi zaleskly oči.

„Nemám v úmyslu se toho letu zúčastnit,“ ohradil se Mark. „A

kromě toho už Severní lodního inženýra má. A když o tom mluvíme,

i doktora.“

„Ne pro tuto misi,“ usmál se Poole.

„Moment,“ přerušila je Louise. „Něco tu chybí.“ Přemýšlela, co

by měla říci: u relativistických výpočtů prováděných zpaměti byl

výsledek nejistý. Ale přece… „Poole, tisíciletá cesta nemusí stačit.“

Vzhlédla k umírajícím hvězdám. „Nejsem kosmolog, ale nikde

nevidím hvězdy hlavní posloupnosti. Předpokládám, že se díváme na

oblohu daleké budoucnosti – přinejmenším desítky miliard let

vzdálené.“

Poole zavrtěl hlavou. Jeho virtuální tvář se dala ve slabém světle

hvězd sotva rozeznat. „Ne, Louise. Let trvající tisíc let subjektivního

času zcela postačí.“

„Jak to?“

„Protože obloha, na kterou se díváte, není v budoucnosti

vzdálené desítky miliard let. Je jen pět milionů let před námi. To je

vše – pět megalet, z kosmologického hlediska prakticky nic…“

„Ale jak…“

„Hvězdy bude ničit i něco jiného než čas, Louise. Pokud by

tahle rekonstrukce měla být správná, existuje tu jakási síla – která

působí i nyní – a systematicky ničí hvězdy…“

„A v důsledku toho i nás.“

Uvarov obrátil bezvýraznou tvář k temnějící obloze.

Virtuální Poole pokračoval. „Máme všechny důvody se

domnívat, že i naše vlastní Slunce je terčem tohoto tajemného

útoku.“ Stoupl si před Louise. „Podívejte, Louise, víte, že já nehájím

kosmické inženýrství – byl jsem jedním z těch, kteří se postavili

Wignerovým Přátelům, kteří div nevyskočili z kůže, aby uzavřeli

– 66 –

můj vlastní most do budoucnosti. Ale tohle je něco jiného. I já

dovedu pochopit, o co se tady Superet pokouší. Chápete už, proč

chtějí, abyste se vydali za Krabem?“

Světelná show se začala ztrácet; ukázka byla zřejmě u konce.

Poole stále ještě stál před Louise, ale jeho tvary se rozplývaly. A

měnily se v oblak pixelů. Natáhla k němu ruku, ale jeho tvář už byla

vyhlazená a prázdná; ještě dávno předtím, než se rozplynuly poslední

pixely obrazu, uvědomila si, že zmizely i poslední stopy jeho

vědomí.

Lieserl plachtila konvektivní jeskyní a nechala dosah svých

smyslů zvětšovat a zmenšovat skoro zcela náhodně.

Myslela na Slunce.

Při vší své mohutnosti bylo Slunce jako stroj docela jednoduché.

Když se zadívala dolů a otevřela oči, rozeznávala důsledky činnosti

fúzního jádra, odlesk neutrinového světla pod zářícím oceánem

plazmatu. Kdyby jádro někdy vyhaslo, zastavil by se proud

energetických fotonů z jádra, směřujících do radiační a konvektivní

zóny. Slunce bylo v hydrostatické rovnováze – tlak záření

pocházejícího z fotonů vyrovnával tendenci Slunce k vnitřnímu

zhroucení působením gravitace. A kdyby tlak záření zmizel, svrchní

vrstvy by implodovaly a během několika hodin by se zhroutily.

Slunce nebylo vždy takto stabilní… a navždy tak ani nezůstane.

Slunce vzniklo ze smršťujícího se oblaku plynu – z protohvězdy.

Amorfní útvar s neurčitými tvary nejprve zářil díky přeměně samotné

gravitační energie.

Když teplota ve středu dosáhla deseti milionů stupňů, rozběhla

se v jádru vodíková fúze.

Smršťování se zastavilo a záhy bylo dosaženo stability. Fůze

byla omezena na vnitřní jádro, obklopené mořem plazmatu a

konvektivní 'atmosférou'. Stabilní Slunce klidně hořelo a stalo se

hvězdou v hlavní posloupnosti; v době, kdy Lieserl vstoupila do

konvektivní zóny, Slunce hořelo už pět miliard let.

Ale Slunce nezůstane v hlavní posloupnosti navždy.

Hmota, přeměňovaná v energii, představovala miliony tun za

sekundu. Objem Slunce byl tak veliký, že za celou historii pěti

– 67 –

miliard let šlo zatím jen o nepatrný zlomek; Slunce spálilo jen pět

procent své zásoby vodíku…

Avšak palivo v jádru se neúprosným spalováním nakonec

vyčerpá. V jádru se postupně nahromadí popel z helia a teplota

poklesne. Křehká rovnováha mezi gravitací a tlakem záření zmizí a

jádro pod tlakem vnějších a chladnějších vrstev imploduje.

Paradoxně ta imploze opět způsobí zvýšení teploty jádra –

natolik, že umožní nový fúzní proces a energie vydávaná hvězdou

vzroste. Svrchní vrstvy se pod tlakem nově zapáleného jádra

nebývalé rozšíří. Slunce pohltí Merkur a možná i další vnitřní

planety, až dosáhne nové rovnováhy gravitace a tlaku – jako rudý

obr. Tato fáze, trvající sto milionů let, bude skutečně působivá –

svítivost Slunce se zvýší v řádů tisíců.

Avšak toto marnotratné rozpínání se nemůže udržet navždy. V

rozpínajícím se, žhavotekutém jádru se budou stále rychleji spalovat

složité prvky, až se nakonec vyčerpají i poslední zbytky paliva.

Teplota jádra náhle poklesne a veškerá rovnováha opět zmizí.

Slunce znovu imploduje ve snaze o dosažení nové stability. Nakonec

jako bílý trpaslík nebude mít o moc víc než vlastní mrtvé jádro, s

miliónkrát

vyšší

hustotou

než

předtím,

a

pod

tlakem

vysokorychlostních elektronů v nitru se další smršťování zastaví.

To, co zbude, bude pomalu vychládat, až se změní v černého

trpaslíka, obklopeného – jako zrazenými dětmi – zuhelnatělými

troskami planet.

Alespoň takhle zní teorie, pomyslela si Lieserl.

Pokud by měly zákony fyziky platit s neměnnou logikou, mělo

by být stadium Slunce jako rudého obra ještě celé miliardy let

vzdálené – nikoli pouhé miliony let, jak naznačovaly důkazy, které

měl k dispozici Superet.

Lieserliným úkolem bylo zjistit, co způsobuje devastaci Slunce.

„Lieserl! Snažte se zachytit tlakové vlny; chceme vědět, jestli

senzorický mechanismus funguje…“

„Rozhodně. Helioseismologie, pozor, přicházím!“ zavolala

uličnicky.

Otevřela oči ještě víc.

– 68 –

Její procesory vytvořily nový vzorec, překrytí obrazů

konvektivních buněk a propletených silových trubic; postupně

začínala rozeznávat nebesky modré stěny a otáčející se roviny,

postupující konvektivní jeskyní. To byly p–módy; zvukové vlny,

tlakové pulzy postupující slunečním plynem a pocházející z výbuchů,

jako zničení granulí na povrchu. Vlny byly uvězněny v konvektivní

vrstvě, odražené od vakua za fotosférou a odvrácené od jádra

stoupající rychlostí zvuku v nitru. Vlny se navzájem rušily i

posilovaly, až zůstávaly jen stojaté vlny, vibrační módy odpovídající

geometrii konvektivní jeskyně.

Módy vyplňovaly prostor kolem ní duchovitými, vířivými

vzory; jak se nořila ke dnu jeskyně, jejich podoba se měnila a délka

se zvyšovala. Když Lieserl svým posíleným zrakem vzhlédla, viděla,

jak tisícikilometrové skvrny na slunečním povrchu při nárazu vln

oscilují s posunem sedmdesát pět kilometrů a rychlostí tři čtvrtě

kilometru za sekundu.

Slunce zvonilo jako zvon.

„Dobře… dobře. Tohle jsou skvělá data, Lieserl.“

„Rádo se stalo,“ odpověděla suše.

„Výborně. Teď to zkusíme dát dohromady. Použijte proud

neutrin, tak jak je, i helioseismologická data a všechno další, co

máte… Zjistíme, kolik toho uvidíte.“

Lieserl pocítila záchvěv vzrušení – slabého, ale skutečného –,

když postupovala podle Scholesových pokynů. Teď se dostávala k

hlavnímu bodu svého poslání, vlastně i celého svého života:

pohlédnout do srdce Slunce, jak to nikdy neučinil žádný člověk před

ní.

Zatímco procesory spojovaly všechna data, vyvolala si z

dlouhodobé paměti šablonu: standardní model Slunce.

Procesory překryly jeskyni kolem ní další složitou vrstvou a

zabydlely ji ikonami, grafy, mřížkami a alfanumerickým označením,

aby jí ukázaly základní vlastnosti standardního modelu. Tento model,

zdokonalovaný a upravovaný po celá tisíciletí, představoval nejlepší

pochopení lidstva toho, jak Slunce funguje. Zadívala se na jádro a

uviděla, jak podle modelu tlak a teplota směrem k jádru stoupají stále

víc; teplotní graf byl zobrazen jako složitá trojrozměrná koule v

– 69 –

růžové a červené barvě, až v samotném středu dosahovala jasně

šarlatové, představující patnáct milionů stupňů.

Její procesory pozvolna porovnaly realitu – tak, jak ji viděla – s

teorií; grafy a schémata se objevovaly jedno přes druhé, jako trsy

mnohobarevných květin.

Po několika minutách se jí vidění stabilizovalo. Dívala se na

složité zobrazení vyplňující jeskyni, na zvětšení konkrétních aspektů,

na podsvícení rozdílů.

„Ach, ne,“ ozval se Scholes. „Něco je špatně.“

„Co?“

„Nesrovnalosti, Lieserl. Zvláště směrem k jádru. Tohle nemůže

být správně.“

Pobavilo ji to. „To jste si dali všechnu tu práci, když jste mě

stvořili, poslali mě takhle sem a teď, když jsem tady, tvrdíte, že

nevěříte tomu, co říkám?“

Ale podívejte se na ty rozdíly oproti modelu, Lieserl. Na

Scholesův příkaz se zobrazení současné a předpokládané změny

teploty rozzářilo jasně růžovou barvou. Jen se podívejte.

„Hmm…“

Podle standardního modelu měla teplota velmi rychle klesat v

závislosti na nárůstu vzdálenosti od oblasti fúze – o plných dvacet

procent oproti hodnotám ve středu už ve vzdálenosti desetiny

slunečního poloměru. Ve skutečnosti však teplota klesala mnohem

mírněji… jen o několik málo procent, jak Lieserl viděla, v celé jedné

čtvrtině poloměru.

„Tohle není překvapení, že?“ Pohotově předvedla vlastní graf,

variantu standardního modelu. „Podívejte se. Tohle je model s

komponentou temné hmoty – s fotiny, obíhajícími kolem jádra.“

Temná hmota – rychle se pohybující, téměř nepostižitelné částice,

udržované gravitačním polem Slunce kolem jádra, odváděly energii z

jádra ven do okolních vrstev. „Vidíte? Fotina prostě odčerpávají

kinetickou energii – tepelnou energii – od jádra. Teplota ve středu je

tak omezena a jádro se stává izotermickým – má stejnou teplotu – až

do deseti procent poloměru.“

Scholes byl podrážděný a netrpělivý. „Ano,“ souhlasil, „ale to,

na co se díváme, je izotermická oblast pokrývající trojnásobek tohoto

– 70 –

poloměru – pětadvacetkrát větší objem oproti nejdivočejším

předpokladům a variantám standardního modelu. To není možné,

Lieserl. Něco je určitě v nepořádku –“

„Co? Oči, které jste mi udělal? Nebo vaše vlastní předpoklady?“

Podrážděně vymazala všechna schémata.

Koule a okrajové linie vybuchly v oblacích pixelů a ukázaly

přirozené panorama konvektivní jeskyně, komplexní, duchovitou

vrstvu silových trubic, p–módů a konvektivních buněk.

Byla otrávená, cítila něco na způsob nárůstu energie. Nechala

svou virtuální podobu volně plachtit jeskyní. Honila rotující módy p–

vln, prolétala skrz silové trubice. „Kevane, co když ten efekt, který

vidíme, je skutečný? Třeba je ten rozpor uvnitř jádra právě to, co jste

mě sem poslali najít.“

„Možná… Lieserl, co teď uděláte?“

„Jsem tady krátce, ale myslím, že tady venku se brzy naučím

všechno, co tu mohu zjistit.“

„Tady venku?“

„V té jeskyni – v konvektivní zóně. Máme jen nepřímé důkazy,

Kevane. Skutečné dění probíhá hlouběji, v jádru.“

„Ale vy nemůžete hlouběji, Lieserl. Váš design… když se

pokusíte proniknout do radiační zóny, červí díra imploduje…“

„Možná. Tohle musíte vyřešit vy, Kevane.“

Vyhoupla se k lesklému stropu jeskyně a rychlostí stovek

kilometrů za sekundu se ponořila dolů, směrem k moři plazmatu,

podél zvolna pulzujících boků p–módů.

– 71 –

Kapitola 6

Gondola klouzala okolo trupu Velké severní jako hmyz

poletující kolem slona.

Mark Wu, Louise Armonková, Garry Uvarov a Serena

Milpitasová seděli a dívali se, jak jejich malé plavidlo obeplouvá

mezihvězdnou loď. To všeobecné mlčení, pomyslel si Mark, je

náležitě hluboké a působivé, i pro čtyři lidi, kteří byli tak blízko

závěrečné etapě projektu. A to bylo dnes možná i Louisiným

záměrem, říkal si, ten podtext za zjevně obyčejnou inspekční

prohlídkou lodi, kterou vykonával její řídící tým.

No, pokud ano, tak se jí to dařilo.

Obytná kopule Severní byl nízký průhledný válec, kilometr a

půl v průměru. Pomyšlení, že celá loď VJT Michaela Poolea –

pohonná jednotka a vůbec všechno – by se vešly jen do téhle lesklé

krabice, bylo vskutku neuvěřitelné; Mark se pokusil představit si

Kraba poustevníka, zavěšeného v tomhle obrovském válci jako

nějaký veliký model zatavený do skla.

Mark jasně rozeznával jednotlivé paluby v kopuli; všude bylo

vidět pohyb a světla i jasnou osvěžující zeleň rostlin. Byl si dobře

vědom, že uzpůsobování velké části kopule a zbytku lodi ještě není

dokončeno, většina z toho, co viděl, nebyla víc než virtuální

projekce. Přesto na něho mohutnost a živost kopule udělala dojem.

Kopule bude zcela soběstačným městem – ne, ještě mnohem víc;

samostatným světem, biosférou zavěšenou mezi hvězdami.

A budoucím domovem pro pět tisíc lidí po tisíc let.

Gondola doplula ke spodní straně kopule a přiblížila se k

mohutné, složitě propletené konstrukci hlavní páteře. Letěla

rovnoběžně s ní asi tři sta metrů směrem k základně kopule.

Páteř byla pět kilometrů dlouhá kovová dálnice, doplněná

zásobovacími moduly, anténami a dalšími senzory, zaměřenými ke

hvězdám jako zející ústí. Za nimi směřovala páteř k tajemné temnotě

pohonné sekce, kde se světla dělníků – lidských i robotických –

– 72 –

plazila jako mouchy. A k páteři bylo zlatými pásy těsně před

pohonnou sekcí upevněno obrovské přechodové rozhraní, koncová

stanice červí díry, kterou potáhnou do budoucnosti. Čtyřstěnná

konstrukce vypadala jako křiklavá lesklá hračka ze zářících modrých

pentlí.

Uvarov natáhl dlouhé, obratné prsty a dotkl se lesklého trupu

gondoly. „U Léthé,“ vydechl. Světlo gondoly ozářilo jeho kostnatý

profil, jak hleděl na páteř lodi. „Možná to není skutečné, ale je to

nádherné.“

Louise se zasmála. Vedle toho hubeného, až vyzáblého eugenika

vypadala malá a podsaditá. „Je to dost reálné,“ řekla. „Konstrukce

páteře je stoprocentně hotová. Jen nástavba je ještě iluzorní.“ Chvíli

přemýšlela, a pak dodala: „Konfigurovat 3–B.“

Anténa ve tvaru květiny, nacpaná mezi ostatními na páteři, se

rozpustila do spršky pixelových krychliček, poletujících jako

sněhové vločky. Na několik neskutečných sekund rozkvétaly podél

páteře virtuální konfigurace modulů: v té sněhové bouři pixelů Mark

rozeznával základní – a elegantní – strukturu trojhranných obratlů

páteře.

Konečně se bouře obrazů zklidnila a na páteři se objevilo nové

rozmístění čoček a antén. Markovu necvičenému oku to připadalo

stejné jako předtím – snad řidší – ale pak si všiml, že Serena

Milpitasová skoro melancholicky přikyvuje.

„Tohle je původní konfigurace,“ ukazovala. „Takhle byla

naplánována, když byla loď navržena na krátký stoletý skok k Tau

Ceti bez návratu.“

Mark si pozorně Milpitasovou prohlížel. Nová šéfinženýrka

projektu vypadala fyzicky na čtyřicet, ale Mark věděl, že je jí

přinejmenším dvakrát tolik. Věděl také, že mezi Milpitasovou a

Louise docházelo k řadě třenic, takže ho teď překvapilo, když

Milpitasová vyzdvihovala Louisin design. „Zní to trochu

nostalgicky,“ poznamenal. „Opravdu si myslíte, že je to lepší

design?“

„Ach ano,“ široká tvář Sereny Milpitasové se roztáhla v

úsměvu; jeho otázka ji zřejmě překvapila. „Vy ne? Copak to

nevidíte?“

– 73 –

„Ani ne,“ zachrochtal Uvarov.

„Vnutili nám neelegantní řešení. Podívejte – při tisíciletém letu

jsou problémy spolehlivosti obrovské.“ Mluvila s výrazným

přízvukem, jasně marťanským. „Ta loď má dobrou miliardu

rozeznatelných komponent. A každá z nich musí perfektně fungovat

po celou dobu. Je to tak? A odhadujeme, že možnost závažného

výpadku kterékoli z nich – výpadku tak zásadního, aby vyřadil

některý z lodních systémů – je jedno promile ročně. To by se vám

mohlo zdát docela dobré. Jenže jak budou léta ubíhat, možnost

selhání poroste, a to kumulativně.“ Zpříma se na Marka zadívala.

„Jaká je, podle vás, pravděpodobnost selhání po sto letech?“

„Ach bože, ušetřete nás těch her,“ zavrčel Uvarov.

Mark pokrčil rameny. „Několik procent?“

„To není špatné. Deset procent. Žádná sláva, ale dá se s tím žít,“

protáhla.

Uvarov mlaskl. „Nesnáším ten váš přízvuk z Mons Olympus,

paní inženýrko.“

Milpitasová ho ignorovala. „Ale po tisíci letech se

pravděpodobnost selhání vyšplhá nad šedesát procent. Už jen po

sedmi stech letech se dostanete nad pětapadesát –“

„To, co se vám snaží vysvětlit,“ pronesl ztěžka Uvarov a z jeho

bezvýrazného lunárního přízvuku čišela nuda. „Je zjevný fakt, že

museli zásadním způsobem změnit design, aby loď přežila tisíciletý

let.“

„Jak? Louise mi nic neřekne.“

Uvarov se ušklíbl. „To bývalé manželky nikdy nedělají. Já bych

to měl vědět. Když jsem…“

Milpitasová ho přerušila. „Se současnou technologií bychom

nedokázali zajistit dostatečnou úroveň spolehlivosti u mechanických,

elektronických a polointeligentních komponent.“ Ukázala na napůl

virtuální panorama za trupem. „Ohromující, že? Myslíme, že už jsme

pokročili. Mysleli jsme si, že díky nanotechnologii, trvalým opravám

a nahrazování na molekulární úrovni se otázka spolehlivosti stala

problémem minulosti. Jen se podívejte tady na tu páteř. Všude je v ní

inteligence, až do posledního šroubku a matice.“

– 74 –

„Nejsou tam žádné šroubky a matice, Sereno,“ poznamenala

suše Louise.

Milpitasová si jí nevšímala. „A přesto stále není tak velký

problém narazit na úkol, který je mimo naše schopnosti. Stručně

řečeno – tisíciletý let je stále nad naše možnosti.“

„To zní hrozivě,“ hlesl Mark.

„Proto,“ vložila se do hovoru Louise, „se musíme obrátit do

minulosti – k jednoduchým metodám, které zvyšovaly spolehlivost

takových projektů, jako byly první lety mimo Zemi.“ Vyvolala

'Centrální konfiguraci' a kolem páteře se opět rozvířila vánice

virtuálních komponent, až se nakonec složily do modelu, na který si

Mark pamatoval před Louisinými změnami.

„A s tímhle poletíme ke hvězdám,“ ukazovala Milpitasová.

„Podívejte. I na této makroskopické úrovni můžete vydět, že těch

komponent je mnohem víc.“ A Mark si skutečně uvědomil, že je tu

víc antén, více senzorových zakončení, více údržbářských kapslí:

struktura páteře byla komplexnější a zaplněnější.

„Trojí jištění,“ zašklebila se Milpitasová. „Termín – a postup – z

dvacátého pátého století. Nebo dokonce ještě starší, pokud vím:

pravděpodobně z doby těch odporných starých štěpných reaktorů.

Mít všechno třikrát – nebo u klíčových komponent ještě vícekrát –,

aby se pravděpodobnost katastrofy redukovala na minimum.“

„Působivé,“ zamumlal Uvarov. „Ale můžeme se ještě dnes

pohnout dál? Musíme prohlédnout celou loď, pokud si vzpomínám.“

Mark sledoval, jak se před ním základna obytné kopule

rozšiřuje, až pokryla celou oblohu a změnila se v rozlehlou, složitou,

poloprůsvitnou střechu; naváděcí světla a obrysy vstupů – velkých i

malých – posela povrch barvami. Všude bylo vidět pohyb,

nekonečný proud nákladu, gondol i postav ve skafandrech se

pohyboval přes řadu přechodových komor. Mark měl opět dojem, že

to není ani tak loď jako město – obrovské, stále zaměstnané

nekonečnou činností udržet vlastní strukturu.

Pod kopulí byla kabely upevněna tmavá silueta Greol Britain –

působila tu jako pěst na oko. Vypadá jako obrovský zavěšený

záchranný člun, říkal si Mark, v duchu se usmál a vychutnal si tento

důkaz Louisiny sentimentality.

– 75 –

Gondola v automatickém letu bezchybně vklouzla do jedné z

větších přechodových komor. Po několika minutách komora ukončila

napouštění vzduchu.

Všichni čtyři vystoupili, unášeni do ovzduší základny kopule

Severní. Markovi připadalo, že samotná základna – postavená z

univerzálního, polointeligentního průhledného plastiku – byla stěna,

která dělila vesmír na dvě poloviny. Před ním byl složitý, čistotou se

lesknoucí vnitřek obytné kopule; za ním se táhla drsná, hranatá páteř

lodi VJT a statická temnota transplutonského vesmíru.

Louise je dovedla k řadě skútrů pro nulovou gravitaci: byly

umístěny u průhledné stěny. Vypadaly elegantně a výkonně. Mark si

vzal jeden. Byla to obyčejná plošinka, pneumatické trysky se

ovládaly otáčením vyvýšených řídítek.

Rozdělili se do dvojic – Louise a Uvarov jeli první. Mark s

Milpitasovou je následovali. S téměř neslyšitelným zašuměním

skútry vzlétly ve formaci směrem ke středu kopule.

Nejspodnější pětina kopule byla známá jako nákladová paluba;

jediná obrovská hala, dokonale osvětlená a bez přepážek. Střechu

nákladové paluby – spodní stranu první obyvatelné sekce, nazvané

údržbářská přepážka – protkávala složitá infrastruktura z vyšších

pater. Teď byla nákladová paluba plná objemných strojů a beden se

zásobami: obrovská tělesa, tažená lidmi na skútrech nebo roboty, se

sunula vzduchem všemi směry a objevovala se v desítkách uzávěrů.

Serena Milpitasová vystoupala ve vzduchu k Markovi po

pomalé, jednoduché spirále. „Já miluju tyhle skútry, vy ne?“

Mark se usmál. „Jistě. Ale v nulové gravitaci se s nimi suneme

jako šneci. A až budeme na cestě, moc nám k užitku nebudou.“

„To ne. Po celých tisíc let poletíme s jedním gé. Pěkně se to

potáhne.“

Mark pozoroval inženýrku, jak poletuje sem a tam: měla

naprosto klidný výraz, skoro prázdný, bylo zřejmé, že se zcela

ponořila do fyzického potěšení z letu na skútru. Zeptal se: „Jak jste

se cítila, když jste musela vyhrabat ty staré techniky – ty procedury

jištění?“

„Jak jsem se cítila?“

Milpitasová zastavila skútr a s pousmáním si Marka prohlížela.

– 76 –

„Mluvíte jako keplerián… U nás na Marsu jsou praštěnější než

kdokoli jiný. Ach, ale to je vaše práce, ne? Vy jste sociální inženýr.“

„Možná. Ale teď mám volno,“ usmál se Mark.

„To rozhodně.“ Milpitasová chvíli přemýšlela. „Naše obory se

zase tak moc neliší, Marku. Vaše práce – pokud tomu rozumím – je

postarat se o to, abychom jeden s druhým po těch tisíc let vydrželi.

Mým úkolem je zajistit, aby samotná loď – mechanická část mise –

dokázala udržovat sama sebe. Když bylo třeba změnit design

Severní, upřímně nerada jsem zasahovala do pěkné a jasné Louisiny

koncepce. Ale pokud chcete s něčím takovým uspět, nesmíte

riskovat. Musíte plánovat.“ Oči se jí rozostřily, jako by se dívala na

něco hodně vzdáleného. „Bylo to nutné a stálo to za to. Všechno

související s projektem samozřejmě stojí za to.“ Serenin výraz se

vyjasnil a když pohlédla na Marka, vypadala zmateně. „Je to

odpověď na vaši otázku?“

„Myslím, že ano.“

Mark trochu zabrzdil a nechal se Milpitasovou předjet; mířili

nahoru ke složité údržbářské přepážce. Dostal se do řady s Louise.

„Nevypadáš zrovna šťastně,“ poznamenala Louise.

Mark pokrčil rameny. „Asi mě jen trochu vystrašila Serena.“

„To nás všechny,“ odfrkla si Louise.

Mnoho z původních členů posádky Severní – koneckonců se

považovali za potenciální kolonisty systému Tau Ceti, nikoli za

poutníky časem s kvazimystickými cíli zachránit lidský druh – se

rozhodlo opustit loď, když Louise oznámila nový letový plán.

Ztratila například geniálního Sama Gillibranda, svého původního

prvního asistenta. Na druhé straně se k projektu, jakmile jej Superet

upravil, s velkým nadšením připojila Serena Milpitasová a

mimochodem i Uvarov.

Jak Milpitasová, tak Uvarov připadali Markovi jako jasní

příznivci Superetu. S nečekanou horlivostí si osvojili výukové

programy, které Superet všem nabídl.

Milpitasová a Uvarov vlastně konvertovali, pomyslel si Mark

nejistě.

„Víš, vždycky jsem měl rád Sama Gillibranda,“ pronesl

melancholicky. „Sam chce letět na Tau Ceti a stavět domy pod

– 77 –

novým sluncem; temné možnosti budoucnosti vzdálené pět megalet

bylo to poslední, co ho zajímalo. Serena je ale jiná. Pod vším tím

marťanským žvaněním a sebejistou inženýrkou je cosi temnějšího –

se silnější motivací. Nebál bych se mluvit o posedlosti.“

„Možná,“ připustila Louise. „Ale tak jako sociotechnika ještě

není připravena na tisícileté lety, nedokáže ani průměrný lidský

mozek uvažovat v tisíciletých měřítcích.“ Povzdechla si a prohrábla

si prsty krátce střižené vlasy. „Serena Milpitasová na to má, Marku.

Uvarov i Milpitasová dokáží uvažovat v tisíciletích – dokonce i v

megaletech. A v důsledku toho – nebo kvůli tomu – jsou oba

pochmurní, složití lidé.“ Smutně pohlédla na Marka. „Ano, lidé ze

Superetu nahánějí strach. Ale to asi patří ke zdejšímu bontonu,

Marku.“

Možná v komplikované budoucnosti nebude stavitelů domů jako

Sam zapotřebí, jejich jednoduché schopnosti a motivace by se v

nebezpečném vesmíru nehodily, přemýšlel Mark. Snad představovali

Superet a jeho konvertité lidstvo budoucnosti – příští etapu vývoje,

ve které se lidský druh bude muset naučit přežít v časovém měřítku

kosmu.

Možná. Ale – soudě podle Milpitasové a Uvarova – žádná

legrace to nebude.

V každém případě, pomyslel si zachmuřeně, bude mít deset

století na to, aby o těchto lidech zjistil něco víc… A byla to pro něho

doslova výzva Léthé vytvořit pro všechny prostředí, v němž se dá žít.

„Stále mě překvapuje, že jsi ty souhlasila s účastí na něčem

takovém,“ řekl. „Vždyť ti vlastně sebrali misi.“

Louise pokrčila rameny.

„Už jsme to probírali mnohokrát. Nemá cenu si něco nalhávat,

stejně by mi Severní vzali. Chci tu loď vidět v činnosti. A…“

„Ano?“

Usmála se. „Kromě toho, jakmile mě přešlo rozčilení z metod

Superetu, uvědomila jsem si, že nikdo se nikdy předtím o tisíciletý

let nepokusil. Ani se nepokusil vytvořit časový most přes pět milionů

let. Mohu překonat Michaela Poolea, ať je kdekoli…“

„Ano, ale podívej, co se s ním stalo.“ Markovi bylo jasné, co se

Louise honí hlavou. S touto misí, kterou jim Superet přihrál – s tím

– 78 –

posláním – dokáže překročit děsivý stín budoucnosti tím, že ji

přeskočí. A zřejmě ji fascinovala myšlenka využít její technologie do

krajních mezí. Kladl si však otázku, zda má Louise – opravdu –

ponětí o rozsahu problémů, kterým budou muset čelit.

Chystal se promluvit.

Louise mu s neobvyklou něhou položila prst na ústa a tak je

zavřela. „No tak, Marku. Na všechny tyhle problémy budeme mít

tisíc let. Času je dost. Dnes se loď skví novotou; dnes mi stačí věřit,

že mise bude zábava.“

S nečekanou energií otočila řídítka skútru a hnala se za

ostatními.

„Lieserl. Jen klid. Vedete si výborně.“

Vzhlédla a zaklonila hlavu.

Už opouštěla složitý a nádherný svět konvektivní zóny s

obrovskými

turbulentními

buňkami,

propletenými

silovými

trubicemi a hřmícími tlakovými vlnami. Hleděla na to a dovolila si

luxus nostalgie. Uvědomila si, že jeskyně konvektivní zóny jí

připadala skoro jako domov.

Domov… alespoň ve srovnání s oblastmi, do kterých se

chystala.

„Stále máme dobrou telemetrii, Lieserl.“

„Prima, to se mi ulevilo.“

„Lieserl, jak se cítíte?“

Zasmála se. Se směsí podrážděnosti a shovívavosti prohlásila:

„Budu se cítit lépe, až tu svou dobrou telemetrii ztratíte, Kevane, a

nebudu už muset poslouchá ty vaše natvrdlé otázky.“

„Budu vám scházet, až tu nebudu.“

„No, to je asi pravda,“ připustila Lieserl. „Ale ať jsem prokleta,

jestli vám to přiznám.“

Scholes se zasmál, jeho syntetizovaný hlas zněl překvapivě

nerealisticky. „Neodpověděla jste mi na otázku.“

Stále s nataženými pažemi pohlédla na své bosé nohy. „Vlastně

se cítím trochu jako Kristus. Snad Dalího Kristus, zavěšený ve

vzduchu nad lhostejnou krajinou.“

„Ano,“ souhlasil Scholes. „Také myslím.“

– 79 –

Teď prolétala posledními duchovitými tvary konvektivních

buněk. Bylo to přesně jako padat ze shluku mraků. Mléčně bílý

povrch moře z plazmatu se rozkládal přímo pod ní, po jeho povrchu

se plazily vlny g–módů jako myšlenky probíhající v masivním

mozku.

Rychlost jejího pádu se náhle zvýšila. Bylo to, jako by jí žaludek

spadl do dolní části břicha.

„U Léthé,“ zašeptala.

„Lieserl?“

Měla pocit, že se jí svírá srdce – což bylo samozřejmě absurdní,

protože žádné srdce neměla. Bojovala se slovy. „Jsem v pořádku,

Kevane. Jen malá závrať.“

„Závrať?“

„Virtuální závrať. Mám pocit, že padám. Ta iluze je až příliš

věrná.“

„No, opravdu padáte, Lieserl. Když jste opustila konvektivní

zónu, vaše rychlost se zvýšila.“

„Já se bojím, Kevane.“

„Jen klid. Telemetrie –“

„K čertu s telemetrií. Jen na mě mluvte.“

Zaváhal. „Jste sto šedesát tisíc kilometrů pod fotosférou. Jste

blízko hranice radiační zóny; střed Slunce je ještě dalších sto dvacet

tisíc kilometrů pod vámi.“

„Nedívat se dolů,“ vydechla.

„Správně. Nedívejte se dolů. Můžete být na sebe hrdá, jste

hlouběji, než kam jsme kdy dostali jakoukoli sondu.“

Přes veškerý strach tohle nemohla přejít. „Tak teď ještě ke

všemu sonda?“

„Promiňte. Díváme se teď na novou hmotu, vystřikující druhým

koncem chladicí červí díry. Kvůli všem vědeckým plošinám kolem

sotva vidím rozhraní. Je to nádherný pohled, Lieserl; ve frontě na

pozorování tu stojí i univerzity z celé Sluneční soustavy. Plyn kolem

vás má hustotu jen jednoho procenta hustoty vody. Ale je tam teplota

půl milionu stupňů.“

„Pořádně silné.“

„Slzy andělů, Lieserl…“

– 80 –

Moře z plazmatu se k ní rychle blížilo, jednolité a žádostivé ji

pohltit. Najednou byla přesvědčena, že ona i její chabá červí díra

brzy zmizí v té ohnivé studni, jen se slabě zajiskří. „Ach, Léthé!“

Přitiskla si kolena ke hrudi a objala pažemi nohy, aby se stulila do

fetální polohy.

„Lieserl, nemusíte to dělat. Jestli se chcete odtamtud dostat…“

„Ne.“ Zavřela oči a položila si čelo na kolena. „Ne, to je v

pořádku. Omlouvám se. Jen někdy nejsem tak silná, jak si myslím.“

„Červí díra drží. Myslíme si, že po úpravě můžete proniknout

aspoň několik prvních tisíc kilometrů radiační zóny, aniž bychom

porušili stabilitu červí díry. Možná i hlouběji; teplota i tlak rostou

pomalu. Ale víte, že jsme vám tenhle skok do hloubky

nedoporučovali.“

„Já vím.“ Otevřela oči a znovu pohlédla na rozlehlé moře. Stále

cítila strach, jako něco, co není v okolí v pořádku. „Kevane, nikdy

neseberu odvahu projít to podruhé. Teď anebo nikdy. Zkusím si tu

jízdu užít.“

„Tak se držte, Lieserl.“

„Jo,“ zabručela. „A vy zůstaňte se mnou –“

Náhle se její pád zastavil. Bylo to, jako by narazila na skleněnou

stěnu; rozplácla se na neviditelné bariéře, až si vyrazila virtuální dech

z virtuálních plic. Byla zcela bezmocná, když jí to mrštilo kousek

zpátky do vzduchu a pak znovu padala, ještě rychleji než předtím.

„Kevane!“ vykřikla.

„Viděli jsme to, Lieserl. Jsem stále tady, je to v pořádku.

Všechno jde podle předpokladů.“

Podle předpokladů, pomyslela si zachmuřeně. Vskutku

uklidňující. „U Léthé, co to bylo?“

„Jste na dně konvektivní vrstvy. Měla jste něco takového

očekávat.“

„Ano?“ odsekla. „No, tak snad jste mi to sakra taky mohli říct –

jej!“

Znovu to prudké, nepříjemné zastavení a ještě nepříjemnější

vzlet do výšky, jako by byla podzimní list ve větru.

Jako ti zatracení hadi a žebříky, pomyslela si.

– 81 –

„Procházíte hraniční vrstvou mezi konvektivní zónou a radiační

zónou, to je vše,“ vysvětloval Scholes se strojeným klidem. „Pod

vámi je plazma; nad vámi atomový plyn – hmota natolik chladná,

aby se elektrony držely u jader.

Fotony vystupující z fúzního jádra se od plazmatu jen odrazí, ale

v atomovém plynu přijdou o energii. Tento proces dodává energii

konvektivní zóně, Lieserl. Proces, který dává vznik konvektivním

pramenům větším než celé světy. Nemělo by vás proto překvapit,

když narazíte na trochu turbulence. Vlastně nás tady všechny zaujala

skutečnost, že hraniční vrstva vypadá tak slabě…

Stále vás sledujeme, Lieserl, neměla byste se bát. Teď už jste

proletěla turbulencí, ne? Měla byste znovu volně padat.“

„Ano. Ano, padám. Tak teď už jsem v tom moři?“

„V moři?“

„V moři plazmatu. V radiační zóně.“

„Ano.“

„Ale –“

Náhle, téměř bez varování, jí známý výhled na konvektivní

buňky a silové trubice zmizel v bílé mlze. Bílo bylo nad ní, před ní i

pod ní; bylo to, jako by visela uprostřed obrovské hrůzostrašné

skořápky.

„Ale co? Co se děje, Lieserl? Je něco špatně?“

Poprvé pocítila, jak se jí do mysli vkrádá panika. „Já nevidím,

Kevane.“

Mark stoupal prozářeným vzduchem a pohlédl dolů. Teď se

blížil k vrcholu nákladové paluby, pod ním se rozkládala skleněná

podlaha; páteř a pohonnou jednotku viděl matně za ní; palubou

přecházeli sem a tam lidé i roboti a přenášeli náklad.

Mark se při stoupání pokoušel analyzovat své vlastní pocity.

Okamžik bojoval s iracionálním pocitem závrati: měl pocit – přese

všechny zrakové důkazy, že se nachází v nulové gravitaci –, že

kdyby spadl ze skútru, zřítil by se hluboko dolů, až k té podlaze ze

skla. Soustředil se na blízké prostředí, na silnou vrstvu teplého,

zářivého vzduchu kolem sebe. V něm však páteř a motor – skutečné

údy lodi – vypadaly neskutečně, jako by prázdnota vesmíru za

– 82 –

křehkými stěnami kopule byla pouhou iluzí. Mark měl pocit

nejistoty. Loď byla tak obrovská, tak složitá – tak přesvědčivá. Po

několika desetiletích bude hrozně jednoduché věřit, že ta loď je svět,

zapomenout na to, že za jejími stěnami existuje cokoli reálného nebo

významného.

Teď se blížili ke stropu paluby, k údržbářské přepážce. Mark

vyrovnal let s Garrym Uvarovem a oba se zadíval na jeden a půl

kilometrovou vrstvu technických zařízení nad nimi. Přepážka byla

změtí potrubí, vedení a kabelů – střeva města viděná zdola. Mark

viděl dokonce i kořeny stromů. Všude se hemžili lidé i roboti,

pracovali rychle a zřejmě i efektivně. Povrch přepážky se měnil a

vyvíjel před očima, a potrubí se plazilo po povrchu jako živé. Bylo to

trochu jako sledovat, jak se život rozšiřuje v nějakém pralese z kovu

a plastiku.

„Podivuhodné, jak je to vše primitivní,“ řekl Mark Uvarovovi.

„Kabely a potrubí – je to jako nějaký objekt v muzeu průmyslové

archeologie.“

Uvarov mávl pěstěnou rukou k průmyslové krajině nad nimi.

„Vezeme s sebou ke hvězdám lidské bytosti – sotva vyvinuté,

neuspořádané měchy vody a větru. Jsme jeskynní lidé uvnitř

kosmické lodě. Proto vám ta spodní strana přepážky připadá tak

hrubá, Marku; je to jen odraz našeho vlastního hrubého lidského

designu. Plujeme mezi hvězdami. Dokonce máme nanoboty, aby nás

přestavěli, když začneme stárnout. Ale zůstáváme primitivy, a když

cestujeme, potřebujeme obrovské krabice s trubkami a kabely, aby se

staraly o naše dýchání a vyměšování.“ Ušklíbl se. „Marku, mou vášní

– mým posláním – je vylepšování základních lidských charakteristik.

Dovedete si představit, že by Xeelee vozili všechno tohle svinstvo s

sebou?“

Proletěli vstupními otvory v údržbářské přepážce a vstoupili do

obytných sekcí.

V polovině kopule se nacházelo patnáct obytných palub, každá

vysoká sto metrů. Některé z hlavních úrovní byly dále rozdělené,

takže vnitřek kopule byl složitou změtí prostor všech možných

velikostí. Mezi palubami vedly výtahové šachty a cesty. Šachty

– 83 –

sloužily v nulové gravitaci jako tunely, budou ponechány

nedokončené a bez výtahů takřka do samého odletu.

Skupinka vstoupila do jedné ze šachet a pomalu stoupala mezi

palubami.

Mnoho prostor bylo stále nedokončených, v některých se

zkoušela řada virtuálních designů. Mark hleděl na lavinu parků,

knihoven, obytných budov, divadel, dílen, defilujících v rychlém

sledu v jednotlivých místnostech.

„Jak okouzlující,“ komentoval Uvarov. „Jak pozemské. Další

ústupek tomu primitivnějšímu v nás, samozřejmě.“

Mark se zamračil.

„Primitivní nebo ne, Uvarove, musíme brát v úvahu veškeré

lidské potřeby, když tvoříme takovéto prostředí. Prostory a místnosti

byly navrženy v lidském měřítku; lidé by se tu neměli cítit jako

nicotní trpaslíci před mohutnými artefakty okolo nich – ani by se

neměli tísnit a být omezováni stěnami lodi. Vždyť některé prostory

jsou tak rozlehlé, že by obyvatelé klidně mohli zapomenout, že jsou

vůbec na lodi.“

„Jistě,“ přikývl Uvarov. „Ale nedokazuje to ještě víc, že jsme

druh, který by se neměl vydávat na podobnou cestu? Bude tak

jednoduché ponořit se do smyslových vjemů tady–a–teď, mnohem

skutečnějších než křehká loď samotná a prázdnota za jejími tenkými

stěnami. Bude lákavé přijmout loď jako samostatný svět, jako

nezranitelné zázemí, kde si můžeme přehrávat své malé, složité

lidské sny, stejně jako to dělali naši vzdálení předchůdci na afrických

pláních, miliardy kilometrů odsud.

Pomyslete na rozvody a potrubí pod tou údržbářskou přepážkou.

Třeba si naši předkové v prostších dobách představovali, že se takové

vedení nachází pod povrchem ploché Země. Vesmír byl krabice a

Země ležela na její podlaze. Obloha byla kráva, jejíž nohy spočívaly

na čtyřech rozích Země – nebo možná žena, opírající se o lokty a

kolena – nebo stropní kovové víko. Kolem stěn krabice tekla řeka, v

níž každý den pluli bozi Slunce a Měsíce, vplouvali na scénu a zase

odplouvali. Hvězdy byly lucerny zavěšené na stropě. A pod tím vším

se zřejmě rozkládal jakýsi labyrint tunelů a potrubí, kterými tekla

voda a cestovali bohové, aby ráno znovu započali svoje denní

– 84 –

putování. Nebesa se mohla měnit, ale byla předvídatelná; pro lidské

vědomí – ještě napůl spící – to byl bezpečný, útulný, poklidný

vesmír, jako lůno. Marko Wu, je naše Severní dnes tolik nepodobná

Zemi, jak si ji představovali – řekněme – Babyloňané nebo

Egypťané.“

Mark si promnul bradu. Uvarovovy povýšenecké způsoby ho

dráždily, ale jeho poznámky přesně odpovídaly Markovu neurčitému

pocitu znepokojení. „Možná ne,“ odpověděl ostře. „Ale koneckonců

vy a já i ostatní jsme tady od toho, aby obyvatelé lodě nesklouzli do

nějakého preracionálního stavu. Že nezapomenou.“

„Ano, ale bude to tak jednoduché? Přes tisíc let?“

Mark se s obavami zahleděl na skoro dokončené knihovny a

parky.

Uvarov pokračoval. „Slyšel jsem o některých programech, které

připravujete se svými týmy socioinženýrů. Výzkumné iniciativy a tak

dále – zřejmě abyste je zaměstnali.“

„Ne tak docela,“ Mark se opět nasupil. „Nehodlám popírat, že

musíme pro ty lidi vymyslet, co mají dělat. Jak neustále opakujete,

jsme primitivové; nedokážeme po celých tisíc let cesty jen tak

posedávat v pohodlíčku.

Některé práce jsou jasné, jako údržba a vylepšování lodi. Ale

poběží tu výzkumné programy. Nezapomínejte, budeme odříznuti od

zbytku lidského vesmíru po většinu doby cesty. Do této kategorie

spadají i některé z vašich projektů, Uvarove – jako třeba program

zdokonalení ZS.“ Chvilenku přemýšlel, a pak provokativně

pokračoval. „Třeba byste přišel na způsob, jak použít nápad

Milpitasové o trojím jištění v našich samotných tělech.“

Uvarov se nevzrušeně zasmál. „Snad. Ale raději bych pracoval

vynalézavějším způsobem než takhle, Marku Wu. Koneckonců

technologie a aplikace ZS představuje obrovský pokrok v dějinách

naší evoluce – jeden z nejvýznamnějších kroků lidstva k osvobození

od tyranie genů, která nás nemilosrdně kosila od počátku našich

dějin. Musíme ale být závislí na zavádění nanobotů? Oč lepší by

bylo, kdybychom dokázali změnit základní podstatu naší existence

jako druhu…“

– 85 –

Markovi připadal Uvarov chladný až mrazivý. Jeho ledově

analytický pohled na lidstvo spolu s uvažováním mimořádně

dlouhodobé perspektivě ho znepokojovaly. Přijetí víry Superetu tyto

trendy Uvarovovy osobnosti jen prohloubilo.

A Léthé, Uvarov měl přece být lékař.

„Neměli bychom se omezovat na primitivní složku v nás, Marku

Wu,“ pokračoval Uvarov. „Měli bychom myslet na to možné. A pak

určit, co je třeba udělat, abychom toho dosáhli… Bez ohledu na

cenu.

Obávám se, že vaše návrhy sociální struktury na lodi jsou dalším

příkladem omezeného myšlení.“

Mark se zamračil; jeho hněv vzrůstal. „Vy s mými návrhy

nesouhlasíte?“

Uvarovův hlas zněl, nehledě na silný lunární přízvuk; posměšně.

„Vytvořili jste návrh ústavy pro jednotnou demokratickou strukturu –

“

„S výrazným rozdělením moci a s místní odpovědností. Ano.

Máte s tím snad nějaký problém? Uvarove, mé návrhy vycházejí z

nejúspěšnějších příkladů uzavřených společností, jaké máme – rané

kolonie na Marsu, například. Musíme se učit z minulosti…“

Oficiálně byla šéfem expedice Louise. Neměla ale být

kapitánem; žádná hierarchická struktura velení by nevydržela tisíc

let. A nebyla žádná záruka, že aplikace technologie ZS dokáže

uchovat jednotlivce po tak dlouhou dobu. Působení ZS nebylo tak

dobře prokázáno: nejstarší žijící člověk byl asi jen čtyři sta let starý.

A kdo mohl vědět, jaké kumulativní účinky se projeví během těch

staletí na lidském vědomí?

…Takže bylo možné, že nikdo ze startující posádky – možná ani

Louise nebo Mark – se nedožije konce cesty. Ale i kdyby zahynul

poslední člověk, který Slunce ještě pamatoval, musela Louise a její

lidé nalézt způsob, jak zajistit, že nebude ztracen i cíl mise.

Markovým úkolem bylo navrhnout společnost, která zabydlí

omezené životní prostředí na lodi – natolik stabilní, že dokáže přežít

po deset století… a stále bude schopná pokračovat v misi.

Uvarov se zatvářil skepticky. „Ale prostá demokracie?“

– 86 –

Marka překvapila hloubka vlastního odporu, když s ním Uvarov

zacházel tak povýšeně. „Někde musíme začít – se strukturou, kterou

budou obyvatelé lodi schopni využívat a tvořit ji. Ústava bude hodně

tvárná. Dokonce bude právně možné ústavu zcela zrušit –“

„Vy mi nerozumíte,“ přerušil ho jemně Uvarov. „Marku

demokracie, jako nástroj mezilidské interakce, je už tisíce let stará. A

víme, jak snadno lze jakýkoli demokratický proces zvrátit. Máme

nekonečně mnoho příkladů lidí, kteří využili demokratický systém

jako rámec pravidel pro teorii her, aby dosáhli svých vlastních cílů.

Použijte představivost. Copak doopravdy neexistuje nic lepšího?

Copak jsme se za celou tu dobu o sobě nic nenaučili?“

„Demokracie spolu navzájem neválčí, Uvarove,“ odvětil

chladně Mark. „Demokracie – třebaže nedokonale – odrážejí vůli

mnoha, ne několika jednotlivců. Nebo jednoho člověka.

Jak jste říkal, Uvarove, zůstáváme primitivy. Možná jsme stále

natolik primitivní, že nevěříme, že bychom dokázali fungovat bez

demokracie.“

Uvarov sklonil elegantní hlavu s bílými vlasy – ale bez

přesvědčení nebo ukončení diskuse, jako by jen uznal jeden z

argumentů.

Čtyři skútry hladce stoupaly podél napůl dokončených palub.

– 87 –

Kapitola 7

Vznášela se jako v koupeli množstvím nabitých částic. Bylo to

izotropní, neprůhledné, jednolité… Vstoupila do nové říše hmoty.

„Lieserl, Lieserl! Vím, že mě slyšíte; monitoruji zpětnou vazbu.

Jen mě poslouchejte. Máte přetížené smysli a nějakou dobu potrvá,

než se tomuto prostředí přizpůsobí. Proto vidíte všechno bíle. Sakra,

k tomuhle jste nebyla navržena. Ale vaše procesory brzy dokáží

vnímat a interpretovat proud neutrin, růst teploty i hustoty, dokonce i

některé vzorce g–módů, a vytvořit pro vás smyslový aparát. Budete

zase vidět, Lieserl; jen čekejte, až procesor dokončí svou práci…“

Hlas jí bzučel v uchu jako protivný hmyz. Připadal jí irelevantní,

vzdálený. V téhle kaši z plazmatu neviděla ani vlastní tělo. Visela v

izotropii a jednolitosti – všude bylo totéž, všemi směry. Připadalo jí,

jako by toto plazmatické moře, tato radiační zóna byly jakousi

obrovskou koupelí smyslové deprivace, připravenou pro její dobro.

Ale nebála se. Strach zmizel, odplavilo jej to perleťové světlo. To

ticho…

„Sakra, Lieserl, teď vás přece nemůžu ztratit! Poslouchejte můj

hlas. Vydala jste se tam hledat temnou hmotv – ne ztratit svou duši.“

Lieserl, ztracena v bílé, nechala tichý hlas, aby jí šeptal v hlavě.

Snila o fotinech.

Temná hmota byla nejlepším kandidátem jako stárnutí Slunce. Z

temné hmoty se skládalo vše kromě jedné setiny hmoty ve vesmíru;

viditelná hmota – baryonická hmota tvořící hvězdy, galaxie, lidi –

byla pouhým jíním, tenkým popraškem na temném moři.

Účinky působení temné hmoty byly známy dávno před tím, než

lidští fyzikové odhalili první takovou částici. Samotná galaxie

Mléčné dráhy byla zasazena do zploštělého disku z temné hmoty o

stokrát vyšší hmotnosti než její viditelné komponenty. Hvězdy

Mléčné dráhy neobíhaly kolem jejího jádra, jak by tomu v

nepřítomnosti temné hmoty bylo; namísto toho se galaxie otáčela tak,

– 88 –

jako by byla pevným diskem – osvětlený disk byl jako obrovská

hračka, zasazená do tmavého skla.

Podle standardního modelu existoval v jádru Slunce shluk

chladné, temné hmoty – pravděpodobně v jádru každé hvězdy.

A tak, snila Lieserl, to byla možná temná hmota, procházející

fůzujícím vodíkem jako zimní sen, která způsobovala, že Slunce

umíralo.

Najednou pozvolna začala izotropie mizet. Objevil se náznak

barvy – růžová, větší teplo, i když jeho zdroj se ztrácel v oblacích

pod ní. Nejprve si myslela, že to je nějaká její myšlenková

konstrukce – iluze vytvořená strádajícími smysly. Stíny byly hladké,

bez obrysů kromě pozvolného prohlubování, od zenitu její oblohy až

po nejtmavší červenou v nadiru. Zůstávaly však na místě okolo ní,

zřejmě skutečné, i když pohnula hlavou. Bylo to tam venku, a to

stačilo, aby se jí obnovila struktura světa – aby jí to vrátilo pocit, kde

je nahoře a kde dole.

Slyšela sama sebe, jak si povzdechla. Téměř zalitovala návratu

skutečného světa; docela rychle by si zvykla na plavání v prázdnu.

„Lieserl? Vidíte? Co vidíte?“

„Vidím slony hrát basketbal.“

„Lieserl –“

„Vidím stoupání teploty, že?“

„Ano. Jsem rád, že jste zpátky, děvče.“

Jemné a příjemné světlo vycházelo z fúzního pekla v jádru,

filtrováno jejími nemluvněcími virtuálními smysly.

Bylo tu světlo, to věděla – nebo tu alespoň byly fotony: balíčky

rentgenového záření, razící si cestu ze slunečního jádra, kde vznikly

v miliardách záblesků fúze. Kdyby mohla Lieserl sledovat stopu

jediného fotonu, viděla by, jak se náhodně pohybuje cikcak a odráží

se od nabitých částic jako v nějaké subatomární hře. Jednotlivé kroky

v té nesouvislé cestě – prováděné rychlostí světla – byly v průměru

kratší než dva a půl centimetru.

Gradient teploty v této části Slunce byl nepatrný. Byl však

skutečný a stačil právě k tomu, aby podpořil několik poletujících

fotonů spíše na cestě k povrchu než dovnitř. Cesta však byla dlouhá –

– 89 –

průměrný foton potřeboval bilion miliard kroků, aby se dostal do

vnější vrstvy radiační zóny. Cesta trvala deset milionů let – a protože

se fotony pohybovaly rychlostí světla, byla i cesta samotná deset

milionů světelných let dlouhá. Cesty obalovaly jedna druhou jako

úžasné dlouhé pomuchlané stuhy.

Jak se zapojovaly i další 'smysly', rozeznávala více z okolního

prostředí. Stoupání tlaku a hustoty směrem ke středu se odráželo v

odstínech modré a zelené, v závislosti na intenzitě odpovídalo i

teplotním rozdílům. Bylo to, jako by visela uvnitř nějakého

obrovského trojrozměrného diagramu sluneční stavové rovnice.

Jakoby na zavolanou se objevily prognózy standardního modelu

teoretické fyziky a překryly zobrazení stoupáni tlaku, teploty a

hustoty jako síť okolo jejího obličeje. Rozdíly oproti standardnímu

modelu byly prosvíceny jasnými prameny.

Zjišťovala, že oproti modelu tu stále jsou rozdíly. Byly všude. A

byly dokonce rozsáhlejší než předtím.

Temná hmota a baryonická hmota vzájemně na sebe působí

gravitační silou. Částice z temné hmoty mohly ovlivňovat baryonické

prostřednictvím dalších sil, ale jen slabě a v podmínkách nejvyšší

hustoty – jako například v jádru hvězd. V pozemských podmínkách

světy baryonické a temné hmoty klouzaly skrz nebo okolo sebe a

neuvědomovaly si existenci toho druhého, stejně jako duchové z

různých tisíciletí.

Kvůli tomu bylo obtížné temnou hmotu studovat. Po staletích

výzkumu se však lidem podařilo polapit několik těch prchavých

částic.

Temnou hmotu tvořily s–částice – duchovité zrcadlové obrazy

běžných částic z baryonické hmoty.

Obrazy v jakém zrcadle? napadlo matně Lieserl. Jakmile její

vědomí utvořilo tuto otázku, složila se jí i odpověď, ale – jak

klouzala prostorem – jen s obtížemi by dokázala určit, zda přicházela

z hlasu Kevana Scholese, z vynucené výuky, kterou absolvovala jako

dítě, nebo z databází v její červí díře.

Těžko se to dalo určit a ještě hůře s tím dalo něco dělat.

– 90 –

Zrcadlem částic byla super symetrie, velká teorie, která konečně

ukázala, že různé fyzikální síly – gravitační, elektromagnetická, silná

a slabá nukleární – jsou jen aspekty jediné, spojené supersíly. Tato

supersíla se objevovala v prostředích extrémní teploty a tlaku,

mihotavá jako čepel z kaleného kovu v jádru supernovy nebo během

prvních okamžiků samotného Velkého třesku. Mimo těchto

extrémních časů a míst se supersíla rozpadala na své komponenty a

supersymetrie se narušila.

Supersymetrie předpokládala, že každá baryonická částice by

měla mít supersymetrické dvojče – s–částici. Elektron byl spárován

se selektronem a foton s fotinem – a tak dále.

Zvláštní varianta jednotné teorie nazývaná Spin (10) se časem

stala standardní. Lieserl to několikrát převalovala na jazyku. Spin

(10). Přiměřeně absurdní jméno pro tajemství vesmíru.

Rozdíl mezi teorií a pozorováním byl nesmírný a směrem ke

středu Slunce se zvětšoval.

„Kevane, tady venku je příliš horko.“

„Vidíme to, Lieserl,“ poznamenal ironicky. „Zatím jen

zaznamenáváme data. Dobře, že jste si nezabalila zimník.“

Prohlédla se zevnitř, zkontrolovala některé ze svých druhotných

smyslů. „A už začínám vnímat zbloudilý proud fotin.“

„Už? Takhle daleko od středu?“ Scholese to zřejmě znepokojilo.

„Jste si jistá?“

Když se hvězda jako Slunce hnala po své cestě kolem středu

Galaxie – rozlehlým, nehmatatelným mořem temné hmoty –, padala

fotina do její gravitační studně a hromadila se okolo jejího středu.

Fotina ve skutečnosti obíhala kolem středu Slunce, prolétala

jádrem kolem geometrického středu jako drobní kroužící

mrchožrouti, planety subatomární velikosti, jejichž oběžné 'roky'

byly dlouhé pouhých několik minut. Fotina procházela fúzujícím

vodíkem jako slabou mlhou.

Téměř.

Možnost interakce fotina s plazmatickými částicemi byla

nepatrná – ale ne nulová. Při každém oběhu mohlo fotino narazit na

baryonickou částici, možná proton. Fotino ubralo protonu něco

– 91 –

energie. Nárůst energie zvýší orbitální rychlost fotina, takže kroužilo

trochu dál od středu Slunce.

Takto si fotina klestila cestu fúzujícím vodíkem s jeho

koagulovanou masou zajatých fotonů a extrémně účinně dopravovala

teplo mimo střed Slunce.

Podle standardního modelu měla být teplota ve středu o desetinu

nižší a energie fúzního tepla se měla vyrovnat v okolních,

chladnějších oblastech, takže by centrální oblast byla téměř

izotermická – o jednotné teplotě. Jádro by bylo trochu chladnější a

okolní hmota trochu teplejší.

…jenom trochu. Podle standardního modelu.

Lieserl teď studovala teplotní obrysy kolem sebe uvědomila si,

jak dalece se skutečnost liší od prastarého byť uctívaného

teoretického obrazu. Izotermická oblast se táhla ve srovnání se

standardním modelem hodně daleko od fúzního jádra – žádný drobný

uzel kroužících fotonů.

„Kevane, z jádra je vysáváno mnohem víc tepla, než

předpovídal standardní model. Jistě si uvědomujete, že model nelze

těmto pozorováním uzpůsobit.“

„Ne.“ Bylo ticho a Lieserl si představovala, jak si Scholes

povzdechl do mikrofonu. „Asi to znamená rozloučení se starým

přítelem.“

Dovolila obrysům standardního modelu, aby zmizely z jejího

smyslového aparátu, a odhalila křivky stoupání fyzikálních vlastností

prostředí

kolem

sebe.

Bez

nepravdivých

podrobností

z

překrývajícího standardního modelu jí připadaly křivky stoupání

příliš plynulé, až klamně jednotvárné; měla pocit, jako by se jí zčásti

vracel klid z doby, kdy byla připravena o svoje smysly. Neměla

žádný pocit pohybu a ani ponětí o měřítku; jako by se nacházela

uvnitř mraků ozářených modře a růžově z nějakého neznámého

zdroje.

„Kevane. Ještě padám?“

„Teď jste se dostala do nominální hloubky.“

„Nominální. Nesnáším tohle slovo.“

„Promiňte. Stále padáte, ale mnohem pomaleji; chceme si být

jisti, že zvládneme to narůstání energie.“

– 92 –

Ale ona sotva pronikla povrchem plazmatického moře, stále pod

ní leželo osmdesát procent slunečního poloměru – celé dvě světelné

sekundy.

„A také vás unáší boční proud. Nějaké proudy tam jsou,

Lieserl.“

Jako by se její virtuální smysly přizpůsobovaly temnotě;

rozeznávala teď ve voskovité teplotní mapě kolem sebe složitější

strukturu, pomalu se pohybující proudy. „Ano, myslím, že je vidím.

Konvektivní buňky?“

„Možná. Nebo nějaký nový jev. Lieserl, sbíráte data, která tady

venku nikdo dříve neviděl. Tahle látka je jen několik minut stará; je

trochu brzy na formulování nejakých hypotéz, i pro chytré chlapíky

tady v Thovtu.

Měla byste vidět přechodové rozhraní – tady venku, na druhém

konci teplovodu. Vylétá z něj plazma z hlubin Slunce, jako by tu

vybuchla malá nova, přímo v srdci soustavy. Lieserl, nebudete tomu

věřit, ale vy vlastně ozařujete fotosféru. Vsadím se, že kdybychom se

pořádně dívali, viděli bychom, jak vrháte stíny z protuberancí.“

Usmála se.

„Vím, že se usmíváte, Lieserl. Na mě si nepřijdete. Vy ráda

vystupujete jako hrdinka, že?“

„Možná trochu.“ Usmála se ještě víc. Vrhám stíny na Slunce. To

není špatný památník.

Nejvyšší paluba obytné sekce Severní představovala dva a půl

kilometru čtverečního deštného pralesa.

Čtyři vzdušné skútry vystoupaly válcovitým uzávěrem. Mark

měl pocit, že vystupuje doprostřed džungle jako nějaký dávný bůh.

Vzduch byl těžký, prosycený silnými vůněmi a výkřiky a

troubením ptáků a zvířat.

Byl obklopen kmeny stromů bez větví, dřevěnými pilíři –

některé byly neobvykle podepřené – dosahovaly až k baldachýnu

listoví; kmeny mizely v přítmí, jedna řada za druhou, jako by byl

uvnitř nějakého přírodního islámského chrámu. Půda pralesa, které

příkrovu odepírala světlo, byla překvapivě holá a pod nohama jim

připadala hladká; byl to koberec z listí, přerušovaný vstupy z

– 93 –

průchodů, které nabízely nepřiměřené letmé pohledy do chladných,

rozlehlých prostorů pod tímhle miniaturním světem. Podlahou

prorůstaly houby a šířily se vlákny po pokrývce z listí a vztyčovaly

plodnice ve tvaru deštníků a koulí, z propletených spodních větví

visely špičky.

Z okamžitého rozmaru popolétl Mark o třicet metrů dál podél

shnilého zbytku mrtvého stromu. Kůra byla porostlá kapradím a

mechem, v prasklinách a štěrbinách vytvořily silnou vrstvu

kompostu. Na kůře si našly místo i obrovské nápadné orchideje a

bromélie, které získávaly živiny z listového humusu a vzdušnými

kořeny si braly vlhkost ze vzduchu.

Letěl kolem divoce rostoucího banánovníku. Jeho široký povislý

list byl po obou stranách hlavního žebra posetý řadou dírek. Mark list

nadzvedl a z druhé strany objevil řadu zavěšených bílých,

chlupatých, asi pěticentimetrových kuliček; putující netopýři, kteří se

tu skryli před deštěm tohoto umělého lesa.

Zaregistroval za sebou šelest a otočil se.

Uvarov ho následoval a pohledem vše kolem hodnotil. „Každý

den,“ pronesl zpěvavě s tváří ponořenou ve stínu, „pojede umělé

slunce na svém voze po skleněné obloze tohoto světa džungle. A

stroje budou do umělých oblaků vstřikovat déšť. Žijeme ve vysoce

technologické realizaci chápání našich nejstarších vizí vesmíru.

Zajímalo by mě, co to nás samotných vypovídá, že jsme postavili

tuto loď právě takovým způsobem?“

Mark neodpověděl. Odstrčil se od stromu a připojili se k

ostatním těsně nad zemí.

Louise poplácala kmen stromu. Usmála se. „Jedna z mála

skutečných věcí na téhle zatracené lodi,“ a rozhlédla se. „Tohle je

nultá paluba. Chtěla jsem, aby naše dnešní prohlídla skončila zde.

Jsem na tento les hrdá. Je praktický – poslouží jako plíce lodi, jako

klíčová část naší ekologie – a má i vyšší cíle: s ním nezapomeneme

na to, kdo jsme a odkud pocházíme.“

Dívala se v zeleném příšeří z jednoho na druhého. „Připojili

jsme se k tomuto projektu z různých důvodů. Pro mne je to odborná

výzva. Někteří z vás, kteří sympatizují se Superetem, mají

ambicióznější cíle. Ale my čtyři především neseme odpovědnost za

– 94 –

to, že tenhle projekt bude fungovat. Les je symbolem pro nás

všechny. Pokud tyto stromy přežijí těch deset století, určitě přežije i

náš lidský náklad.“

Serena Milpitasová zaklonila hlavu a Mark udělal totéž.

Mezerou v zelené klenbě hledal vzdálené hvězdy. Náhle jeho

představivost provedla skok a zjevila se mu skutečná přirozenost této

džungle–hračky, nad kterou byl prázdný temný kosmos a pod níž se

rozkládala komplikovaná lidská králíkárna.

„Ale jestli jsou předpoklady Superetu správné, kdo ví, jaké

hvězdy budou zářit na tyto stromy za tisíc let?“ zeptal se Garry

Uvarov.

Mark vztáhl ruku a dotkl se kmene stromu; jeho teplá a vlhká

solidnost ho zvláštním způsobem uklidňovala, vysoko nad sebou

zaslechl vřískavý chór; ve větvích nad hlavou zahlédl hejno rajek –

bylo jich alespoň tucet –, jak spolu tančí; jejich úžasné zlaté peří se

třpytilo na pozadí temnoty za Plutem vně kopule.

Tisíc let…

Temná hmota mohla způsobovat stárnutí hvězdy.

Shluk fotin ve středu Slunce snižoval teplotu a tím i stupeň fúzní

reakce. Dalo by se naivně předpokládat, pomyslela si Lieserl, že

tohle Slunci život prodlouží, nikoli zkrátí, když klesla spotřeba

vodíku.

Jenže takhle to nefungovalo. Úbytek tepelné energie i z jádra

způsoboval, že Slunce bylo více nestabilní. Křehká rovnováha mezi

gravitačním zhroucením a výbuchem záření se narušila. Slunce se

vypne dříve – neboli opustí hlavní posloupnost, rodinu stabilních

hvězd, dříve než obvykle.

Podle standardního modelu by měla fotina zkrátit život Slunce

jen o miliardu let.

Jen?

Miliarda let je dlouhá doba – samotný vesmír byl po vvlíhnutí z

vejce Velkého třesku asi jen dvacet miliard let starý – ale Slunci by

stále zbývaly miliardy let klidné existence hvězdy hlavní

posloupnosti…

– 95 –

Podle standardního modelu. Ale už přece věděla, že standardní

model je chybný, ne?

„Lieserl.“

„Hmmm?“

„Máme odpověď. Myslíme si to.“

„Povídejte.“

„Standardní model tvrdí, že oblak fotin by se měl nacházet ve

fúzním jádru a dosahovat množství deseti procent průměru Slunce. Je

to tak? Ale podle nejlepších odhadů vyplývajících z vašich dat –“

„Pokračujte, Kevane.“

„Ve skutečnosti je tam značná hustota fotin až do třiceti procent

průměru. Oproti modelu tedy třikrát více; téměř třetina.“

„Léthé.“ Pohlédla dolů. Střed Slunce stále mírumilovně zářil

proložen stíny růžové a modré. „To znamená, že fúzní jádro je

zaplavené fotiny.“

I přes hrubé telemetrické spojení červí dírou slyšela neklid v

jeho hlase. „Teplota ve středu je mnohem, mnohem nižší, Lieserl.

Vlastně –“

„Vlastně,“ přerušila ho tiše, „je možné, že proces fúze už úplně

ustal. Že je to tak, Kevane? Třeba už jádro Slunce zhaslo jako

sfouknutý plamen.“

„Ano, Lieserl, nejvíc mě na tom znepokojuje, že nikdo tady

nemůže přijít na mechanismus, který by vysvětlil přirozený vznik

takového oblaku fotin…“

„Jaká je předpověď životního cyklu? Kolik života Slunci

zbývá?“

Tentokrát nezaváhal. „Nic.“

Zprvu jí to brutální slovo nedávalo žádný smysl. „Cože?“

„Nic v jednotkách, o nichž mluvíme, – v měřítku miliard let.

Prakticky zbývá tak od jednoho do deseti milionů let. Lieserl, to z

kosmického hlediska není nic.“

„Já vím. Ale to souhlasí s prognózami Superetu, ne? S údaji,

které nasbírali z propletence červích děr Michaela Poolea.“

„Ano.“

„Kevane, nemělo by vás to tak rozčilovat. Pět milionů let je

padesátinásobek dosavadních dějin lidského rodu –“

– 96 –

„Možná.“ Kevanův hlas teď zněl tvrději, jako by se ho stárnutí

Slunce osobně dotklo. „Ale mám děti. Doufám, že moji potomci

budou žít ještě po pěti milionech let. Sakra, doufám, že i já budu

ještě naživu. Proč ne? Je to jen pět megalet; už jsme opustili

středověk, Lieserl.“

Pohlédla hluboko do středu Slunce a subvokálně se snažila

aktivovat další své funkce. Měla smysly, kterými mohla zachytit

duchovité stíny proudu neutrin a fotin, a kdyby jen – zkusila – dost

usilovně, mohla by rozeznat i samotný oblak z temné hmoty.

„Musím hlouběji,“ zamumlala.

„Cože?“

„Říkám, že jdu hlouběji. Chci zjistit, co to tam dole je. V jádru.“

„Lieserl –“

„No tak, Kevane. Ušetřete mě varování o opatrnosti. Přece mi

neřeknete, že Superet do mě tolik investoval jenom proto, abych se

vrátila zpátky do té zatracené fotosféry.“

Už jste toho dosáhla neuvěřitelně mnoho.

„A mohu dosáhnout ještě mnohem víc. Jdu tam, Kevane. Právě

k tomu mě stvořili. Chci vidět, co nám zhasíná Slunce.“ A nebo,

pomyslela si znepokojeně, kdo.

Scholes zaváhal. „Pravdou je, že vy jste jen experiment, Lieserl.

Sakra, ani jsme nevěděli, s jakými podmínkami se tam setkáte.“

„Tak si dám na čas. Můžete mi cestou změnit design. Mám

všechen čas na světě. Budu sledovat odrážené fotony. Třeba mi to

potrvá milion let, než vpluji do středu. Ale dostanu se tam.“

„Lieserl, Superet chce, abyste pokračovala. Ale – musíte mě

poslouchat – je připraven na riziko, že se nevrátíte. Vaše cesta by

mohla být bez návratu, Lieserl. Rozumíte? Lieserl?“

Vypnula šeplavý a vzdálený hlas a zahleděla se do hlubin

slunečního oceánu.

– 97 –

ČÁST II

DRÁHA: ČASUPODOBNÁ

– 98 –

Kapitola 8

Ten, který dělá šípy, obemkl nohama větev kapokového stromu

a zvedl luk ke kopuli. Napjatá tětiva se zaryla do masa jeho tří

prostředních prstů; samotný luk působil obrovsky i mocně. Byl

perfektně vyvážený, lehký, dokonalý.

Šípařova holá kůže bez porostu byla lesklá námahou, jak šplhal.

Byl vysoko v koruně a cvakání, šumění, trylkování a chrčení

blížícího se večera znělo odevšad v husté vrstvě života okolo něho.

Kdesi tlupa vřeštících opic vyháněla vetřelce ze svého teritoria; jejich

děsivý, sborový jek stoupal a klesal.

Pustil tětivu.

Šíp zasvištěl vzduchem a provázek, který táhl, se s nejslabším

šelestem rozmotával před tváří Toho, který dělá šípy.

Zaslechl pleskot ve větvích několik metrů od sebe, když se šíp

vracel. Provázek však dolů nespadl; podařilo se mu jej zaháknout za

horní větev kapoku.

Přehodil si luk přes rameno, sebral toulec a šplhal po větvích,

bosýma nohama snadno nacházel oporu na mechem porostlé kůře.

Objevil šíp v mechu v místě spojení s kmenem banyánu. Pracoval

rychle a efektivně: odmotal od pasu lano a připevnil je k provázku.

Lano, které utkala jeho dcera z liánových vláken, bylo silné jako prst,

a když s ním pracoval, připadalo mu těžké a obtížně se vázalo.

Když bylo konečně upevněno, začal tahat za opačný konec

provazu. Lano vyjelo mezi listím nahoru. Brzy je přetáhl přes hořejší

větev. Vší silou za ně zatáhl; trochu povolilo, jak neviditelná

kapoková větev pružila, ale jeho váhu udrželo.

Odvázal provázek a omotal si jej kolem pasu. Připnul k lanu dvě

kovové rukojeti. Na každé z nich byl upevněn třmen z popruhu a

Šípař do nich strčil nohy. Opíral se vahou svého těla o jeden třmen a

druhý posunul o několik stop nahoru. Přenesl váhu a posunul druhý.

Tak hladce vyšplhal vzhůru posledními vrstvami příkrovu z listí.

Rukojeti hladce klouzaly vzhůru, ale západky jim bránily sklouznout

– 99 –

dolů. Jedna se trochu uvolnila – předpokládal, že opotřebením – ale

byla stále dostatečně bezpečná.

Jak šplhal zelení k nebi, uvolnil se v pravidelném rytmu

prostého cvičení a užíval si příjemného pocitu v kloubech, jak svaly

pracovaly. Kolem pasu měl těžký opasek: látkové váčky s nástroji a

potravu; slabě mu pleskaly do kůže. Sotva vnímal tětivu a toulec,

které se mu dotýkaly ramene.

Rukojeti, lana a třmeny patřily Šípaři alespoň dvacet let. Byly

jeho nejvzácnějším pokladem; závisel na nich jeho život a byly téměř

nenahraditelné. Lidé v lese dokázali vyrábět lana, luky a barvu na

tvář, ale prostě neměli suroviny pro výrobu rukojetí a třmenů – nebo,

když na to přišlo, ani nožů, brýlí a dalších důležitých předmětů denní

potřeby. Připouštěl to i starý Uvarov, který se projížděl pralesem na

svém křesle.

Aby získal mladý Šípař šplhací nářadí, musel obchodovat s

Dolními lidmi.

Strávil mnoho dní sběrem lesních plodů: ovoce, ptačího masa,

kopajvové mízy. Složil vše poblíž jednoho z velkých Uzávěrů na

zemi v lese. Sdělil Dolním lidem, co potřebuje, pomocí

komplikované série, kterou vyškrábal špičkou nože do rozrytého

povrchu Uzávěru.

Když se příštího dne k Uzávěru vrátil, našel tam šplhací náčiní,

které potřeboval, zářící novotou a pečlivě poskládané. Po plodech

nebylo ani stopy.

Lidé z lesa byli závislí na výrobcích Dolních lidí, pokud měli

přežít. Ale podobně, jak si často říkal Šípař, možná potřebovali Dolní

lidé plody lesa, aby sami přežili. Třeba tam dole pod lesem byla

naprostá tma; třeba si tam Lidé nemohli sami pěstovat potravu.

Výrobce šípů se zachvěl: představil si rasu nočních tvorů s

obrovskýma očima, skrývající se jako noční opice ve věčně temných

prostorách pod jeho nohama.

Dostal se k vrcholu lana. Větev, za kterou se zachytilo, byla jen

několik šířek ruky silná, ale dostatečně pevná. Viselo na ní hnízdo

rorýse – koule z kůry a peří, slepená slinami – a chránilo jediné

vejce.

– 100 –

Vybral si silnější větev a posadil se na ni, nohama přitom objal

napojení na kmen. Opatrně položil luk i toulec vedle sebe a bezpečně

je upevnil. Vytáhl z opasku trochu sušeného masa a rozhlížel se

kolem, zatímco žvýkal tvrdé, slané jídlo.

Teď se vyšplhal dost blízko k vrcholu koruny kapokového

stromu. Několik posledních velikánových větví se rýsovalo na pozadí

potemnělé kopule nad ním, chomáče hnědého listí šuměly.

Vrcholky korun byly takových třicet metrů pod kopulí, ale

tenhle obrovitý kapok se tyčil nad všechny ostatní a jeho nejvyšší

větve se téměř dotýkaly oblohy. V temnotě večera byl tento horní

svět skoro stejně tmavý jako země v lese hluboko pod ním. Ale Šípař

znal svou cestu kapokem dobře; koneckonců po něm šplhal po

většinu svých osmdesáti let.

Byl na vrcholu světa.

V dálce se na obloze třepotal pták; vypadal jako cákanec

křiklavé barvy ve slábnoucím světle. Za kopulí vycházely hvězdy.

Kapokové větve pod ním tvořily hustou, propletenou masu a

zakrývaly mohutný kmen. Všude poletovala ochmýřená semena a

listí bylo častováno posledními zbytky denního světla. Deset metrů

pod korunou stromu bylo listnaté moře jako zvlněný koberec, hustší

vrstva zeleně – měnící se s blížící se nocí v olejovou čerň – a táhla se

daleko k obzoru, až překrývala stěny samotné kopule.

Garry Uvarov sem Šípaře poslal, aby prozkoumal oblohu. A tak

Šípař zvedl hlavu.

Bylo lákavé vztáhnout ruku a zkusit se dotknout oblohy.

Samozřejmě to nedokázal – kopule byla stále ještě nejméně šest

metrů nad ním – ale mohl vystřelit šíp a sledovat, jak narazí na

neviditelnou střechu.

Obloha se nezměnila. Několik nepravidelně rozesetých hvězd

sotva mohlo narušit hlubokou prázdnotu. Většina z nich byly

tmavorudé světelné body – jako kapky krve, které bylo obtížné

zahlédnout.

Uvarov nikdy předtím o hvězdy neprojevil zájem; teď najednou

Šípaři nařídil, aby se vyšplhal nad stromy a řekl mu, ať očekává nebe

zářící hvězdami, bílými, žlutými a modrými. No, docela se zmýlil.

– 101 –

Výrobce šípů cítil, že starý Uvarov je důležitý, vzácný – jako

talisman. Ale jak léta plynula, jeho slova a příkazy se zdály stále

iracionálnější.

Šípař hledal rozložení hvězd na obloze, jak je znal od dětství.

Byly tu tři stejně jasné hvězdy v řadě; byl tu známý kruh jasně

šarlatových hvězd.

Na obloze nad ním ani na hvězdách za kopulí se nic nezměnilo.

Šípař ani nevěděl, co Uvarov vlastně očekával, že nalezne.

Sešplhal z vrcholku kapoku, takže se mezi něho a nahou oblohu

dostala uklidňující vrstva zeleně. Pak se lanem přivázal ke kmeni,

položil si hlavu na jednu paži jako na polštář a čekal na spánek.

Stoupající a klesající hukot sirény se stále odrážel od domů,

prázdných ulic i nebeské klenby.

Morrow se okamžitě probudil.

Okamžik ležel v posteli a hleděl na rozptýlenou záři zaplavující

strop nad ním.

Alespoň probuzení bylo snadné. Některá rána siréna

nezahoukala. Byla stejně nedokonalá a připravená selhat jako každé

jiné zařízení na světě – ale i tehdy Morrow otvíral oči včas, jako

obvykle. Představil si svůj mozek jako nějakou obnošenou věc, s

vyrytými drážkami zvyku na povrchu. Probouzel se ve stejnou dobu

každý den.

Přesně jako posledních pět století.

Ztuha sesunul nohy z kavalce a vstal. Přemýšlel o nadcházející

směně. Dnes ho čekal rozhovor s Plánovačem Milpitasem – zase

další rozhovor, pomyslel si – a srdce mu pokleslo.

Přešel k oknu a předpažoval a zapažoval, aby si v horní části těla

trochu oživil krevní oběh. Odsud, ze svého domova na Druhé palubě,

rozeznával Morrow skrz otevřenou, několikavrstvou podlahu i

detaily Třetí paluby pod sebou; díval se dolů na domy, továrny,

kanceláře a impozantní křídla Chrámu Plánovačů, která převyšovala

ostatní budovy a byla rozesetá po jednotlivých úrovních jako hranatá

oblaka. Za budovami a ulicemi se tyčily stěny světa – kovové pláty,

zpevněné žebrovím. A nad tím vším se rozkládala mnohoúrovňová

obloha, příklop z trámů a panelů, uzavírající a tísnivý.

– 102 –

Prošel všechny ranní rituály – mytí, oholení tváře a lebky,

posnídal jídlo bez chuti, ale bohaté na vlákniny. Oblékl si své

nejčistší standardní džíny. Pak se vydal na schůzku s Plánovačem

Milpitasem.

Komunita zabírala dvě paluby – Druhou a Třetí. Obydlené

paluby byly rozmístěny v kruhové symetrii sektorů a segmentů,

oddělených od sebe silnicemi, které sletovaly žebra a paprsky. Čtvrtá

paluba, umístěná pod třetí, byla přístupná, ale neobydlená; Superet

už dávno rozhodl, že bude používána jako zdroj surovin. A byla tu

ještě jedna paluba nahoře, zvaná První paluba, také neobydlená – ale

ta sloužila jiným účelům.

Morrow neměl tušení, co se nachází nad První palubou nebo pod

Čtvrtou palubou.

Plánovači nedoporučovali zvědavost.

Když procházel palubou, potkal jen málo lidí. Samozřejmě šel

pěšky; celý svět byl jen kilometr a půl široký, takže chůze nebo jízda

na kole téměř vždycky postačovala. Morrow žil v segmentu 2, což

byl nevábný kus paluby poblíž vnějšího trupu. Chrám byl v sektoru 3

– téměř diametrálně naproti, ale blíže ke středu paluby. Morrow si

zkrátil cestu příčnými průchody kolem sektoru 5 a prošel téměř

přímo ke chrámu.

Většina sektoru 5 byla stále známa jako Pooleův park – jméno,

které nesl od startu lodi, jak Morrow slyšel. Teď na něm ale nic park

nepřipomínalo. Morrow nechtěl přijít k Milpitasovi příliš brzy, a tak

pomalu kráčel podél řad ubohých příbytků a obchodů, které vypadaly

jako chatrče. Na vývěsních cedulích obchodů se skvěla jména

majitelů a druh zboží, které se daly uvnitř koupit. Tu a tam se snažily

přežít mezi stěnami obchodů plevel a divoké květiny. Morrow minul

několik údržbářských robotů – nízkých vozíků naložených kartáči a

lopatami, které si razily cestu opotřebovanými ulicemi.

Řady maličkých příbytků, krabicovité obchody, shromaždiště,

knihovny a továrny vypadaly jako vždy: nebyly úplně šedé – každou

noc se všechno čistilo stroji na déšť – ale uniformní.

V Morrowově unavené mysli bleskla stará jiskřička. Uniformní.

Ano, to bylo to slovo. Strašlivě uniformní. Teď se blížil k Chrámu

Plánovačů. Ctyřstěnná pyramida byla celých padesát metrů vysoká,

– 103 –

postavená z lesklého kovu s modře osvětlenými hranami. Když se k

ní Morrow blížil, připadal si jako trpaslík a bezděčně zpomalil: ve

světě, kde jen málo budov mělo víc než dvě patra, byly chrámy

viditelné všude. Byly obrovské, anonymní – hrozivé.

A nepochybně takové měly být.

Plánovač Miltipas otáčel v dlouhých prstech kus kovu a díval se

na Morrowa. Stůl měl prázdný, stěny byly bez ozdob. „Kladete příliš

mnoho otázek, Morrowe.“ plánovačova holá kůže, tenká jako papír,

přiléhala těsně k lebce, byly na ní zřetelné slabé stopy po jizvách.

Morrow se pokusil o úsměv; rozhovor ještě ani nezačal a on už

byl nesmírně unavený. „Vždycky jsem to dělal.“

Plánovač úsměv neopětoval. „Ano, vždycky jste to dělal. Jenže

mým problémem je, že vaše otázky někdy znepokojují ostatní.“

Morrow se snažil nechvět. Na povrchu jeho mysli byl strach a

pocit bezmoci – ale pod tím byl hněv, který musí za každou cenu

ovládnout. Kdyby Milpitas chtěl, mohl by mu značně znepříjemnit

život.

Milpitas pozvedl artefakt. „Řekněte mi, co to je.“

„Je to kroužek ve tvaru osmičky.“

„Vyrobil jste to?“

Morrow pokrčil rameny. „Nevím. Snad. Je to běžný design a je

k dostání ve všech v obchodech na Čtvrté palubě.“

„No dobře.“ Milpitas položil prsten se slabým cinknutím na stůl.

„Povězte mi, co ještě vyrábíte. Chci seznam.“

Morrow zavřel oči a přemýšlel. „Části některých strojů –

například automatů na jídlo. Ne vnitřnosti, to samozřejmě ne – to

necháváme na nanobotech – ale hlavní externí komponenty. Materiál

na budovy – nosníky, potrubí, kabely. Brýle, příbory – běžné věci,

které opravářští nanoboti nedokáží spravit.“

Milpitas přikývl. „A?“

„A takové věci, jako váš kroužek ve tvaru osmičky.“

Morrow se snažil, pravděpodobně marně, aby mu do hlasu

nepronikla úzkost. „A západky a třmeny, škrabky…“

– 104 –

„No dobře. Nu, Morrowe, hodnota nosníku nebo brýlí je zřejmá.

Ale co si myslíte o otázce, jaká je hodnota těch prstenů ve tvaru

osmičky, západek a třmenů?“

Morrow zaváhal. Ta byla přesně ta otázka, která ho předevšírn

dostávala do problémů. „Já nevím,“ vykoktal nakonec. „Plánovači,

mě dohání k šílenství, že to nevím. Dívám se na ty věci a snažím se

přijít na to, k čemu by se mohly používat, ale…“

Plánovač zvedl ruce. „Neodpovídáte mi, Morrowe.“

Morrow byl zmaten. Už dávno se naučil, že když jedná s lidmi

jako Milpitas, mění se slova ve zbraň, v ostré nože, jejichž pohyb

dokázal sotva sledovat. „Ale vy jste se mě ptal, k čemu ty západky

jsou.“

„Ne. Ptal jsem se, co si myslíte o té otázce, ne na odpověď na ni.

To je velký rozdíl.“

Morrow se v tom snažil zorientovat. „Promiňte, nechápu.“

„Ne.“ Plánovač položil dlouhé prsty, plné pooperačních jizev, na

stůl. Milpitas byl zřejmě jedním z těch nešťastných individuí, u

kterých ZS částečně selhávalo, takže jeho tělo neustále vyžadovalo

náročné úpravy. „Ne, věřím, že opravdu nechápete. A právě v tom je

problém, že, Morrowe?“

Vstal a přešel k oknu kanceláře. Morrow odsud viděl konstrukci

chrámu; jeho povrch byl nakloněnou rovinou ze zlatavého světla.

Milpitasovu širokou, kostnatou tvář lemovala kovová obloha, denní

světlo beze zdroje.

„Ta otázka nemá žádnou hodnotu,“ řekl konečně Milpitas.

„Takže ani odpověď na ni by neměla žádnou hodnotu – postrádala by

význam,

protože

sama

otázka

se

nevztahuje

k

ničemu

smysluplnému.“ Obrátil se k Morrowovi a zkoumavě se usmál.

„Vím, že s touto odpovědí nejste spokojený. Tak do toho, nebojte se.

Povězte mi, co si myslíte.“

Morrow si povzdechl. Myslím, že jsi blázen. „Myslím, že si

hrajete se slovy.“ Zvedl prsten. „Ovšemže má tato věc svůj účel.

Fyzicky existuje. Vyvíjíme úsilí, abychom ji vyrobili…“

„Vše, co děláme, má svůj účel, Morrowe, a to jediný,“ Milpitas

vypadal vážně. „Víte jaký?“

– 105 –

Morrowa to mírně podráždilo. „Přežití druhu. Nejsem malé dítě,

Plánovači.“

„Přesně tak. Správně. Proto jsme tady: proto Superet vybudoval

tuto světoloď, proto se moje babička – teď už samozřejmě mrtvá – a

ostatní vydali na tuto cestu. To je účel všeho, co děláme.“

Morrowovo podráždění se změnilo v nejasný pocit vzdoru.

Všeho? I eliminace dětí?

Přemýšlel, kolik takových rozhovorů už musel za všechna ta léta

vytrpět.

Matně si vzpomínal na dobu, kdy věci nebyly tak jako dnes. Na

samotném počátku jeho života, před půltisíciletím, pokrývala

obrovská virtuální zařízení, skrytá kdesi ve struktuře světa,

jednotvárné stěny trupu záběry krásných, dávných a ztracených

panoramat; vzpomínal na virtuální slunce a měsíce, pohybující se na

virtuální obloze, na děti běhající ulicemi.

Býval to pocit prostoru – nekonečna. Virtuálové dokázali z této

krabice vykouzlit obrovitý svět bez omezení.

Ale Superet virtuály jednoho po druhém vypnul a odhalil pod

iluzí skutečný svět, připomínající holou lebku. Vypadalo to, že nikdo

neví, kde se virtuální stroje nacházejí a jak se k nim dostat, i kdyby

stále ještě fungovaly.

V téže době Superet nejprve nedoporučoval a nakonec úplně

zrušil rození dětí. Morrow byl vlastně jedním z posledních

narozených dětí.

Virtuální dioráma – a hlasy dětí – už nikdo nepotřebuje, tvrdil

Superet.

Nebyli tu žádní mladí a lidé stárli. Nebyl tu den ani noc, jen

nekonečné, rozptýlené ocelově šedé světlo, které vycházelo z

kovového trupu a vyvolávalo dojem věčného svítání. Zábavy –

divadla, studijní skupiny, hry – nic z toho se už nepoužívalo. Svět se

skládal jen z nekonečné lopoty a dřiny.

Z věčné práce – a samozřejmě ze studia Slova základů Superetu.

Milpitas obrátil širokou, poněkud hrubou tvář k Morrowovi.

„Jediným příkazem Superetu je zajistit přežití druhu – fyzicky našimi

geny a kulturně vzpomínkami které si neseme s sebou – do nejisté

budoucnosti.“ Ukázal na ocelové nebe. „Vše, co děláme, se řídí touto

– 106 –

logikou Morrowe. Pokud víme, můžeme být jedinými žijícími lidmi

vůbec. Musíme proto optimalizovat využívání svých zdrojů.

Zatím se nám to daří. Naše obyvatelstvo je přizpůsobené;

nepotřebujeme další generace – dokud se situace ohledně zdrojů

nezmění.“

Jenže, pomyslel si Morrow zuřivě, jenže stav obyvatelstva není

stabilní. Každý rok zemřelo několik lidí – díky nehodám nebo

selhání technologie ZS. Takže počet obyvatelstva vlastně klesal.

Po celá staletí sledoval postupný pokles populace, pomalý ústup

z nižších palub. Když se Morrow narodil, byl si jistý, že obytná

kopule je obývána až dolů do Osmé paluby – a říkalo se, že pod ní je

ještě sedm nebo osm dalších palub. Teď byly obsazené jen Druhá a

Třetí paluba.

Kladl si otázku, zda může dojít k situaci, kdy by se už rasa

nedokázala regenerovat, i kdyby se dočasná neplodnost zastavila.

Co by pak Superet udělal?

Milpitas se opět posadil. Když znovu promluvil, vypadalo to, že

se snaží být milý. „Morrowe, nesmíte se trápit – ani ostatní kolem

sebe – otázkami, na něž nelze odpovědět. V zásadě víte, proč je náš

svět takový, jaký je. Není to dost? Musíte skutečně chápat každý

detail.“

Jenže když nepochopím, pomyslel si Morrow zachmuřeně,

můžeš mě ovládat. Dle své libovůle. A to je to, co těžko přijmu.

Milpitas natáhl prsty. „Je tu ještě další rozměr, který musíte brát

v úvahu.“ Plánovačův hlas zněl zase ostřeji. „Povězte mi, jak se

díváte na interní rozpor memy versus genová dualita?“

Morrow se zamračil a odmítl odpovědět.

Milpitas se blahosklonně usmál. „Vy nerozumíte otázce, že?

Umíte číst?“

„Ano, umím,“ odpověděl nevrle Morrow. „Jsem samouk, ale

ano, umím číst.“

Milpitas se zamračil. „Ale vy nepotřebujete umět číst. Většina

lidí to nepotřebuje. Je to luxus, Morrowe, jen požitek. Všichni

musíme přijímat svá omezení, Morrowe: musíte se smířit s tím, že

existují lidé, kteří vědí všechno lépe než vy.“

– 107 –

Morrow se obrnil. A je to tady. Nebude to žádný těžký trest, ale

každé vyrušení z každodenní rutiny se mu zdálo stále těžší až

bolestné.

„Čtyři týdny na První palubě,“ řekl prudce Milpitas a udělal si

poznámku. „Dohodnu to s vaším nadřízeným v obchodě. Dělám to

nerad, Morrowe, ale musíte chápat mé stanovisko: nepotřebujeme

vás tu jako rušivý element – s vaším nedisciplinovaným myšlením.“

První paluba. Uzávěry. Jedno z nejtěžších – ne–li děsivých –

míst na práci, ze všech palub. Tohle byl těžký trest za něco, co stále

nedokázal brát jako zločin…

Ale přesto musel při pomyšlení na tu ironii skrýt úsměv. Protože

Uzávěry – a zvláštní, nezákonný obchod, který přes ně probíhal –,

byl očividným ztělesněním rozporů v jeho společnosti.

První nesmělé paprsky ranního světla se šplhaly nad kopuli jako

živé bytosti. Hvězdy bez třpytu utekly.

Šípař se odvázal od větve a protáhl se, aby zahnal ztuhlost v

údech. Větřík tu byl čerstvý a suchý. Vymočil se na, kmen stromu;

dřevo ztmavlo, jak horká tekutina tekala dolů ke klenbě. Sežvýkal

trochu masa z váčku u opasku a hltavě ho zapil rosou z kapokových

listů. Vody nebylo mnoho, ale později jí najde víc v kališích

orchidejí a bromélií.

Popadl luk a toulec, dolezl k lanu, které nechal viset, a připravil

se na první etapu sestupu. Protáhl lano kroužkem ve tvaru osmičky,

připevnil si jej k opasku a postavil se ve třmenech. Hladce sklouzl

dolů, rychlost sjíždění lana ovládal rukou pomocí kroužku. Předmět

ve tvaru osmičky, odřený a opotřebovaný, při jízdě slabě zvonil.

Listovou klenbu, která se nacházela skoro padesát metrů nad

zemí lesa, představovala dvacet metrů silná vrstva vegetace. Šípař

byl brzy chráněn před větříkem který vanul nad nejvyšší vrstvou,

vzduch byl teď vlhký a příjemný.

Našel liánu a rozřízl ji; do úst mu prýštila voda. Při poslední

návštěvě klenby zahlédl fíkovník, který měl brzy nést plody; rozhodl

se pro odbočku, než se vrátí k Uvarovovi. Omotal si lano kolem

pasu, připevnil šplhací náčiní k opasku a prodíral se z větve na větev

klenbou.

– 108 –

Kůra stromů byla porostlá mechem a řasami, visely i z větví,

takže dřevo bylo nebezpečně kluzké. Liány, kořeny fíkovníku a

vzdušné kořeny orchidejí, bromélií a kapradin obtáčely větve jako

lana. V temnotě zářily listy jako malé zelené šipky. Některé květiny,

které se snažily přitahovat pozornost kolibříků a strdimilů, zářily v

šeru rudě; jiné, bledé a páchnoucí, trpělivě čekaly, až netopýři

sežerou jejich plody a rozšíří tak jejich semena.

Za vším tím kypícím životem viděl Šípař bezvětvé kmeny

stromů, které tvořily klenbu. Tyčily se v zeleni jako sloupy kouře,

hladké a obrovské.

Fíkovník tvořil nepřípadný shluk, vyrůstající z kmene u klenby a

parazitující na hostitelském stromě. Jak se Šípař blížil k fíkovníku,

viděl, že se ohledně plodů nemýlil. Z větve visel hlavou dolů

papoušek s nádherně karmínovým peřím, v jednom drápu držel fík a

ozobával jej. Z listů vycházela silná vůně zralých fíků, větve byly

plné zvířat a ptáků.

Byla tu i rodinka stříbřitých opic. Šípař se přiblížil k samičce,

které se na zádech drželo mládě. Okamžik ji sledoval, jak pojídá

ovoce: očichávala fíky, jako by se snažila podle vůně určit, zda jsou

vhodné ke konzumaci. Konečně objevila jeden, který jí vyhovoval, a

celý si jej nacpala do tlamy, zatímco jí mládě kňouralo za krkem.

Samička náhle zpozorovala vetřelce. Otočila malou, dokonalou

hlavu k Šípaři, vyvalila kulaté oči a na okamžik ztuhla, pohled

zkřížila s jeho. Pak se otočila a odskákala pryč ševelícím listím.

Během okamžiku se mu ztratila.

Klestil si cestu k fíkovníku, křičel a tleskal, aby zahnal další

sběrače. Dokonce vyrušil hejno ovocných netopýrů, kteří se

kupodivu živili ve dne; když se přiblížil, rozlétli se za šumění

obrovských, kožených křídel.

Konečně se dostal k větvi stromu, který tvořil klenbu; byla

obalená kořeny fíkovníku. Je to vlastně škrtič, uvědomil si; koruna

fíkovníku byla tak hustá, že zabraňovala přístupu světla k hostiteli a

nakonec zaujme jeho místo v klenbě.

„Ty, jenž vyrábíš šípy.“

– 109 –

Někdo zašeptal jeho jméno znenadání, kousek za ním.

Překvapeně se otočil a skoro sklouzl z větve pod sebou, porostlé

řasami; luk mu nešikovně zarachotil na nahých zádech.

Byla to Přadlena lan.

Její kulatá tvář se na něho v příšeří usmála. Přadleně, jeho starší

dceři, bylo patnáct let; krátké štíhlé tělo měla pružné jako opice. Na

zádech nesla plný vak. Jasně šarlatové skvrny jí zbarvovaly tváře a

jako maska zvýrazňovaly oči a nos. Černé vlasy měla ulíznuté

dozadu a volně jí visely přes uši na ramena. V zeleném světle se jí

kovové brýle leskly.

„Dostala jsem tě,“ řekla.

Snažil se zachovat si důstojnost. „To bylo neodpovědné.“

Odfrkla si a promnula si kořen nosu. „Ach jistě, viděla jsem tě,

jak strašíš tu chudinku opičku. I s jejím minkem.“ Přidřepla si na

větvích a výhružně se k němu přiblížila. „Možná bych se ti měla

vydrápat na záda a zkusit, jak by se ti to líbilo…“

„Ani to nezkoušej.“ Opřel se o větev stromu, utrhl si fík a

zakousl se do něj. „Co je v tom pytli?“

„Fíky a plástve medu a trochu hlíz, vyhrabala jsem je už dříve ze

země… posnídala jsem larvy brouků támhle zevnitř kmene toho

padlého stromu.“ Na okamžik se zahleděla do dáli, když si

připomněla jídlo. „Byly výborné… Ale co tady děláš? Myslela jsem,

že jsi dole se starým Uvarovem.“

„No, v zásadě ano. Jsem na řadě…“ Padesát členů kmene

prožívalo většinu života na střeše pralesa. Garry Uvarov proto

stanovil pořadí, v němž s ním měli jednotliví lidé trávit čas dole na

zemi. Uvarov se vztekal, když rozpis nedodržovali a tvrdil, že to

pořadí je starší než kterýkoli žijící člověk kromě něho.

„Uvarov mě poslal nahoru na obří kapok, abych se podíval,

jestli se změnily hvězdy.“

Přadlena přikývla, sama si vzala fík a celý si jej strčila do pusy,

stejně jako opice. Otřela si listem rty. „Proč?“

„To nevím…“

„Pak je to starý blázen. A ty taky.“

– 110 –

Ten, jenž vyrábí šípy, si povzdechl. „Neměla bys takhle mluvit,

Přadleno. Uvarov je starý muž – prastarý muž. Pamatuje dobu, kdy

loď vzlétla a…“

„Já vím, já vím.“ Malíčkem si dolovala semínka ze zubů. „Ale

taky je to starý bláznivý muž a je to stále horší.“

Šípař se nechtěl hádat. „Ale ať je to pravda nebo ne, musíme se

o něho starat. Nemůžeme ho nechat umřít. Ty bys to snad chtěla?“

Zkoumal její tvář a pátral po známkách pochopení. „A když ty – a

tvoji přátelé – nedodržujete rozpis…“

„To nedodržujeme.“

„… tak to znamená, že lidé jako my toho musí udělat víc, než je

náš podíl.“

Přadlena lan se vítězně usmála a její pomalovaná tvář se

rozzářila.

„Připouštíš, že ti není po chuti, když se musíš starat o tu relikvii

dole.“

„Ano. Ne.“ Několika slovy dokázala, že se cítil nepříjemně, a

dařilo se jí to ostatně často a snadno. „Ach, já nevím, Přadleno. Ale

nemůžeme ho jen tak nechat umřít.“

Zakousla se do dalšího fíku a nenucené se zeptala: „Proč ne?“

„Protože je to lidská bytost a zaslouží si důstojné zacházení,

když nic jiného,“ vyštěkl. „A…“

„A co?“

A, pomyslel si, taky se bojím, že kdybychom nechali Uvarova

umřít, byl by to konec světa.

Svět byl tak zjevně umělý.

Celý les se nacházel v krabici. Do oblohy se dalo trefit šípem. V

zemi byly díry a pod světem se nacházela celá další patra – panství

Dolních lidí. Skryté stroje každý den přinášely kopuli světlo,

způsobovaly, že mezi listy protékal déšť, a čerpaly vzduch na

vrcholek pralesa. Třeba existují i rafinovanější stroje, říkal si někdy,

které ten malý uzavřený svět udržují i v dalších směrech.

Přadleně musel připadat svět obrovský. Ale Šípař už viděl, jak je

malý a křehký a s přibývajícím věkem si postupně uvědomoval, jak

moc jsou obyvatelé lesa závislí na strojích – starobylých a

– 111 –

zastaralých. Kdyby ta zařízení selhala, zemřeli by všichni; pro Šípaře

to bylo jednoduché a jasné.

Garry Uvarov byl starý blázen na invalidním vozíku bez

jakékoli zřejmého vlivu na zařízení, která je udržovala při životě. A

přesto bylo nepochybně pravdou, že byl skutečně tak starý, jak tvrdil

– že je mu tisíc let, tolik, co samotné lodi – že si pamatuje Zemi.

Uvarov byl spojením s dobou, kdy byla loď postavena. Šípaře se

záchvěvem hlubokého atavistického strachu napadlo, že kdyby

Uvarov zemřel – kdyby se to hmatatelné spojení s minulostí přerušilo

–, že by možná zemřela i sama loď kolem nich.

A jak by potom dokázali přežít?

Znepokojeně pohlédl na svoji dceru a přemýšlel, zda jí to vůbec

někdy dokáže vysvětlit.

– 112 –

Kapitola 9

Lieserl se probouzela – pomalu, s prodlevami – z dlouhého

spánku.

Podrážděně se pohnula, rozhlédla se, zamrkala virtuálníma

očima a snažila se zjistit, co ji vyrušilo. Snad nějaký pohyb?

Pohyb v téhle milion stupňů žhavé polévce?

Zkřížila si virtuální paže na hrudi, nohy složila pod sebe a

zvolna plula stlačeným plazmatem radiační zóny. Kolem prováděly

téměř neviditelné vysokoenergetické fotony svůj složitý, milion let

dlouhý tanec, jak si klestily cestu z jádra směrem k povrchu.

Za celou tu dobu překonala ne víc než třetinu slunečního

poloměru.

Provedla krátké diagnostické testy databází, které jí zbyly.

Objevila samozřejmě další poškození; neumdlévající ruka entropie

pokračovala v ničivém díle. Lenivě ji napadlo, kolik jí zbylo z

původní operační a paměťové kapacity. Deset procent? Nebo méně?

Jak by se cítila, kdyby se teď probrala k plnému vědomí? Stejně

nikdy nepoužila plnou kapacitu – měla v systému obrovský nadbytek

–, ale určitě zjistí ztráty; možná díry v paměti nebo zhoršení smyslů

vlastního virtuálního těla – ztuhlost, nedokonalá kůže.

Lieserl, řekla si, už zase stárneš, holka. První člověk v dějinách,

který stárne podruhé.

Další primát pro starou dámu.

Usmála se a položila si tvář na kolena. Kdysi ji hloubka jejího

sebeuvědomění a možnost přístupu k obrovským paměťovým

databázím učinila nejvědomějším člověkem – nebo kvazičlověkem –

v celé historii. Tak ji to řekli.

Nu, teď už to nemohla být pravda.

Samozřejmě za předpokladu, že dosud existují lidé, se kterými

by se mohla srovnávat.

Plazma stále proudilo plochami přechodového rozhraní, které

ochraňovalo její prastaré, omlácené databáze, kdesi za Sluncem

– 113 –

musela energie, vypouštěná chladicí červí dírou, stále zářit jako

miniaturní hvězda, možná vrhala stíny na fotosféru. Věděla, že

chladicí vedení červí díry stále ještě funguje a že různá vylepšení,

která museli technici přidělat, když se vydala na cestu, pro kterou její

skořápka nebyla navržena – daleko hlouběji do nitra Slunce, jsou

pořád ještě v provozu. Tedy svým způsobem.

Věděla to, protože kdyby spojení nefungovalo, byla by teď

mrtvá.

Dalo se dokonce předpokládat, že na druhém konci červí díry

jsou stále lidé a získávají od ní užitečná data. Vlastně v to nejasně

doufala, navzdory všemu. To byl koneckonců prvotní důvod její

expedice. To, že s ní už nemluvili, neznamenalo, že by tam nebyli.

Nicméně na tom příliš nezáleželo; neměla v úmyslu se úplně

probudit z ospalého polospánku, v němž zůstávala po celé roky – a

staletí, tisíciletí…

Ale opět zaznamenala známky pohybu. Cosi prchavého,

dočasného…

Nebylo to víc než stín, ženoucí se přes okraj záběru jejího

smyslového aparátu, sotva viditelný i Lieserlinými posílenými

smysly.

Pokusila se otočit, zachytit toho prchavého ducha: byla však

ztuhlá, nemotorná, její 'údy' byly po staletí nečinnosti jako zrezivělé.

Nejasný stín se jí opět mihl ve výhledu a po přímce se opět

ztratil.

S nezvyklým spěchem spustila v systému samoopravné

programy. Analyzovala to, co viděla, rozložila optický obraz na

výchozí dílčí formy.

Cítila nejasné vzrušení. Věděla, že kdyby byla ještě člověkem,

srdce by jí bušilo prudčeji, kůže by se jí napnula zvýšenou hladinou

adrenalinu, zrychlil by se jí dech, vnímala by ostřeji. Poprvé za

historicky celé věky pocítila netrpělivost ve své ulitě vypnutých

virtuálních smyslů, jíž byla omotána; bylo to, jako by jí stroje

zabraňovaly cítit…

Posoudila výsledky analýzy. Obraz sotva vůbec existoval:

nebylo divu, že jí připadal jako duch. Byl to jen matný stín na pozadí

– 114 –

proudu neutrin ze slunečního jádra, slabá soudržnost mezi jiskřením

interakce s pomalými plazmatickými protony…

Stín, který zahlédla, byl shlukem temné hmoty. Cosi složené z

fotin obíhalo kolem středu Slunce.

Pocítila záchvěv radosti. Konečně – a právě v této hloubce, v

jedné třetině vzdálenosti od středu k okraji Slunce, o které spolu před

lety s Kevanem předpokládali, že v ní něco takového najdou,

objevila to, pro co sem přišla – kořist, pro kterou ji připravili o

lidství. Konečně pronikla k okraji stínového jádra z temné hmoty, k

téměř neviditelnému nádoru, který dusil oheň fúze.

Čekala, až se fotinový objekt vrátí.

Šípař sklouzl k zemi.

Pronikl další vrstvou listoví; tohle bylo spodní patro lesa, kde

rostly stínomilné palmy a několik mladých stromků, vyrůstajících ze

semen, která spadla ze střechy. Na této úrovni bylo světlo i teď v

poledne slabé, utlumené zelení. Vzduch byl horký, nehybný, vlhký.

Dotkl se země poblíž základny velikého stromu. Pod holým

chodidlem se mu zazmítal brouček, který se snažil dostat ven z

vrstvy tlejícího listí. Sehnul se, zvedl ho a strčil si ho do úst.

Stáhl lano ze stromu a vyrazil po zemi.

Pod slabou vrstvou zeminy cítil silnou spleť kořínků. Stromy

podporovaly mohutné pilíře: trojhranné „ploutve“, u základny pět

metrů široké, vyrůstající ze shluku kmenů. Po zemi poblíž jeho

nohou se zvolna posunovala tenká stuha termitů, celých sto metrů

dlouhá, směrem k puklině ve stromě, kde se nacházelo termitiště.

Prošel kolem barevných skvrn uprostřed rozkladu na zemi –

většinou mrtvých květů, které spadly ze střechy – ale byla tu i velká

raflesie – měla skoro metr v průměru, samotný květ, bez listů, se

silnými hnědými okvětními lístky, kožnatými a pokrytými

bradavičnatými výrůstky. Kolem kalichu se hemžily mouchy,

fascinované zápachem, který se z květu šířil.

Ten, jenž vyrábí šípy zamyšleně prošel kolem groteskního

květu.

„…kde jsi u Léthé byl?“

Ze stínu přístřešku vyjelo Uvarovovo křeslo.

– 115 –

Šípař sebou trhl a ustoupil. „Zastavil jsem se pro trochu fíků.

Byly zralé. Potkal jsem svoji dceru – Přadlenu lan – a…“

Garry Uvarov si jeho vysvětlování nevšímal. Zajel s křeslem

zpět pod přístřešek, kola se ztěžka otáčela na měkké lesní půdě.

„Pověz mi o hvězdách, které jsi viděl,“ zasyčel. „O hvězdách…“

Uvarovův přístřešek byl sotva víc než střechou z las a

palmových listů, pavučina zavěšená mezi kmeny stromů. Pod

střechou byl povrch vyčištěn a pokryt hrubě přiříznutými dřevěnými

prkny; kolečka Uvarovova křesla na prknech jemně vrzala, jak

přejížděl sem a tam, sem a tam. Na stěnách byly upevněny

nerozsvícené smolne pochodně. Uvarov tu uchovával pár svých

osobních věcí, účel většiny z nich byl Šípaři nepochopitelný:

krabičky se skleněnou deskou na přední straně, zežloutlé a

opotřebované knižní tabulky, skříně, křeslo a postel, do které Uvarov

už nedokázal vyšplhat.

Nic z toho za Šípařova života nefungovalo.

Garry Uvarov byl zabalen do kožené přikrývky, skrývající jeho

neužitečné údy. Starcova hlava – obrovská, připomínající lebku,

rámovaná bělostnými vlasy a se stářím zapadlýma očima – spočívala

na krku příliš slabém, aby ji udržel. Kdyby mohl Uvarov stát, byl by

téměř o metr vyšší než Šípař. Ale usazený na vozíčku vypadal jako

nějaká groteskní loutka, jako hrubá věc z hadrů a z lebky nějakého

zvířete, snad opice.

Výrobce šípů si znepokojeně Uvarova prohlížel. Tenhle stařec

se nikdy nechoval racionálně, ale dnes byl v jeho hlasu další tón –

možná konečně náznak opravdového šílenství.

A pokud to bylo pravda, jak si měl s tím on – Šípař – poradit?

„Chceš něco? Přinesu ti –“

Uvarov zvedl hlavu. „Jen mi řekni, hergot…“ Tváře podobné

listu papíru se chvěly a poplival si bradu, což znamenalo, že se

vztekal. Avšak hlas – zrekonstruovaný stroji už před dávnými

generacemi – zněl jednotvárně, nelidsky potichu.

„Vylezl jsem na kapok – na nejvyšší strom…“ Šípař koktal, jak

se snažil popsat, co viděl.

Uvarov naslouchal s hlavou zakloněnou dozadu, ústy ani

nepohnul, s povislou bradou.

– 116 –

„Hvězdný oblouk,“ pronesl konečně. „Viděl jsi hvězdný

oblouk?“

Sípař zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem hvězdný oblouk neviděl.

Pověz mi, jak vypadá.“

Uvarova teď zcela zachvátila zuřivost: jezdil s křeslem tam a

zpět, tam a zpět, koly klapal po volných prknech. „Já to věděl! Žádný

hvězdný oblouk… Loď zpomaluje. Jsme u cíle. Já to věděl…

Pokusili se mě vyloučit. Ti hajzlové Plánovači, co jim jde jen o

přežití, a možná i ta seschlá mrcha Armonková. Pokud ještě žije.“

Vyjel dopředu a snažil se ukázat na Šípaře. „Copak to nechápeš?

Když není žádný oblouk, loď musela doletět. Cesta je u konce… Po

tisíci letech jsme se vrátili ke Slunci.“

„Ale to nedává smysl,“ protestoval chabě Šípař. „Nikdy tam

žádný hvězdný oblouk nebyl. Nevím, co –“

„Ti syčáci… Ti zatracení syčáci.“ Uvarov pokračoval v

nekonečném pojíždění. „Vrátili jsme se, abychom dokončili naši misi

– misi Superetu, ne té zatracené Louise Ye Armonkové! – a oni mě

chtějí vyšachovat. Vás taky děti moje… moje nesmrtelné děti.

Poslouchej mě!“ Uvarov znovu dojel těsně k Šípaři. „Musíš mě

vyslechnout, je to velmi důležité. Ty jsi budoucnost, Šípaři… Ano, i

když jsi nevědomý chudák; ty a tvoji lidé jste budoucnost našeho

druhu.“

Přejel ke kraji podlahy a zvedl oči k Šípaři. Ten viděl jezírka

rosolovité krve v prázdných očních důlcích a ustoupil před těžkým

zápachem rozkládajícího se těla pod přikrývkou. „Tebe nezradí ti

zatracení nanoboti ZS tak jako mě. Když nechali před pěti sty lety

uvadnout moje údy a vyhasnout oči, věděl jsem, že jsem měl celou tu

dobu pravdu…

Ale teď jsme se vrátili domů. Úkol je u konce. To ti říkají

hvězdy, kdybys měl jen oči k vidění.

Chci, abys shromáždil lidi. Vezměte si zbraně – luky, foukačky

– cokoli najdete.“

„Proč?“

„Protože se vrátíte do palub. Poprvé po staletích. Musíte se

dostat k přechodovému rozhraní. K rozhraní červí díry, Šípaři.“

Paluby…

– 117 –

Šípař se pokusil představit si cestu skrz Uzávěr v pralesní půdě,

vstup do neznámých temnot nekonečných pater pod jeho nohama.

Sevřelo se mu hrdlo, začala v něm narůstat ostrá a bolestná panika.

Klopýtal co nejdál od malé chatrče, zpět ke známým vůním

džungle. Zvedl tvář ke klenbě nahoře a k zakryté obloze nad ní.

Mohl mít Uvarov pravdu? Byla tisíciletá cesta konečně u konce?

Najednou připadal svět Šípaři tak nepatrný a křehký, pouhé

smítko poletující mezi neznámými nebezpečími. Toužil se vrátit do

korun, ztratit se v hustém, vlhkém vzduchu, ve vůni všeho, co rostlo.

„Milpitas měl pravdu,“ prohlásila Neměnnost cíle. „Tvůj

problém je, že příliš přemýšlíš, Morrowe.“ Její dunivý hlas se odrážel

od holých kovových stěn První paluby. Neměnnost cíle zřejmě

nevnímala prázdnotu kolem nich – prázdné domy, nekonečné stíny

tohoto neobydleného místa.

Neměnnost cíle otevřela Uzávěr. Byl to jednoduchý válec,

vystupující z podlahy a hladce zajíždějící do stropu sto metrů nad

jejich hlavami. Neměnnost otevřela v boku Uzávěru dveře, ale byla

tu (jak si Morrow všiml) i propusť uvnitř válce dvacet metrů nad

nimi, která blokovala horní sekci válce.

Všechny Uzávěry byly stejné. Morrow ale nikdy neviděl svrchní

propusť otevřenou a neznal ani nikoho, kdo by ji viděl otevřenou.

Dnes byla v Uzávěru hromada ananasů, kulaťoučkých a zralých,

a několik džbánů s kopajvovou mízou. Morrow přidržoval pytel

otevřený a Neměnnost cíle do něj metodicky házela ovoce z

Uzávěru, její vypracované bicepsy se činily. „Musíš přijímat věci

tak, jak jsou,“ pokračovala. „Náš způsob života se nezměnil celá

staletí – to musíš přiznat. Plánovači přece musejí dělat něco správně.

Proč jim nepřiznat možnost pochyb?“

Neměnnost cíle byla velká urostlá žena, která obvykle nosila

blůzy bez rukávů, které odhalovaly mohutné svaly na pažích. Měla

oholenou lebku a její rovněž silná a široká tvář nesla obvykle trpělivý

výraz. Spodní část těla měla naproti tomu vyhublou a vytáhlou, takže

vypadala podivně nevyváženě.

„Pořád se mnou mluvíš jako s dítětem,“ vyčetl Morrow

Neměnnosti. A v jejích očích jím pravděpodobně zůstane navždy.

– 118 –

Neměnnost cíle byla o dvacet let starší než Morrow a vždy přebírala

úlohu staršího mentora – i teď po pěti staletích. Fakt, že kdysi byli po

několik desetiletí manželé, jejich vztah nijak dlouhodobě neovlivnil

„Podívej, Neměnnosti, v našem malém světě toho tolik nedává

smysl. Mohu se zbláznit, když na to pomyslím.“

Narovnala se a dala ruce v bok; tvář se jí leskla potem. „Ne, to

ne.“

„Co?“

„Nezblázníš se. Nikdo tak starý jako ty – nebo jako já – se už

nedokáže zbláznit vůbec z ničeho. K šílenství už nemáme dost

energie, Morrowe.“

Morrow si povzdechl. „No dobře. Ale měl bych se z toho

zbláznit. A ty taky. Je toho tolik prostě – nevyřčeného.“ Zvedl

poloplný pytel. „Podívej se jen na práci, kterou teď děláme. To

prostě není logické.“

„Je to dost logické. Ta míza z kopajvy je užitečná pohonná

látka. A potřebujeme ovoce, abychom doplnili jídelní automaty, které

pořádně nefungují od –“

„Ano,“ přerušil ji podrážděně Morrow, „ale odkud to ovoce

pochází? Kdo ho přináší sem k Uzávěrům? A –“

„A co?“

„A co dělají s těmi západkami, noži a kroužky ve tvaru osmičky,

které jim přinášíme my?“

Morrow zvedl džbány s mízou a Neměnnost cíle si přehodila

přes rameno pytel s ovocem. Vydali se ke sto metrů vzdálenému

dalšímu Uzávěru. Neměnnost cíle se pohybovala nerovnoměrnou,

skoro kolébavou chůzí, nohy jako hůlky se skoro zdály příliš slabé,

aby nesly její mohutné tělo. Nějaké zvláštní selhání nanobotů jí

ponechalo nohy scvrklé, vyhublé a – jak Morrow tušil, i když si

Neměnnost nikdy nestěžovala – postižené artritidou.

„Já nevím,“ řekla prostě. „A nemyslím na to.“ Pohlédla po očku

na Morrowa.

„Ale to nedává smysl,“ Morrow nervózně vzhlédl k příklopu

nad sebou. „To ovoce musí odněkud pocházet. Tam nahoře musí být

lidé, Neměnnosti, lidé, které jsme nikdy neviděli, jejichž existenci

Plánovači nikdy nepřiznali, nebo–“

– 119 –

„Lidé, na jejichž existenci nezáleží ani za mák.“

„Ale záleží. My s nimi obchodujeme.“ Zastavil se a natáhl k ní

ruku se džbánem. „Podívej se na tohle. Provozujeme s nimi tenhle

obchod – takže tím automaticky přiznáváme jejich existenci – po

celá desetiletí.“

Neměnnost cíle namáhavě kráčela dál. „Dokonce staletí.“

Morrow si vzpomněl, že když byl mladým mužem, byl skoro

nepřetržitě rozzlobený. Ještě i teď pocítil slabý záchvěv onoho

dávného hněvu. Byl nejasně pyšný sám na sebe: pocit hněvu byl v

dnešních dnech událostí stejně vzácnou jako dosažení erekce. „Ale to

znamená, že naše společnost je v jádru lehce šílená.“

Neměnnost cíle zavrtěla velikou hlavou a s trpělivým výrazem

Morrowa pozorovala. „Jen takhle pokračuj a strávíš zbytek života

tady nahoře. Nebo někde, kde to bude ještě horší.“

„Jen přemýšlej,“ naléhal Morrow. „Celá společnost, která

pracuje pod vlivem davového klamu… Není divu, že vypnuli

virtuály. Není divu, že zakázali děti.“

„Ale stále nás krmí. Asi to nemůže být tak šílené.“ Usmála se, v

široké tváři se jí objevila moudrost. „Lidé jsou druh s mnoha vadami,

Morrowe. My prostě asi nedokážeme jednat po dlouhou dobu

racionálně. Takové věci – obchod s neexistujícími neznámými tam

nahoře – mi připadá jen nepodstatný výstřelek.“

Morrow ji zvědavě pozoroval. „Ty tomu věříš? A já se

považoval za skeptika.“

Došla k dalšímu Uzávěru, položila pytel, sedla si a opřela se o

zakřivenou kovovou stěnu, ruce si položila na kolena.

„Kamaráde, tenhle rozhovor přece vedeme každých několik let.“

„Opravdu?“ zamračil se Morrow.

„Ovšem,“ usmála se. „V našem věku se i pochybování stává

zvykem. A nikdy nedojdeme k žádnému závěru a svět se točí dál.

Tak jako vždycky.“ Narovnala se a opatrně si protáhla hubené nohy.

„No tak. Dáme se zase do práce.“

Neměnnost cíle zabrala velkými pažemi a tahem otevřela dveře

Uzávěru.

Potom – namísto aby vstoupila a začala sbírat potraviny – se

zamračila a nejistě na Morrowa pohlédla. „Tomu nerozumím.“

– 120 –

„Co se děje?“

„Podívej.“

Komora byla prázdná.

Morrow se zadíval na Neměnnost cíle a pak na prázdnou

komoru. Neodkázal pochopit to, co viděl. Obchody dosud vždycky

proběhly bez problémů.

„Nože jsou pryč,“ řekl.

„Nechali jsme je tady včera.“

„Ale není tu žádné maso.“

„Jenže škrábání jasně říkalo, že chtějí právě nože…“

Dialog takhle pokračoval snad pět minut. Jedna Morrowova část

dokázala ustoupit stranou – hledět na sebe a Neměnnost cíle

zvnějšku s jistou odtažitostí, dokonce s lítostí. Viděl dva staré lidi,

příliš beznadějně svázané zvyky, aby dokázali reagovat na nečekané.

Neměnnost cíle má pravdu. Stal se ze mě stroj, pomyslel si s

hněvem a smutkem. Něco horšího než stroj.

„Půjdu dovnitř a zkontroluji značky,“ navrhla. „Třeba jsme

udělali nějakou chybu.“

„Nikdy předtím jsme chybu neudělali. Proč bychom se měli

zmýlit ted?“

„Stejně to prověřím.“

Vstoupila do Uzávěru a pátravě vzhlížela k obchodovacím

značkám.

…a příklop na vrcholu Uzávěru, šest metrů nad hlavo

Neměnnosti cíle, se začal otevírat.

Uprostřed plazmatického moře čas pro Lieserl mnoho

neznamenal.

Jak se nořila hlouběji do Slunce, vzdala se všech svých

virtuálních smyslů kromě zraku a zbytku povědomí o těle.

Proplouvala oblaky plazmatu jako v dětském snu nebo v nekonečné

meditaci oceánu. Zpomalila hodiny, které řídily její vědomí, a

dovolila si upadnout na dlouhá období do skutečného 'spánku' –

nevědomí, kdy se pohybovala jen za pomoci trpělivě fungujících

autonomních systémů.

– 121 –

A bez lítosti pozorovala, jak degeneruje klíčové synchronizační

propojení mezi jejím smyslovým aparátem a vnějším vesmírem.

Zatímco klouzala kolem jádra Slunce a téměř nepostřehnutelně

pronikala hlouběji do středu, na lidských světech ubíhaly desítky

staletí…

A znovu se objevila ta fotinová struktura.

Tentokrát byla připravená. Zaměřila se na ni, když proplouvala

kolem, s nastraženými smysly.

Přesto ji sotva dokázala rozeznat; bylo to jako hrubý nákres

uhlem na zářícím plazmatickém pozadí.

Zamyšleně sledovala fotinový oblak, jak jí opět mizí z dohledu a

prolétá plazmatem, jako by nebyl o nic hmotnější než mlha, na své

několik minut dlouhé oběžné dráze kolem Slunce.

Ale–

Ale neodchýlil se z dráhy, když prolétal kolem ní? Bylo by

možné, že ten fotinový objekt skutečně reagoval na její přítomnost?

Teď si uvědomila další pohyby, pod sebou i nad sebou.

Pohybující se tvary byly jako stíny a k zešílení nepolapitelné na

lesklém, nevýrazném pozadí. V marné snaze napjala smysly s

požadavkem na své zastaralé procesory, aby vytáhly každý ždibeček

informace z dat, která přijímala.

Zobrazení se pomalu zvětšilo, vyjasnilo a zaostřilo. Byly tu

stovky – ne, tisíce, miliony – fotinových stop. Možná to byly obrazce

stojatých vln, uvažovala, stopy soudržnosti oblaku z temné hmoty.

Obraz v její hlavě se pomalu zvětšoval – složený vzor obrazců:

zhruba čočkovitý tvar, asi padesát metrů dlouhý – a, jak si zvolna

uvědomila, s náznaky vnitřní struktury.

Vnitřní struktury?

Nu, tolik k teorii stojatých vln. Ty věci zřejmě byly samostatné

objekty, nejen vzory soudržnosti v kontinuu.

Sledovala, jak objekty opisují dráhu kolem středu Slunce.

Klouzající čočkovité tvary jí připomínaly názornou ukázku krevního

oběhu; napadlo ji, zda ty struktury opravdu nejsou něco jako

protilátky nebo trombocyty – krevní destičky, hledající ránu.

Hemžily se jedna přes druhou a kolem sebe, ale kupodivu se nikdy

nesrazily –

– 122 –

Ne, uvědomovala si zvolna. Na tom není nic divného. Ty

objekty se jeden druhému na své oběžné dráze vyhýbaly.

Tohle bylo hejno. Ty struktury z temné hmoty byly živé.

Živé a cílevědomé.

Pomalu zamířila do hejna fotinových ptáků (jak si je předběžně

pojmenovala). Hemžili se kolem ní a ladně se jí vyhýbali.

Jasně reagovali na její přítomnost. Zřejmě měli vědomí – pokud

ne inteligenci, pomyslela si.

Přemýšlela, co dělat dál. Přála si, aby tu měla Kevana Scholese

a mohla si s ním o tom promluvit.

Jemný, trpělivý Kevan přiletěl ke Slunci jako mladší vědecký

asistent; jeho služba měla trvat jen několik let. Zůstal ale na blízké

sluneční orbitě mnohem déle, jako její trpělivý kontakt daleko

přesahující rámec povinnosti nebo přátelství. Nakonec trval její vztah

se Scholesem na dálku celá desetiletí.

Byla mu za jeho věrnost vděčná. Nesmírně jí během těch

prvních těžkých let uvnitř Slunce pomohl.

S obtížemi se snažila vzpomenout si na poslední rozhovor s ním.

Nakonec byl prostě přemístěn. Proč? Aby posloužil nějaké

organizační, politické, kulturní změně? Nikdy jí to neřekli.

Časem poznala, že lidské organizace, i když byly obsazeny

téměř nesmrtelnými lidmi, zachovanými technologií ZS, měly

poločas života jen několik desetiletí. Ty, které přežívaly déle,

zůstávaly jen jako slupky, obvykle hodně vzdálené cílům svých

zakladatelů. Vzpomněla si na pozvolný úpadek Církve Svatého

světla Superetu, kterou pozorovala i během svého krátkého pobytu

mimo Slunce, na organizaci fanatiků, choulících se kolem jakéhosi

věčného plamene pradávné víry.

U mikrofonu na druhém konci červí díry se vystřídala řada

dalších spojovacích pracovníků. Ukázali jí jejich tváře za pomoci

obrazů, vyslaných telemetrickými kanály. Věděla tedy, jak vypadají,

ta přehlídka zvláštních mužů a žen s pomíjivou módou a stylem a

stále odtažitějším výrazem. Do databáze jí nahrávali vývoj jazyka i

další kulturní změny, takže změna významů slov jí od doby, kdy (tak

krátce) vyrůstala, nečinila žádné problémy v komunikaci. Nic z toho

– 123 –

ji ale nezaujalo. Po Kevanu Scholesovi ji pramálo zajímala řada

neosobních lidí, kteří s ní komunikovali, nenalezla s nimi žádné

souznění.

Občas si kladla otázku, jak asi musí připadat ona jim,

nevypočitatelná, prastará kvazilidská bytost, uvězněná v kusu

zastaralé technologie.

Pak s ní nakonec přestali mluvit úplně.

Ale i tak se stále cítila – přes to všechno – vůči lidstvu loajální.

Vyrobili ji naprosto cynicky pro své vlastní cíle a nakonec ji tady

opustili, v srdci cizího světa; ale ani tak se v duchu nedokázala od

lidstva zcela odvrátit. Koneckonců, ať už s ní mluvili nebo ne, mohli

snadno uzavřít chladicí propojení červí dírou a ukončit tak její

vědomí stejně snadno, jako kdyby zhasli světlo. Ale to se nestalo

No prosím, říkala si dotčeně, ani se neobtěžovali ji zabít. Kvůli

tomuhle by k nim měla cítit loajalitu? Snažila se být cynická. Měla se

snad před nimi klanět a plazit, jen aby jí prodloužili život?

Ale přes své rozhodnutí zatvrdit se zjistila, že si stále uchovala

potřebu komunikovat – vysílat své zprávy mimo Slunce, říci všem,

že objevila fotinové ptáky – jen pro případ, že by někdo naslouchal.

Nebylo to logické. Ale přesto jí na tom záleželo; byl to trýznivý

smysl pro odpovědnost – dokonce pro povinnost – který nedokázala

jen tak vypudit z mysli.

Po nějaké době jí to začalo být svým způsobem podezřelé.

Koneckonců znamenala ve své době pro Superet dosti značnou

investici. Jejím úkolem bylo zjistit, co se děje se Sluncem, a ten by

dokázala splnit, jen pokud by někomu podávala hlášení. Možná tedy

byla potřeba komunikace i s posluchači, kteří ji nevnímali, hluboce

zabudována do programu systémů, které podpíraly její vědomí.

Třeba byla dokonce zavedena i do fyzických systémů.

Po celé té době mnou stále ještě manipulují, pomyslela si trpce.

Ale i kdyby to byla pravda, nedalo se s tím moc dělat;

výsledkem ale bylo, že jí v mysli zůstalo nepříjemné svědění – bez

možnosti se poškrábat.

– 124 –

Morrow jen zíral. Necítil strach ani zvědavost. propusť se nikdy

předtím neotevřela. A přestože mu oči tvrdily něco jiného, nemohlo

se to dít ani teď.

Za propustí byl stoupající tunel – uvnitř válcového Uzávěru,

uvědomil si. Světlo přicházející shora bylo matné a zelenkavé.

Vzduch byl horký, vlhký, prosycený tajemnými, jakoby ovocnými

vůněmi.

Snažil se odpovídajícím způsobem reagovat, připravit nějaký

plán; událost se však přelévala po zvyky nasáklém povrchu jeho

mysli jako rtuť po skle a nedokázala proniknout dovnitř. Mohl se jen

dívat, jak se události odvíjejí jedna po druhé, jako by se vrátil do

dětství a nedokázal si jejich běh spojit do příčinné souvislosti.

I Neměnnosti cíle zřejmě dělalo potíže přijmout tohle všechno.

Stála v Uzávěru se zakloněnou hlavou a hleděla vzhůru s otevřenými

ústy…

Pak se ozvalo zasyčení, měkký, vlhký náraz.

Neměnnost cíle si stiskla paži.

Pohlédla na Morrowa naprosto nechápavě – a pak se zdálo, že jí

vychrtlé nohy konečně selhaly, podlomily se a ona se pozvolna

sesula na podlahu Uzávěru. Po několik sekund jen seděla, s nohama

složenýma nešikovně pod sebou. Vypadala překvapeně a zmateně.

Pak se její velký trup skácel na stranu a nohy se natáhly.

Konečně se Morrow dokázal pohnout. Vrhl se do Uzávěru a s

námahou pomohl Neměnnosti cíle posadit se. Měla otevřené oči, ale

bylo vidět pouze bělma; z úst jí vytékaly sliny. Kůži měla vlhkou,

chladnou. Morrow horečně hledal tep na ženině zápěstí a pak mezi

mohutnými šlachami na jejím krku.

Z propusti sjelo dolů roztřepené, hnědé lano. Kdosi – cosi –

sestupoval ručkováním a lehce seskočil na podlahu.

Morrow se pokoušel vetřelce zkoumat, ale jako by na – nebo na

ni – ani nedokázal pohlédnout. Bylo to prostě příliš nezvyklé, příliš

šokující, oči jako by mu od útočníka klouzaly a odmítaly přijmout

realitu.

S Neměnností cíle v náručí se přinutil analyzovat obraz element

po elementu. Především to byl rozhodně člověk. Měl čtyři údy,

podivuhodně jasné oči za brýlemi, bílé zuby. Byl velice malý,

– 125 –

neměřil víc než metr dvacet. Je to tedy dítě? Možná – ale podle ňader

a boků žena. Byla oděná do čehosi hnědého s barevnými skvrnami;

snad kombinéza, která –.

Ne. Přinutil se vidět. Kromě opasku se zavěšenými váčky byla

ta osoba nahá. Měla sytě hnědou kůži. Hlavu měla vpředu

vyholenou, vzadu jí visely husté, černé mastné vlasy. Přes nos a oči

měla namalovanou červenou barvou masku. Držela dlouhou, jemně

provrtanou dřevěnou trubku. Měla kulatou tvář – ne hezkou, ale…

Ale mladou. Nemohlo jí být více než patnáct nebo šestnáct let.

ZS ale nemohlo nikoho uchovat v tomto věku. Bylo to tedy dítě

– skutečné dítě; první, které viděl po pěti stoletích.

Opatrně zvedla trubku, jako by se ho chystala uhodit nebo ho

zastrašit.

„Jmenuji se Přadlena lan,“ prohlásila. „Nechci ti ublížit.“

Starý Dolní člověk byl zvláštní. Skoro tak hrozný jako Uvarov;

holohlavý, s povadlou kůží, oblečený do jakéhosi zatuchlého,

šedohnědého oděvu – vysoký asi jako Uvarov, kdyby se položili

vedle sebe.

Ta žena v bezvědomí, přítelkyně Dolního člověka, byla ještě

horší se svým obrovským trupem a vychrtlýma nohama. Oba

vypadali tak staře, tak nepřirozeně.

Bylo jí to odporné. Cítila z nich rozklad, hnilobu a plíseň. Měla

chuť je zabít, dostat se od nich pryč, zpět do čistého lesního vzduchu.

„Co se děje?“ zaduněl Šípařův hlas šachtou Uzávěru. „Přadleno?

Jsi v pořádku?“

Přinutila se zapomenout na emoce, přemýšlet. Ten vysoký starý

muž byl nechutný, ale zřejmě pro ni nepředstavoval hrozbu.

„Ano,“ zavolala nahoru šachtou. „Jsem v pořadku Šípaři. Pojď

dolů.“

Tiše čekala několik minut, než její otec – neohrabaně a s

nadáváním – sklouzl po laně z pralesní paluby. Pokojně seskočil na

podlahu Uzávěru: přistál v podřepu, s nožem v ruce.

Překvapilo ho, když tu uviděl dva Dolní lidi, ale rychle situaci

zhodnotil. „Je mrtvá? Jste všichni v pořádku?“

– 126 –

„Ano a ne.“ S omluvou zvedla foukačku. „Použila jsem tohle. A

teď si myslím, že jsem nemusela. Já –“

„Na tom nezáleží.“

Oči starého Dolního člověka byly bledé a vodnaté; zřejmě měl

potíže se na ně soustředit. Ukázal na foukačku. „Ty jsi zabila

Neměnnost cíle… s tímhle?“ Měl podivný, zpěvavý přízvuk, ale bylo

mu dobře rozumět.

Přadlena zaváhala. „Ne…“ Podala mu foukačku, ale Dolní

člověk si ji nevzal, jen seděl a dál choval v klíně svou přítelkyni.

„Foukačka je z bambusu. Dovnitř umístíš šipky a utěsníš je vlákny

semen. Jed získáš ze žab opečených na rožni a –“

„Je nám líto to s tvojí přítelkyní,“ přerušil ji Výrobce šípů.

„Uzdraví se. A – nebylo to nutné.“

Dolní člověk vypadal vzdorně. „Ano,“ řekl. „Ano, to tedy sakra

nebylo.“ Pohlédl z jednoho na druhého. „Co chcete?“

Přadlena a její otec se na sebe nejistě podívali. Nakonec Šípař

odpověděl: „Máme starého muže, Uvarova. Říká, že si pamatuje

Zemi. A říká, že cesta je u konce, že hvězdná loď doletěla k cíli. A

teď se musíme vydat k přechodovému rozhraní.“ Šípař pohlédl na

ohromeného váhajícího Dolního člověka. „Pomůžeš nám? Dovedeš

nás k rozhraní?“ Pak jeho výraz ztvrdl. „Nebo si musíme cestu

probojovat, jak předvídá Uvarov?“

Dolní člověk zíral na Šípaře. Zdá se, pomyslela si

Přadlena,

že se nějak probírá z ochromení a úleku. „ Uvarov – rozhraní –

nemám tušení, o čem to mluvíte…“

Pak náhle pronesl s údivem: „Ale slyšel jsem o Zemi.“ Všichni

tři pak stáli v chladném světle Uzávěru a prohlíželi si jeden druhého

s opatrnou zvědavostí.

Sestupovala hlouběji do Slunce, skrze hejno fotinových ptáků

dusících jádro. Ptáci se vznášeli za ní a kolem ní, planetky z temné

hmoty, obíhající po svých těsných slunečních orbitách.

Ptáci se k sobě neustále přibližovali a zase se vzdalovali, jako

skupinka satelitů naváděná ke spojení. Mnoho přechodných shluků,

které vytvořili – a které ji minuly příliš rychle, aby je mohla

– 127 –

prozkoumat –, se zdálo neuvěřitelně složitých; uložila si do paměti

sled obrázků. Ke vší té aktivitě musí být nějaký důvod, pomyslela si.

Některé z pohybů na kraji kulovitého hejna byly jednodušší a

daly se snadněji pochopit.

Jednotliví fotinoví ptáci mířili pryč od hejna, skrz vnější vrstvy

Slunce hyperbolickou dráhou, a dostávali se do hejna svých

bratranců na oběžné dráze. Občas se některý pták oddělil od

ostatních a zamířil volnou trajektorií –

Kam? Zpět k nějakému oceánu temné hmoty za Sluncem? Nebo

k nějaké jiné hvězdě?

A pokud ano, proč?

Trpělivě sledovala, jak ptáci odlétají i přilétají, a vzorec jejich

cest se jí ukládal v hlavě.

– 128 –

Kapitola 10

Propusť na vrcholu Uzávěru se s třeskem otevřela a odhalila

kruh bohaté zeleně. Bylo to okno do jiného světa. Do kovových

jeskyní První paluby zněl řev stáda jakýchsi nepředstavitelných

zvířat.

Morrow si prohlížel základnu šachty Uzávěru a snažil se potlačit

nutkání utéct, zahrabat se do běžné rutiny každodenního života.

Okolo kraje horní propusti sedělo v podřepu čtyři nebo pět

pralesních lidí a dívali se na Morrowa. Byli všichni nazí, nahou kůži

měli ozdobenou barevnými skvrnami z ovocné šťávy a připadali mu

neuvěřitelně mladí. Mezi sebou drželi síť z lan a v ní seděl Garry

Uvarov. Pomalu klesal, jak pralesní lidé lana povolovali.

Hlava podivuhodného starce vyčnívala z hromady silných

přikrývek. Pod nimi Morrow rozeznával robustní, mechanický tvar

hranatého pojízdného křesla, které Uvarova drželo, takže vypadal

skoro nelidsky – jako by byl s křeslem spojen, jako podivný, vyschlý

kyborg.

Dívka s brýlemi – Přadlena lan – přistoupila na dně šachty k

Morrowovi. Oblékla si náhrdelník z orchidejových květů a to bylo

skoro všechno. Její hlavu měl Morrow u lokte a teď, když si na ni

trochu zvykl, vypadala její tvář, pomalovaná divokou červení, téměř

komicky. Dotkla se jeho paže; měla jemnou ruku, malou,

neuvěřitelně lehkou. „Neboj se,“ řekla.

Překvapilo ho to. „Já se nebojím. Čeho bych se měl bát? Proč si

myslíš, že se bojím? Kdybych se bál, pomáhal bych ti tu?“

„Vidím, jak vypadáš. Jak stojíš.“ Pokrčila nahými rameny.

„Všechno. Uvarov vypadá jako – já nevím, nějaká veliká larva – ale

je to jenom člověk. Velmi starý člověk.“

„Vlastně jsem si právě říkal, že vypadá jako nějaký bůh. Napůl

lidský, napůl mechanický bůh. A vy lidé mu sloužíte.“

– 129 –

Pokrčila drobný nos a posunula si brýle, takže si setřela trochu

barvy z tváře; vrhla na něj podrážděný pohled. „No jistě. Ale my

nejsme pověrčiví divoši, jak si myslíte vy, Dolní lidé. Že je to tak?“

„Ne, já –“

„My víme, že Uvarov není bůh. Je to jen člověk i když velmi

starý, zvláštní a mimořádný; člověk, který si zřejmě pamatuje, k

čemu tahle loď vlastně byla.

Morrowe, já žiji na stromě a vyrábím věci ze dřeva a lián. Ty

žiješ,“ mávla neurčitě rukou, „někde v nějakém hranatém domě a

děláš věci z kovu a ze skla. Ale to je jediný rozdíl mezi námi. Moji

lidé nejsou žádní primitivové a nejsme ani nevědomí. Víme, že

všichni žijeme uvnitř obrovské hvězdné lodi. Možná to chápeme lépe

než ty, protože doopravdy vidíme oblohu.“

Ale o to tady nejde.Ty a já jsme odlišní, pomyslela si rozčileně.

Mnohem odlišnější, než dokážeš pochopit.

Přadlena lan byla patnáctiletá dívka – živá, zvídavá, nebojácná,

drzá. Bylo to už pět set let, kdy Morrowovi bylo patnáct. A i tehdy

by Přadlenu považoval za pěkné kvítko. Morrow si smutně pomyslel,

že mu je Přadlena cizejší než Uvarov.

Kolem nich prošel jeden z lesních lidí. Přes tenkou masku barvy

na obličeji se muž na Morrowa usmál. „Dává ti hodně zabrat?“

Přadlena si pohoršené odfrkla. Morrow shlédl na nově

příchozího a snažil se ho zařadit. Sakra, všichni tihle lidičkové

vypadají stejně. Vzpomněl si: tohle je Výrobce šípů, otec Přadleny

lan. Pokusil se mu úsměv oplatit. „Ne, ne. Vlastně mám dojem, že se

mě snažila uklidnit. Vysvětlovala mi, že bych se neměl starého

Uvarova bát.“

Uvarovovo křeslo dosedlo na povrch První paluby, kolem něho

se shromáždili tři lidé a odvázali lana z křesla, potom je vytáhli zpět

propustí nahoře; kroutila se přitom jako hadi – Uvarovovy oční důlky

bez očí se otevřely, zachrčel příkazy svým pomocníkům. Šípař

zkoumal Morrowovu tvář. „A ty se Uvarova bojíš?“

Morrow si uvědomil, že si nervózně protahuje prsty; přiměl se

ke klidu. „Ne. Věřte mi, v mém světě je mnoho lidí, u kterých

technologie ZS selhala, a znám případy stejně – eh, překvapivé –

jako je Uvarov. I když žádný není tak starý.“

– 130 –

Přistoupila k nim Přadlena lan. „Uvarov je připravený. Tak

pokud tu nechcete takhle stát a povídat celý den, myslím, že bychom

měli jít…“

Na První palubě se vytvořilo malé procesí. Morrow je vedl

pomalým, vycházkovým krokem. Uvarov ho následoval ve svém

křesle, skrytý motor hlasitě vrčel. Šípař a Přadlena lan chránili křeslo

ze stran a vedli nevidoucího Uvarova jemnými, bezeslovnými doteky

na ramenou. Jak lesní lidé kráčeli po palubě, jejich nohy jemně

pleskaly na ošlapaném kovu a zanechávaly za sebou řadu stop, otisky

lesní nečistoty a potu. Šípař si nesl luk a toulec, které měl přehozené

přes rameno, Přadleně se houpala u boku foukačka, výhružná a

smrtonosná.

Jejich

nahá,

pomalovaná

kůže

se

odrážela

podivuhodnými barvami od jednotvárné šedohnědé Paluby. Oči,

vylézající zpoza jasných barevných masek, měli rozšířené stražitou

nedůvěřivostí a Přadleniny brýle ten efekt jen umocňovaly.

Morrowovi se podařilo sjednat přijetí u Plánovače Pitase.

Rozhodl se, že tuto významnou událost – první spojení kultur dvou

světů na lodi za celá staletí – omezí jen na tyto tři. Nechtěl

společnost na palubách vystavovat většímu kulturnímu šoku, než

bylo nezbytné.

Vzdalovali se od otevřeného Uzávěru, naposledy zahlédli les a

pak vstoupili do typického kovového prostředí palub. Přadlenina

zprvu rozhodná chůze se teď stala váhavější; zřejmě ztratila trochu ze

své drzosti a pod barvami zbledla.

Morrow pocítil záchvěv škodolibé radosti. „Co s tebou je? Jsi

nervózní?“

Vyzývavě na něho pohlédla a ztěžka polkla. „Neměla bych být?

Ty nejsi?“

„Přadleno –“ začal Šípař.

„Ale to není ono.“ Nakrčila kulatou tvář, takže jí brýle sklouzly

po nose. „Je to ten smrad. Je všude. Tíživý. zatuchlý… Necítíš to?“

Morrow zvedl s lehkým znepokojením hlavu. I starý slepý

Uvarov, uvězněný v křesle, otočil hlavu a nasál vzduch tím, co mu

zbylo z nosu.

„Nerozumím…“ hlesl Morrow.

– 131 –

„Přadleno,“ hlas Šípaře zněl trpělivě, „nemyslím, že by tu bylo

něco špatně. To jsou jen – lidé. Lidé, kov a stroje. Tady dole je jiný

svět; musíme se naučit ho přijmout.“

Přadlena vypadala vyděšeně. „No, je to nechutné. Měli by s tím

něco udělat.“

Morrowa to podráždilo a zároveň pobavilo. „Udělat s tím něco?

A co jako?“

„Jako třeba zasadit pár stromů.“ Vzdorně pozvedla věnec z

orchidejí, který měla na krku, a přitiskla si jej ke tváři. Ostentativně

přitom vdechovala vůni okvětních lístků.

Šípař kráčel vedle Morrowa. „Ona tě nechce urazit,“ pronesl

vážně.

Morrow si povzdechl. „S tím si nedělej starosti. Ale… jsem

starý muž, Šípaři. Starší, než možná dokážeš pochopit.“ Pohlédl

stranou na malého muže z lesa. Šípař vypadal jako praktický a

schopný člověk – a přitom se jeho metr dvacet vysoké tělo, bosé

nohy a pomalovaná tvář do sterilního prostředí První paluby naprosto

nehodily. „Jsem trochu nepokojnější než většina lidí tady dole. A měl

jsem kvůli tomu dost potíží. Ale přesto jsem starý. Nemohu se

ubránit obavám ze změn – nepředvídatelnosti – víc než kdokoli jiný.

Vaši lidé představují obrovský vpád na paluby – skoro invazi. Můj

život už nikdy nebude stejný. A to je nepříjemný pocit.“

Šípař zpomalil. „Pomůžeš nám?“ zeptal se klidně. „Říkal jsi –“

„Ano, pomohu vám. Neztratím nervy, Šípaři, a dodržím slovo.

Už dlouho si uvědomuji, že zdejší běh věcí není logický. Možná, že

když vám pomohu – když pomohu Uvarovovi –, dokážu, aby věci

nabraly smysl. Nebo možná ne.“ Alespoň, pomyslel si, teď chápu, k

čemu jsou všechny ty západky a kovové smyčky, které jsem vyráběl

po celá ta desetiletí. Ušklíbl se a přejel si rukou po vyholené hlavě.

„Ale nevím zcela přesně, co z toho vzejde. Vy jste – tak – jiní.“

Šípař se usmál. „Potom je jedinou rozumnou odpovědí strach –

nebo aspoň opatrnost.“

„Pokud ti není patnáct.“

„Slyšela jsem to,“ připojila se k nim Přadlena a lehce dloubla

Morrowa do žeber. Drobná, pevná pěst mu zajela do vrstev tuku;

snažil se nevnímat náhlou drobnou bolest.

– 132 –

Sestoupili po rampě a přešli z První do Druhé paluby, do První

obývané úrovně.

Morrow se snažil svůj svět vidět čerstvýma očima Pralesních

lidí. Jednotvárný špinavý povrch přepážek nad nimi a pod nimi,

vzdálené stěny trupu, skryté ve slabé mlze, to vše tvořilo okolní

rámec světa – pravidelný, uspořádaný, uzavřený. Jednu stěnu trupu

hyzdily veliké skrvny zelené měděnky. Mezi palubami se táhly

schodišťové rampy jako stometrové pavučinové ornamenty,

výtahové šachty byly svislé pilíře prorážející paluby, jako kdyby

držely kovovou oblohu. Jasně definovaný kruhový geometrický

design Druhé paluby byl výrazně zřetelný. Budovy – domy, továrny,

chrámy Plánovačů – se poslušně kupily v prázdných sektorech a

segmentech paluby.

Morrow se cítil v rozpacích a deprimovaný. Jeho svět byl

monotónní, uzavřený – jako vnitřek nějakého obrovského stroje. A k

tomu pěkně potlučeného, stárnoucího a selhávajícího stroje.

Vydali se dolů, přímo k Milpitasovu chrámu.

Přistoupila k nim jakási žena. Morrow ji znal – jmenovala se

Setrvalost cíle a vedla obchod v chudé části Sektoru 4. Pozvolna k

nim kráčela se sklopenýma očima. Vypadá unaveně, napadlo

Morrowa; asi jí končí směna.

Pak Setrvalost vzhlédla a spatřila pralesní lidi. Náhle se s široce

rozevřenými ústy zastavila uprostřed cesty. Morrow zahlédl, jak jí po

lebce stékají čůrky potu.

Periferním viděním zpozoroval, že Přadlena lan sahá po

foukačce.

Zvedl ruku a pokusil se o úsměv. „Setrvalosti, neboj se. Jsme na

cestě k chrámu, abychom…“

Odmlčel se, když viděl, že ho Setrvalost neposlouchá. Zdálo se,

že jí dělá potíže uvěřit vlastním očím; zírala mimo Morrowovu

skupinu.

Bylo to, jako by pro ni lesní skupina neexistovala – nemohla

existovat.

Vypadala hloupě. Ale nepříjemně Morrowovi připomněla jeho

vlastní první reakci na Přadlenu lan.

– 133 –

Setrvalost jim uhnula z cesty, proběhla kolem nich a

pokračovala dál, aniž se otočila. Přadlena se znovu uvolnila a

přehodila si foukačku přes rameno.

„Pro lásku Života,“ vyštěkl najednou Morrow na dívku

netrpělivě, „ta ubohá žena tě přece neohrožovala. Byla vyděšená.

Copak jsi to neviděla?“

Přadlena mu pohled oplatila rozšířenýma očima.

Uvarov otočil svou nevidoucí tvář vzhůru. Šípař mu vysvětlil, co

se stalo. Prastarý muž se štěkavě zasmál.

„Mýlíš se, Morrowe. Jistěže tu Přadlena byla v nebezpečí. To

jsme všichni.“

Šípař, který se vlekl vedle Morrowa, se zamračil „Nechápu.

Tohle místo je zvláštní, ale žádné nebezpečí jsem neviděl.“

„Souhlasím,“ přidal se Morrow. „Nikdo vás tu neohrožuje.“

Uvarov se zasmál. „Ty si myslíš, že ne? Šípaři, zkus si tuhle

lekci zapamatovat. Mohla by ti trochu prodloužit život. Nejvzácnější

věc, kterou člověk má, je duševní postoj; ten je vzácnější než život.

Historie nám to znovu a znovu připomínala nekonečnou přehlídkou

válek – masových lidských obětí – tisíce smrtí kvůli nejnicotnějším

rozdílům ve výkladech náboženských dogmat.

My do duševního postoje lidí na těchto palubách nezapadáme.

Ta ubohá žena prošla kolem nás a sama sebe přesvědčila, že nejsme

skuteční! Svou přítomností – vlastně svou samotnou existencí –

narušujeme duševní postoj těch lidí tady… zvláště věkovitým

starcům, kteří zdejší společnost řídí.

Možná si to ani sami neuvědomují, ale budou se snažit nás

zničit. Život tří nebo čtyř cizinců je směšná cena za uchování

duševního postoje, věřte mi.“

„Ne,“ odporoval Morrow. „To nemohu přijmout. Ne vždy s

Plánovači souhlasím. Ale nejsou to vrazi.“

„Opravdu si myslíš, že ne?“ zasmál se znovu Uvarov. „Uctívači

přežití – ti vaši 'Plánovači'– jsou psychotici. Samozřejmě. Stejně jako

já. A jako vy. Jsme v zásadě defektní druh. Většina lidstva se po

většinu historie nechala vést řadou davových psychóz. Označení se

změnilo, ale povaha klamu sotva…“

– 134 –

Uvarov si povzdechl. „Postavili jsme tuhle krásnou loď –

vytvořili jsme Superet. Snili jsme o tom, že zachráníme samotný

druh. Vyletěli jsme ke hvězdám a k budoucnosti… Ale naneštěstí

jsme si vzali s sebou obsah svých hlav.“

Morrow si připomněl výraz Neměnnosti, když systematicky v

duchu popírala existenci pralesních lidí. Možná, pomyslel si

zachmuřeně, to bude ještě těžší, než předpokládal.

Lieserl si pamatovala, jak poprvé zcela ztratila kontakt s

lidskými světy. Bolelo to víc, než očekávala.

Otestovala své systémy; telemetrické spojení stále fungovalo,

ale ze vzdáleného konce prostě přestala přicházet data – zcela náhle,

bez varování.

Zmateně, ohromeně a dotčeně se stáhla na nějakou dobu do

sebe. Pokud se lidé, kteří ji vytvořili a pak ji šoupli do tohoto cizího

světa, rozhodli se jí zříct… nu, tak ona jich taky…

Pak, když se trochu uklidnila, snažila se přijít na to, proč bylo

spojení přerušeno.

Z náznaků, které poskytl donkichotský let Michaela Poolea

červími dírami do budoucnosti, sestavil Superet neúplnou

chronologii budoucí historie lidstva. Lieserl si začala porovnávat

vnitřní hodiny s chronologií Superetu.

Když poprvé ztratila kontakt, uběhla od jejího nahrání do Slunce

už celá tisíciletí.

Zjistila, že Země je okupovaná.

Lidé se rozšířili za Sluneční soustavu ve svých objemných,

nemotorných podsvětelných lodích VJT. Byla to éra optimismu,

naděje a expanze do neomezené budoucnosti.

Tehdy, kdesi mezi hvězdami, narazili na první inteligentní

bytosti mimo Sluneční soustavu, na Squeemy, rasu bytostí s

kolektivním vědomím a rozsáhlou sítí obchodních kolonií.

Squeemové s neuvěřitelnou rychlostí přemohli lidskou obranu a

Zemi obsadili. Začalo systematické využívání všech solárních zdrojů

– ve prospěch jiné civilizace.

Leiserl si občas kladla otázku, proč všechna ta varovní Superetu,

založená na Pooleových datech, neodvrátila všechny katastrofy, jako

– 135 –

je právě squeemská okupace, které Superet předvídal. Možná byla v

historii jistá nevyhnutelnost – třeba jednoduše nebylo možné změnit

průběh událostí, ať byly jakkoli děsivé.

Ale Lieserl nedokázala přijmout tak fatalistický pohled na svět.

Pravdou zřejmě bylo, že v době, kdy uplynulo dost staletí na to,

aby se předpovědi Superetu vyplnily, zřejmě je už nikdo nebral

vážně. Lidé, kteří se sami se Squeemy setkali, byli průkopníci –

obchodníci, stavitelé nových světů. Pro ně byla Země i její okolí už

jen vzdálenou legendou. Pokud vůbec někdy o Superetu slyšeli,

považovali jej za pouhou okrajovou skupinu fanatiků, žárlivě se

držících děsivých proroctví, o nic významnějších než astrologové

nebo jasnovidci.

Ale Lieserl si uvědomila, že předpovědi Superetu se nakonec

ukázaly pravdivé. Po přestávce vynucené Squeemy se kontakt s ní

náhle obnovil.

Vzpomínala, jak k ní najednou začala oživlým telemetrickým

spojením proudit slova a obrazy. Zprvu ji tento náhlý vpád do

katatonického stavu, v němž se nechala unášet proudem ve středu

Slunce po vzoru velryb, vyděsil.

Její nový kontakt – v otrhaném oděvu, podvyživený, ale s

nekonečným nadšením – jí pověděl, že jho Squeemů bylo svrženo.

Lidé byli opět svobodní, mohli využívat sami sebe i své vlastní

zdroje, jak jim bylo libo. A nejen to, dozvěděla se Lieserl; okupace

Squeemů zanechala lidstvu dědictví vysoce vyvinuté technologie –

hyperpohon, umožnující nadsvětelné cestování mezi hvězdami.

Rychl se zjistilo, že technologie hyperpohonu nepochází od

Squeemů. Oni sami ji získali od jiného druhu – ať už čestnými nebo

záludnými prostředky – stejně jako ji teď 'zdědilo' lidstvo.

Skuteční tvůrci většiny technologií v Galaxii byli známi…

alespoň částečně.

Xeelee.

Ztracené kolonie u blízkých hvězd byly kontaktovány a oživeny

a začala nová, vpravdě výbušná vlna expanze založená na

hyperpohonu. Lidé se rozlezli po Galaxii jako nákaza, znovu plni

víry a optimismu.

– 136 –

Lieserl, plující mezi slunečními mraky, to vše z dálky zmateně

sledovala. Kontakt s ní udržovali jen nepravidelně; Lieserl i se svou

červí dírou byla reliktem – podivným artefaktem z minulosti zvolna

putujícím k jakémusi zapomenutému cíli uvnitř Slunce.

Během několika prvních let po svržení Squeemů se lidstvu vedlo

dobře – vzkvétalo a expandovalo. Ale jak si Lieserl zrychleně

promítala další historii lidstva, propadala stále hlubší depresi. Vesmír

za Sluneční soustavou se stal místem ubohého, netvůrčího a

nekončícího závodu, v němž se všichni snažili získat odpadky po

Xeelee. Ale možná, pomyslela si hořce, právě tohle bylo pro lidstvo

to pravé.

Pak došlo k další ničivé válce s další cizí mocností: s Qaxy. A

lidé ji prohráli. Země byla znovu obsazena.

K hejnu se více ptáků přidávalo, než z něj odlétalo, jak si

pomalu uvědomila.

Ptáci, kteří se k hejnu připojovali, přilétali z různých směrů a

zcela náhodně. V trasách odlétajících ptáků však vysledovala jistý

vzorec; plynulý tok ptáků odlétajicích jedním směrem, v rovině

slunečního rovníku, k jakémusi neznámému cíli.

Ale podstatné bylo, že více ptáků přilétalo, než odlétalo. Oblak

ve středu Slunce narůstal. Ptáci záměrně oblak zvětšovali.

Zdálo se jí, že řetěz dedukcí ji táhne, proti její vůli, někam, kam

se nechtěla dostat. Absurdně si uvědomila, že má ptáky ráda;

nechtěla si o nich myslet nic zlého.

Ale musela zvážit všechny možnosti spojené s nimi – i ty

nepříjemné.

Byla to skutečně pravda? Co když ptáci věděli, co dělají se

Sluncem? Ach, na přesném označení jejich inteligence – jejich

vědomí – nijak nezáleželo. Mohli mít dokonce jakýsi druh

kolektivního vědomí, tak jako Squeemové. Klíčový byl jejich záměr.

Cožpak nejšílenější spekulace Superetu byly, přese všechno,

pravdivé? Reprezentovali snad ptáci určitou formu zlověstné

inteligence, která chtěla udusit Slunce?

Dusili snad sluneční oheň záměrně?

A pokud ano, tak proč?

– 137 –

Zachmuřeně se ponořila hlouběji do hejna, pozorovala a

porovnávala.

Došli ke chrámu Plánovačů Superetu v sektoru 3. Skupinka

zpomalila. Šípař i Přadlena lan zatím zřejmě v pohodě vstřebali vše,

co po cestě viděli a slyšeli, ale zářící, čtyřboká stavba chrámu, tyčící

se nad nimi, na ně nakonec udělala mohutný dojem. Morrow jen

těžko ovládal vlastní nervozitu. Koneckonců uplynulo jen několik

směn od jeho vlastního, posledního bolestného rozhovoru s

Milpitasem; teď tady stál a podivoval se vlastní smělosti, že se vůbec

dokáže vrátit.

Garry Uvarov se ve svém kokonu potřísněných přikrývek

pohnul, v nevidoucí tváři měl otázku. Když promluvil, pokožka,

tenká jako papír, zašustila. „Co se děje? Proč jsme zastavili?“

„Jsme u cíle,“ odpověděl Morrow. „Tohle je chrám Plánovačů.

A –“

Uvarov prudce odfrkl. „Chrám. Ovšemže tomu říkají takhle.

Šípaři,“ vyštěkl. „Pověz mi, co vidíš.“

Výrobce šípů mu váhavě popsal čtyřstěnnou pyramidu, lesklé

modré okraje, třpytivé zlatohnědé membrány stěn.

Uvarov naklonil hlavu; zdálo se, že se snaží přikývnout.

„Maketa přechodového rozhraní. Ti zatracení uctívači přežití, tolik si

o sobě myslí. Chrám.“ Otočil hlavu. Morrow fascinovaně sledoval,

jak se obratle na jeho krku i na sebe napojují. „No? Tak na co

čekáme?“

Morrow, kterému obavy i nervozita svíraly hruď, vykročil.

„Milpitas? Milpitas?“ Na Uvarovově vychrtlé tváři se objevil

jistý zájem. „Znal jsem jednu Milpitasovou: Serenu Harvey Gallium

Harvey Milpitasovou…“

„Moje babička,“ vysvětlil Plánovač Milpitas. Opřel se v křesle a

protáhl si dlouhé prsty známým pohybem, který Morrow fascinovaně

sledoval. „Z původní posádky. Zemřela už dávno…“

Uvarovovo křeslo nerušeně dál přejíždělo sem a tam po

Milpitasově měkkém koberci. Šípař, Morrow a Přadlena byli

přinuceni shluknout se v zadní části Milpitasovy malé kanceláře, aby

– 138 –

se Uvarovovi vyhnuli. „To já všechno vím, sakra! Neptal jsem se na

její životní příběh. Řekl jsem, že jsem ji znal. Všechno

bagatelizovala, jako všichni Marťané.“

Milpitas se zpoza stolu díval na Uvarova. Morrow s jistou

dávkou úcty uznával, že postoj a jistota Plánovače se v sebemenším

nezměnily ani vpádem těchto pomalovaných divochů a tohoto

vychrtlého starce, který pamatoval start lodi, do jeho uspořádaného

světa.

„Proč jste sem přišel?“ otázal se Plánovač.

„Protože vy byste nevyšli ven, abyste se se mnou setkali,“

zavrčel Uvarov. „Ty arogantní hajzle, měl jsem –“

„Ale proč,“ pokračoval Milpitas s trpělivou nechutí, „proč jste

se vůbec se mnou chtěl setkat?“ Teď přejel chladným pohledem

obyvatele lesa. „Proč jste nezůstali v džungli a nelezete se svými

přáteli po stromech?“

Morrow zaslechl, jak se Přadlena lan nadechla a tiše přitom

zavrčela.

Uvarov potáhl nozdrami, papírová kůže se mu napjala. „Takoví

jako ty se mnou nebudou takhle mluvit. Kdo to tady vede?“

„Já,“ odpověděl klidně Milpitas. „Teď mi odpovězte na otázku.“

Garry Uvarov zvedl hlavu; v matném rozptýleném světle, které

zalévalo Milpitasovu kancelář, vypadaly jeho oční důlky

neuvěřitelně hluboké. „Vy se nikdy nezměníte.“

Milpitase to zřejmě pobavilo. „A kteří 'vy', přesně?“

„Vy, uctívači přežití. Tvoje požehnaná babička a zbytek

posádky, mezi kterou se dostala, všichni si mysleli, že jsou jediní,

svatí strážci poslání Superetu. Vždycky se snažili ovládat všechny

ostatní, zařadit nás do té své zatracené hierarchie.“

„Jestli jste cestoval takhle daleko, abyste se se mnou bavil o

sociálních strukturách, tak prosím,“ ušklíbl se Milpitas. „Existují

důvody pro zřízení hierarchické společnosti – smysl existence

byrokracie. Napadlo vás to někdy, starče?“ Mávl tenkou rukou. „Je

samozřejmé, že jsme odkázáni na uzavřené prostředí. Máme

omezené zdroje a nemáme žádné prostředky, jak získat další. Proto

potřebujeme řízení. Musíme plánovat. Potřebujeme neměnné

chování, uspořádanou společnost, která by sama neutralizovala

– 139 –

efektivitu, než bude dosaženo vyššího cíle. A byrokracie je nejlepší

způsob –“

„Moci!“ vykřikl náhle Uvarov.

Jeho hlava sebou škubla na stvolu krku. „Postavili jste si kolem

světa a kolem lidí stěny. Na neměnnosti chování hovno záleží.

Mluvíme o moci, Milpitasi. O to jde. Moc rozdrtit a ovládat – vynutit

si negramotnost – dokonce i zrušit právo na potomky. Jste odporně

nelidští, vaši lidé byli vždycky takoví. A –“

Milpitas se zasmál; nezdálo se, že by ho Uvarovovy výčitky

nějak rozčílily. „Jak dlouho jste byl tam nahoř na stromech izolován,

doktore Uvarove? Kolik století! A liboval jste si celou dobu v

zatrpklosti?“

„Jste posedlí touhou ovládat. Vy uctívači přežití s vaším

pokřiveným pohledem na cíle Superetu, vždy jste byli přesvědčeni,

že jen vy máte přístup k pravdě.“

Milpitasův úsměv pohasl, oči se mu studeně zaleskly. „Znám

příběh vašeho života, doktore Uvarove, je dosti známý. Vaše

odmítnutí technologie ZS, vaše podivné experimenty, které měly

vyšlechtit dlouhověkost ve vašich lidech… měl bych říci ve vašich

obětech… A vy mi tu vykládáte o posedlosti. O ovládání. Vy se

odvažujete vytýkat něco takového mně…“

Za tu krátkou dobu, co byl u lesních lidí, se Morrow dozvěděl

všechno o Uvarovových eugenických ambicích.

Uvarov odmítl aplikaci technologie ZS – a jakékoli další umělé

prostředky – jako prostředek k dosažení nesmrtelnosti. Ke zlepšení

genofondu bylo třeba změnit samotný druh, argumentoval.

Lidé jsou ovládáni geny. Stejně jako každá živá bytost jsou

vlastně stroji, navrženými geny, aby zajistili jejich přežití. Geny

svým hostitelům dávaly život – a zabíjely je.

Geny, zabíjející své hostitele, se samy eliminují z genetické

zásobárny. Gen, který zabíjel mladá těla, nemá tedy možnost přejít

na potomstvo. Ale gen, který zabije stará těla až po reprodukci, měl

šanci přežít.

Smrtící geny ve starých tělech se proto mohly díky této zvrácené

ironii šířit dál.

– 140 –

Uvarov pochopil, že úpadek spojený se senilitou je důsledek

pozdní činnosti smrtících genů, které se nemohly odstranit, pokud se

připustí rozmnožování mladých organismů.

Po dvou staletích letu se Garry Uvarov rozhodl vylepšit lidský

genofond, který nesla loď letící do budoucnosti. Technologie ZS

používala nanobotů, kteří měli odstranit přímé účinky stárnutí na

biomechanicke úrovni, ale nepostavili se genům přímo.

Ještě předtím, než u něho začala technologie ZS selhávat,

vyhlásil Uvarov válku smrtícím genům, které ho zabíjely.

On a jeho následovníci obsadili lesní palubu a prakticky ji

odseparovali od zbytku lodi. Poslal své lidi do lesa a řekl jim, že

budou žít prostým životem; mají jíst to, co jim dá les, a vyrábět

jednoduché nástroje. Všichni se vzdali technologie ZS a během

několika let ožilo lesní podloží i klenba džungle hlasy dětí.

Pak Uvarov zakázal plodit potomky před dosažením čtyřiceti let.

Uposlechnutí příkazu si vynutil železnou disciplínou; procházel

lesem nebo se zachmuřenou tváří vystupoval do korun – a spolu s

týmem několika blízkých spolupracovníků provedl několik rychlých,

čistých potratů.

Po několika generacích posunul věkovou hranici početí na

čtyřicet pět let. Pak na padesát.

Lesní populace početně poklesla, ale pak se pomalu začala

rozrůstat. A postupně se z genetické zásobárny eliminovaly zabijácké

geny.

Po nějaké době byl zahájen kontakt – ve formě výměného

obchodu – mezi obyvateli dolních palub a lesním lidem.

Nedocházelo ale k žádným vpádům, nikdo zezdola nejevil úmysl

otevřít Nultou palubu. A tak si Uvarov s železnou vůlí vynucoval

pokračování svého velkého experimentu, století za stoletím.

Výrobce šípů a Přadlena lan – mladí–staří pygmejové s

pomalovanými tvářemi – byli pozoruhodné výsledky.

Miltipas, hluboce zamyšlen, naslouchal Uvarovovu pokřikování.

„Když jsem s tou prací začal, byl průměrný lidský věk bez ZS asi sto

let. Teď máme jednotlivce přes dvě stě padesát let staré…“ Z

– 141 –

bezzubých úst mu létal sliny. „Tisíc let se ZS nic není. Deset tisíc by

nebylo moc. Já mluvím o přeměně druhu, člověče…“

Milpitas se mu vysmál. „Existovala snad někdy posedlejší

kontrola ubohého obyvatelstva než tahle? Od mítnout vymoženosti

ZS tolika generacím –“ Plánovač potřásl holou, zjizvenou hlavou.

„Promarnit tolik lidského potenciálu, tolik 'němých, neslavných

Miltonů'…!“

„Já měním samotný druh,“ zasyčel Uvarov. „A funguje to, k

čertu s tebou. Šípaři, tady –“ neurčitě mávl rukou, „je osmdesát let.

Osmdesát. Podívej se na něho. Když jsem úspěšně vymýtil smrtící

geny, tak –“

„Pokud byl váš program tak skvělý, proč jste tedy považoval za

nutné zabarikádovat se na lesní palubě?“

Morrow se cítil úplně bezmocný, připadalo mu, že se dostal do

jakéhosi pradávného, bezpředmětného sporu. Vzpomněl si na

poslední rozhovor s Milpitasem, v němž mu Plánovač s naprostým

klidem a jistotou popřel existenci společnosti nad První palubou;

společnosti, jejíž samostatná existence byla zřejmá dávno předtím,

než Šípař a ostatní začali vrhat šipky otevřenými propustmi Uzávěrů.

A teď – i když stál tváří v tvář Uvarovovi a těm pomalovaným

divochům – se Milpitas zřejmě nedokázal oprostit od svého

omezeného náhledu na svět.

Uvarov byl hlučný, vypadal cize, byl zřejmě napůl šílený a

uzavřený do vlastního, neúplného, ale strnulého duševního postoje.

Milpitas byl naproti tomu klidný; ovládal své chování i řeč. Ale

přesto měl Morrow tísnivý pocit, že Milpitas v duchu ustrnul

naprosto stejně, když odmítal přijímat to, co mu zprostředkovávaly

smysly.

Jsme zkostnatělá společnost, pomyslel si Morrow zachmuřeně.

Intelektuálně mrtvá. Možná má Uvarov s tím duševním postojem

pravdu. Třeba jsme po dlouhých letch v kosmu všichni šílení. A

přece – a přece, pokud má Uvarov pravdu v tom, že let končí, pak si

nemůžem dovolit zůstat v takovém stavu.

S pocitem zoufalství se obrátil k Milpitasovi. „Musíte ho

poslouchat. Situace se změnila, Plánovači. Loď –“

– 142 –

Milpitas ho ignoroval. Vypadal unaveně. „Už mě to začíná

nudit. Zopakuji svou otázku ještě jednou. A pak odejděte. Všichni.

Uvarove, proč jste sem přišel?“

Uvarov s křeslem předjel; Morrow zaslechl dutý úder, když

rámem slabě narazilo do Milpitasova stolu. „Uctívači přežití,“

prohlásil, „cesta je u konce.“

Milpitas se zamračil.

„Jaká cesta?“

„Let Velké severní. Naše putování časem a prostorem ke konci

dějin.“ Zkřivil poničenou tvář. „Hrozně nerad to připouštím, ale naše

jednotlivé frakce už nejsou k ničemu. Teď musíme pracovat společně

– dostat se k přechodovému rozhraní červí díry a –“

„Proč si myslíte, že cesta je u konce?“ otázal se zvolna Milpitas.

„Protože jsem viděl hvězdy.“

„Nemožné,“ vyštěkl Milpitas. „Nemáte už oči. Jste šílený,

Uvarove.“

„Moji lidé –“ zaskřehotal Uvarov a hlas ho zradil. Přadlena lan

předstoupila, z přihrádky v trupu křesla vytáhla dřevěnou misku s

vodou a nechala trochu tekutiny stéci do té jeskyně v Uvarovově

hlavě, které říkali ústa.

„Moji lidé jsou mýma očima,“ hekl Uvarov. „Šípař se vyšplhal

na nejvyšší strom a zkoumal hvězdy. Já vím, Milpitasi. A rozumím.“

Milpitas zúžil oči. „Nerozumíte ničemu.“ Krátce a pobavě

pohlédl na Šípaře, který mu pohled chladně vrátil. „Nemám ani

tušení, co tato – osoba – viděla, když se vyšplhala na strom. Ale vím,

že se mýlíte, Uvarove. Nemáme si co říci.“

„Ale hvězdy – copak nechápeš, Milpitasi? Nebyl tam hvězdný

oblouk. Relativistická fáze letu zřejmě skončila.“

Milpitas se slabě usmál.

„Snad i teď, třebaže váš intelekt zastřela mlha, uznáte, že velkou

předností byrokracie, kterou tak pohrdáte je schopnost vést záznamy.

Uvarove, my své záznamy vedeme dobře. A víme, že se mýlíte.

Po celé té době tu je jistá nepřesnost, ale víme že našemu tisíciletému

letu zbývá do konce alespoň ještě půl století.“

– 143 –

V Morrowově nitru se cosi pohnulo. V podstatě tak úplně

Uvarovovým prohlášením nevěřil – ale autorita Plánovače, to bylo

něco jiného. Jen padesát let…

„Jste proklatý blázen,“ vyjel Uvarov, prudce jezdil s křeslem

dozadu a dopředu a jevil známky značného rozčilení.

„Nepochybně,“ odtušil chladně Milpitas. „Ale poradíme si, až

bude cesta u konce. Teď chci, abyste opustil mou kancelář, starče?

Mám práce víc než dost bez toho –“

Morrow si nemohl pomoci a přistoupil ke stolu. „Plánovači, to

je všechno, co chcete říci? První kontakt mezi palubami za stovky let

–“

„A také poslední, pokud k tomu budu mít co říci,“ Milpitas k

němu zvedl tvář; jeho hladká kůže jako by patřila soše, pomyslel si

Morrow roztržitě, chladné, tvrdé plochy a okraje. „Odveďte je odsud,

Morrowe. Vraťte je do jejich světa džungle.“

„Udělal jsem chybu, když jsem je sem přivedl?“

„Odveďte je.“ V Milpitasově hlase bylo znát napětí, stejně jako

na šlachách na jeho krku. „Vyveďte je.“

Přemýšlela, jak se asi musí jevit těmhle fotinovým tvorům.

Asi budou vnímat baryonickou hmotu stejně obtížně jako ona,

baryonický tvor, mohla jen stěží vidět je. Třeba ptáci postřehli v

temné hmotě bledý čtyřstěn, slabý stín struktury přechodového

rozhraní z exotické hmoty, který tvořil základ jejího bytí. Třeba

nějak zachytili existenci samotné červí díry, jícnu času a prostoru,

jímž odčerpávala teplo, které by ji jinak zničilo.

Staré teorie předvídaly existenci částic z temné hmoty

narážejících na vířící protony v jádru Slunce, pohlcujících část jejich

energie a tak odčerpávajících teplo fúzního jádra. Předpokládalo se,

že temná hmota takto ochlazuje Slunce.

Teď viděla, že tyto teorie byly v zásadě správné, ale příliš hrubé.

Tepelnou energii Slunce pohlcovali ptáci. Živili se interakcemi s

protony v plazmatu. Pohlcovali energii z interakce fotin a protonů do

své struktury a tak rostli, spirálovitě vylétali ze žhavějšího, hustšího

jádra Slunce a brali si tepelnou energii s sebou.

– 144 –

Dávní teoretici si představovali fyzikální proces, založený na

existenci částic, které odčerpávají teplo z jádra a tak potlačují zdejší

fúzní procesy. Pravdou bylo, že ptáci se slunečním teplem živili.

A tím, že svého hostitele pojídali – jako nemyslící parazit – ho

nakonec zabijí.

Nemyslící – pokud to samozřejmě neměli od počátku v úmyslu.

Lieserl se dozvěděla o Qaxech.

Qaxové vznikli jako shluky turbulentních buněk v mořích mladé

planety. Protože jich bylo tak málo, nebyli ve své podstatě bojovní –

život jednotlivce byl pro ně příliš vzácný. Byli to rození obchodníci;

Qaxové vzájemně jednali jako nezávislé korporace v dokonale

fungující Konkurenci.

Obsadili Zemi jen proto, že to bylo tak snadné – prostě protože

mohli.

Jediný zákon, který pro hašteřivé mladší rasy v Galaxii platil,

byl železný zákon ekonomiky, jak si uvědomila i Leserl. Qaxové si

zotročili lidstvo prostě proto, že to bylo ekonomicky výhodné.

Naučili se technice útlaku od samotných lidí. Naštěstí pro Qaxy

dějiny lidstva nepostrádaly krátké lekce.

Stanice s červí dírou, udržující kontakt s Lieserl, byla během

qaxské okupace opět opuštěna.

Nakonec byli Qaxové svrženi. Podrobnosti nebyly Leiserl jasné;

mělo to co dělat s člověkem jménem Jim Bolder a s neslýchaným

letem v rozpadajícím se vraku lodi ukradeným Xeelee, až k místu,

kde se nacházel největší projekt Xeelee: Prstenec…

To bylo poprvé, co Lieserl slyšela o Prstenci.

Po osvobození se lidé opět vrátili ke Slunci a obnovili kontakt se

stárnoucím, stále zastaralejším artefaktem, obsahujícím osobnost

Lieserl.

Tentokrát lidé, kteří ji uvítali, Lieserl šokovali.

Qaxové během okupace zlikvidovali technologii ZS. Do

lidských světů se vrátila smrt a nemoci. Netrvalo dlouho a dřina i

choroby zahubily většinu bývalých nesmrtelných – někteří z nich si

ještě vzpomínali dokonce na doby před Squeemy – a během několika

generací lidé zapomněli hodně ze své minulosti.

– 145 –

Diskontinuita v lidské kultuře po Qaxech byla nesrovnatelně

větší než konsolidace po okupaci Squeemy. Noví lidé, kteří vyšli z

éry Qaxů – a kteří se nyní ukazovali v útržkovitých obrazech Lieserl

v jejím kokonu ve slunečním plazmatu – jí připadali cizí s těmi

vyholenými hlavami a zachmuřeným, fanatickým výrazem.

Expanze započala znovu, ale tentokrát ji poháněla nejtvrdší

rozhodnost. Lidstvo už nikdy nebude sloužit cizí rase. Lieserl ve

svém velrybím snu sledovala, jak ubíhá jedno století za druhým ve

fragmentech obrazů a rozhovorů, a opět viděla lidstvo opouštět

domovské systémy. Začalo nové období, nazývané Asimilace.

Během Asimilace lidé agresivně a promyšleně zabírali zdroje a

technologie jiných druhů.

V té době se lidská civilizace rychle vyvíjela. Spojení s Lieserl

zůstalo zachováno, ale se stále delšími přestávkami. Motivace těch

vzdálených lidí se zřejmě vyznačovala nepřátelskou zvědavostí; ve

tvářích, které měla možnost vidět, pozorovala jen chladnou

vypočítavost. A předpokládala, že oni ji vidí jen jako další zdroj,

který lze využít pro trvalou, nekonečnou expanzi lidstva.

Brzy – překvapivě rychle – se lidé stali mezi mladými rasami

převládajícím druhem. Moc a vliv lidstva exponenciálně rostly.

Nakonec už jen samotní Xeelee byli mocnější než lidstvo…

A legenda o úspěších Xeelee – o konstrukčním materiálu, o

manipulaci časem a prostorem, o samotném Prstenci – přerostla v

hluboce zakořeněnou mytologii.

Pak se telemetrické spojení přes červí díru vypnulo naposledy.

Plula nekonečným, neměnným oceánem plazmatu a cítila

vzdálený záchvěv lítosti – ale brzy se tento pocit rozplynul v

klidném, zmrtvělém tichu kolem ní.

Lidé se jí odcizili. Bylo jí lépe bez nich.

Ti ptáci musí mít jistý životní cyklus, pomyslela si; cyklus

zrození, života a smrti, podobný jako u jakékoli baryonické bytosti.

Jednotliví fotinoví ptáci se kolem ní pohybovali příliš rychle, aby je

dokázala sledovat; přesto je pozorně zkoumala a odměnou jí byly

záblesky – jak se jí zdálo – růstu.

Konečně uviděla ptáka, jak se rozmnožuje.

– 146 –

Už když se blížil, viděla, že je na něm cosi neobvyklého. Pták

byl tlustý, nafouklý tepelnou energií protonů. Připadal jí jaksi hustší

– a baryonickým smyslům Lieserl i skutečnější – než jeho sousedé.

Pták se zachvěl – jednou, dvakrát –, jeho čočkovitý tvar se

chvěl. Skoro s tím tvorem soucítila; měla pocit, že ncsmírně trpí.

„Náhle – a Lieserl tím zaskočil – pták prudce vystřelil ze své

oběžné dráhy. Okamžik se jen vznášel, pak se znovu vrhl dolů ke

slunečnímu jádru, bohatému na teplo. Procesory Lieserl pověděly, že

pták ztratil něco ze hmotnosti.

A cosi za sebou zanechal.

Lieserl zesílila smysly, jak to jen šlo. Mateřský pták za sebou

zanechal kopii – duchovitou matrici, vyvedenou ve shlucích o vyšší

hustotě v plazmatické směsi protonů a elektronů. Bylo to

trojrozměrný obraz matky v baryonické hmotě. Během zlomků

sekundy se shluky začaly rozptylovat, ale ne dřív, než se kolem

základní konstrukce z baryonické hmoty shlukla další fotina a rychle

replikovala vnitřní strukturu mateřského ptáka.

Celý proces trval necelou sekundu. Na jeho konci byl nový

fotinový pták, drobný a hladký, vzdalující se od místa svého zrození;

poslední stopy matrice z vysoce husté baryonické hmoty, kterou za

sebou mateřský pták zanechal, se brzy rozplynuly.

Lieserl si tu sekvenci promítala znovu a znovu. Jako metoda

reprodukce to bylo na hony vzdálené pozemským metodám –

dokonce i klonování. Byla to spíš přímá výroba kopie – otisku v

trojrozměrné formičce prostřednictvím baryonické hmoty.

Novorozenec musel být téměř přesnou kopií rodiče – dokonce

přesnější než jakýkoli klon. Zřejmě v sobě měl i kopii rodičovských

vzpomínek – možná dokonce i jeho vědomí…

A zřejmě i kopie generace předcházející – a generace předtím

a…

Lieserl se usmála. Každé fotinové dítě musí nést v sobě duši

všech svých babiček, hluboký strom vědomí, sahající až k

samotnému počátku druhu.

A všechno to zprostředkovávala baryonická hmota, podivovala

se. Ptáci byli závislí na vzájemné průchodnosti temné a baryonické

– 147 –

hmoty, aby si mohli pořizovat podrobné, trojrozměrné kopie sebe

samých.

To ale znamená, uvědomila si, že fotinoví ptáci se mohou

rozmnožovat jen v místech, kde se vyskytuje baryonická hmota o

vysoké hustotě. Mohou se rozmnožovat jen v jádrech hvězd.

Znovu a znovu si přehrávala obraz zrození.

Na těch fotinových ptácích bylo cosi graciézního a neskutečně

přitažlivého. Zjistila, že na ně pohlíží laskavěji. Cítila se jim teď

duševně blíž než lidem s tvrdým pohledem období Asimilace za

slunečním oceánem.

Doufala, že její teorie, podle které ptáci záměrně ničí Slunce, je

nesprávná.

Zpáteční cesta trvala mnohem déle. Morrow byl rozzlobený,

zklamaný, vyčerpaný. „Nechápu, jak mohl Milpitas takhle reagovat,“

potřásl hlavou. „Bylo to, jako by vás všechny ani neviděl…“

„Ale já chápu,“ otočil hlavu Uvarov. „Já chápu. Jsme všichni

moc staří, víš. Svým způsobem měl Milpitas pravdu s tím, co o mně

tvrdil; koneckonců některé jeho vady sdílím i já.“ Uvarovův hlas,

třebaže zkreslený věkem, zněl klidněji a rozumněji než kdykoli

během rozhovoru s Milpitasem, všiml si Morrow.

Uvarov pokračoval: „Ale aspoň dokážu rozpoznat svá vlastní

omezení – tunelovitý náhled mého věku a stavu. A tím, že je

rozpoznám, je dokážu zvládnout.“

Přadlena lan šla jako první po sto metrů dlouhé rampě k První

palubě. Když se blížila vrcholu, zpomalila. Její ruce se spustily,

téměř automaticky, k foukačce a k pytlíku s opeřenými šipkami u

opasku.

„Co je?“ zeptal se Morrow suše. „Další problémy s lidským

tělesným zápachem?“

Obrátila se, oči pod brýlemi rozšířené. „To ne. Ale něco… Něco

je špatně.“

Šípař zvedl hlavu. „Já to také cítím.“

„Popiš to,“ štěkl Uvarov.

„Je to ostré. Dým. Trochu jako z ohně, ale silnější…“ Uvarov

přikývl; zřejmě ho to uspokojilo. „Pravděpodobně kordit.“

– 148 –

Výrobce šípů se zatvářil nechápavě. „Cože?“

Dospěli k vrcholu rampy. Lesní lidé měli v rukou zbraně.

Rychle došli k Uzávěru, kterým byl dolů snesen Uvarov.

Když se blížili k Uzávěru, téměř synchronizovaně zpomalili.

Všichni tři – Šípař, Morrow a Přadlena – se zastavili a hleděli na

Uzávěr.

Uvarov trhaně otočil tvář doleva a doprava. „Povídejte, co je

špatně. Něco je s Uzávěrem, že?“

„Ano.“ Morrow opatrně předstoupil. „Ano, je to Uzávěr.“

Kovový válec byl rozevřený, někde uprostřed; po povrchu paluby

ležely rozházené úlomky, zkroucené, spálené, ne větší než jeho ruka.

Cítil zápach kouře a ohně – zřejmě Uvarovův kordit.

Šípař bezmocně stál s otevřenými ústy, svíral luk v ruce.

Přadlena se rozběhla k dalšímu Uzávěru, její bosé nohy pleskaly po

kovové podlaze.

Uvarov přikývl. „Jednoduché a účinné. Měli jsme to očekávat.“

Morrow se sehnul a sebral kousek kovu; zkroucený, začouzený

úlomek byl ale stále ještě horký, takže jej rychle upustil.

Přadlena se tryskem vrátila. Vypadala udýchaně a velice mladě,

oči měla rozšířené; přistoupila těsně k otci a uchopila ho za paži.

„Další Uzávěr také nechali zničit. A myslím, že všechny. Uzávěry

jsou neprůchodné. Nemůžeme se dostat domů.“

„Měli bychom to prověřit,“ zašeptal Uvarov. „Ale určitě má

pravdu.“

Morrow udeřil pěstí do dlaně druhé ruky. „Proč“ Ja to nechápu.

Proč tohle ničení – tohle plýtváni?“

„Vysvětlil jsem ti proč,“ odvětil Uvarov vyrovnaným hlasem.

„Existence svrchní paluby byla pro duševní postoj Milpitase a

všechny tvoje zatracené Plánovače nepřijatelnou výzvou. Pochybuji,

že by způsobili nějaké škody na samotné lesní palubě. Zcela postačí,

když ji zapečetí od jich samotných, zřejmě navždy. Tak, aby

zabezpečili své zájmy.“

„Ale to je šílené,“ protestoval Morrow.

„Nikdo neříká, že není,“ zasyčel Uvarov. „My jsme lidé. Co jsi

čekal?“

– 149 –

Šípař přecházel sem a tam. Morrow si nervózně povšiml jak se

svaly na zádech malého muže rozzlobeně natahují. Jeho pomalovaná

tvář plála hněvem. „Ať už to bylo úmyslně nebo ne, jsme tady

uvězněni. Jsme ve skutečném nebezpečí. Co u Léthé teď uděláme?“

Morrowův strach zmizel, byl rozhněvaný tím šílenstvím a

zničením Uzávěrů. „Pomohu vám. Neopustím vás. Vezmu vás k sobě

domů – žiji sám, můžete se u mě schovat. Později snad najdeme

způsob, jak některý Uzávěr znovu otevřít a –“

Šípař vypadal vděčně, ale než stačil promluvit, Uvarov o kousek

vyjel.

„Ne. My se do lesa nevrátíme.“

„Ale Uvarove –“ nechápal Šípař.

„Nic se nezměnilo.“ Uvarov natáčel slepou tvář ze strany na

stranu. „Copak to nechápete? Sám jsi viděl hvězdy, Šípaři. Cesta lodi

je u konce. A my musíme jít dál.“

Přadlena se tiskla k otcově paži. „Jít dál? Kam?“

„Bez ohledu na reakci těch zatracených uctívačů přežití budeme

pokračovat. Dolů přes paluby a dál… až k samotnému

přechodovému rozhraní.“

Šípař, Přadlena a Morrow si vyměnili zoufalé pohledy.

Uvarov zaklonil hlavu a odhalil kostnatý krk. „Cestovali jsme

pět milionů let, Šípaři,“ zašeptal. „Pět milionů. Teď je čas vrátit se

domů.“

– 150 –

Kapitola 11

Zachvěla se. Najednou cítila podivný chlad.

Chlad? Ne. No tak, Lieserl, přemýšlej.

Občas ji vlastní virtuálně iluzorní lidská podoba brzdila, protože

jí zprostředkovala skutečné antropomorfické vjemy.

Něco se s ní stalo právě teď; okolí se nějak změnilo.

Jak?

Pak to přišlo znovu – hluboký, vnitřní úder iluzorního chladu.

Prohlédla si sama sebe.

Z virtuálního žaludku jí vyletěl duchovitý tvar – fotinový pták –

a odlétl na svou oběžnou dráhu kolem středu Slunce. Další jí prolétl

mezi nohama a ještě víc skrz paže a hruď – a nakonec jí jeden pták

prolétl hlavou, tedy místem, kde se nacházela. Ten pocit chladu byl

reakci na úbytek částí energie, kterou jí ptáci odebírali, když ji

prolétali.

Předtím se jí fotinoví ptáci vyhýbali; pravděpodobné si její

přítomnost matně uvědomovali a upravili své dráhy tak, aby létali

kolem ní. Teď však dělali pravý opak. Zdálo se, že na ni míří a

stáčejí své dráhy tak, aby jí záměrně prolétali.

Chtělo se jí křičet, bojovat, bušit do těch tvorů pěstmi.

To mi moc nepomůže. Přinutila se zůstat v klidu, pozorovat a

čekat.

Za ní se ptáci zřejmě shlukovali do nové formace kuželu, na

jehož špičce se nacházela, do kuželu, jímž do ní mířili.

Mohou mě snad poškodit? Zabít mě?

Mohli by? Interakce temné hmoty s baryonickou byla možná jen

do jisté míry. Pokud by hustota kolem ní dostatečně stoupla, pokud

by se úroveň interakce mezi ptáky a částicemi, z nichž se skládala,

dostatečně zvýšila – pak, uvědomila si, by ptáci dokázali cokoli.

A ona s tím nemohla vůbec nic udělat; byla ponořená do

plazmatické kaše a nedostala by se z ní včas.

– 151 –

Měla pocit, jako by jí procházel déšť jehel. Bylo to nepříjemné –

píchalo to –, ale zjistila, že to není doopravdy bolestivé.

Třeba neměli v úmyslu ji zničit, uvažovala omámeně. Třeba –

třeba se snažili jí porozumět…

Roztáhla ruce a podrobila se zkoumání fotinových ptáků.

Utvořili improvizovanou řadu – Šípař šel jako první, pak

Uvarov a následovali Morrow s Přadlenou, která čas od času

pomáhala Uvarovovi udržovat směr.

Morrow překročil nízký okraj rampy a zahájil pozvolný, sto

metrů dlouhý sestup zpět do relativního jasu a tepla Druhé paluby.

„Poslouchejte mě,“ zachroptěl Garry Uvarov. „Jsme na vrcholu

obytné kopule. Musíme se dostat na její spodek, asi kilometr a půl

pod námi. Pak budeme muset najít kapsli a proletět polovinu délky

páteře Severní k pohonné jednotce a tam najdeme přechodové

rozhraní. Jasné?“

Většina z toho bylo pro Morrowa cosi nepředstavitelného.

Pokusil se soustředit na tu část, které rozuměl. „Co myslíš tím

spodkem obytné kopule? Čtvrtou palubu?“

Uvarov se štěkavě zasmál. „Ne, myslím tím nákladovou Palubu.

Pod Patnáctou palubou.“

Morrow pocítil záchvěv vnitřního strachu. Na tohle byl už příliš

starý… „Ale Uvarove, pod Čtvrtou palubou nic není –“

„Nebuď tak zatraceně hloupý, chlape.“

„… myslím tím nic obydleného. Čtvrtá paluba se používá jenom

jako důl.“ Snažil se představit si sestup pod pochmurnou,

jeskyňovitou palubu, v níž strávil tak dlouhou dobu prací. „Nemusel

by tam být ani vzduch A určitě by tam byla tma. A –,“

Něco mu s hvízdnutím proletělo kolem ucha a s rachotem

narazilo do kovu rampy za ním.

Šípař ztuhl a okamžitě sáhl po luku. Přadlena zastavila

Uvarovovo křeslo a starý lékař se nevidoucíma očima rozhlížel

kolem.

„Co to bylo?“ štěkl.

– 152 –

Morrow ustoupil o několik kroků po rampě a prohlížel si její

povrch. Brzy zahlédl odlesk kovu. Sklonil se a vzal drobný předmět

do ruky.

Zjistil, že to je skoba běžného designu, jakých sám vyrobil

stovky v dílnách na Čtvrté palubě pro obchod s lesními lidmi. Třeba

měli Šípař a Přadlena právě teď takové skoby v batohu.

Tahle skoba ale byla dodatečně naostřená, její špice se zlověstně

leskla vybroušenými ploškami… Ve vzduchu to znovu zachvízdalo.

Přadlena vykřikla. Chytila se za levou paži, předklonila se a zvolna

padla na podlahu paluby.

Šípař se nad ni naklonil. „Přadleno? Přadleno?“ Přadlena měla

levou paži pevně přitisknutou k tělu, mezi prsty jí stékala krev.

Násilím odtáhl dceřinu ruku od paže. Po holé kůži ji tekla krev z

čistě vypadající rány, z jejíhož středu vyčníval kovový hák. Přadlena

nejevila známky bolesti ani strachu; měla naprosto prázdný výraz,

snad jen se stopou slabého překvapení v očích za brýlemi. Bez

vahání popadl hák, ovinul kolem něj prsty až u Přadlenina těla a

zatáhl.

Věc hladce vyjela ven.

Přadlena cosi zamumlala, a pod křiklavými barvami pobledla.

Šípař zvedl zkrvavený předmět. Byla to další skoba. „Někdo na

nás střílí,“ řekl klidně.

„Střílí?“ Uvarov otočil slepou tvář k Morrowovi. „Co je to, ty

úřednická kryso? To vás Superet všechny vyzbrojuje?“

Morrow couvl o několik kroků do světla Druhé paluby a shlédl

dolů.

Po rampě k němu šplhali čtyři lidé: dvě ženy a dva muži, v

jednobarevných, překvapivě obyčejných pracovních oděvech.

Vypadali vyděšeně, dokonce vyjeveně, ale nerušeně a uměřeně

pokračovali. Mířili mu čímsi na hruď. Zaostřil zrak, aby si to

prohlédl: prohnuté pruhy lesklého kovu, na koncích spojené kusy

kabelů.

„Tomu nevěřím,“ zašeptal. „Kuše. Oni mají kuše.“

Zbraně zjevně pocházely z rozebraných částí vnitřních přepážek.

Museli je vyrobit v dílnách na Čtvrté palubě – možná jen několik

metrů od místa, kde Morrow strávil celá desetiletí výrobou kruhů pro

– 153 –

šplhání, západek, obrouček pro brýle a příborů pro lesní lidi, které

nikdy neměl potkat.

Jeden ze čtyř útočníků – byla to žena – zvedl kuši a začal ji

připravovat ke střelbě; za pomoci malé páčky kuši natahovala. Z

kapsy kombinézy vytáhla skobu a zasunula ji do otvoru na vrcholu

kuše. Zvedla kuši a zamířila mu na hruď.

Morrow se fascinovaně díval. Měl pocit, že tu ženu poznává.

Nepracuje ona v oddělení hydroponiky v segmentu 2. A –

Do nohou ho udeřila mohutná masa. Byl sražen na tvrdý,

zvrásněný povrch rampy, s nebývalou prudkostí narazil tváří na

podlahu.

Nad jeho hlavou to opět zasvištělo, znovu zaslechl náraz

naostřené skoby o kov.

Šípař ho rukou tiskl ke hrubému povrchu rampy. „Měl by ses už

sakra probudit, pokud chceš zůstat naživu,“ syčel lesní muž. „Pohyb.

Zpátky nahoru po rampě. Přadleno, pomoz Uvarovovi.“

Přadlena lan, které po předloktí stále stékala krev, se vydrápala

za Uvarovovo křeslo a začala je táhnout zpět nahoru po rampě.

Morrow se opatrně posadil. Tvář ho bolela, levý bok na kterém

přistál, měl naražený a rampa pod nohama mu připadala neuvěřitelně

tvrdá. Bolest explodovala ve výbuchu jisker. Pomalu si začal

uvědomovat, že se nezúčastnil boje – nebo jakéhokoli násilného

střetnutí – od dob, kdy býval mladým mužem.

Šípařova ruka ho popadla za límec a odvlekla ho dozadu na

rampu. „Drž se při zemi, sakra. Dívej se na mě. Dělej to co já.“

Morrow se s námahou otočil na břicho: rýhy podlahy se mu

bolestivě zadíraly do masa na boku.

Šípař rychle postupoval po rampě. Byl malý, podsaditý,

odhodlaný; holé údy se mu po kovu míhaly jako samostatná zvířata.

Za ním už Přadlena stáhla Uvarova z dohledu, do temnoty První

paluby.

Morrow se snažil Šípařovy pohyby napodobit, ale šaty se mu

zachytily na ostrých okrajích rampy a hrubý povrch ho dřel do dlaní.

Nad hlavou mu zasvištěla další skoba. Začal šplhat po čtyřech a

nevšímal si bolesti vystřelující do kolenních čéšek při nárazu na

hrany; proběhl tak několik metrů rampy až na její okraj.

– 154 –

Šípař utrhl pruh z Uvarovovy přikrývky a rychlými pohyby jím

obalil zraněnou ruku své dcery. „Vystupují po rampě,“ prohlásil.

„Budou tu za necelou minutu. Kudy teď, Morrowe?“

Morrow se převalil na záda a s roztaženýma nohama se posadil.

Nedokázal zcela uvěřit, co všechno se přihodilo během poslední

necelé minuty. „Zbraně,“ hekl. „Jak je mohli vyrobit tak rychle? A –

“

Z temnoty na První palubě zaslechl Uvarovův štěkavý smích.

„To jsi skutečně tak naivní?“

Šípař dokončil improvizovaný obvaz. „Kam máme jít,

Morrowe?“

„Do výtahových šachet,“ zakrákal z temnoty Uvarov. Oni mají

zajištěné všechny rampy. Jedinou naší šancí jsou výtahové šachty. Ty

procházejí všemi palubami, až dolů k základně kopule…“

„Ale výtahy nefungují,“ zamračil se Morrow. Výtahy byly

zlikvidovány, když před stovkami let lidé opustili spodní paluby.

Uvarov se zašklebil. „Tak budeme muset šplhat, ne?“

Morrow slyšel pomalé, opatrné kroky čtyř útočníků přibližovat

se po rampě.

Paluby nebyly příliš velikým světem a on žil už hodně dlouho.

Musel ty lidi znát.

A teď přicházeli, aby ho zabili. Kdyby měl někdo jiný tu smůlu,

že by byl na První palubě ve chvíli, kdy Šípař s Přadlenou poprvé

prostrčili hlavy propustí, možná by teď on, Morrow, byl v této

lovecké skupině s kušemi a šipkami z nasbíraného kovu…

Dopadl na něho stín. Vzhlédl přímo do očí ženy, která pracovala

v hydroponice v sektoru 2. Mířila mu kuší přímo do tváře.

Cosi prosvištělo vzduchem.

Žena zvedla ruku k tváři a s hluchým plesknutím se o ní uhodila.

Upadla dozadu a několik kroků se kutálela dolů po rampě. Kuše jí

vypadla z ochabujících prstů a narazila na podlahu paluby.

Za upadnuvší ženou Morrow krátce zahlédl další tři lidi z

paluby, jak se neobratně, ale rychle škrábou dolů.

Přadlena lan spustila foukačku; pod brýlemi se jí chvěly rty.

„To je v pořádku, Přadleno lan,“ uklidňoval ji naléhavě Šípař.

„Jednala jsi správně.“

– 155 –

„Morrowe,“ ozval se Uvarov. „Ukaž jim cestu.“

Morrow se vydrápal na nohy a potácel se pryč od rampy.

Výtahová šachta byl kovový válec o průměru deset metrů;

stoupal od podlahy ke stropu sto metrů nad nimi.

Přadlena lan, které tmavým obvazem prosakovala krev, se

opřela o šachtu. Vypadala unaveně, vyděšeně a zaraženě. Vždyť je to

vlastně ještě dítě, pomyslel si Morrow.

Řekla však vzdorovitě: „Vy Dolní lidé nejste zvyklí bojovat, co?

Možná ti čtyři nečekali, že se budeme bránit proto se vyděsili. Budou

opatrní. To je zpomalí –“

„Ale nezastaví,“ zamumlal Šípař. Přejížděl rukou po povrchu

šachty a hledal drobné zářezy. „Nemáme moc času… Morrowe, jak

se dostaneme – Ach.“

V odpověď na Sípařovy náhodné doteky vyjel jeden panel

vzhůru a do strany. Do šachty se otevřely vysoké dveře se

zaoblenými okraji, vysoké asi jako Morrow a tyčící se nad lesními

lidmi.

V šachtě nebylo nic než tma.

Šípař strčil hlavu dovnitř a pohlédl nahoru i dolů. „Na vnitřním

povrchu jsou přičle. Je to jako žebřík. Výborně. Bude snadné tam

vyšplhat. A –“

Přadlena se dotkla jeho paže.

„A co s Uvarovem?“

Šípař se obrátil ke starému lékaři, tvář zvrásněnou obavami.

Morrow s hrůzou hleděl na zející šachtu. „Nikdy nedokážeme

nést křeslo, ne dolů po žebříku–“

„Tak neste mě.“ Uvarovova poničená, vrásčitá tvar byla skrytá

ve stínu, když k nim zvedl hlavu. „Zapomeňte na křeslo. Neste mě.“

Morrow zaslechl kročeje; odrážely se od stěn První paluby. „Už

není čas,“ upozornil Šípaře. „Musíme ho tu nechat. Nemůžeme –“

Šípař na něho pohlédl, ve tváři měl pod křiklavými barvami

vyčerpaný a odhodlaný výraz. Pak se odvrátil. „Pradleno, pomoz mi.

Sundej mu přikrývku.“

Dívka podržela vršek černé přikrývky a jemně ji stáhla. Pod ní

se skrývalo Uvarovovo tělo, opotřebované, kostnaté, s ostrými

– 156 –

hranami, oděné do stříbřité kombinézy, pod níž Morrow jasně

rozeznával vybouleniny žeber a pánve. Na Uvarovově košili byly

boule – snad vnější vývod nebo podobné chirurgické pomůcky. I

když Uvarov musel být stejně vysoký jako Morrow, vypadalo to, že

jeho tělo neváží víc než dítě. Jedna ruka spočívala Uvarovovi v klíně

a rytmicky se chvěla, druhá svírala jednoduchou ovládací páčku, o

které Morrow předpokládal, že řídí křeslo.

Šípař uchopil Uvarovovo zápěstí a jemně mu odtáhl ruku od

ovladače; zůstala zkroucená jako spár. Pak se Šípař předklonil,

zabořil hlavu Uvarovovi do hrudi a když se narovnal, hbitě zvedl

starce z křesla a přehodil si ho přes rameno. Jak tam Šípař stál,

Uvarovovy nohy v bačkorách se klátily nad zemí, kolena měl téměř

ohnutá.

Uvarov se tomu všemu pasivně podvoloval bez komentáře nebo

stížností; Morrow ho pozoroval a zdálo se mu, že Šípař je zvyklý s

Uvarovem takhle zacházet – třeba sloužil starému lékaři jako jakási

pečovatelka.

Morrow pozoroval drobného, ale silného muže téměř zakrytého

klátícím se lidským nákladem a pocítil záchvěv hanby.

Přadlena lan zvedla Uvarovovu přikrývku a přehodila mu ji přes

ramena. „Jdeme,“ řekla naléhavě.

„Ty nás povedeš,“ nařídil Šípař.

Přadlena uchopila okraj otevřeného průlezu a zručně se vhoupla

do šachty. Obrátila se, zachytila se příčle pode dveřmi a sešplhala

mimo zorné pole mužů.

„Teď ty, Morrowe,“ sykl Šípař.

Morrow položil ruce, silně zpocené, na okraj dveří. Kruci, byl o

pět set let starší než Přadlena. A ani když mu bylo patnáct, nebyl

nikdy mrštný…

„Pohyb!“

Zvedl jednu nohu a přehodil ji přes okraj dveří. Udeřil se přitom

do rozkroku. Snažil se přehodit i druhou nohu – a téměř se přitom

pustil. Chytil se okraje oběma rukama a cítil, jak mu kůži zalévá

studený pot.

– 157 –

Zkusil to znova, pomaleji, a tentokrát se mu podařilo přehodit

obě nohy. Okamžik jen seděl a nohy se mu komíhaly nad propastí,

jejíž hloubka byla skrytá v temnotě.

Pokud šachta sahala až ke dnu obytné kopule, měl pod sebou

téměř půldruhakilometrovou hlubinu.

Blesklo mu hlavou, že by se vyšplhal ze šachty zase ven.

Dokázal by něco takového? Koneckonců, mohl by se vzdát… Ale,

kupodivu, zastavilo ho pomyšlení na Šípaře a Přadlenu, na pocit

hanby před nimi.

Opatrně zašátral pravou nohou. K první příčli se to zdálo daleko,

ale nakonec ji dokázal zachytit patou. Příčel byla plochá a konejšivě

pevná. Položil na ni obě nohy a narovnal se. Pak, stále nesmírně

opatrně, se na kovové příčli otočil.

Pokrčil kolena a snažil se dostat k další příčli. Ta byla asi půl

metru pod první. Když sestoupil o dvě nebo tři příčle a začal si

zvykat na rytmus pohybů, s oběma rukama a nohama na příčlích, byl

sestup jednodušší.

Dokud si náhle neuvědomil, že sestupuje do temnoty.

Neviděl zatraceně vůbec nic, dokonce ani kovový povvrch

přímo před očima nebo vlastní bílé ruce na příčlích.

Okamžitě se zastavil a vzhlédl v zoufalé touze spatřit alespoň

matné světlo První paluby. Okamžitě pocítil bosé, teplé nohy na

hřbetech svých rukou na příčlích a plnou váhu Šípaře na ramenou a

na hlavě; cosi mu narazilo na záda – zřejmě Uvarovovy klátící se

nohy.

Šachtou k němu zdola dolehl Přadlenin hlas. „Co se děje?“

„Co to u Léthé děláš?“ zasyčel Šípař.

„Promiň. Je tu tma. Já –“

„Morrowe, tvoji přátelé se každým okamžikem dostanou k

šachtě –“

Cosi kovového zazvonilo na stěnách šachty, údery se

vzdalovaly, jak věc padala.

Odněkud od Šípařových stehen zazněl Uvarovův hlas.

„Oprava,“ poznamenal suše. „Už se dostali k šachtě…“

Morrow začal zoufale a s pocitem naléhavosti znovu sestupovat.

– 158 –

Lieserl se položila v zářící směsi vodíku a helia s rozpaženýma

rukama a zavřenýma očima a ucítila, jak kolem ní zvolna tančí fúzí

vzniklé fotony. Za nimi, obíhajíce po svých těsných drahách kolem

středu Slunce, se kolem Lieserl vznášely dlouhé, čočkovité tvary

fotinových ptáků. Spočívala nehybně na hejnu ptáků jako na

měkkém polštáři, když se snášela jako ve snu do hasnoucího srdce

Slunce.

A nakonec se dostala do míst hluboko uvnitř Slunce, kde

nevznikaly žádné nové fotony.

Ona i Scholes měli před těmi dávnými lety pravdu. Jádro

vyhaslo.

Neustálé vysávání energie slunečního termojaderného jádra

hejny fotinových ptáků bylo nakonec pro Slunce neudržitelné. Už

hodně dávno – pravděpodobně ještě před jejim narozením – klesla

teplota jádra tak hluboko, že fúze vodíku na helium zablikala a

zhasla.

Teď, když se srdce zastavilo, procházelo Slunce milionem let

agónie. Přes pomalý, trvalý pohyb fotonů ven i od vyhaslých fúzních

procesů bylo ve středu Slunce příliš málo radiačního tlaku, aby

vyrovnal tendenci jádra ke gravitačnímu zhroucení. Tak se jádro dál

hroutilo do sebe, usilovalo o novou rovnováhu a jeho teplota s

rostoucím stlačováním hmoty stoupala.

Leiserl věděla, že ve středu každé hvězdy o hmotnosti slunce k

takovým procesům nakonec dojde – i bez zásahu takového faktoru,

jakým byli fotinoví ptáci z temné hmoty. Jakmile se vodík v jádru

vyčerpá, proces fúze bude ukončen a začne stlačování jádra plného

helia

Rozdíl byl v tom, že jádro Slunce bylo stále plné nespáleného

vodíku; a fúze vyhasla nikoli díky vyčerpání vodíku, ale z důvodu

krádeže energie neúnavnými hejny fotinových ptáků.

A Slunce se samozřejmě mělo těšit z deseti miliard let života v

hlavní posloupnosti, než by se dostalo do tohoto katastrofálního

stavu. Fotinoví ptáci umožnili Slunci pouhé miliony let života, než

způsobili takový stav.

– 159 –

Slyšel hluk vlastního dechu, tichý, zvučný šelest vlastních rukou

a nohou na kovových příčlích a – mnohem dál a zkreslené ozvěnou –

slabé zvuky lesních lidí, sestupujících stále hlouběji. Všude byl

všepronikající pach kovu, prosycený nádechem zatuchlosti.

Ve tmě neměl Morrow možnost, jak sledovat čas, a tak jen

vzrůstající bolest ve svalech mu umožňovala měřit vzdálenost, kterou

urazil. Avšak k jeho překvapení se mu začal vracet zrak, když se

přizpůsobil temnotě. Vlastně tu bylo docela dost světla; byly tu

otevřené dveře nahoře, na První palubě, a tenkými spárami ve

stěnách šachty pronikaly šípy šedého stříbra. Viděl nevýrazné,

perspektivou zmenšené postavy Šípaře a Přadleny nad sebou a pod

sebou; oba sestupovali s půvabnou elegancí jako zvířata. A v

samotné šachtě rozeznával stín kabelů, kmitajících a naprosto

neužitečných.

Jak šplhal, svaly ztratily něco ze své ztuhlosti. Překvapeně si

uvědomil, že se mu to líbí…

„Stát,“ dolehl k němu Přadlenin hlas, ztišený ozvěnou.

Zastavil se, pevně se držel příčlí a varovně sykl na Šípaře.

„Co se děje?“

„Máme problém,“ odpověděla tiše Přadlena.

„Ne, nemáme,“ odporoval Šípař. „Sestupujeme rychleji, než ti

zabijáci s kušemi. Oni za námi nesestupují. Takže musí jít po

rampách a my jdeme přímo dolů.“

Pradlena si povzdechla. „Sakra, Šípaři, buď tak hodný a

poslouchej mě. Podívej se dolů. Vidíš?“

Šípař natáhl paže a vyklonil se nad šachtu. Uvarov se mu

bezvládně komíhal na rameni. „Ach.“

Morrow natočil hlavu, aby se podíval.

Kousek pod nimi byla přes šachtu položena hrubá konstrukce.

Pocítil náhlý záchvěv naděje; byl sestup u konce? „Tohle je základna

šachty?“

Zahlédl, jak se ve tmě zaleskly Přadleně zuby, když se

zašklebila na otce. „Ne,“ prohlásila. „Ne přesně.“

„Jak daleko myslíš, Přadleno, že jsme sestoupili?“ zeptal se

Šípař. „Pět set metrů?… Sotva třetinu cesty k základně kopule,

pokud jsou Uvarovovy údaje správné.“

– 160 –

Pět set metrů… Byli sotva pod čtvrtou palubou, uvědomil si

Morrow: za poškrábanými stěnami šachty byly obchody, do nichž

chodíval každou směnu pracovat. Ještě předtím, než se stal hledaným

zločincem.

Přechodné potěšení z něj vyprchalo, v nohou a pažích pocítil

únavu a třas. Měli před sebou stále ještě dvakrát delší cestu, než

kolik urazili…

„Chápete, proč jsou tak pobavení, Morrowe?“ zeptal se ostře

Uvarov

hlasem

utlumeným

jeho

polohou.

„Šachta

byla

zablokována.“

„Šípaři,“ zašeptala Přadlena. „Vidím tam někoho se hýbat.“

Morrow se zavěsil rukou na příčel a pohlédl dolů pozorněji.

Plošina blokující šachtu byla hrubě a narychlo sestavena z trámů

a desek a svařena. Po plošině se opatrně pohyboval stín; objevil se

záblesk plamene ze svářečky a sprška jisker.

Přadlena má pravdu. Někdo se tam dole pohybuje – a staví tuhle

věc ještě ve chvíli, kdy ho sledujeme. Záměrně chce zablokovat

šachtu, aby nás zastavil. Kolikrát používal on sám takovéhle laserové

nástroje? Klidně mohl být dole právě on.

… vlastně, uvědomil si náhle, by měl vědět, kdo ten dělník je.

Ještě víc se vyklonil a zaostřil zrak, aby podsaditou postavu lépe

rozeznal. Spatřil košili bez rukávů, nahnědlé paže a hruď, překvapivě

tenké nohy…

„Neměnnosti cíle. Neměnnosti cíle.“

Při zvuku Morrowova hlasu, přicházejícího z temnotv nad ní,

sebou Neměnnost cíle trhla. Upustila laserovou svářečku, která ihned

zhasla, a okamžitě se snažila dostat na kraj plošiny, kterou budovala.

Morrow viděl, jak si ztuhle drží poraněnou paži od těla.

Morrow rychle sestoupil po žebříku a Přadlenu odstrčil. Dostal

se k plošině a seskočil na ni. „Neměnnosti cíle,“ zašeptal. „To jsem

já, Morrow.“

Neměnnost cíle se opatrně vydrápala na nohy a stáhla si brýle z

očí. Morrow spatřil, že má široká ramena zalitá potem; na místě brýlí

měla kolem očí špinavé kruhy. „Co to u Léthé –“

„To je v pořádku. Nemusíš se bát.“

„Morrowe, co se to děje?“

– 161 –

„Musíš nás nechat projít.“

„Nás?“ Neměnnost cíle nervózně vyhlédla do temnoty.

„Mám s sebou lidi z lesa. Pamatuješ se.“

„Jistěže si sakra pamatuji.“ Neměnnost cíle si mimoděk

promnula ztuhlou paži a couvla ke stěně šachty. „Ta malá bestie mě

střelila.“

„Ano, ale – no, byla vyděšená. Poslouchej mě – musíš nás

nechat projít. Přes tuhle překážku.“

Neměnnost cíle na něj pohlédla, ve tváři se jí zračilo ohromení a

pochybnosti. „Proč? Co to děláš?“

„Ty nevíš?“ Vlastně, uvědomil si Morrow, Neměnnost cíle to

zřejmě nevěděla… Plánovači pravděpodobně vydali příkaz zablkovat

všechny staré šachty bez jakéhokoli vysvětlení. To všechno proto,

aby uvěznili jeho a lesní lidi. Měl jsem sakra štěstí, že jsem narazil

na Neměnnost cíle.

„Já nejsem hloupá, Morrowe,“ řekla Neměnnost cíle.

„Nevím přesně, co se děje, ale Plánovači se zřejmě snaží chytit

ty tři lesní lidi. A nepřekvapuje mě to. Jsou to vrahové. A jestli jim

pomáháš –“

„Poslouchej. To Plánovači jsou vrahové. Nebo se alespoň

pokoušejí udělat vrahy z nás.“ Morrow jí pověděl o kuších a

naostřených skobách, o zbraních vytvořených z děsivě banálních

věcí.

Jak mluvil, jeho vědomí zběsile pádilo a skokem docházelo k

závěrům. Vzpomněl si, jak ho Uvarov zpražil za naivitu. Bylo by

opravdu možné, že by Superet vyrobil ty zbraně tak rychle jako

odpověď na příchod lesních lidí?

Ne, řekl si. Na to nebyl čas. Superet musel mít ty zbraně

uskladněné.

Ale Neměnnost cíle vrtěla hlavou. „Nevěřím ti.“

„Věř mi,“ naléhal Morrow. „Přadlenu – tu dívku ze stromů –

střelili do paže. A skobou, u Léthé. Chceš, abych ti ukázal ránu?“

Neměnnost cíle nejistě vzhlédla. „Já… ne.“

„Neměnnosti cíle, když nás necháš projít, budeme volní.

Plánovači nás určitě nebudou pronásledovat pod čtvrtou palubou;

– 162 –

tohle je poslední místo, kde nás mohou zastavit… Ale když nás tu

budeš držet, zabiješ nás stejně jistě, jako bys držela tu kuši sama…“

Morrow se snažil ovládnout přerývaný dech a neukázat

Neměnnosti cíle vlastní narůstající strach.

„…Tak dobře.“ Neměnnost cíle náhle v symbolickém gestu

ustoupila stranou. „Pospěšte si. Řeknu, že jsem vás neviděla.“

Morrow vztáhl ruku, pak ji spustil. „Děkuji ti.“

Neměnnost cíle se zamračila. „Tak už běž, člověče.“ Překlonila

se a silou své nezraněné paže začala páčit jeden částečně přivařený

plát, čímž vytvořila úzký průchod plošinou.

Po chvíli váhání začali lesní lidé sestupovat po žebříku a lehce

seskočili na plošinu. Neměnnost cíle pohlédl na Přadlenu lan. Ta jí

pohled vrátila a zamyšleně si hladila foukačku u opasku.

„Pokračuj,“ řekl Morrow Přadleně. „Skrz ten plát.“

Lesní lidé přešli plošinu s pleskáním bosých nohou a Přadlena

se začala soukat do otvoru.

Neměnnost cíle teď hleděla na Uvarova, stále přehozeného

Šípaři přes rameno. „On je mrtvý?“

„Kdo? Ten stařec? Ne tak úplně, ale řekl bych, že i k tomu má

dost blízko… Pokud tudy půjdeme zpátky, vysvětlím ti to.“

„Ale ty se nebudeš vracet, že?“ Neměnnost cíle se tvářila vážně.

„…Ne, asi ne.“

Neměnnost cíle ustoupila se zdviženýma rukama. „Jsi šílený.

Možná jsem tě přece měla zastavit.“

Šípař s Uvarovem už prolezli plošinou a Morrow si sedl na okraj

otvoru. Vzhlédl.

„Drž mi palce.“

Ale Neměnnost cíle už byla pryč, vyšla ze šachty a zpátky do

všedního světa palub – do Morrowova bývalého života.

Morrow se protáhl pod plátem.

Brzy měl opět ztuhlá ramena a nohy, pociťoval silnou bolest a

musel dělat stále delší a delší přestávky. Základna šachty, osvětlená

prstencem otevřených průlezu, byla dalekým ostrovem světla,

šplhajícím k němu nekonečně a krutě pomalu.

– 163 –

Teď už byli hluboko pod nejnižším obydleným patrem. Věděl,

že za chladnými stěnami šachty není nic mež temnota, zatuchlý

vzduch a opuštěné domovy. Chlad jako by prostupoval celou

šachtou, cítil se malý, křehký a sám.

Objevili římsy, na kterých se dalo odpočívat – prohnout se a

dokonce se i trochu prospat. Šípař položil Uvarova na pevný kovový

povrch a ukázal Morrowovi, jak si namasírovat svaly, aby se zbavil

křečí. Přadlena vytáhla jídlo – sušené ovoce a maso – z váčku u

opasku; Morrow se pokusil jíst, ale měl žaludek jako uzel.

Pokoušel se počítat paluby, když jimi prolézali. Desátá…

Jedenáctá… Dvanáctá… Paluby nad Čtvrtou, veškerý svět, jaký kdy

znal, byly teď stále vzdálenější bublinou světla a tepla, daleko nad

ním.

A přesto, i když ta cesta byla pro něj zvláštní a znepokojivá, jak

teprve musela být obtížná pro lidi z lesa! Morrow byl alespoň zvyklý

na kovové stěny. Přadlena a její otec vyrostli mezi stromy, zvířaty,

ptáky, mezi živými věcmi. Určitě si kladli otázku, jestli ještě někdy

uvidí svůj domov.

Konečně ale nastal okamžik, kdy mohl spočítat posledních

dvacet příčlí; pak posledních deset; a pak –

Odklopýtal pár kroků od žebříku a s roztaženýma rukama a

nohama si lehl na kovovou podlahu. Tady, u základny šachty, byla

stěna proděravěna řadou otevřených osvětlených průlezů. „U vod

Léthé,“ hlesl. „Takový den. Nikdy mě nenapadlo, že bych byl tak

šťastný jen proto, že mi nehrozí nebezpečí pádu.“

Šípař si zvedl Uvarova z ramene a položil ho jemně jako

panenku ke stěně výtahové šachty. Morrow viděl, že se Uvarovova

ruka stále kývá, jeho ústa se otevírala a zavírala a vydávala tiché,

odpudivé zvuky: „Jsme tam? Jsme dole?“

Šípař si promnul uvolněné rameno a kroužil paží. „Ano,“

odpověděl. „Ano, jsme tam…“ Přistoupil k jednomu z průlezů, ale

nejistě zpomalil, když uviděl světlo.

Morrow opatrně vstal. Snažil se uvědomit si, jak to všechno

kolem musí těmto lidem připadat cizí; třeba nastal čas aby se ujal

vedení. Náhodně si vybral jeden průlez a rozhodným krokem vyšel

ze šachty do jasného rozptýleného světla.

– 164 –

Po temnotě v šachtě byl jas oslňující a prudký. Na okamžik jen

tak stál u vchodu do šachty a rukama si chránil slzící oči.

Stál v jasné, rozlehlé místnosti. Musela být kilometr a půl široká

a tři sta metrů vysoká. Spodek nejnižší paluby byl strop vysoko nad

ním, změť potrubí a kabelů, ztmavlých stářím. Místnost byla zcela

prázdná, i když tu byly jakési temné, neznámé předměty – nakladače

– vysící ve smyčkách ze stěn a z horní přepážky. Morrow pocítil

strach; prázdnota této obrovské prostory ho tížila. A pod ním –

Podíval se.

Podlaha byla průhledná. Pod nohama mu svítily hvězdy.

– 165 –

Kapitola 12

Po dlouhém, sen připomínajícím intervalu si Lieserl začala

uvědomovat pocit nepohodlí – nebyla to bolest, ale nepříjemný pocit

bez konkrétního určení, který jí pronikal celým tělem.

Povzdechla si. Pokud ten nepříjemný pocit nebyl spojen s

určitou částí jejího virtuálního těla, znamenalo to, že musí být něco v

nepořádku s autonomním systémem, který udržoval její vědomí – se

základními chladicími systémy v jícnu červí díry, nebo možná s

chráněnými procesorovými bankami, v nichž dlela její mysl.

Neochotně si v centrálních systémech vyvolala diagnostiku.

Kruci…

Rychle zjistila, že opravdu došlo ke změně. Problém ale nebyl v

jejích vlastních systémech. Změna tkvěla ve vnějším prostředí. Do

přechodového rozhraní její červí díry proudilo mnohem víc

slunečních fotonů. Chladicí jednotky dokázaly zvládnout větší přítok

energie, ale musely k tomu upravit svou činnost – a tato automatická

úprava bylo právě to, co pocítila jako slabé nepohodlí.

Ten zesílený proud fotonů si neuměla vysvětlit. Odkud se tu

vzal? Provedla několik krátkých průzkumů okolního prostředí.

Zbývající fotony se stále uvolňovaly na svou miliony let dlouhou

cestu k fotosféře. Bylo by možné, že aktivita ptáků ničících jádro,

jejich neustálé odsávání energie, by mohlo nějak ovlivnit proud

fotonů?

Hledala v zesíleném proudu nějakou charakteristiku a našla ji.

Proud byl zdaleka nejsilnější ve směru oběžných drah fotinových

ptáků. To jistě nemohla být náhoda, ptáci ovlivňovali sílu proudění.

Jen nevěděla jak.

A, jak zjistila, proud byl zesílený na jednom místě. Bylo to

pouhých několik kilometrů od místa, kde se sama nacházela.

Pochopení přicházelo pozvolna, téměř bolestně.

Záplava fotonů ji sledovala.

– 166 –

Přinutila se přijmout fakt, že to fotinoví ptáci dělají schválně.

Ovlivňovali náhodně putující fotony, takže ji ty proklaté věci

zahlcovaly.

Na okamžik ji ovládl strach. Snažili se snad ptáci toho

nezvaného cizince uprostřed hejna zabít – možná přetížením jejího

chladicího systému?

Pokud ano, nemohla s tím moc dělat. Neměla koho zavolat na

pomoc a žádnou možnost úniku. Po dlouhou dobu se vlekla za ptáky

v jejich nekonečném kroužení kolem jádra, sledovala proud fotonů a

snažila se ovládnout strach i pocit uvěznění a paniky.

Proud však zůstával stabilní – zesiloval, ale tak slabě, že to její

systémy zvládaly. A ptáci vůči ní nejevili žádné nepřátelské úmysly;

vířili dál kolem ní v různých proudech, nebo se shromáždili za ní ve

svých obrovských, hladkých kuželovitých formacích. Nepokoušeli se

zepředu nijak chránit své mladé nebo svou křehkou vnitřní strukturu.

A pomalu začínala chápat.

To záměrné nasměrování fotonů k ní nebyla hrozba ani pokus ji

zničit. Třeba si mysleli, že je zraněná nebo že umírá. Museli být

schopní vnímat, jak energie záření mizí v jícnu její červí díry. Ptáci jí

pomáhali – snažili se jí poskytnout více toho, co u ní považovali za

předpoklad k životu.

Ten dar byl pro ni samozřejmě bezcenný – vlastně vzhledem ke

zvýšenému napětí v chladicích systémech hůře než bezcenný. Ale,

pomyslela si jízlivě, jde o snahu.

Ptáci se ji pokoušeli krmit.

Se zvláštním pocitem vzrušení ukázala dobrou vůli a dar

fotinových ptáků přijala.

Jak čas ubíhal, sledovala, jak se postupné umírání Slunce

zrychluje. Pocítila nejasné obskurní vzrušení, když sledovala

fyzikální procesy kolem sebe.

Jádro, stále zamořené hejny fotinových ptáků, se smršťovalo a

dále zahřívalo. Konečně dosáhla teplota ve vrstvách vodíku,

obklopujících nakažené jádro, výše desítek milionů stupňů. Slupka z

vodíku vně jádra se nakonec vzňala a začala si propalovat cestu od

středu Slunce. Nejprve Lieserl napadlo, zda se fotinoví ptáci pokusí

– 167 –

ji uhasit, jako to činili u vodíkového jádra. Prolétali ale skrz a její

lesk ignorovali. Heliový popel dopadal na jádro, které tak nabývalo

na hmotnosti a stále více se vlastní tíhou hroutilo.

Tepelná energie vycházející ze slupky spolu s energií inertního

hroutícího se jádra byla větší než energie vydávaná původním fúzním

jádrem.

Slunce nemohlo narůstající výdej energie z nového jádra

vydržet. V neuvěřitelně krátké době se bude muset roztáhnout – stát

se obrem.

Louise Ye Armonková stála na příďové nástavbě Great Britain a

dívala se na jižní pól Tritonu.

Britain se vznášela ve vesmíru osm set metrů nad tenkou,

lesklou čepičkou oběžnice z dusíkatého ledu; vesmírem se z jediného

komínu lodi táhla pára – něco zhola nemožného. Ledová čepička se

zakřivovala pod přídí lodi hladce jako nějaká obrovská skořápka.

Jižní polokoule největšího Neptunova měsíce právě vstupovala do

svého čtyřicetiletého léta a ledová čepička ustupovala; když Louise

zaklonila hlavu, viděla vysoko jemná, ledová oblaka z dusíkatého

ledu, jak postupují na sever ve větru z vypařované hmoty na pólu.

Přešla po palubě kolem lodního zvonu, zavěšeného v umně

vypracovaném rámu. Obrovské, zamlžené těleso Neptuna se odráželo

na lesklém povrchu zvonu; Louise přejela rukou po chladných

okrajích vytvarovaného kovu, takže jej slabě rozhoupala. Přes kov

jemně přejížděly mnohočetné, beztvaré obrazy Neptuna.

Odsud viděno bylo Slunce jasnou hvězdou, vzdáleným

světelným bodem; modré světlo Neptuna, tajemně připomínající

Zemi, zalévalo tvary staré lodi, takže vypadala jako éterický duch –

jak paradoxní, pomyslela si Louise že právě Britain byla momentálně

jediným skutečným objektem, který její smysly vnímaly. Jak se

Britain blížila k rozervanému kraji ledové čepičky Tritonu, vybuchl

těsně před plující lodí gejzír. Temný substrát ozdobený dusíkatým

ledem vylétl do vzduchu, šestnáct kilometrů nad planinu, když

doletěl do výšky, kde vanul vítr, otočil se v pravém úhlu a dopadl na

povrch Titanu. Louise přešla ke kraji přídě a sledovala gejzír zpět k

povrchu měsíce, kde v ledu rozeznávala kráter tvořící základnu

– 168 –

sloupu. Erupci vyvolal účinek slunečního tepla na kapsu plynu,

uvězněného pod ledovým povrchem. Kolem místa výbuchu svítily

ledové úlomky, několik z nich stále vířilo v řídké dusíkaté atmosféře

a pomalu se vracelo k povrchu ve slabé gravitaci Tritonu.

Tohle bylo jedno z jejích oblíbených virtuálních diorámat, i

když současně jedno z nejméně často vyvolávaných. Schopnost

jejích procesorů tvořit tato diorámata byla velká, ale nikoli

nekonečná; záměrně si ponechala neptunské dioráma v záloze a jeho

využití po neměnná staletí pečlivě dávkovala, aby si uchovala jeho

přitažlivost.

Nebylo těžké analyzovat, proč jí právě tato virtuální tolik

přitahovala. Krajina toho vzdáleného měsíce byla podivuhodná a

neznámá i plná překvapivých změn, vyvolávaných energií

vzdáleného Slunce; a modré těleso Neptuna se svými ozdobami

dusíkatých oblaků připomínalo Zemi natolik, aby v ní vyvolalo

hluboké, téměř pohřbené pocity nostalgie – a přesto bylo dost

odlišné, že ho se Zemí spojovala jen podvědomě, natolik nejasné, že

neměla nutkání přejít do ponurého stesku. A –

Náhle před ní zavířily pixely, tisíce obíhajících bloků světla.

Překvapením téměř zakopla a chytila se zábradlí na kraji paluby, aby

nespadla.

Pixely se neslyšně spojily do obrazu Marka Wu. Projekce byla

mizerná: virtuál se vznášel několik palců nad palubou a nevrhal

žádný stín, bez ohledu na Neptunovo bledé světlo.

„U vod Léthé,“ zavrčela Louise, „tohle mi nedělej. Vylekal jsi

mě.“

„Promiň,“ omlouval se Mark. I jeho hlas zněl drsně, povšimla si

Louise. „Bylo to naléhavé. Musel jsem tě vyrušit. Já –“

„A navíc je tohle mizerná projekce. Co je to s tebou?“ Louise

pohodlně zajela do běžné nálady – toho, co Mark nazýval 'používá

své analytické brblání'. Dokázala by strávit pořádný kus volného dne

kladením otázek procesoru a probírat Markova zobrazení. „Sakra,

dokonce se vznášíš nad palubou. Nepřekvapilo by mě, kdybys brzy

začal ztrácet iluzi tělesnosti. A –“

„Louise, říkal jsem, že je to naléhavé.“

Pomalu umlkla, přestala se zlobit.

– 169 –

Mark přistoupil až k ní a jeho tvář zjasněla, vyplnila se a získala

modrofialový odstín od Neptunova světla. Procesory, které Marka

promítaly, se jí zřejmě snažily při interakci pomáhat. Zbytek jeho

těla ale nebyl o moc víc, než třírozměrným nákresem – znamení, že

většinu energie směřoval do jiných priorit. „Louise,“ řekl Mark

tichým, ale naléhavým hlasem, „něco se stalo. Něco se změnilo.“

'Změnilo?' Nic se nezměnilo – významnou měrou – skoro tisíc

let…

Mark se usmál. „Máš otevřenou pusu.“

Polkla. „Promiň. Asi mi na to budeš muset dát trochu času.“

„Vypnu to dioráma.“

V nepochopitelné panice vzhlédla ke vzdálené tváři Neptuna.

„Proč?“

„Něco se stalo, Louise –“

„To už jsi říkal.“

„Obytná kopule.“ Oči upíral do jejích.

Cítila se malátná, lehká, téměř bez zájmu a napadlo ji, zda ji

nanoboti v jejím těle nekrmí nějakým uklidňujícím prostředkem.

„Povídej.“

„Někdo se snaží použít jeden z východů v základně kopule.“

Markovy oči byly hluboké a zkoumavé. „Rozumíš, Louise? Slyšíš,

co říkám?“

„Jistěže slyším,“ vyštěkla.

Po pěti staletích bez jakéhokoli kontaktu kdosi opouštěl kopuli.

Snažila se pochopit realitu v Markově prohlášení, představit si ji.

Někdo přicházel.

„Vypni tu projekci hned,“ přikázala Markovi unaveně. „Jsem

připravena.“

Neptun se náhle zhroutil jako prasklý balon. Triton se sesypal do

miliardy vířících pixelů a světlo Slunce zhaslo. Na okamžik tu byla

jen Great Britain, nepopiratelná realita Brunelovy staré lodi, pevné a

uprostřed středu nekonečné šedi bez jakéhokoli tvaru zcela

nepatřičné; Mark stál před ní na pomlácené palubě a jeho až příliš

reálná tvář se dívala uklidňujícím a upřeným pohledem do Louisiny.

Pak se vrátil Vesmír.

– 170 –

Šípař vypadával ze světa.

Seděl ve člunu – v kapsli, jak tomu říkal Uvařiv – s lukem a

toulcem pečlivě uloženými na vedlejším sedadle. Bosé nohy se

komíhaly přes rovný okraj křesla. Byl tu jediný řídící pult, měl ho

těsně na dosah.

Stěny kapsle byly průhledné, takže válcovitý tvar téměř nebylo

vidět. Kapsle nebyla ničím, chránila méně než nehmotný sen; čtyři

sedadla se Šípařem a jeho zbylým, tady zcela nepatřičným lukem

jako by bez opory padala vzduchem.

Uvarov mu kapsli ukázal. Šípař ji sotva dokázal zahlédnout –

krabice s čímsi průsvitným v podivném světě. Uvarov mu řekl, aby

do kapsle nastoupil. Šípař bez váhání uposlechl.

Podlahou kapsle viděl blížící se výstup. Byl to obdélník v

základně obytné kopule, prostý a skličující, ohraničený linií slabé

záře. Stále viděl základnou kopule hvězdy, ale teď si uvědomil, že

není úplně průhledná; zčásti odrážela vnitřní rozptýlené světlo v

kopuli, takže to byla skutečná podlaha světa. Třeba se během

dlouhých staletí nahromadila na základně vrstva prachu a zničila

křišťálovou průzračnost.

Výstup byl dveřmi do prázdna. Cítil, jak mu povolují střeva.

Strach ho provázel neustále, hrozilo, že se vymkne zpod kontroly…

Hlas Přadleny, přicházející ze vzduchu, zněl slabě a zkresleně.

„Šípaři? Slyšíš mě? Jsi v pořádku?“

Vykřikl a chytil se okraje sedadla. Měl tak sevřené hrdlo

napětím, že vůbec nemohl mluvit. Zavřel oči, aby vypnul ten

obrovský, podivně neskutečný svět kolem sebe, a snažil se znovu

získat sebeovládání. Zvedl ruce k pasu a dotkl se liány, kterou kolem

něho Přadlena omotala Jako talisman pro štěstí těsně před odchodem.

„Šípaři? Šípaři?“

„…Přadleno,“ vydechl. „Slyším tě. Jsi v pořádku?“

Zasmála se a on si na kratičký okamžik představil její kulatou,

ironickou tvář, způsob, jakým si posunovala brýle po krátkém nose.

„O to tu nejde, ne? Jde o to, zda ty jsi v pořádku.“

„Ano.“ Opatrně otevřel oči. Neviditelné stroje kapsle–bubliny

témě neslyšně hučely, pod ním byl výstup z kopule podlahou šedé

– 171 –

prázdnoty, která se k němu majestátně a pomalu blížila. „Ano, jsem v

pořádku. Trochu jsi mě překvapila, to je všechno.“

„To mě neudivuje.“ Hlas vysokého, hubeného muže z palub –

Morrowa – zněl v rušení spojovacího zařízení ještě monotónněji než

obvykle. „Možná jsem vám měl předvádět trochu déle, co můžete

očekávat.“

„Potřebuješ něco?“

„Ano, Přadleno.“ Šípař se cítil maličký, křehký, opuštěný, jako

dítě ve vozidle pro dospělé. Všude kolem něj byl ostrý, prázdný

zápach plastiku a kovu a nikde žádný život. Zatoužil po bohaté a

vlhké džungli. „Rád bych šel domů,“ řekl dceři.

„Při Životě, přestaňte s tím žvaněním.“ Hlas Garryho Uvarova

zněl jako chřestění kostí na skle. „Šípaři,“ pokračoval Uvarov, „kde

jsi?“

Šípař zaváhal. Výstup z kopule před ním teď byl hodně velký –

vlastně k němu měl tak blízko, že okraje a rohy viděl v perspektivě;

napůl průhledný povrch kopule se změnil v lem rozlehlého,

hvězdami vyzdobeného koberce kolem obrovské jeskyně. Vylekal se,

podvědomě sáhl po luku a přitiskl si jej ke hrudi; byla to drobná

náhražka normálního světa v této cizí realitě. „Už jsem určitě jen

několik desítek stop od východu. A –“

Okraj výstupu, náhle osvětlený, se teď vysunul vzhůru podél

kapsle; Šípař měl pocit, jako by se ponořil do bezedného jezera.

Když pochopila, že se ji ptáci snaží krmit, pokusila se ve

velikých hejnech rozeznat jednotlivce. Říkala si, chce ty ptáky

studovat, více se dozvědět o jejich život cyklu, zprostředkovaném

baryonickou hmotou, a dokonce chtěla s ptáky prožít více empatie a

pochopit jejich individuální i druhové cíle.

Ale spřátelit se s fotinovými ptáky – navázat kontakt s

jednotlivci v lidském slova smyslu – se jí nemohlo podařit, jak se

záhy ukázalo. Byli si tak podobní – koneckonců, vzpomněla si,

vzhledem k jejich prosté strategii reprodukce byl jeden takřka

klonem druhého, takže je prakticky nedokázala rozeznat. A na své

krátké orbitě kolem středu Slunce se kolem ní míhali neuvěřitelně

– 172 –

rychle. Rozhodně by je nedokázala identifikovat natolik, aby je

mohla sledovat na orbitách po sobě jdoucích.

Proto i když byla obklopena ptáky a koupala se v jejich

podivném, zářivém daru, zůstávala Lieserl i nadále v podstatě sama.

Byla tím nesmírně zklamaná. Zprvu si říkala, že to je symptom jejího

omezeného chápání ptáků, jako u frustrovaného vědce.

Ale věděla, že to je jen rozumové vysvětlení.

Přinutila se přiznat si pravdu. Jedna její část si ve skutečnosti

hluboce přála, aby ji fotinoví ptáci přijali – pokud ne jako jednu ze

svých, tak alespoň jako tolerovaného cizince v jejich středu.

Když poprvé dospěla k této vlastní diagnóze, cítila se ponížená.

Poprvé byla ráda, že ji nikdo nepozoruje, že žádný ekvivalent

Kevana Scholese z pozdní doby nesleduje její telemetrii a

neodvozuje její duševní stav. Byla skutečně tak patetická, tak vnitřně

slabá, že se musela přidržovat ždibečků přátelství – dokonce i od

těch tvorů z temné hmoty, kteří jí byli tak zásadně cizí, že vedle nich

vypadali lidé a Qaxové jako blízcí příbuzní?

Byla opravdu tak opuštěná?

Rozpaky, které následovaly, i pocit odporu k sobě samé

vymizely až za hodně dlouho.

Kontakt s jednotlivými ptáky by stejně neměl žádný smysl. Byli

si tak podobní, jejich chování bylo natolik bez rozdílu, že druhové

cíle byly pro ptáky zřejmě důležitější, než cíle jednotlivců. Osobnost

byla podřízena cílům celého druhu v mnohem větší míře, než tomu

kdy bylo u lidí – dokonce i v době Asimilace, pomyslela si, kdy se

opozice vůči Xeelee vykrystalizovala jako jasný cíl všeho lidstva.

Sledovala, jak se ptáci nekonečně rozmnožují, hejna

nemotorných mláďat, jak vyletují na neřízených eliptických orbitách

kolem slunečního jádra v honbě za svými rodiči.

Způsob reprodukce ptáků pomocí klonování zřejmě utvářel celé

jejich životy.

Zprvu

jí

klonování

připadalo

omezující,

dokonce

klaustrofobické. Cíle druhu, nahrané přímo z matčina vědomí do

mláděte, převažovaly nad jakýmkoli cílem jednotlivce. Mladí jsou

vlastně jako roboti, říkala si, naprogramovaní už od narození, aby

naplnili cíle druhu.

– 173 –

Ale koneckonců i ona byla svým druhem naprogramována – a

do jisté míry i každý člověk, který kdy žil, pomyslela si. Byla to

všechno otázka míry.

A bylo by vlastně tak strašné být fotinovým ptákem? S

naprogramováním druhových cílů muselo být spojeno nesmírné

vědění. Nejmladší fotinový pták nabyl vědomí s rozsáhlou sadou

druhových vzpomínek a motivací mimo pochopení jakéhokoli

člověka.

Phillida chvástavě prohlásila, že Lieserl se se svým bleskovým a

přesným přístupem ke vzpomínkám a fungování mysli stane

nejvědomějším člověkem, jaký kdy žil. Možná to bylo kdysi pravda.

Ale i na vrcholu svých schopností byla mysl Lieserl pouhou svíčkou

ve srovnaní s mohutným vědomím, jaké měl k dispozici i ten

nejposlednější fotinový pták.

A možná, pomyslela si melancholicky, jsou všichni ptáci

součástí nějakého skupinového vědomí – možna. by analýza vědomí

jednotlivého ptáka postrádala smysl stejně tak, jako analýza jednoho

ze segmentů její vlastní procesorové banky nebo jednoho neuronu v

mozku obyčejného člověka.

Možná.

Ale to Lieserl nepřipadalo důležité ve srovnám s pocitem

sounáležitosti, který ptáci zřejmě sdílejí.

Lieserl jako věčný outsider sledovala, jak ptáci kolem ní

prolétají ve svých měnících se formacích. Pocítila obdiv – a ještě

něco jiného: závist.

Vydala se pryč od smršťujícího se jádra Slunce, ven skrz

pronikavou slupku fúzujícího vodíku a vznesla se vzhůru do obalu –

nafouklého, plynného obalu, v nějž se proměnilo čtyřicet procent

mohutné masy Slunce. Obal byl celým vesmírem z řídkého plynu –

tak řídkého, že kdyby se opravdu snažila, dokázala by vrstvami

prohlédnout ke hvězdám za nimi (nebo k tomu, co z nich zbylo).

Slunce bylo rudým obrem. Stalo se samo o sobě kapesním

vesmírem, i s vlastní hvězdou – slupkou z fúzujícího vodíku okolo

mrtvého jádra – zářící ve středu tohoto zadušeného, plynem

naplněného prostoru. Vnější vrstvy, tvořící obal, se tak nafoukly, že

– 174 –

jádro vypadalo jako trpaslík. Slunce nyní připomínalo strukturu

atomu, uvědomila si, se zhrouceným, sálajícím jádrem, které zaujímá

stejně místa v porovnání s plynovým pláštěm, jako jádro atomu v

porovnání s oblakem elektronů.

Fotinoví ptáci se shlukli kolem smršťujícího se slunečního jádra

a neustále mu odebírali energii. Byla teď mimo hlavní hejno, i když

někteří jednotlivci stále prolétali kolem ní na cestě do hejna z

vnějšího vesmíru. S novýmcitem nestrannosti začala při pohledu na

činnost ptáků vnímat stále rostoucí znepokojení. Z této perspektivy

vypadali ptáci jako mrchožrouti nebo drobní, zlovolní Paraziti.

Znepokojená a neklidná Lieserl pokračovala dál ke svrchnímu

obalu. Přes nepředstavitelně velký objem okolí si poovšimla jeho

charakteristické struktury. Fotosféra nově vzniklého rudého obra –

rozlehlý, zářící povrch – se stal skutečně propustnějším pro záření;

teplota klesla tak hluboko, že se elektrony spojily s jádry a zvýšily

průhlednost povrchových vrstev. I když povrchová teplota poklesla,

Slunce celkově vyzařovalo víc energie než před rozpínáním.

Pro získání energie k tomuto zvýšenému množství záření

vznikaly mohutné konvektivní cykly – buňky táhnoucí se miliony

kilometrů, které vydrží stovky dnů. Konvektivní cykly sahaly

hluboko do obalu, aby získaly energii od jádra a vyčerpaly ji nahoru

do vesmíru – a spolu s vysáváním energie konvekce také měnily

složení Slunce a znečišťovaly vnější vrstvy produkty jaderné syntézy

jako dusík–14, vydolovaný z oblasti jádra.

Stěny konvektivních buněk fungovaly jako masery, emitovaly

mikrovlny. Překvapila ji intenzita tohoto procesu.

Jak putovala řídkým plynem, pocítila slabé cloumání,

pohupování konstrukce z exotické hmoty svého přechodového

rozhraní.

Byla tu turbulence. Proces konvekce nebyl zcela efektivní a

energie, snažící se uniknout z vnitřních oblastí, byla nucena rozptýlit

se ve složitém prostorovém uspořádání buněk turbulence. To mělo

vliv na magnetické pole Slunce. Pozorovala, jak je proud vytlačován

z vnitřku buněk a vytváří tenkou vrstvu na jejich povrchu – avšak

nestabilní, takže záhy praskla jako mýdlová bublina a na propojení

– 175 –

buněk turbulence zanechala proudová vlákna. Lieserl plula miliony

mil dlouhou kaší vláken magnetického proudu.

Bylo to zvláštní pomyšlení, že kdyby si přála, mohla by cestovat

až do poloměru staré oběžné dráhy Země, aniž by přitom opustila

hmotu Slunce.

Lieserl s abstraktním, odtažitým pocitem smutku věděla, že

vnitřní planety až k Zemi musely být zničeny ve vychládajícím,

zarudlém slunečním obalu. Vzpomněla s na svoje krátké, zlaté

dětství: jiskřivé pobřeží Egejského moře, ostrou a lákavou vůni moře,

na písek pod dětskými nožičkami. Třeba ještě někde lidé něco

podobného zažívali.

Ale Země, jediný svět, jaký kdy znala, byla navždy pryč.

– 176 –

Kapitola 13

„Šípaři, pověz mi, co vidíš. Vidíš hvězdy?“

Šípař pohlédl dolů trupem kapsle. „Nerozumím.“

Netělesný Uvarovův hlas začal skřípat. Šípař si představil starce,

jak se slabě zmítá pod pokrývkou. „Vidíš Slunce? Teď už bys měl,

Šípaři – je tam Země? Je –“

„Ne.“

„Šípaři –“

„Ne.“

Šípař to poslední slovo vykřikl a Uvarov zmlkl.

Osvětlený okraj výstupu právě projel nad kapslí; Šípař jej viděl

jako rám světla nad svou hlavou. Temnota venku kapsli pohltila…

Ne, neuvažoval o tom správně. Ta temnota byl vesmír, jako kdyby v

nějakém obscénním, mechanickém zrození byla kapsle vypuzena z

obytné kopule do temnoty.

Základna kopule nad ním visela jako obrovské břicho ze skla a

kovu, pomalu ustupovala, objevovalo se její zakřivení. A skrz ni –

zkresleně a díky materiálu základny jako v mlze – rozeznával

světlem zaplněný vnitřek kopule. Viděl i detaily: výtahové šachty z

horních pater, ovládací pulty jako ten, u kterého nechal Přadlenu,

Morrowa a Uvarova – nu, kdyby měl dost ostrý zrak, mohl by se asi

podívat a zahlédnout chodidla nohou své dcery.

Náhle si uvědomil realitu. Cestoval mimo obytnou kopuli. Byl

vně jejího ochranného trupu – možná jako první člověk, který se za

půl tisíciletí vydal ven – a teď visel uprostřed prázdnoty, tvořící

většinu toho děsivého, mrtvého yesmíru.

„Šípaři. Mluv s námi.“

Šípař se zasmál, jeho vlastní hlas mu zněl ostře. „Visím ve

skleněné bublině, obklopený prázdnotou. Vidím obytnou kopuli. Je

jako –“

„Jako co?“ Morrowův hlas zněl zaujatě.

– 177 –

„Jako světelná krabička. Je – nádherná. Ale vypadá tak

křehce…“

Uvarov ho přerušil. „Ach Bože, dej mi sílu. Co ještě, Šípaři?“

Rozhlédl se.

Napravo od kapsle se vesmírem pohyboval obrovský sloup z

vyřezávaného kovu. Bylo mohutný, kapsle vedle něj vypadala jako

trpaslík, připomínal kmen nějakého podivného umělého stromu. Byl

hladce spojen s obytnou kopulí a pokrývala ho kovová žebra, květy a

kalichy. Šípař jej popsal.

„Páteř,“ odfrkl netrpělivě Uvarov. „Letíš rovnoběžně s páteří

lodi VJT. Ano, ano; přesně jak jsem ti říkal. Vidíš přechodové

rozhraní, Šípaři? Červí díru –“

Šípař se předklonil a podíval se dolů, za křesla a podpěry a

základnu kapsle. Ta páteř se táhla hodně daleko, zapuštěné parazitní

tvary se perspektivou zkreslovaly, až se zužovala na pouhou

nepravidelnou čáru. To celé bylo přinejmenším pět kilometrů dlouhé,

jak mu řekl Uvarov. Za zakončením páteře byla světelná stěna,

zakrývající polovinu oblohy. Světlo bylo jasně modré a jemně

tvarované, připomínalo veliký obrácený květ, zvrásněný čarami

jasnější, světlejší modři. Jak se Šípař díval, rozeznával ve světelných

vzorcích jistý vývoj; slabší čáry se jemně chvěly, spojovaly se a

rozdělovaly jako vlasy ve větru. Světlo vrhalo barevné skvrny,

bohaté a různorodé, na struktury podél páteře.

Právě se díval na pohon VJT: světlo pocházelo z prvotních

energií, jak mu říkal Uvarov, které hnaly loď i s celým nákladem

vesmírem a časem po celých tisíc let.

Na stěně ze světla tvoření, těsně pod základnou páteře, se

rýsovala silueta temného, nepravidelného tvaru příliš daleko, aby

Šípař mohl rozeznat, že to je upevněný ledový asteroid, který stále,

po všech těch letech, ještě dával trpělivě část svého těla, aby sloužil

jako reakční masa pro velkou loď. A –

„Uvarove. Přechodové rozhraní. Vidím je.“

Tam, v polovině zářící délky páteře, se nacházela čtyřstěnná

konstrukce, její okraje zářily modře a byla připevněná k páteři čímsi,

co připomínalo zlaté obroučky.

– 178 –

„Dobře.“ Zaslechl v Uvarovově hlasu nesmírnou úlevu. „Dobře.

A teď, Šípaři – rozhlédni se po obloze a popiš hvězdy, které vidíš.“

Šípař hleděl za loď. Páteř i rozhraní visely uprostřed temnoty.

Uvarovova řeč se zrychlila, téměř drmolil. „No, mohli bychom

určit svoji polohu – a datum – podle souhvězdí. Pokud najdu staré

katalogy; ti zatracení uctívači přežití na palubách si je určitě

ponechali. A –“

„Uvarove.“ Šípař se snažil vložit do svého hlasu sílu.

„Poslouchej mě. Něco není v pořádku.“

„To není možné. Já –“

„Nejsou tu žádná souhvězdí. Nejsou tu žádné hvězdy.“

Za lodí nebylo nic než prázdnota, jako kdyby obrovská loď s

planoucím motorem a plnou kopulí byla jediným předmětem ve

vesmíru…

Ne, to nebyla tak úplně pravda. Zadíval se doleva a doprava,

zkoumal rovník šedočerného nebe kolem sebe; zdálo se, že tam cosi

je, světelný proužek, příliš slabý, aby rozeznal barvu.

Popsal to Uvarovovi.

„Hvězdný oblouk.“ Uvarovův hlas teď zněl mnohem slaběji.

„Ale to je nemožné. Pokud je tu hvězdný oblouk, pak stále cestujeme

relativistickými rychlostmi. Ale to není možné,“ Starý zmrtvělý hlas

skřípal. „Šípaři, ty sám jsi hvězdy viděl.“

„Ne.“ Šípař se snažil mluvit jemně. „Uvarove, jediné co jsem

viděl, byly světelné body na nebeské kopuli. Možná to vůbec hvězdy

nebyly.“ Pokud, pomyslel si chmuřené, hvězdy vůbec existovaly.

Hleděl na mohutnou páteř, jak klouže vzhůru kole něho, a náhle

si uvědomil její ohromnost i detaily. Byl rád, že tu nejsou hvězdy.

Pokud byla loď vše, co kdekoli ve vesmíru existovalo, bude mu to

stačit. Mohl strávit celý život zkoumáním světů uvnitř obytné kopule

a vždycky tu bude les, do kterého se může vrátit. A –

Kabinu vyplnilo prudké světlo, bouře mnohobarevných krychlí a

koulí vířících kolem něj; úplně ho oslnily A pak, stejně rychle jako se

objevily, krychličky se srazily a spojily.

Vedle Šípaře seděl muž, uvnitř kapsle, oblečený v šedostříbrné

košili a kalhotách. Ruce měl v klíně a Šípař skrz jeho břicho a stehna

– 179 –

viděl toulec na šípy, který položil na křeslo – skutečně toulec viděl

tělem toho muže.

Muž se usmál.

„Jmenuji se Mark – Mark Basset Friar Armonk Wu. Nebojte

se.“

Šípař vykřikl.

Lieserl plula s fotinovými ptáky srdcem nafouklého Slunce.

Zdálo se, že fotinoví ptáci mají z nového vtělení Slunce radost.

Oscilace plazmy způsobovaly proudění energie z jádra v párech

neutrino–antineutrino a ptáci poletovali kolem jádra a pili z toho jasu

nového záření.

Hmota byla v nehybném, zhrouceném jádru tak stlačená, že byla

degenerovaná, měla tak vysokou hustotu. že síly mezi molekulami,

ovládající její chování jakožto plynu, se zhroutily. Teď byl gravitační

pád vyrovnáván tlakem samotných elektronů: tajemné pravidlo

kvantové mechaniky, zvané Pauliho vylučovací princip, které

zajišťovalo, že žádné dva elektrony nemohou být na stejné

energetické úrovni.

Ale tento nový stav rovnováhy nemohl trvat dlouho, uvědomila

si Lieserl. Slupka fúzujícího vodíku kolem jádra si dál propalovala

cestu ven a heliový popel pršel na jádro, takže to ještě narůstalo a

zahřívalo se.

Teď, když byly vnitřní planety pryč, se cítila naprosto

osamocená.

Vždyť i byrokraté s kamennou tváří z období Asimilace byli

svým způsobem kontaktem s lidmi. Bylo pro ni nesmírně důležité

podělit se o své dojmy s někým dalším – s někým mimo vlastní

smyslový aparát. Vlastně si kladla otázku, zda by vůbec nějaký

člověk dokázal zůstat při zdravém rozumu tak dlouho bez jakékoli

komunikace.

Ale nakonec, pomyslela si sarkasticky, ona nebyla člověk…

K Léthé s tím vším. Zavřela oči a protáhla se. Provedla pomalý,

pečlivý průzkum svého virtuálního těla. Protřepala prsty a vychutnala

si každičký pocit klouzajících šlach a protahované kůže; ohnula záda

a pocítila napínající se svaly na přední straně stehen; ohnula nohy

– 180 –

dopředu a dozadu, jako by se připravovala na nějaký nebeský balet, a

soustředila se na pomalý, hladký pohyb kotníků a prstů u nohou.

Byla člověkem a byla rozhodnutá jím zůstat – přese všechno, jak

s ní lidé samotní zacházeli během jejího krátkého, ale přesto

intenzivního tělesného života. Vždyť nebyla nic jiného než mrzák,

experiment, který nakonec opustili.

Lidem nic nedlužím, řekla si.

Možná.

Ale znovu se jí zmocnila ta potřeba komunikovat: měla pocit, že

o tom všem musí někomu říci, varovat je.

Ale věděla, že ty pocity nejsou logické. Jelikož bylo

telemetrické spojení vypnuté, neměla stejně k dispozici žádný způsob

komunikace. A zatímco snila tady, ve smrtelně ohroženém srdci

Slunce, venku ve Sluneční soustavě uplynulo pět milionů let. Pokud

sama věděla, už nemusel být nikde naživu ani jediný člověk, aby si

vyslechl, co mu chce sdělit.

…A přesto ji jazyk až svrběl touhou mluvit.

Z konvektivní buňky znovu vyrazilo maserové záření a

zablesklo se nad ní, jasné a koherentní.

Zaujalo ji to a sledovala putování jedné z konvektivních buněk,

když vylétla ze středu Slunce a nesla svůj náklad tepelné energie;

pokoušela se vystopovat zdroj maserového záření.

Zjistila, že pochází ze stopového množství oxidu křemíku v

plynném plášti. Střety částic pumpovaly do plynu energii a

zanechávaly molekuly oxidu v nestabilním a excitovaném stavu, ve

kterém rychle rotovaly.

Když foton o správné frekvenci narazil do vyexcitované

molekuly, mohl způsobit, že opustí nestabilní stav. Molekula

vydávala energii a vyzářila další foton o stejné frekvenci. Výsledkem

tedy byly dva fotony, když předtím tu byl jen jeden… A ty dva

fotony stimulovaly další dva atomy, takže vznikly čtyři fotony…

Následovala řetězová reakce, rostoucí geometrickou řadou, se

záplavou fotonů ze stimulovaných molekul oxidu křemíku – všechny

na stejné mikrovlnné frekvenci a všechny koherentní – se stejnou

fází.

– 181 –

Lieserl věděla, že pro znatelné maserové efekty musí

vyexcitované molekuly seřadit, aby vznikla dlouhá koherentní stopa.

Konvektivní buňky na své mnoho milionů mil dlouhé cestě na

povrch a zpět poskytovaly právě takové stopy. Kaskády maserového

záření se sunuly nahoru i dolů po dlouhých bocích buněk, pronikaly

do heliového jádra a zase ven.

Uvědomila si, že maserové záření možná může uniknout i ze

samotného Slunce. Konvektivní fontány tryskaly v nejkrajnějších

bodech na povrch, maserová energie byla vystřelena po tečně

povrchu nafouklého Slunce a vytvářela drobné, přesně lokalizované

majáky koherentní světla.

Se stále větším narůstajícím vzrušením si uvědomila, že

maserové majáky byly velmi, velmi charakteristické.

Vzrušeně se kolébala sem a tam mezi obrovskými

konvektivními buňkami. Zjistila, že není příliš těžké tvarovat

koherentní maserové paprsky z oxidu křemíku; měnila polarizaci,

fázi a délku vln.

Začala jednoduchými signály: řadami prvočísel, nejobvyklejší

binární řady symbolů. Mohla tak pokračovat téměř donekonečna:

díky době, než koherentní záření dosáhlo vystřelovacích bodů na

povrchu, měla dostatek času, aby se vždy za několik dní vrátila ke

konvektivním buňkám a obnovila řadu signálů. Dokázala stopu

svých signálů vysledovat dokonce i na padajících stranách buněk.

Pak její sebedůvěra vzrostla a začala do jednoduché struktury

signálů

zavádět

smysluplné

informace.

Pomocí

binárního

dvourozměrného a třírozměrného znázornění obrazů a dat podaných

ve všech lidských jazycích, které znala, začala vyprávět vše, co se s

ní stalo tady ve středu Slunce – a co dělají fotinoví ptáci s hvězdou

lidstva.

Horečně pracovala s maserovými signály, zatímco se odehrávalo

závěrečné dějství smrti Slunce.

Louise seděla na záďové galerii Great Britain u datových

panelů. Drobná kapsle z obytné kopule byla vidět jako blok pixelů,

klouzající podél schematického zobrazení Severní.

– 182 –

V rádiu zaslechla výkřiky. „Ach, u Léthé, Marku, nevyděs ho

úplně.“

Mark se cítil dotčen. „Dělám to, jak nejlépe umím.“

Louise se cítila příliš unavená, příliš opotřebovaná, aby

najednou zvládla takový příval událostí. Občas se pokoušela

vzpomenout si, jaké to bylo být mladá. Nebo alespoň ne tak stará.

Mohlo to být samozřejmě jiné, kdyby byl Mark stále naživu; systém

jeho ZS se po čtyřech staletích zhroutil, nedlouho poté, co se lidé

odstěhovali z obytné kopule do Britain. Možná, že kdyby Mark žil,

kdyby všechna ta léta strávila s jiným člověkem – a ne sama –,

necítila by se teď tak okoralá.

Uklidňovalo ji pomyšlení, že ať už se dnes děje cokoliv, dlouhá

cesta Severní se blíží ke konci. Ještě několik dalších desetiletí, než se

postará o přechodové rozhraní červí díry a o nesourodé obyvatele

kopule – ty, kteří přežili – a po všech těch hrozných letech bude moci

sama jít. Možná pak ona imploduje, pomyslela si, jako nějaká seschlá

slupka.

Vyvolala si projekci trajektorie. „Nu, nemíří to k Britain,“ řekla

Markovu virtuálu. „Letí kolem nás…“

Z kontrolního panelu zaskřípal další hlas. „Šípři, Šípaři!

Poslouchej mě. Musíš se dostat k přechodovému rozhraní. Oni tě

nesmí zastavit…“

Pro Louise to byl hlas z mrtvé minulosti. Byl zkreslený věkem,

zněl skoro jako karikatura a echo vytvářelo iluzi, jako by staletí byla

prázdnými pokoji.

Lokalizovala zdroj vysílání – panel v základně kopule, poblíž

hangáru s kapslemi – a zapnula obousměrné spojení.

„Uvarov? Garry Uvarov?“ Hlas náhle ztichl.

Zaslechla, jak Mark v kapsli říká: „Tak se neboj. Vím, že je to

pro tebe podivné, ale já ti neublížím.“ Pauza. „Nemohl bych, ani

kdybych chtěl. Povím ti tajemstvy. Nejsem skutečný. Vidíš? Moje

ruka prochází tvou paží a –“

Další výkřiky, ještě ostřejší než předtím.

Ach Marku…

„No tak, Uvarove,“ zavolala. „Já vím, že to jste vy. Stále

poznávám ten zatracený lunární přízvuk. Ozvěte s mi.“

– 183 –

„Ach Léthé, Louise,“ hlásil Mark, „on zešílel. Popadl řídicí páku

a zrychluje – přímo do rozhraní.“

Viděla, že Mark má pravdu: rychlost člunu se zvyšovala a

zjevně mířil k místu, kde bylo rozhraní červí díry zasazeno do

pavučiny supravodivých obručí, magneticky spojených s konstrukcí

lodi VJT.

Provedla rychlé výpočty. Zbývaly necelé dvě minuty, než se

kapsle dostane k přechodovému rozhraní.

„Uvarove, poslouchejte mě,“ naléhala. „Musíte mi odpovědět.

Prosím.“ Zatímco mluvila, ruce jí létaly po panelu: přikazovala

procesorům, aby nalezly způsob, jak převzít řízení kapsle. Sama se

tiše proklínala za neopatrnost. Měla k dispozici doslova celá staletí,

aby zjistila, jak znehybnit kapsle z kopule. Ale nikdy si takový

průběh událostí nepředstavila, nemohla tušit, že nějaký bláznivý

divoch s pomalovanou tváří poletí s kapsli k rozhraní, když stále

ještě letěli relativistickou rychlostí.

No, rozhodně ji to mělo napadnout.

„Uvarove, musíte mi odpovědět. Stále ještě letíme.“ Snažila si

představit, v jakém stavu je starý eugenik, zuřivě extrapolovala z

těch několika málo slov, která od něho slyšela. „Uvarove, slyšíte mě?

Musíte ho zastavit – toho muže v kapsli, toho Šípaře. On zničí sám

sebe…“ A také, pomyslela si hořce, možná zároveň i celou

zatracenou loď „Víte stejně dobře jako já, že přechodové rozhraní se

během letu nedá použít. Rozdíl kinetické energie mezi naším

rozhraním a tím, které zůstalo v minulosti, vyvolá nestabilitu červí

díry. Když váš Šípař vletí s tou kapsli dovnitř, zničí červí díru.“

„Lžete,“ zachroptěl Uvarov. „Cesta je u konce. Viděli jsme

hvězdy.“

„Uvarove, poslouchejte mě. Stále letíme relativistickou

rychlostí.“ Obrátila se, aby vyhlédla z okének. Britain byla zavěšena

pod břichem obytné kopule, která se rozkládala nad ní a zářila; páteř

se táhla vesmírem o stovky metrů dále. A kolem páteře, v nekonečné

dálce, matně zářil hvězdný oblouk – prstenec světla hvězd,

zkresleného pohybem.

Kdesi v hloubi duše jej toužila zhasnout a vytvořit nějakou

virtuální iluzi, ve které by se mohla schovat.

– 184 –

„Já ten zatracený hvězdný oblouk vidím, Uvarove. Vlastníma

očima jej vidím, právě teď. Zpomalujeme, ale stále letíme

relativistickou rychlostí. Máme před sebou ještě celá desetiletí

cesty…“ Bylo by možné, že Uvarov zapomněl?

Na pozadí slyšela Markův hlas, trpělivě přesvědčoval

domorodce v kapsli: panely jí mnohonásobně zobrazily nezdařené

pokusy procesorů obejít autonomní systémy kapsle i neuvěřitelně

rychlé přibližování kapsle k přechodovému rozhraní.

Stlačil kontrolní páku tak daleko dopředu, jak to šlo. Kapsle se

hnala podél páteře. Cítil se jako omámený, svázaný podivuhodnými

událostmi kolem sebe, beze stopy strachu.

Kapsli znovu objal světelný rám, roztahoval se a smršťoval jako

polykající ústa. Tentokrát měl tvar trojúhelníku, nikoli obdélníku; byl

tvořen modrým světlem, nikoli stříbřitě bílým. A obsahoval – ne

pustou prázdnotu, černou jako uhel, ale jezero zlatavého světla,

prchavého a mihotavého.

V tom jezeře byly hvězdy. Jaká je to ironie, pomyslel si Šípař,

že tady možná konečně nalezne hvězdy, o kterých snil starý bláznivý

Uvarov.

Duchovitý muž – Mark – k němu stále naléhavě promlouval, ale

duch se už hroutil do světelných krychliček a ty se rozptýlily ve

vzduchu, smrštily se a rozpustily.

Šípař si toho sotva všiml.

Náhle se jí zdálo, že pochopila.

Rychle mluvila. „Uvarove, poslouchejte. Prosím. Obloha nad

lesem není ve skutečnosti průhledná. Je polointeligentní – je

navržena tak, aby kompenzovala deformující efekty letu, aby

promítala iluzi hvězd, normální oblohy. Garry, slyšíte mě? Obloha

ukazuje rekonstrukci oblohy – a myslím, že už jste zapomněl, že to je

rekonstrukce. Lesní lidé nemohli vidět hvězdy.“ Snažila se nalézt

slova, jak se dostat k tomu muži, kterého poznala, před tisíci lety. „Je

mi to líto, Garry, opravdu. Ale musíte ho přivolat zpět.“

– 185 –

„Louise,“ Markův hlas zněl úsečně a naléhavě. „Šípař

neodpovídá. Začínám se rozpadat; jsme už v poli exotičnosti

přechodového rozhraní a –“

„Rozhraní, Šípaři!“ vykřikl Uvarov. „Pocestuješ o pět milionů

let zpátky – pověz jim, že jsme tady, že jsme to dokázalí Šípaři!“

Teď zněly na Uvarovově lince další hlasy: muž, dívka. „Šípaři!

Šípaři! Vrať se…“

Markův hlas se vytratil.

Na Louisině pultu se lesklé obrazy kapsle a přechodového

rozhraní, o velikosti hraček, spojily.

Všude kolem něj byla modrobílá konstrukce, její záře zalila

kabinu kapsle světlem beze stínů, v němž zmizela páteř lodi i obytná

kopule, jako by byly nehmotné. Kapsle se zachvěla, její konstrukce

se modrofialově rozzářila.

Hlas jeho dcery, Přadleny lan, už byl nezřetelný.

Zavolal ji: „Postarej se o sestru, Přadleno lan.“

Nedokázal rozeznat její odpověď. Brzy slyšel už jen tón jejího

drahého hlasu, naléhavě ho o něco prosila.

Před ním se rozevřel tunel, ohraničený bílými plochami,

mihotavý, neskutečně dlouhý.

Ponořil se do zlatého jezera a zmizel i Přadlenin hlas.

Louise si promnula spánky a zavřela oči. Nemohla už dělat

vůbec nic. Ne teď.

Vzpomínala, jak začínalo být jasné, už brzy po odletu po

překvapivě krátké době, že křehká umělá společnost na Severní se

zhroutí. Mark jí pomáhal pochopit složitou sociální dynamiku uvnitř

kopule: ta byla uzavřeným systémem, jak říkal, s jasnými

společenskými zpětnými vazbami, vedoucími k prudké nestabilitě,

a…

Ale pochopení nestačilo, aby se vyhnuli kolapsu.

První vzpouru vyvolal jeden z Louisiných nejbližších spojenců,

Uvarov, který se se svými eugenickými idejemi stáhl do lesa. Potom

Superet – nebo spíš Plánovači kteří přeměnili původní filozofii

Superetu v dost podivnou ideologii – na sebe stáhli veškerou

– 186 –

autoritu, která Louis ještě zbývala, a vnutili svou vůli zbývajícím

obyvatelům kopule.

Louise a Mark se stáhli na toto místo: do upravené a bezpečné

Great Britain. Odsud Louise izolovala základní systémy hvězdné lodi

– podporu života a řízení – od obyvatel kopule. Během dlouhých

staletí od té doby – i dávno po Markově smrti, dávno poté, co

obyvatelé kopule zapomněli na její existenci –, se stále dívala na

masy lidí v obytné kopuli, regulovala jim vzduch, zajišťovala udržení

rovnováhy drobných, uzavřených ekologií – a vedla loď ke

konečnému cíli.

To, co lidé dělali jeden druhému, čemu věřili, bylo mimo její

dosah. Třeba tomu tak bylo vždycky. Veškerá její snaha směřovala k

tomu, aby jich udržela naživu co nejvíc.

Ale teď, když byla červí díra ztracena, to všechno bylo pro nic.

Pro nic.

Kinetická energie kapsle roztříštila poruchu v časoprostoru,

kterou představovala červí díra. Portál za ní se zhroutil rychlostí

světla do sebe, kolem člunu pulzovaly gravitační vlny a exotické

částice.

Šípař cítil, jak mu v plicích houstne vzduch a na holou kůži mu

padá chlad. Kapsle sebou trhla a jeho to téměř vyhodilo ze sedačky;

klidně si odmotal Přadlenino lano z opasku a ovázal si je kolem hrudi

a křesla, aby se bezpečně připoutal.

Držel si ruce před obličejem. Viděl, jak se mu na kůži leskne

jinovatka, dech vytvářel ve vzduchu před ním oblak páry.

Křehký trup kapsle praskal a lámal se; systémy v člunu –

vytápění, světla, přívod vzduchu – se jeden po druhém hroutily pod

vlivem neuvěřitelné rychlosti letu.

Šípař padal přechodnou sítí červích děr budoucností a minulostí

a ty se za ním uzavíraly v bouři těžkých částic gravitačních vln.

Světlo hroutícího se časoprostoru mu ozařovalo stříbřité tělo.

Z přechodového rozhraní zazářilo světlo. Linulo se ze všech

stran čtyřstěnu jako nějaká kapalina a zalilo Severní fialovou září.

Bylo to jako malé slunce.

– 187 –

Hvězdná loď se zachvěla. Stálá záře motoru VJT zablikala –

skutečně zablikala, poprvé za celá staletí. Britain, stará a křehká ve

své kolébce, se houpala sem a tam a Louise zaslechla slabý třeskot

padajících předmětů, naprosto nepatřičný hluk klouzajícího nádobí.

Po celé kopuli světla zablikala a zhasla.

– 188 –

Kapitola 14

Byl poslední člověk.

Byl mimo čas a prostor. Velké kvantové funkce, které

zahrnovaly celý vesmír, klouzaly kolem něj jako mohutná a divoká

řeka. Oči měl plné šedivého světla, proti němuž byly všechny ostatní

jevy pouhé stíny.

Čas plynul lenivě, nepostřehnutelně.

A pak –

V prostoru se vznášel čtyřstěn; byl průhledný.

Neznámo odkud se v něm objevil člověk. Seděl v poničeném,

křehkém plavidle, které se řítilo prostorem. Kolem pasu měl uvázané

lano, byl oblečen do vydělaných zvířecích kůží. Byl vyhublý,

špinavý, kůži měl pokrytou jinovatkou.

Udiveně se díval na hvězdy.

Ve čtyřstěnu vybuchl časoprostorový oheň a nakonec malinký

člun pohltil.

Cosi se změnilo. Dějiny se opět rozběhly.

Roztažené vědomí Michael Poole se pohnulo.

– 189 –

ČÁST III

UDÁLOST: SLUNCE

– 190 –

Kapitola 15

Louise Ye Armonková stála na krátkém žebříku kapsle Pod ní

byl led Kallistó, temný, plný tajemných hlubin v kouřovém světle

Jupiterových prstenců.

Pocítila prudký záchvěv nadšení. Poprvé za tisíc subjektivních

let bude kráčet po povrchu nebeského tělesa.

Vykročila.

Nohy se slabým zaskřípáním došláply na led. Boty zanechaly v

jinovatce, pokrývající povrch Kallistó, jasně vyznačené otisky s

drážkami.

Měla pocit, že masivní skafandr je hodně těžký, i přesto, že

gravitace na Kallistó byla pouhých třináct procent pozemské. Louise

zvedla paže a přitiskla dlaně k sobě: sotva skrz silné rukavice cítila

ruce. Skafandr byl tisíc let starý. Uvnitř té věci se cítila zmrtvělá,

zestárlá, jako by musela pracovat v nějaké slizké tekutině.

Rozhlédla se, vyhlížela matným průzorem, zaostřovala zrak, aby

přes skoro nefungující zvětšování obrazu rozeznala detaily. Jak její

nadšení opadávalo, cítila rostoucí podrážděnost: věděla, že to je její

slabost, ale, kruci, chyběla jí křišťálová ostrost virtuálních diorámat.

Jupiter i Slunce byly pod úrovní nekonečně plochého, ledového

obzoru malého měsíce, Jupiterovy nové prstence majestátně

vystupovaly nad obzor a na oblohu. Jako břitva ostrý okraj systému

prstenců zakrýval hvězdy, ledové a kamenné částice jiskřily

mléčným karmínem v chladném, vzdáleném slunečním světle.

Ty prstence jsou jako obrovský artefakt, pomyslela si. Byla tu

jako smítko na ledové pláni a cítila se jako bezvýznamný trpaslík.

Zaklonila hlavu a pohlédla na hvězdy.

Byl to už rok, co rychlost Severní klesla natolik aby z vesmíru

zmizely poslední relativistické efekty, rok ve kterém pomalu přilétali

z hranic Sluneční soustavy k jupiteru. Severní byla na oběžné dráze

kolem Jupiterova měsíce už několik dnů a Morrow většinu té doby

pracoval tady dole. Předběžné skenování ze Severní jim prozradilo,

– 191 –

že někde ve zmrzlém ledu Kallistó je cosi pohřbeno – jakási

anomálie. Morrow se se svým týmem robotů snažil zjistit, o co jde.

Ale tohle byl první samostatný Louisin výlet na povrch. A

zážitek mít všude nad sebou oblohu – skutečnou s hvězdami bez

zkreslení, rozprostřenou do všech stran – byl pro Louise stresující

novinkou po tak dlouhé době, kdy ji obklopoval jen blesk hvězdného

oblouku při rychlosti blížící se rychlosti světla.

Ale jaká to byla obloha! Holá sametová číše, posetá mršinami

hvězd: scvrklými vychládajícími trpaslíky, nafouklými zbytky obrů –

některé byly tak veliké, že i na mezihvězdné vzdálenosti byly vidět

jako disky, – a tu a tam sítě úlomků, kusy pavučin rozhozených po

obloze – označovaly místa, kde byly supernovy.

Ozvalo se zabručení a na led padl stín.

Louise se otočila. Přadlena lan pomalu, opatrně vystupovala z

kapsle za ní. Její drobné tělo, které skafandr zvětšoval, se rýsovalo na

pozadí světel z kapsle. Opatrně kladla nohy na povrch, ruce držela

natažené před sebou.

Louise se na Přadlenu ušklíbla. „Vypadáš nemožně“

„To ti teda děkuju,“ zahučela Přadlena otráveně. Přes matně

odrážející průzor viděla Louise odlesk Přadleniných brýlí, jasnou

barvu pokožky i Přadleniny bíle zuby. „Já bych jen nerada uklouzla

na téhle ledové koulil vydávající se za měsíc,“ řekla Přadlena.

Louise se podívala dolů a kopla špičkou boty do prachu, takže

zanechala hluboké rýhy. V ledu viděla defekty, rovinky, jehličky a

hvězdicovité uzly, vzniklé při mrznutí.

„Tohle je led, ale není právě hladký.“

Přadlena se dokolébala k ní a začichala: ten zvuk zněl Luise ve

sluchátkách jako škrábání. „Možná,“ připustila Přadlena. „Ale je

mnohem hladší, než býval.“

„…Ano.“

„Podívej,“ ukazovala Přadlena. „Tamhle přilétá Severní.“

Louise se otočila a pozorně se dívala. Severní se sunula po

hodinové orbitě, tisíc šest set kilometrů nad povrchem. Subvokálně

nařídila průzoru zvětšit obraz. Loď se změnila v zápalku zářící ve

slunečním světle jasně červenou barvou; vypadá neuvěřitelně křehce,

jako nějaká obrovská hračka, pomyslela si. Ledový asteroid, který

– 192 –

tak dlouho poskytoval palivo, byl temný, nevýrazný balvan, teď

sotva viditelný, když veliký modrý plamen motoru VJT po tak

dlouhé službě pohasl. Páteř i se zasazenými anténami a vstupy

senzorů vypadala jako kostnatý organický tvar, posetý parazity. Na

krytech antén se odráželo rudé světlo Slunce a připomínalo krev. K

páteři byly dosud připevněny trosky zničeného přechodového

rozhraní, tak zkrouceného, že jeho čtyřstěnná konstrukce nebyla k

poznání, modré neonové záření z exotické hmoty zmatnělo.

A samotná obytná kopule, křehká jako vaječná skořápka, se

tyčila nad vychrtlou páteří jako hlavička dítěte. Většina kopule byla

potemnělá – uzavřená a neproniknutelná –, ale několik horních pater

stále zářilo světlem.

Mezi těmi ponurými stěnami, vzpomněla si Louise, stále ještě

prožívá své malé, rutinní životy dva tisíce lidí. Kromě Louise a jejích

blízkých přátel bylo v roztříštěných společenstvích v kopuli jen málo

těch, kteří vůbec věděli, že nezměrně dlouhá cesta Severní je u

konce.

„Jak to tam dole jde?“

Trhla sebou. Náhlý hlas jí ve sluchátkách zazněl chraptivě a

hlasitě – další problém s tím zatraceným starým skafandrem.

„Jsem v pořádku, Marku. A co ty?“

„Co tam vidíš? Co myslíš?“

„Většinou vidím jen vnitřek průzoru. Nemohli jej nechat očistit?

Je to cítit, jako by někdo žil uvnitř po tisíc let.“

Rozesmál se.

„…Vidím hvězdy. To, co z nich zbylo.“

„Ano.“ Mark se na chvíli odmlčel. „No, je to právě tak, jak jsme

předpokládali z extrapolovaných rekonstrukcí během letu… ale asi

jsme tomu nikdy docela nevěřili. Po celé obloze je obraz stejný,

Louise, bez výjimky. Je to neuvěřitelné. Za pět milionů let našeho

letu prodělaly hvězdy vývoj tak, jak měl proběhnout za pět miliard

let. A není to omezeno jen na tuto Galaxii. Nevidíme například ani

malé Magellanovo mračno.“

Obloha byla nízká a tíživá. Zeptala se: „Superet měl pravdu, že?

Vzpomeň si na projekce, které nám ukázali v té virtuální kopuli v

New Yorku, když nás naverbovali.“

– 193 –

„Ano… scvrklé hvězdy, vybledlé galaxie. Depresivní, co?“

Usmála se. „Možná. Ale nebe je teď laboratoří snů pro

astrofyziky.“

„Ale asi to příliš nebylo jako sen pro ty, kteří zůstali naživu zde,

ve Sluneční soustavě, když začaly vybuchovat všechny ty novy a

supernovy. Spad z tvrdého záření a těžkých částic musel trvat

nejméně milion let…

„Ano. Opravdu silný déšť. To tam muselo všechno sterilizovat –

“

„– pokud tam byl v té době ještě někdo naživu. O čemž máme

ještě najít důkazy. No, stále sledujeme čtyři hlavní stopy – maserové

záření přicházející od Slunce, velmi silné gravitační vlny ze

souhvězdí Střelce, artefakt v ledu tady na Kallistó a ten slabý maják

v prostoru za Plutem… Ale nejsme tak daleko, abychom cokoli z

toho pochopili.“

„Vidím les,“ zamumlala Přadlena s průzorem otočeným vzhůru.

Louise zkoumala kopuli pozorněji, přidala k obrazu umělé barvy

– a skutečně rozeznávala i slabou vrstvu pozemské zeleně na horním

okraji kopule, vrstvu života, ztmavlou světlem zestárlého slunce.

Ten drobounký les, pomyslela si najednou, by mohl být jedinou

zelení, která vůbec ve vesmíru ještě zbyla.

Absurdní vzrušení jí sevřelo hrdlo: jen s námahou odtrhla

pohled od té plující částečky domova.

Na paži pocítila ruku, i když její tíhu přes necitlivou a tuhou

látku oděvu sotva vnímala. Přadlena se usmála. „Vím, jak ti je.“

Louise pohlédla průzorem na tuto zvláštní dívčí ženu s jejími

lesknoucími se brýlemi a kulatým, dětským obličejem.

Potom, co Přadlenin otec zničil přechodové rozhraní – a spolu s

ním i jedinou možnost návratu domů –, Louise nabídla Přadleně a

jejím lidem použití technologie ZS. A když teď o padesát let později

na Přadlenu hleděla, těžko si připomínala, že už není dítě, ale

pětašedesátiletá žena.

„Pochybuji, že víš, jak mi je,“ odtušila chladně. „Silně o tom

pochybuji.“

Přadlena ji chvíli pozorovala, její pomalovaná tvář byla pod

průzorem zcela bez výrazu.

– 194 –

Nastoupily zpět do kapsle.

Malý člun vystoupal jeden a půl kilometru vysoko, pak se ustálil

a letěl rovnoběžně s povrchem. Louise se uhlédla. Přistávací trysky

vyhloubily v ledu široký měkký kráter, hyzdící hladkou a

jednotvárnou pláň, která se táhla až k blízkému obzoru.

Louise seděla v křesle, obklopoval ji znepokojivě průhledný

trup. Cítila se, jako vždy v těchto kapslích, jako by byla zavěšená ve

vesmíru. Pod nimi tvořila pláň Kallistó geometrickou abstrakci; nad

nimi Severní tklivě vystupovala nad hluboké, lesklé Jupiterovy

prstence, jiskřička na hladkých obloucích.

Hlavní aktivita na Kallistó se soustředila kolem místa

Morrowových vykopávek na odvrácené straně měsíce natočené k

Jupiteru. Účelem tohoto krátkého letu byl všeobecný průzkum a také

možnost poskytnout Přadleně lan více zkušeností s prací mimo loď,

dát jí pcit, který člověk má, když stojí na povrchu planety… I v

případě, pomyslela si Louise, že má tak jednotvárný povrch, tak

prázdnou oblohu, že se měsíc mohl brát jen jako abstraktní zobrazení

planety.

Přesto Louise věděla, že i jí udělalo dobře uniknout na chvíli z

lodi, která byla jejím domovem a vězením po tolik staletí, a která,

pokud nedojde k zázraku, bude zachovávat ji i její lidi při životě po

zbytek života. Kallistó byla – bývala – osmým měsícem Jupitera,

jedním z velkých galileovských satelitů. V době startu Severní byla

Kallistó koulí z ledu a kamene, hustě pokrytou krátery. Tajemný

povrch byl poset úlomky z jader těles z kráterů; z vesmíru vypadala

Kallistó jako skleněná koule, posetá stopami po střelách. Jedna

kotlina, zvaná Valhala, měla v průměru šest set kilometrů, obrovský

amfiteátr obklopený soustřednými terasovitými úbočími.

Louise si vzpomněla, jak se ve stínech stěn Valhaly leskla jako

mnohobarevné klenoty lidská města, využívající pradávnou vodu na

Kallistó.

Nu, krátery teď zmizely – stejně jako Valhala i všechna města.

Zdálo se, že zmizela beze stopy. Kallistó by hladká a neposkvrněná,

kromě jejích vlastních stop.

– 195 –

Během vysídlování nebo po něm došlo k roztavení Kallistó. A

když měsíc opět zmrzl, cosi zůstalo uvězněno v ledu…

Kapsle klouzala nad měsícem. Mířili nad severní pól a brzy,

uvědomila si Louise, přeletí do denního světla.

…Nebo do toho, co se v těchto pochmurných časech za denní

světlo dalo považovat, pomyslela si.

Za ní Přadlena trochu nadzvedla průzor helmy a odkryla si tak

ústa. Přes tenké stěny kapsle se rozhlédla. Podle nepřítomného,

nezaostřeného pohledu jejích očí Louise poznala, že používá zesílení

obrazu.

„Vidím měsíce,“ hlesla Přadlena. „Nebe plné měsíců.“

„Užij si je,“ řekla suše Louise. „Mělo by jich být osm za

Kallistó jich bývalo osm. Malé, nepravidelné, pravděpodobně zajaté

asteroidy. Čtyři vnější se pohybují po obrácené dráze oproti rotaci

samotné planety.“

„Překvapuje mě, že vůbec nějaké měsíce přečkaly zničení

planety.“

Louise pokrčila rameny. „Nejbližší z vnějších měsíců byl sto

padesát poloměrů Jupitera daleko od prvního, když planeta

implodovala… vzpomeň si, že i Kallistó přežila, a ta byla jen

šestadvacet poloměrů daleko.“ Oběžné dráhy přeživších měsíců

imploze Jupitera samozřejmě narušila: rozptýlila je v nárazu

gravitačních vln a tělesa teď poletovala kolem zničeného rodiče po

silně excentrických orbitách, jako ptáci, vyděšení zemětřesením.

Na orbitě Kallistó nepřežilo nic.

Teď, když kapsle letěla nad pólem, se před Louise odhalil

systém Jupiterových prstenců jako rozlehlá podlaha, nekonečně

hladká a přerušovaná stíny.

Nový systém prstenců, úlomky měsíců, se nacházely v rovině

bývalého Jupiterova rovníku – dříve obsazené měsíci, které teď

zmizely. Kallistó stále obíhala v rovině rovníku, trpělivě kroužila

kolem místa bývalé planety vně systému prstenců, takže pokud by se

disk z materiálu prstenců protáhl, rozsekl by Kallistó vejpůl.

System prstenců nekončil ostře vyznačenou vnitřní spojnicí jako

u Saturna. Namísto toho se krémově zbarvený hlazený materiál táhl

dovnitř – celý systém mnohem více připomínal disk než prstence,

– 196 –

uvědomila si Louise. Jak sledovala prstence očima až ke středu,

jejich textura se pozvolna změnila – byla hrubší, všimla si Louis s

místy silné koncentrace hmoty ve zvířeném povrch vířivě obíhající

po těsných orbitách.

Rozptýlené sluneční světlo zbarvilo vše karmínově.

Prstence byly téměř zcela jednotvárné – nudné, bez složitých

barev a pruhů, charakteristických pro Saturnovy. Louise si

povzdechla. Gravitační působení měsíců poskytlo Saturnovým

prstencům jejich fantastickou strukturu. Problémem bylo, že

zbývající Jupiterovy měsíce prostě nemohly prstence zvládnout.

Ubohý, drahý Jupiter obklopoval jediný temný pás, způsobený

orbitální rezonancí samotné Kallistó.

Teď vystoupil střed prstencového disku nad ostrou linii obzoru

Kallistó. Louise jasně viděla rozvířené nepravidelnosti okolo

geometrického středu, vířily po svých těsných, nevýhodných

orbitách. Samotný střed disku nevypadal nijak zajímavě – jen

jasnější skvrna, kroužící spolu se zbytkem disku. Bylo to dost

frustrující, jako by tu cosi chybělo.

Přadlena vypadala zklamaně. „Nevidím nic uprostřed. Tam, kde

bývala planeta.“

Louise se ušklíbla. „Těžko můžeš něco očekávat. Četná díra o

hmotnosti Jupitera by měla průměr asi šest metrů…“

„Uvidíte toho spoustu na vyšších frekvencích,“ přerušil je Mark.

„Frekvence rentgenového záření a vyšší…

Směrem ke středu systému vidíme skutečný akreční disk,“

pokračoval. „Hmota se zde silně zahřívá, než spadne do samotné

černé díry. Ta je malá, ale je tam složitá struktura, když se podíváte

na těch správných pásmech.“

Přadlena si se zjevným nadšením upravila průzor a Mark jí

poradil, jak si upravit nastavení. Brzy získaly Přadleniny oči znovu

onen nezaostřený pohled, když se přizpůsobovaly zesílenému obrazu.

Louise si nechala vlastní helmu v klíně černá díra a její

obrovský mléčný prstenec ji dostatečně skličovaly i ve viditelném

světle.

Nový systém Jupiterových prstenců, bledých a nevýrazných a

stlačených, tísnivé víření v jeho středu zdaleka nebylo krásné, na

– 197 –

žádné vlnové délce. Až příliš jasně to byl shluk trosek, místo zkázy –

viditelně pokračující zkázy, jak černá díra svůj akreční disk

okusovala. A v Louisině oku inženýra vypadal systém s prázdným

středem jakoby provizorně, nedokončeně. Tento systém nemá duši,

pomyslela si, nic nevyrovnávalo rozměry prstenců; ve srovnání s tím

byly Saturnovy prstence okrasou, náhrdelníkem z ledu a kamene

okolo hrdla už tak nádherného světa.

Přadlena se k ní obrátila, oči v brýlích jí zakrývala helma. „To

celé je jako vodní vír,“ prohlásila.

Louise pokrčila rameny. „Asi ano. Vír obklopující otvor v

časoprostoru.“

„Vír plynu –“

„– plynu a kamene a ledu; kousky rozdrcených světů –“

Louise začala Přadleně lan vykládat o zmizelých Jupiterových

měsících. Vzpomínala na Io s jejími sopkami a stovky kilometrů

hlubokými sopouchy, s povrchem pokrytým sírou a okolním

toroidem vulkanické plazmy; vzpomínala na nerostné doly na Io,

spočívající ve stínu obrovské sopky Babbar Patera. Pověděla

Přadleně o Ganymédu, větším než Merkur, hustě pokrytém krátery a

bohatém na nerosty – nejstabilnějším a nejvíce obydleném ze všech

Jupiterových měsíců. A o Europě, ledové kouli s jasným a hladkým

povrchem, trvale obnovovaným táním a tektonickými otřesy, který

zakrýval tekutou vrstvu pod sebou. Europa byla možná jasným

předchůdcem vyhlazené trosky Kallistó.

Světy, všechny obydlené – a všechny byly pryč.

Louise upřímně doufala, že bylo dost času měsíce před

závěrečnou zkázou evakuovat. Pokud ne, pak se na původní orbitě

kolem Jupitera mezi úlomky kamene a ledu, který tvořil prstence,

musely vznášet i úlomky lidské civilizace: zbytky rozbitých domovů,

lidských hraček i mrtvol.

Přadlena nadzvedla helmu a protřela si oči. „Myslím že bych

byla ráda viděla Jupiter se všemi jeho měsíci i s těmi městy… Možná

se dal Jupiter zachránit. Koneckonců jsi mi říkala, že ta imploze

musela trvat tisíce let.“

– 198 –

Louise si nemohla odpustit sarkastickou odpověď „Ano, ale

vytahovat černou díru z jádra plynného obra bylo evidentně příliš

obtížné, i pro lidi mnoho tisíciletí po mojí době.“

Jupiter zničila akce Wignerových Přátel.

Přátelé byli lidští vzbouřenci z budoucnosti okupované Qaxy,

kteří uprchli zpět v čase časovým tunelem v červí díře Michaela

Poolea.

Přátelé měli připravený jakýsi velkolepý, neuvěřitelný plán, jak

změnit historii. Jeho součástí bylo vystřelit černé díry o hmotnosti

asteroidu do Jupitera.

Projekt Přátel přerušil přílet qaxských válečných lodí Pooleovou

červí dírou – ale ne dřív, než Přátelé stačili vystřelit do obří planety

několik malých singularit.

Bodové singularity proletěly hustou atmosférou Jupitera jako

útočný hmyz, za sebou táhly vlákna plazmatu. Když se díry setkaly,

zavířily jedna kolem druhé, než splynuly, a jejich horizonty událostí

se vzájemně do sebe zhroutily v Planckově časovém měřítku.

Vibrace splývajících horizontů událostí vyslaly silné pulzy

gravitačních vln. Z planety vylétly gejzíry husté chemicky složité

atmosféry, podivné sopky na světe z plynu.

Přátelé měli dalekosáhlé ambice. Před závěrečnou implozí měli

v úmyslu upravit planetu řízenými pulzy gravitačních vln,

vytvářených složitými interakcemi nábojů ze singularit.

Louise zachmuřeně hleděla na holý, nepříjemně vypadající disk

lesklého odpadu.. Nu, Přátelé nepochybně alespoň zčásti ve svém

projektu uspěli – smrštění Jupitera opravdu uskutečnili. Vskutku

skvělý pomník takovýmto ambicím, po pěti milionech let, pomyslela

si Louise, zhroucená planeta a řetězec rozdrcených lidských světů.

A k čemu to všechno? Černá díra o nesprávné velikosti…

„Tamhle je to jasnější,“ ukazovala Přadlena.

Louise se pozorně zadívala přes Kallistó. Led začalo pokrývat

matné, jednotvárné karmínové světlo. Záře vrhala dlouhé,

nepravidelné stíny spár na jinak hladký povrch Kallistó a měnila

ledovou pláň ve složitou krajinu rubínově zářících výstupků a krvavě

rudá jezera stínů.

Nad obzor stoupala oblačná chapadla karmínově rudého plynu.

– 199 –

„Východ Slunce na Kallistó,“ zahučela Louise „No tak:

přistaneme. Nechceme zmeškat celou nádheru jediného zbývajícího

divu Sluneční soustavy, ne?“

Na povrchu Kallistó vedle Louise ve skafandru stála Přadlena,

měla ruce vztažené a objímala Slunce; jak tam stála na světlem

pokryté ledové zemi, odrážející nafouklou kouli, vypadala Přadlena

lan ve své helmě ještě víc dětsky.

Slunce, vycházející nad obzor, bylo stěnou krvavě rudého dýmu.

Bylo tak průhledné, že asi přes jednu čtvrtinu disku bylo možné

zahlédnout daleké hvězdy za ním – jeho hmota byla tak řídká, že

Louise rozeznávala stále stější barvu hustších vrstev kolem jádra.

Slunce už ani nevypadá jako hvězda, pomyslela si zachmuřeně.

Hvězda měla být neprůhledná, jasná, žhavá; nikdo neměl vidět skrz

ni.

„Další sen astrofyziků,“ poznamenal suše Mark. „Mohla by ses

víc dozvědět o povaze vývoje hvězd, jen když tady budeš stát a dívat

se, než za prvních pět tisíc let lidské astronomie.“

„Ano. Ale za jakou cenu.“

Kdysi při pohledu z Jupiterovy oběžné dráhy bylo vidět, že

Slunce je tatáž hvězda jako jiná tělesa hlavní posloupnosti – že je to

vzdálené, žhavé, žluté zřídlo světla. Teď musela být velikost

slunečního oblouku alespoň dvacet stupňů. Pokrývalo celou pětinu

Louisina výhledu, dvacetkrát víc než Měsíc v úplňku viděný ze

Země.

Jupiter byl pět astronomických jednotek od středu Slunce – tedy

pět poloměrů zemské oběžné dráhy. Aby Slunce obsáhlo takový

úhel, muselo mít v průměru aspoň dvě astronomické jednotky, nebo i

víc.

Dvě astronomické jednotky! Při výbuchu, kdy se změnilo v

obra, Slunce spolklo Zemi a planety uvnitř její oběžné dráhy –

Venuši a Merkur.

Přadlena lan ji pozorovala, pod slabými brýlemi se mísil výraz

zvědavosti a obav. „Na co myslíš, Louise?“

„Tohle se nemělo stát ještě celých pět miliard let,“ řekla Louise.

Měla sevřené hrdlo a sotva dokázala udržet klidný hlas. „Slunce

– 200 –

mělo za sebou teprve polovinu života – bylo v polovině stabilního

životního cyklu hvězdy hlavní posloupnosti.

Tohle se nemělo stát. Kdosi to udělal záměrně, připravil nás o

budoucnost, o naše světy – sakra, tohle bylo naše Slunce…“

„Louise,“ Markův umělý hlas zněl rázně a naléhavě.

Zhluboka se nadechla, snažila se setřást hněv a vztek, soustředit

se na přítomnost.

„Co se děje?“

„Měla by ses vrátit na Severní. Morrow něco našel v ledu. Myslí

si, že to je kosmická loď.“

– 201 –

Kapitola 16

„Uvarove. Uvarove.“

Garry Uvarov se prudce probudil. Byla tma. Pokusil se otevřít

oči…

Jako vždy v prvním okamžiku po probuzení – i po všech těch

letech – zapomněl. Slepota ho udeřila, tečkovaná tma na očích, která

měnila každé probuzení v okamžik hrůzy.

„Garry. Jste vzhůru?“

Byl to účastný hlas té falešné osobnosti, Marka Basseta Friara

Armonka Wu. Uvarov natočil hlavu ve snaze lokalizovat zdroj

umělého hlasu. Zdálo se, že je všude kolem něho. Snažil se

promluvit; cítil, jak se mu lepkavá ústa otvírají se zvukem, jaký

vydává ryba. „Mark Wu. Kde jste, sakra?“

„Přímo tady. Ach.“ Nastala chvíle ticha. Pak: „Jsem tady.“

Hlas teď zněl přímo před ním, z konkrétního, přesně

definovaného místa.

„To je lepší,“ zavrčel Uvarov.

„Omlouvám se,“ řekl Mark. „Nevytvořil jsem si obraz. Nezdálo

se mi –“

„Nezáleželo vám na tom,“ štěkl Uvarov. „Protože vás nevidím,

myslel jste si, že stačí jen tak poletovat kolem ve vzduchu jako

nějaký zatracený duch.“

„Nemyslel jsem, že to bude pro vás tak důležité,“ bránil se

Mark.

„Ne,“ přikývl Uvarov. „Myslet na něco takového by bylo příliš

lidské na takový obtisk, jako jste vy, ne?“

„Potřebujete něco?“ zeptal se Mark s nucenou trpělivostí. „Jídlo

nebo –“

„Nic,“ odsekl Uvarov. „Tohle křeslo se stará o všechno. U mě je

to na jednom konci dovnitř a na druhém ven aniž bych dokonce

musel polykat.“ Našpulil rty a zašklebil se. „Jak sám dobře víte. Tak

proč se obtěžujete ptát se mě na zdraví? Jen abych se cítil závislý?“

– 202 –

„Ne.“ Markův hlas zněl chladně, ale sebejistěji. „Myslel jsem,

že ptát se by bylo to, co by udělal člověk.“

Uvarov se kdákavě zachechtal. „Touché.“

„Šlo o to, že jste spal tak dlouho, Uvarove,“ pokračoval suše

Mark.

„Vy byste také spal, kdybyste nebyl mrtvý,“ odsekl Uvarov.

Slyšel chřestění vlastního dechu, tlumený tikot velikých hodin

někde v jídelně Louisina starého parníku. Tahat tenhle zbytečný

relikt pět megalet do budoucnosti bylo samozřejmě naprosto

absurdní a ukazovalo to na základní slabost v povaze Louise Ye

Armonkové. Přesto musel Uvarov připustit, že struktura starého

materiálu – pomalované stěny, zrcadla, vyleštěné dřevo na dvou

dlouhých stolech – zněla nádherně.

„Předpokládám, že jste měl důvod, abyste mě vzbudil.“

„Ano. Maserové sondy ve Slunci –“

„Ano?“

„Začínáme dostávat smysluplné údaje, Uvarove.“

Markův hlas teď zněl vzrušeně, ale Uvarov nikdy nezapomínal,

že každá modulace hlasu této UI je pohý¦ trik.

Ale přes tyto cynické úvahy začal Uvarov pociťovat slabé hnutí

zájmu – podivu. Smysluplné údaje?

Maserové záření přicházelo ze žhavých skvrn v samotné

fotosféře – ze skvrn intenzivního maserového jasu, odpovídajícího

teplotě deseti miliónů stupňů, na pozadí chladnějším, než povrch,

jaký dřív mívalo žluté Slunce. Konvektivní mechanismus pod

koherentními stopami maserových zášlehů vystřeloval pulzy záření

po tečně do fotosféry. Proto Severní vyslala drobné sondy, aby

pronikly nafouklým, rozptýleným povrchem fotosféry a vpluly do

cesty maserovým paprskům, brázdícím povrch.

„Povězte mi o těch údajích.“

„Je to opakující se skupina signálů, Uvarove. Vysílá na

maserových vlnových délkách z toho, co uvnitř ze Slunce zůstalo…

Uvarove, myslím, že je to umělý signál.“

– 203 –

Během roku od neohrabaného, kulhavého návratu z minulosti se

toho o Sluneční soustavě mnoho nedozvěděli. Mnoho lidských světů

už jednoduše neexistovalo.

Přesto během klidného období před příletem Severní k Jupiteru

provedli Uvarov a konstrukt UI několik všeobecných průzkumů

Sluneční soustavy – toho, co z ní zbývalo. A našli několik

podivností…

Bylo tu něco, co vypadalo jako umělý artefakt – Morrowova

anomálie, pohřbená v ledě Kallistó. A kromě ní tu byly jen tři zdroje

toho, co se dalo vykládat jako eventuální zdroje inteligentních

signálů: maserové záření ze Slunce, slábnoucí maják z okraje

soustavy a – pro Uvarova nejpodivnější a nejzajímavější – podivné

gravitační pulzy ze směru Střelce.

Uvarov provedl malý soukromý průzkum struktury vesmíru ve

směru od Střelce. Zjistil cosi zajímavého: právě tam, kam mířil

fotinový paprsek, se nacházela kosmická konstrukce zvaná Velký

přitahovač. Přitahovač byl masivní koncentrace hmoty, zdroj

galaktického proudění, s účinností do vzdálenosti stovek milionů

světelných let všemi směry. Mohl snad Přitahovač souviset s

gravitačními vlnami?

Pak tu byla ona podivná fotinová aktivita uvnitř i kolem Slunce.

Údaje byly nesouvislé a těžko se vykládaly – koneckonců temná

hmota se téměř díky vlastní podstatě prakticky zkoumat nedala –, ale

bylo tu cosi podivného.

Uvarovovi se zdálo, že objevil proudění.

Byl to plynulý proud fotinových objektů, směřujících ven z

jádra slunečního obra… a pryč ze Sluneční soustavy. Byl to fotinový

paprsek, zaměřený jako maják ven ze Slunce – a to přímo ke zdroji

anomálních gravitačních vln ve Střelci.

Ve Střelci se cosi dělo – cosi obrovského, nádherného a

podivného. A nějakým nemožným způsobem to souviselo s tím, co

se dělo ve středu ubohého, trpícího Slunce – ať to bylo cokoli.

…Virtuál, Mark Armonk, s ním znovu mluvil. Nebo možná na

něho, pomyslel si Uvarov trpce.

„Měl byste dávat pozor, Uvarove –“

– 204 –

„Kdybyste neměl s kým mluvit, upadl byste do nemyslícího

stavu a zůstal byste bez svobodné vůle,“ zaryl si Uvarov. „Tak mě

ušetřete svých přednášek.“

Mark se naježil. „Slunce, Uvarove. Maserové záření fotosféry je

běžná záležitost – vytváří je oxid křemíku na frekvenci 43 gigahertz.

K tvorbě takových signatur existují přirozené mechanismy. Ale v

tomhle případě jsme v oxidu křemíku objevili náznaky modulace…

záměrné modulace.

Objevili jsme struktury všude, Uvarove.“ Znovu to falešné

vzrušení v Markově hlase. Uvarov cítil, jak jeho podráždění roste.

Mark pokračoval. „Struktura se vyskytuje v amplitudě paprsků, v

jejich intenzitě, polarizaci i v Dopplerově posunu signálů. Uvarove,

někdo – nebo něco – je tam uvnitř, snaží se vysílat signály

přirozenými modulovanými masery, jak to jen jde. Snažím se to

rozřešit, ale…“

Uvarov se snažil v křesle pohnout, marně se pokoušel najít

pohodlnější polohu – cena, o kterou usiloval po většinu uplynulého

tisíce let stejně neúnavně, jako Iásón kdysi pátral po zlatém rounu,

pomyslel si. Jak byl patetický, jak omezený!

Snažil se tělo nevnímat, soustředit analytické schopnosti –

představivost – na myšlenku inteligence uvnitř Slunce…

Ale bylo to tak těžké.

Mysl se nu znovu rozběhla. Vzpomněl si na svoji lesní kolonii.

Vzpomněl si na Přadlenu lan.

Občas Uvarova napadlo, jak mnohem lépe se mohlo mladým

vést, kdyby byli dostali příležitost studovat a učit se v tomto

poničeném vesmíru. O kolik víc toho mládí mohlo odhalit – se

zdravýma očima a čerstvou myslí – než on sám?

Bylo to už padesát let, co ve svém pomýleném, dočasném

šílenství podnítil své lesní děti, aby podnikly tu riskantní cestu ven z

kopule. Padesát let; kdysi větší část lidského života, pomyslel si, – a

nyní jen krátká přestávka v jeho vlastním, absurdně dlouhém životě,

ve vězení této hnijící tělesné schránky.

A Přadleně lan, přemoudřelé dceři Šípaře, musí teď být – kolik,

palubních pětašedesát? Možná sedmdesát? Už je to stará žena. Ale

– 205 –

díky ZS si zachovala rysy a pokud mohl soudit, i většinu vzhledu

dítěte.

Pocítil tíhu nesmírné lítosti. Teď byl jeho experiment určitě

ztracen; pečlivě vyšlechtěná genetická zásobárna byla nepochybně

znečištěna vzájemným křížením mezi lesními lidmi a obyvateli palub

ovládanými Superetem, jeho nesmrtelný kmen udusila aplikace ZS.

Ale pokrok, kterého dosáhl, byl stále tady, říkal si; byly tu geny,

spící, připravené. A až – pokud – obyvatelé Severní překonají toto

obtížné období, až dosáhnou některého světa, který na ně bude čekat,

pak může veliký experiment znovu začít.

Ale mezitím…

Znovu si vzpomněl na Přadlenu lan, na ženu–dívku, která

vyrostla mezi stromy a listím a nyní se procházela v troskách

Sluneční soustavy.

Uvarov udělal mnoho chyb. No, měl k tomu dost času. Ale na

tohle mohl být hrdý, když na nic jiného: že do této éry zpustošení a

trosek on, Garry Uvarov, navrátí alespoň nějaké elementy čerstvého

mládí.

„…Uvarove,“ ozval se Mark.

Uvarov se otočil. Syntetický hlas UI zněl jinak – podivně ploše,

bez jakéhokoli výrazu. Žádná zatracená falešná intonace, pomyslel si

Uvarov se slabým pocitem triumfu. Bylo to, jako by se virtuálovy

procesory krátký čas zabývaly něčím jiným. Něco se stalo.

„No? Co se děje?“

„Mám to. Rozluštil jsem signál – informaci v maserových

pulzech. Je tu obraz, utváří se na obrazovkách řídícího pultu…“

„Obraz? Sakra, popiš mi ho.“ Byla to ženská tvář (říkal Mark),

hrubě vyvedená v barevných pixelech. Lidská tvář. Ženě bylo

fyzicky asi pětašedesát, měla krátce střižené vlasy pískové barvy,

velký nos, široká, usmívající se ústa a široké, zranitelné oči.

Rty se jí pohybovaly.

„Ženská tvář po pěti milionech let, vysílaná maserovými signály

z jádra Slunce, změněného v rudého obra. Tomu nemohu uvěřit –“

Mark chvíli mlčel. „Věřte, čemu chcete. Myslím, že se snaží

něco říci. Ale ještě nemáme zvuk.“

„Jak nepříjemné.“

– 206 –

„Počkejte… Ach, už to máme.“

Teď to Uvarov slyšel, slyšel hlas toho neuvěřitelného obrazu z

minulosti. Nejprve byl tón zkreslený a slova prakticky

nerozluštitelná. Jak mu Mark sdělil, nebyla ani synchronizovaná s

pohybujícími se rty.

Pak, po několika minutách – se značným zesílením signálu z

datového procesoru – se zpráva vyčistila.

„U Léthé,“ hlesl Mark. „Ten jazyk dokonce poznávám…“

Jmenuji se Lieserl. Vítejte doma, ať jste kdokoli. Asi divíte, proč

jsem vás dnes večer pozvala…

Na pozadí matně rudého, nafouklého Slunce se blyštil akreční

disk Jupiterovy černé díry, obrovský a výhružný.

Kapsle ze Severní znovu nesla Přadlenu lan – tentokrát

samotnou – na povrch Kallistó. Přadlena se otočila, aby se podívala

dolů skleněnou stěnou drobné kapsle; jak se pohnula, biolékařské

senzory skafandru se jí nepříjemně třely o kůži.

Loď vykopaná z ledu skupinou automatických robotů

připomínala ptáka s křídly vystupujícími z centrálního trupu, černými

jako noc a sto yardů dlouhými. Materiál křídel vypadal křehce,

nehmotně. Tenkými okraji skoro prosvítal led.

Louise a Mark jí řekli, že ta loď byla vyrobena cizí technologií.

A domnívali se, že má hyperpohon…

Poškrábala se na rameni, kde se jí jeden z těch Markových

zatracených biosenzorů nepříjemně zarýval do masa. Až přistane,

bude jí muset Louise hezky vysvětlit, proč ji takhle oblepili.

Loď spíše připomínala obrovský černokřídlý hmyz, spočívající

na skleněné desce, napadlo Přadlenu. Elegantní křivky obklopovaly

pahýlovité, lesklé tvary kapslí ze Severní a další zařízení. Přadlena

zahlédla malého robota, jak se plazí po povrchu jednoho černého

křídla, táhne zkroucená vlákna kabelu a zkoumá cizí materiál

shlukem senzorů. Led okolo lodi byl narušený a rozlámaný, plný

otvorů po přistávacích tryskách kapslí a zbrázděný stopami po

vozidlech.

– 207 –

Loď byla obrovitá. Hemžení lidí i jejich strojů se zdálo zcela

nedostatečné, aby zvládlo sílu umělé šelmy… kdyby se měla

probudit ze staletí dlouhého spánku.

Čím blíže byla Přadlena lodi, tím větší měla strach. Jako by ten

děsivý hmyzovitý tvar na ledě vyzařoval nějakou hrozbu.

Zachvěla se a hledala útěchu v dotyku skafandru

Ulice a domy kolem Morrowa byly prázdné. Z holých stěn

zničených budov a z ocelového podbřišku oblohy zněl nekonečný,

houkavý křik sirény.

Kolem Morrowovy tváře se mihl záchytný hák – hrubě

opracovaná věc ze zaostřeného, zkrouceného kovu z přepážky –, až

sebou trhl. Hák se zachytil na nějaké nepravidelnosti na podlaze

paluby, lano, na kterém byl uvázaný, se s trhnutím napnulo. Během

několika sekund Lovkyně žab překonala další úsek paluby podél

lana, její zpocené hnědé údy tvořily barevné skvrny na šedém.

jednotvárném pozadí rozptýleného palubního světla, foukačka a

váček se šipkami jí při pohybu poskakovaly na zádech.

Morrow si povzdechl a sklopil hlavu. Zkoumali Druhou palubu

ve stavu beztíže. Kovová podlaha před ním byla nudná, podivuhodně

známá, opotřebovaná nesčetnými generacemi nohou, včetně jeho

vlastních. Natočil hlavu a ohlédl se. Ostatní průvodci byli zavěšeni

na různých místech paluby za ním, tváře měli obrácené k němu jako

květy: byla tu Neměnnost cíle se svými silnými pažemi, neustále v

pohybu, i s visícíma tenkýma nohama, virtuál Mark Wu a skupinka

lesních lidí. Virtuál se snažil chránit jejich city; Morrow si všiml, že

se houpe na laně spolu s ostatními.

Chrám Plánovačů tvořil ponurou, hrozivou masu, lemovanou

neonově modrým světlem, stále stovky metru daleko.

Mnoho domů, továren a ostatních budov bylo poškozeno –

některé hodně vážně. V jednom rohu Druhé paluby byly stopy po

velkém požáru, spálenina, která se dostala až k šedému kovovému

stropu.

Morrow si zkusil představit, jak asi muselo lidem tady, v

přecpaném, uzavřeném světě palub, když se nakonec motor VJT

zastavil – když zmizela gravitace. Představil si, jak normálně jde

– 208 –

dalšího dne do práce – a pak jednou ten zvláštní pocit lehkosti, nohy

opouštějí palubu…

Siréna houkala od chvíle, kdy sem na paluby sestoupili přes

Uzávěry z lesa; možná takhle houkala už od samotné katastrofy –

stavu beztíže. Při tom hluku se dalo těžko i přemýšlet; snažil se

ovládnout podrážděnost a strach.

Lovkyně se otočila a ušklíbla se na něho. „No tak, Morrowe,

probuď se. Už jednou jsi přece s Přadlenou lan sešplhal celou

výtahovou šachtou, ne? A to fungovala gravitace. Při nula gé to je

hračka.“

„Lovkyně, nic není v mém věku snadné.“

Lovkyně se mu vysmála se sebejistotou mládí. A bylo to

skutečné mládí, uvědomil si; Lovkyni bylo – kolik? Osmnáct,

devatenáct? Tam nahoře v lese se dál rodily děti, i všechna ta

desetiletí po otevření Uzávěrů na První palubě a poskytnutí

technologie ZS lesním lidem.

„Víš,“ poznamenal, „připomínáš mi Přadlenu lan.“

Lovkyně se hbitě otočila, jako by její drobné, nahé tělo bylo

dalším lanem, tvář měla jako kulatý vyleštěný knoflík. „Skutečně?

Přadlena lan je u nás něco jako hrdina, víš. V lese. Muselo to chtít

hodně odvahy, jít s Uvarovem dolů přes Uzávěry a –“

„Možná,“ přerušil ji nedůtklivě Morrow. „Myslel jsem tím, že

jsi stejně otravná jako ona, na svůj věk.“

Lovkyně se zamračila: na drobném plochém nose měla rozeseté

pihy, další se jí táhly po vyholené části lebky. Pak se znovu usmála a

on cítil, jak jihne; dívčina tvář mu připomněla úsvit jasné hvězdy nad

ledovými pláněmi Kallistó. Natáhla krk a zlehka ho políbila na nos.

„To všechno k sobě patří,“ odpověděla. „Tak jdeme dál.“

Znovu šplhala po laně, během pár sekund se dostala k háku a

chystala se hodit další, aby se dostala o kus dál.

Morrow se cítil ještě starší než na svých pět století a unaveně se

ručkováním sunul za ní.

Snažil se očima sledovat poškrábanou podlahu pod sebou. Proč

mu tahle zatracená procházka připadá tak obtížná? Je koneckonců

Morrow, hrdina z výtahové šachty, jak říkala Lovkyně. A od té doby

už vyšel i Ven za žebrovité stěny palub, do vesmíru. Procházel se po

– 209 –

povrchu Kallistó a sledoval svítání nafouklé mršiny legendárního

Slunce nad ledovými pláněmi tohoto měsíce, dokonce dozíral na

vykopávky oné pradávné mimozemské lodi. Projevil snad tehdy

odvahu, ne? Určitě musel – vždyť dokonce o tom ani nepřemýšlel.

Tak proč se cítil tak jinak teď, když byl zpátky, znovu uvnitř palub –

uvnitř krabice se stěnami z šedého kovu, která byla jeho jediným

světem po půl tisíciletí?

Začal mít obavy již od okamžiku, kdy ho Louise požádala, aby

vedl expedici.

„Já tam nechci zpátky,“ bránil se tehdy otevřeně. Louise Ye

Armonková přiletěla na Kallistó, aby mu poblahopřála k

archeologickému úspěchu a přidělila mu tento nový úkol. Vypadala

staře a unaveně, projížděla si prsty prošedivělé vlasy. „Všichni

musíme dělat věci, do kterých se nám nechce,“ vysvětlovala mu jako

malému dítěti, sotva držela netrpělivost na uzdě. Když se na něho

podívala, viděl Morrow v jejích očích pohrdání. „Věř mi, kdybych

měla někoho jiného, koho poslat, udělala bych to.“

Morrow pocítil záchvěv paniky, jako by na něm chtěli, aby se

vrátil do vězeňské cely. „O co tu jde?“ zeptal se s narůstajícím

zoufalstvím. „Plánovači uzavřeli paluby už před staletími. Oni

nechtějí vědět, co se děje venku. Proč je v tom nenechat?“

Louise měla pevně sevřená ústa, kolem nich se táhly jemné

vrásky. „Morrowe, už si nemůžeme dovolit nechat je v tom. Vnější

vesmír – my sami – jsme ovlivňováni tím, co se tam uvnitř děje. A z

monitorů máme důkazy, že plánovači – eh – nereagují na změny

dobře.

Morrowe, na těch palubách jsou dva tisíce lidí. Nás i venku je

jen hrstka – jen několik stovek, a to i včetně lesa na Nulté palubě.

Nemůžeme si dovolit nechat ty dva sice lidí šíleným rozmarům

Plánovačů.“

Morrow zaslechl vlastní skřípění zubů. „Tak ty mluvíš o

povinnosti.“

Louise ho zkoumavě pozorovala.

„Svým způsobem ano. Ale o nejzákladnější povinnosti všech: ne

vůči mně nebo Plánovačům, ani vůči poslání lodi. Je to povinnost

vůči druhu. Pokud má náš druh přežít, musíme chránit lidi, kteří tam

– 210 –

jsou uvězněni s Plánovači – chránit jich co nejvíc, udržet genetickou

různorodost pro budoucnost.“

„Chránit,“ opakoval zachmuřeně. „Zvláštní. Plánovači si

pravděpodobně taky mysleli, že dělají právě to…“

Rozhlížel se kolem, pozoroval opuštěné domy v surrealistických

řadách, zavěšené na něčem, co mu připadalo jako svislá stěna, nikoli

podlaha; naslouchal tichu, přerušovanému jen naříkavým houkáním

sirény. Všichni lidé zmizeli – pravděpodobně je Plánovači odvedli do

chrámů – a zanechali za sebou tuto slupku bývalého světa: jako by se

živly tohoto tísnivého místa kolem něj pohybovaly a tlačily ho jako

noční můra…

Možná to byla právě známost toho místa, co ho tak tísnilo.

Vrátit se sem – i po těch všech desetiletích – v něm vyvolalo pocit,

jako by nikdy neodešel; kovem obložené stěny a strop, řady

krabicovitých domů, mihotavé čtyřstěnné tvary chrámů Plánovačů se

kolem něj tyčily a znovu utiskovaly jeho duši. Bylo to, jako by ten

obrovský, pozoruhodný vesmír za těmito stěnami – vesmír

zhroucených hvězd, ledových měsíců a magické mimozemské lodi s

křídly sto metrů širokými – nikdy neexistoval jako by to vše byla

nějaká podivná, padesátiletá představa.

Za starých časů, ještě před setkáním se Šípařem a Přadlenou, se

považoval za cosi jako rebela. Měl nezávislého ducha, byl renegátem

– ne jako ti ostatní trubci kolem něho. Ale pravda byla samozřejmě

jiná. Za celá ta staletí ho kultura Plánovačů dostala do stavu

podřízenosti. Kdyby nebylo vpádu lesních lidí – tedy událostí mimo

jeho vlastní svět –, nikdy by nenašel odvahu nebo dostatek iniciativy,

aby se zbavil nadvlády Plánovačů.

Vlastně, jak si nyní uvědomil, ať by v budoucnosti udělal cokoli,

ať by se vydal kamkoli – a bez ohledu na to, jak by jeho střet s

Plánovači nakonec dopadl –, nikdy by se tohoto útlaku nezbavil.

Právě došplhal ke konci lana. Trochu se odrazil od paluby a

proletěl vzduchem přes pár metrů k dalšímu lanu, které upevnila

Lovkyně. Ohlédl se zpět; celá skupinka visela podél řetězce lan,

který se táhl zpět od rampy směřující do vyšších palub.

Ucítil nad hlavou závan povětří, uslyšel syčivé zašumění.

– 211 –

Instinktivně se skrčil a přitiskl se tělem k palubě; jako na

potvoru se od nepravidelného povrchu odrazil, ale zachytil se okrajů

plátu a pevně se držel.

Ten zvuk zněl jako bzučení hmyzu. Ale na palubách bylo hmyzu

velmi málo…

Další zasyčení a závan vzduchu nad ním. A přišlo to od chrámu,

který byl – odvážil se vyhlédnout – stále ještě sto metrů daleko. Další

zašumění – a další, teď už to bylo celé hejno.

Kdosi za ním vykřikl; zaslechl náraz kovu na palubu.

Lovkyně žab sešplhala po laně k němu, bez zábran mu vylezla

po pažích a přitiskla se mu k boku jako teplý pevný uzel svalů; na

tváři cítil její hladce vyholenou část lebky. Nebyla větší než metr

dvacet, do stehen se mu zarývala její kostnatá kolena.

„To Plánovači,“ zašeptala mu do ucha. Dech měla sladký, voněl

po lesních plodech. „Střílejí na nás z chrámu.“

Byl zmatený. „Střílejí? Ale to je nemožné. Proč by to měli

dělat?“

Zavrčela a znovu mu připomněla mladou Přadlenu zpřed desítek

let, která se na něho také často zlobila. „Jak to mám vědět?“ vyjela.

„A kromě toho, na tom proč sotva záleží. Důležité je, že musíme

odsud pryč, než nám ublíží.“

Zmateně se držel lana. Možná na to měl být připraven. Možná

Plánovači opravdu zešíleli.

Ale pokud to byla pravda, co on s tím měl udělat?

Teď za ním lezl někdo další. Byla to Neměnnost cíle, klestila si

cestu svou mohutnou, silnou pravou rukou. V levé ruce svírala cosi

zářícího a pevného. Tyhle nohy, zničené technologií ZS, pomyslel si

Morrow, vypadají ještě štíhlejší než nohy Lovkyně; tloukly o palubu,

bledé a zbytečné.

„Morrowe,“ Neměnnost cíle otevřela ruku. Věc, která v ní

spočívala, byla skoba: byla naostřená, drsný povrch u špičky se leskl

v rozptýleném světle. „Nepřipomíná ti to nic? Plánovači na nás zase

používají ty svoje zatracené kuše.“

„Ale proč?“

Neměnnost cíle vypadala rozzlobeně, ale i pobaveně. „To snad

není důležité, proč!“

– 212 –

Lovkyně lehce dloubla Morrowa do žeber; trhl sebou, když mu

její drobná, tvrdá pěst zajela do měkkého masa.

„To jsem mu říkala taky,“ postěžovala si Neměnnosti cíle.

„Momentálně se trefují do paluby za námi,“ pokračovala

Neměnnost cíle naléhavě. „Střílejí nám nad hlavy. Možná se

pokoušejí zastřílet. Nebo se nás třeba jen snaží varovat, to nevím.

Ale jakmile se jim zachce, sejmou nás… No tak, musíme se

stáhnout.“

Morrow stále zmateně otočil hlavu a sledoval chrám před nimi.

Čtyřstěnná konstrukce budovy s orámováním neonové modři a s

trojúhelníkovitými hnědozlatými stěnami už nebyla jednolitým

celkem. V nejbližší stěně byla vyražená okna; zůstaly po nich černé,

zející otvory. V okně viděl drobné postavičky: muže a ženy,

oblečené v jednotvárných kombinézách, jaké i on sám nosil po tolik

staletí.

Mířili na něj kušemi.

„Tak dobře,“ vydechl a přál si jen, aby to měli za sebou.

„Ustoupíme z dosahu. Pojď, Neměnnosti cíle, povedeš nás…“

Kapsle přistála poblíž zádi kosmické lodi, černé jako noc.

Přadlena sestoupila na ledovou pláň Kallistó.

Kolem pasu si uvázala své vlastní lano, uvnitř skafandru měla na

nitce mezi ňadry zavěšen jeden z otcových hrotů. Pozvedla ruku ke

hrudi a přitiskla rukavici k látce oděvu; na těle ucítila chladný kov

hrotu šípu, známý a uklidňující. Pokusila se vyrovnat dech, aby

získala sebejistotu a stabilitu. I přitažlivost tu byla samozřejmě

nesprávná a přítomnost těžkého skafandru na těle s Markovými

biostatickými sondami ji neustále dráždila a zneklidňovala.

Louise Ye Armonková přešla ke kapsli a zanechávala přitom v

jinovatce Kallistó mělké stopy. Zapnula si vnitřní osvětlení helmy.

„Přadleno lan,“ Louise natáhla ruku a usmála se. „No, jsme zase

tady. Tak pojď, ukážu ti loď.“

Louise vzala Přadlenu za ruku. Pomalu s ní kráčela k lodi, pod

nohama jim slabě křupal led.

Na obloze zářil oblouk Jupiterových prstenců jako zkrvavený,

zmrzlý dým. Loď ležela na ledě, temná a živoucí.

– 213 –

Zastavily se asi tři metry od okraje nejbližšího křídla. To se

vznášelo asi metr nad ledem, zjevně bez jakéko opory; možná je tak

lehké, že ani oporu nepotře je, kromě spojení s centrálním trupem

lodi, pomyslela si Přadlena. Za předním okrajem se křídlo slabě

ohýbalo, jako pomalá, zamrzlá vlna dýmu; perspektivou zkrácený

tvar se ostře rýsoval na jednotvárném ledovém pozadí Kallistó, ale

byl tak temný, že se měřítko křivky křídla dalo jen těžko odhadovat.

Okraj křídla byl tak delikátní, že když se Přadlena sklonila a pohlédla

vzhůru, viděla hmotou křídla vybledlou záři hvězd.

„Tvarem ta loď připomíná semeno javoru,“ ohlédla se Louise na

Přadlenu. „Máte ve svém lese javory?… Tady máme ta nádherná

křídla, s rozpětím sto metrů. Malá pilotní kabina je na vrcholu

'ramenou' lodi – u základny křídel.“

Nádherná, řekla Louise. Nu, pomyslela si Přadlena, možná jsou

svým způsobem hezká – ale naprosto nelidská a nekonečně hrozivá.

„Tohle není lidská loď,“ pronesla zvolna. „Že ne, Louise?“

„Ne,“

pokrčila

rameny

Louise.

„Sakra,“

pokračovala

zachmuřeně, „najdeme jediný vcelku kompletní artefakt ve troskách

Sluneční soustavy a zrovna musí být mimozemského původu…

Přadleno, myslím, že tohle je loď Xeelee. Prohlédli jsme si staré

projekce Superetu; myslíme si, že tuhle věc Wignerovi přátelé – lidé

z doby qaxské okupace – nazývali noční stíhač. Malá, vysoce

pohyblivá, flexibilní průzkumná loď.“

Konec křídla ve tvaru nažky byl ve výši Louisiny tváře; zvedla

ruku v rukavici a zdálo se, že chce prstem přejet po hraně. Pak

zamyšleně stáhla ruku zpátky. „Vlastně bychom se neměli ničeho

dotýkat, pokud to není nutné, tenhle materiál je ostrý. Křídla i zbytek

trupu jsou pravděpodobně z konstrukčního materiálu Xeelee.“

Sklonila hlavu a zahleděla se podél roviny křídla. Přadlena se

musela postavit na špičky, aby mohla udělat totéž. Když se jí

podařilo zvednout oči na úroveň křídla, materiál Xeelee jakoby

mizel, tak byl tenký. I takhle zblízka byl naprosto černý. Neodrážel

ani náznak obrazu ledu nebo Jupiterových prstenců. Není na něm nic

skutečného, pomyslela si; jako by se vyřízl kousek světa a zůstala po

něm tahle díra – tenhle defekt.

– 214 –

„Ten materiál odolává všem pokusům o analýzu,“ říkala Louise.

„Uvarov a Mark si myslí, že konstrukční materiál je plocha z

vázaných nukleonů, spojených silnou mezijadernou silou, jako by to

bylo nějaké obrovské vytažené atomové jádro.

Ale já si nejsem tak jistá. Především úplně neodpovídá hustota.

Mám svou vlastní teorii: myslím, že se díváme na cosi mnohem

prvotnějšího. Domnívám se, že Xeelee objevili způsob, jak obejít

Pauliho vylučovací princip a tak odkryli cestu k novému druhu

hmoty. Samozřejmě, problém je v tom, že Pauliho vylučovací princip

by neměl mít žádné výjimky. No, řekla bych, že Xeelee o tom nikdo

neřekl…“

„Jak to vyrobili?“

Louise se usmála.

„Pokud máme věřit starým rekonstrukcím Superetu, nechali jej

vyrůst z 'květů'. Konstrukční materiál prostě vyrašil z květů jako

okvětní lístky za přítomnosti energie záření.

Bylo by především zajímavé vědět, jak se sem ta loď dostala,“

zamyslela se. „Pro lidi z kterékoli doby muselo být zajetí lodi Xeelee

velkým vítězstvím.

Uvarov si myslí, že tenhle měsíc byl používán jako laboratoř.

Toto místo, daleko od obydlených kolonií, bylo dílnou, bezpečným

místem pro zkoumání lodi Xeelee. Musela tu být výzkumná zařízení,

postavená kolem nočního stíhače, když se tehdy lidé snažili objevit

tajemství

jeho

vnitrosystémového

pohonu,

hyperpohonu

a

konstrukčního materiálu. Ale našli jsme jen málo stop přítomnosti

kromě těch těsně u plavidla. Když válka –“

„Jaká válka?“

Louise sklopila hlavu, tvář ukrytou v přilbě. „Proti Xeelee,

Přadleno. Jedna z mnoha válek. O moc víc se asi nedozvíme.

V poslední válce byla lidská zařízení zničena – a lidé s nimi,

všechno kromě několika zlomků. Ale –“

„Ale noční stíhač Xeelee vydržel,“ doplnila Přadlena.

Louise se usmála. „Ano. Xeelee stavěli tak, aby jejich věci

vydržely. Ať už se stalo cokoli, dokázalo to roztavit led na Kallistó.

Ale noční stíhač se ponořil do nových oceánů a zůstal v nich

uvězněn, když Kallistó znovu zmrzla.“

– 215 –

Uvězněný a spící, pomyslela si Přadlena, na nezměrnou dobu –

možná milion let.

„A už nikdy se nevrátili,“ pokračovala Louise. „Myslím tím lidi.

Nikdy se nevzpamatovali a nevrátili se, aby tu vše obnovili. Třeba to

byla opravdu válka, která ukončila všechny války, alespoň pokud jde

o Slunce…

Tady je pilotní kabina, Přadleno lan… Tak teď vidíš, proč

potřebuji tvou pomoc.“

Přadlena lan zírala na nízkou kabinu z konstrukčního materiálu.

Měla sotva šest stop v průměru.

Pocítila, jak jí po údech přebíhá mráz.

– 216 –

Kapitola 17

O jednu stranu kabiny se opíraly jednoduché kovové štafle.

Uprostřed vší té cizí pokročilé technologie vypadaly neuvěřitelně

primitivně.

Přadlena na ně pohlédla s obavami. „Louise,“ váhala „já po tom

musím vyšplhat, že?“

Louise, neforemná a ve skafandru anonymní, stála vedle ní.

„No, v zásadě o to jde. Podívej, Přadleno lan, potřebujeme pilota…“

Odmlčela se a nejistě pokrčila rameny. Přadlena zavřela oči a

několikrát se zhluboka nadechla ve snaze uklidnit chvění hluboko v

žaludku. „Léthé. Tak proto jsem omotaná dráty.“

„Omlouvám se, že jsme ti to neřekli před přistáním, Přadleno.

Nevěděli jsme, co bude nejlepší. Bylo by ti pomohlo, kdybychom ti

to pověděli?“

„Asi nemám na vybranou, že?“

Louisina tvář měla pod průzorem tvrdý výraz. „Jsi tím nejlepším

kandidátem, kterého máme, Přadleno lan. Potřebujeme tě.“

Aniž by si dovolila o tom uvažovat, Přadlena se chopila první

příčle štaflí a vytáhla se nahoru.

Dívala se do pilotní kabiny. Byla to otevřená koule, vyrobená z

trubic z konstrukčního materiálu. Trubice byly uspořádány do

otevřené mřížky ve vzoru sítě poledníků a rovnoběžek. Uvnitř kabiny

byla konzole ve tvaru podkovy z černého materiálu Xeelee. Ke

konzoli byla připevněna další zařízení z normálního kovu, na první

pohled lidská – vypadala hrubě a primitivně.

Do klece bylo před konzoli upevněno lidské lehátko. Visely na

něm bezpečnostní pásy. Aby se vešlo do těsné kabiny, bylo vyrobeno

jako malé – příliš malé pro kteréhokoli člověka z palub kromě

dítěte… nebo dětské ženy z lesa.

„Vyšplhám dovnitř, Louise.“

„Dobře. Ale proboha živého, Přadleno lan, nesahej na nic,

dokud ti neřeknu.“

– 217 –

Přadlena ve snížené gravitaci zlehka švihla nohama přes okraj a

sklouzla dovnitř kabiny.

Lehátko jejímu tělu vyhovovalo – taky by mělo, pomyslela si s

výtkou, bylo zřejmě vyrobeno pro ni –, ale bylo příliš útulné. S těmi

popruhy na hrudi a na bedrech a s mohutnou, tísnivou konzolí před

ní, ji lůžko pohlcovalo. Ta kabina byla místem stínů, křižujících se a

tajemných, vrhaných prstenci Jupitera i od ledu pod ní. Vše kolem ji

tísnilo, bylo tu sotva místo pro konzoli a lůžko. Vyhlédla temným

průzorem helmy ven z kabiny na ledové pláně Kallistó. Viděla

nemotorné postavy robotů ze Severní, kapsli, která ji sem dopravila,

stín Louisiny postavy. Vše působilo odtažitě, nedosažitelně. Jedinou

realitou byla ona sama, uvnitř skafandru, uvnitř té mimozemské lodi

– a hlasitý zvuk jejího vlastního dechu v uších.

Přadlena si musela zvyknout na řadu změn za těch několik

desetiletí od doby, kdy se svým otcem a Morrowem sestupovali

obytnou kopulí. Jen to, že nestárla, bylo dostatečně velkou výzvou.

Většina jejích druhů z lesa odmítla technologii ZS, kterou jim

nabídla Louise; po tolika letech byly rozdíly ve fyzickém věku znát a

rychle se zvětšovaly.

Přadlena měla mladší sestru, Malířku tváří, nejmladší dítě

Šípaře. V době, kdy byla dřívější malá holčička starší, než jak si

Přadlena pamatovala matku, postupně návštěv v lese zanechala.

Život lesních lidí pokračoval stejně jako dřív, bez ohledu na

konec cesty Severní a na objev zničeného Slunce. Díky svému

širšímu myšlení a chápání se Přadlena cítila v tom starém, uzavřeném

světě uvězněná.

Byla izolována věkem i svými podivuhodnými znalostmi, a tak

se snažila zvyknout si na ten zvláštní vesmír za stěnami lodi. A

během let se toho naučila hodně. Louise Ye Armonková ji přes jistou

blahosklonnost často ujišťovala, jak velký pokrok udělala na někoho,

kdo vyrostl v prostředí bez rozvinuté technologie.

Ale teď toužila uniknout z tohoto pochmurného, hrozivého

místa, být znovu nahá a pohybovat se mezi stromy v lese.

– 218 –

„Přadleno lan,“ ozval se jí v přilbě měkce hlas toho umělého

člověka, Marka. „Musíš se pokusit uvolnit. Tvoje biostatické údaje

jsou hodně vysoko a –“

„Drž klapačku, Marku.“ Louise Ye Armonková přešla ke

kabině, přitiskla se k černým tyčím a nahlédla dovnitř: rozsvítila si

světlo v helmě, takže Přadlena viděla její tvář. „Přadleno, jsi v

pořádku?“

Přadlena se zhluboka nadechla. „Je mi dobře.“ Snažila se

soustředit na svou podrážděnost: na blahosklonnou Louise, na toho

ducha Marka, co bzučel jako moucha. Podrážděnost se soustředila do

vlny hněvu, který jako plamen spálil strach. „Jen mi říkej, co mám

dělat.“

„Dobře.“ Louise zvedla ruce a ustoupila od kabiny. „Pokud

víme, je kabina, ve které se nacházíš, řídícím centrem nočního

stíhače. Určitě vidíš, že byla uzpůsobena pro použití lidmi. Umístili

jsme tam pro tebe lůžko. Máš tam dálkovky –“

„Cože?“

„Přadleno. Ty kovové krabice na podkově. Vidíš?“

Byly tři, každá asi třicet centimetrů dlouhá, jedna před

Přadlenou a jedna po každé straně. Byly to dotekové bloky, jaké už

znala, na povrchu osvětlené. Vztáhla ruku ke krabici před sebou –

„Nesahej na to, sakra,“ vyjela na ni Louise.

Přadlena odtáhla prsty.

Louise se zjevně těžce zkoušenou trpělivostí pokračovala:

„Přadleno lan, ovládání na těchto krabicích bylo propojeno s

tím, co považujeme za ovládání uvnitř té podkovovité konzole – a to

je skutečné ovládání stíhače, mechanismy Xeelee. Proto těm

krabicím říkáme dálkovky, jako dálkové ovládání… Budeš jimi

ovládat řízení. Jsou to rekonstrukce, zpracované na základě

fragmentů nalezených v ruinách původní laboratoře.“

„Dobře.“ Přadlena si olízla rty; pot, vysušený v koutku úst,

chutnal po soli. „Chápu. Tak se do toho dejme.“

Za kabinou zvedla Louise ruce. „Ne. Počkej. To není tak

jednoduché. My jsme dálkovky rekonstruovali podle klíčů, které nám

zanechali lidští výzkumníci. Věříme, že budou fungovat… Ale,“

pokračovala suše, „nevíme, co to s nočním stíhačem udělá. Nevíme,

– 219 –

co se stane, až sáhneš na dálkovky. Proto budeme muset být trpěliví.

Experimentovat.“

„Dobře,“ odpověděla Přadlena. „Ale ti původní výzkumníci,

ještě před válkou, museli vědět co dělají, nemám pravdu?“

„Ne nezbytně,“ oponoval Mark. „Koneckonců kdyby dokázali

odhalit, jak technologie Xeelee funguje, možná bychom neprohráli

válku –“

„Mlč, Marku,“ zastavila ho tiše Louise. „Tak, Přadleno,

poslouchej pozorně. Máš tu tři dálkovky – tři skříňky. Věříme –

myslíme si – , že ta přímo před tebou je spojená s ovládáním

hypermotoru a ty dvě po stranách jsou spojeny s vnitrosystémovým

motorem.“

„Vnitrosystémovým?“

„Podsvětelný pohon, pro lety uvnitř Sluneční soustavy. Jasné?

Přadleno, dnes se hypermotoru nedotkneme – vlastně je tato

dálkovka odpojená. Chceme jen vědět, co se dá dělat s

vnitrosystémovým motorem. Dobře?“

„Ano.“ Přadlena pohlédla na dvě krabice: dotekové obrazovky

trvale zářily v uklidňujících barvách žlutě a zelené.

„Na dálkovce po tvé levici je žlutá dotyková obrazovka. Měla

by svítit. Vidíš ji?“

„Ano.“

Louise zaváhala. „Přadleno, pokus se být připravená. Nevíme,

co můžeme čekat. Mohly by nastat změny…“

„Jsem připravená.“

„Dotkni se žluté obrazovky – jednou, co nejkratčeji…“

Přadlena se pokusila zahnat strach. Zvedla ruku –

„Přadleno lan. Neboj se.“

Překvapeně sebou trhla.

Byl to suchý, unavený hlas – mužský hlas, zněl odkudsi z

vnitřku její přilby.

Samozřejmě byla v kabině sama. „Je to jen stroj,“ řekl znovu ten

hlas. „Není se čeho bát…“ Léthé, pomyslela si. Co teď? Už začínám

bláznit? Ale kupodivu ji ten hlas – pocit jakési neviditelné

přítomnosti uvnitř v kabině – jakýmsi způsobem uklidňoval.

– 220 –

Přadlena držela pravou ruku nad dálkovkou. Přitiskli prst v rukavici

na žluté světlo.

Světlo kolem ní se trochu změnilo. Neslyšela žádny hluk,

neměla pocit pohybu.

Mřížemi kabiny připomínající klec pohlédla dolů.

Led byl pryč. Kallistó zmizela.

Otočila se na lehátku, i když se jí popruhy zadíraly do hrudi, a

vyhlédla z kabiny. Oblohu pokrývaly prstence Jupitera a nafouklé

Slunce – zmizení pouhého měsíce se jich nijak nedotklo. Nikde

neviděla Severní.

Zahlédla ledovou kouli, tak malou, že by ji zakryla pěstí,

napravo pod nočním stíhačem.

Mohla to být Kallistó? Pokud ano, tak překonala tisíce kilometrů

od měsíce během necelého úderu srdce a necítila vůbec nic.

Ohlédla se.

Noční stíhač Xeelee roztáhl křídla ve tvaru javorové nažky. Z

nitra sto yardů dlouhých skořápek se táhla prostorem vlákna, temná

jako noc – stovky kilometrů dlouhá a zastiňovala hvězdy.

Při jejím doteku se pradávná loď Xeelee probudila životu.

Vykřikla a skryla tvář za průzorem v rukavicích.

Lieserl klouzala ven z jádra ke slupce z fúzujícího vodíku a

zkoumala své maserové konvektivní smyčky. Narazila na zkreslenou

ozvěnu poslední řady svých zpráv, které přečkaly všechny cykly na

koherentních stezkách konvektivních smyček.

Upravila obsah informací maserových paprsků a vyslala nové

zprávy. Připojila nejnovější informace, které získala, a znovu

opakovala – co nejdůrazněji a nejjednoduššeji, jak to jen dokázala –

varování o pravděpodobném budoucím vývoji Slunce.

Když skončila, pocítila, jak se v ní cosi uvolnilo. Opět

uspokojila svou touhu po komunikaci, opět utišila ty absurdní, dávné

pocity viny…

Ale teprve ve chvíli, kdy vyslala zprávu, začala pozorně

zkoumat zbytky svých posledních signálů, které dorazily po

ukončení cyklu.

– 221 –

Znovu si nechala na sobě samé přehrát maserové zášlehy.

Zprávy se změnily – a tentokrát to nebylo pouhé zhoršení kvality.

Jak to bylo možné? Snad nějaké neznámé fyzikální procesy na

povrchu rudého obra? Nebo, zvažovala s rostoucím vzrušením, když

si všimla stopy po změnách ve struktuře signálu, byl snad někdo

venku? Někdo dosud živý a snad i lidský, kdo by s ní chtěl mluvit?

Horečně polykala jemný proud informací v maserových

zášlezích.

Osmdesát tisíc kilometrů od Kallistó vysely kapsle ze Severní,

uspořádány do zhruba kulovitého tvaru. Uprostřed koule zůstávala

majetní křídla lodi Xeelee stále rozvinutá a temně světélkovala –

téměř jako živá.

Přadlena seděla s Louise za bezpečným, vše obklopujícím sklem

kapsle. Louise dotekem na malý ovládací pult před sebou vedla

kapsli okolo nočního stíhače Xeelee; sousední kapsle klouzaly

prostorem jako bubliny světla a tepla. Křídla byla jako obrovská

plastika umístěná ve vesmíru, černá na černé. Přadlena slyšela

Marka, jak šeptá Louise do ucha, na panelu v Louisině klíně

přebíhala čísla a schémata.

Přadleně se přilba houpala na zádech a teď se těšila ze závanu

čerstvého vzduchu. Hladil ji po tváři; bylo prostě nádherné nemuset

dýchat vlastní vydechovaný zatuchlý vzduch.

Vytáhla ze skafandru hrot otcova šípu, aby se jí pohupoval na

hrudi; dotýkala se jej prsty a podvědomě mnula rukou jeho hladký

tvar.

Louise na Přadlenu pohlédla. „Už jsi v pořádku?“ Znělo to

omluvně. „Mark se k tobě dostal, jak nejrychleji to šlo. A –“

Přadlena lan krátce přikývla. „Nebyla jsem zraněna.“

„Ne.“ Louise znovu shlédla k panelu; zřejmě se soustředila na

proud dat, informací o aktivovaném nočním stíhači. Zamumlala:

„Ne, zvládlas to výborně.“

„Jo,“ zahučela Přadlena. „No, doufám, že to stálo za to.“

Louise vzhlédla od panelu. „To stálo. Věř mi, Přadleno, i když ti

to teď možná tak nemusí připadat. Už jen ten fakt, že jsi při tom

malém skoku neutrpěla fyzickou újmu, nám toho řekl hrozně moc.“

– 222 –

Pak ve vzduchu zazněl Markův hlas. „Urazila jsi během zlomku

sekundy desítky tisíc kilometrů, Přadleno. Měla ses přímo

rozmáznout o mříže kabiny. Ale namísto toho tě cosi ochránilo…“

Louise pohlédla na Přadlenu. „On to teda umí pěkně podat, že?“

Společně se zasmály. Přadlena cítila, že otupělost trochu

ustupuje.

„Ale má pravdu,“ pokračovala Louise. „Díky tobě se

fantastickým tempem dozvídáme spoustu věcí o nočním stíhači. Pro

začátek víme, jak jej používat, aniž bychom se přitom zabili… A

pochopení, Přadleno, je klíčem k přeměně čehokoli z hrozby v

příležitost.“

Louise vedla kapsli širokým obloukem kolem roztaženích křídel

lodi Xeelee. Křídla byla jako otvor bez hvězd, vyříznutý ve vesmíru,

dole pod Přadlenou; stále si vcelku uchovávala tvar semene javoru

vyrobeného z konstrukčního materiálu, ale byla značně větší.

Přadlena viděla roboty, jak se trpělivě činí na povrchu křídel.

„V této vzdálenosti hmotnost a energie systému křídel naši

kapsli vlastně gravitačně přitahuje,“ zamumlala Louise. „Křídla mají

stejnou hmotnost jako malý asteroid. Na panelu vidím, že systémy

kapsle musejí díky působení křídel provádět korekci dráhy.

Podíváme se o kus dál.“

Navedla kapsli nízkou křivkou přes okraj jednoho křídla a dolů

na jeho povrch. Křídlo o délce stovek kilometrů se táhlo pod

Přadlenou jako povrch nějakého temného světa; drobná kapsle

plynule letěla nad temnou krajinou. Louise mluvila dál. „To křídlo je

tenké – pokud víme, činní jeho tloušťka právě Planckovu délku, tedy

nejkratší možnou vzdálenost. Má mimořádně vysoké povrchové

napětí – nebo ekvivalentně vysokou hustotu povrchové energie –,

vlastně tak vysokou, že gravitační pole je svou podstatou

nenewtonovské; je relativistické… Je ti jasné, co říkám, Přadleno?“

Přadlena neřekla nic.

„Takhle: ve velké vzdálenosti byla kapsle křídly přitahována,

jako by ta křídla byla z obyčejné hmoty. Ale nejsou. A takhle blízko

dokážu ten rozdíl rozeznat.“

Zastavila kapsli a nechala ji pomalu klesat k povrchu křídla.

– 223 –

Přadlena se dívala, ale nedokázala rozeznat, jak daleko se plocha

táhla, jednolitá a černá jako noc. Chtěla tam snad Louise přistát?

Sestup kapsle se zpomalil.

Louise u ovládacího pultu vyvolala zášleh řídících trysek,

jednou, dvakrát, směrem k povrchu křídla. Kapsle znovu zpomalila a

zvolna se zastavila a opět začala pomalu stoupat, jako by se odrazila.

Louisina tvář ožila vzrušením. „Přadleno, cítila jsi to? Chápeš,

co se děje? V takovéhle blízkosti povrch křídla vlastně gravitačně

odpuzuje. Odstrkuje nás!“

Přadlena lan se na ni podívala. „Znám tě, Louise. Už sis

představila, jak pracuje diskontinuitní pohon. Očekávala jsi ten

antigravitační efekt, že?“

Louise se usmála a mávla rukou k lodi Xeelee. „No dobře.

Možná jsem vymyslela pár hypotéz. Tahle loď nejsou čáry, ani s tím

antigravitačním efektem. Je to jen cvičení ve vyšší fyzice.

Samozřejmě jsme nic takového postavit nedokázali.“ V očích měla

zasněný pohled. „Tedy zatím ještě ne…“

„Pověz mi, jak to funguje, Louise.“

„Při teplotních a tlakových extrémech se časoprostor stával

vysoce symetrickým,“ vysvětlovala Louise Přadleně. „Základní

fyzikální síly se spojily do jediné supersíly.

Když byly podmínky méně extrémní, symetrie se porušila. A ze

supersíly se uvolnily obvyklé fyzikální sily: gravitační, nukleární a

elektromagnetická.

Představ si led, v nějž se promění voda, když zmrzne. Vzpomeň

si znovu, co jsme viděli na Kallistó – všechny ty nepravidelnosti v

povrchu, pamatuješ? Ke zmrznutí nedojde jednolitě a symetricky.

Obvykle se objeví defekty – diskontinuity v ledu.

A stejně tak když se fyzikální síly uvolní ze symetrického stavu,

může dojít k defektům – ale tentokrát to jsou defekty v samotném

časoprostoru.

Vesmír je třírozměrný. Mohou existovat tři typy stabilních

defektů: v žádné, v jedné nebo ve dvou dimenzích. Defekty byly

body – monopoly – nebo přímky – kosmické struny – nebo roviny –

doménové stěny.

– 224 –

Defekty byly skutečnými poruchami v časoprostoru. Uvnitř

těchto defektů se nacházely plochy – nebo body či přímky –

nepravého vakua; místa, kde stále přetrvávaly podmínky vysoké

hustoty, symetrického, sjednoceného stavu – jako kaluž vody

uvězněná v ledu.

Tyhle věci se mohou tvořit přirozeně,“ upozorňovala Louise.

„Vlastně mnoho z nich vzniklo právě takhle, když se vesmír po

Velkém třesku rozpínal. A možná,“ pokračovala pomalu, „se ty

defekty dají vytvářet i uměle.“

Přadlena vyhlížela z kapsle na noční stíhač. „Myslíš tím –“

„Myslím tím, že Xeelee dovedou vytvářet a ovládat defekty v

časoprostoru. Myslíme si, že 'křídla' toho nočního stíhače jsou

defekty – doménové stěny, ovinuté smyčkami superstrun.

Přadleno, Xeelee používají antigravitační plochy jako pohon

svých lodí…“

Doménové stěny byly svou podstatou nestabilní; kdyby byly

ponechány samy sobě, rozpadly by se v explozích gravitačního

záření a pokusily by se šířit rychlostí blížící rychlosti světla. Noční

stíhač Xeelee ty poruchy zřejmě aktivně stabilizoval, aby tomu

zabránil, a pak je využil jako zdroj pohonu.

Louise byla přesvědčena, že ovládání antigravitačního efektu

doménových stěn vysvětlovalo schopnost lodi chránit pilotní kabinu

před účinky zrychlení.

„Všechno mi to připadá nemožné,“ namítla Přadlena.

„Takové slovo neexistuje,“ ohradila se Louise. „Ten tvůj výlet

byl skutečný úspěch.“ Louise, zjevně vzrušená technickými zázraky

Xeelee, byla tak živá a plná nadšení, jak ji Přadlena ještě neviděla.

„Poskytla jsi nám první impulz, který jsme potřebovali k pochopení

principů, jak stíhač funguje – a konkrétně jak jej použít, abychom se

přitom nezabili.“

Přadlena se zamračila. „A je to tak důležité?“

Louise na ni vážně pohlédla. „Přadleno, musím si s tebou o tom

dlouze popovídat. Ale myslím, že na našem umění ovládat tento

stíhač bude záviset, zda my všichni – jako lidský druh – přežijeme,

nebo zda tu zahyneme spolu se Sluncem.“

– 225 –

Přadlena hleděla na loď Xeelee a na desítky robotů. lopotících

se na povrchu křídel.

Možná měla Louise pravdu, možná pochopení, jak něco funguje,

skutečně mohlo hrozbu snížit. Noční stíhač Xeelee nebyla žádná

příšera. Byl to nástroj – zdroj, který lidé mohli využít.

„Tak dobře,“ řekla. „Co dál?“

Louise se usmála. „Teď bych řekla, že přišel čas tenhle stíhač

trochu vyzkoušet malým letem okolo Sluneční soustavy. Ráda bych

viděla, co se tam, u Léthé, stalo. A,“ pokračovala a tvář jí ztvrdla,

„chci vědět, co se to děje s naším Sluncem…“

– 226 –

Kapitola 18

Milpitas odložil pero.

Bylo nepříjemné, když se vzneslo do vzduchu a zvolna se začalo

otáčet. Milpitas bleskově tu otravnou věc popadl a hodil ji do

zásuvky, kde se mohla otáčet klidně až do soudného dne.

Ztuhle se vyškrábal z křesla a pomalu opustil kancelář.

V labyrintu chodeb v chrámu byla natažena tenká bílá lana.

Když po nich člověk pozorně ručkoval, mohl si celkem snadno

zachovat iluzi – pro sebe i pro ostatní –, že chodí jako obvykle.

Prošel kolem dalšího Plánovače, mladé ženy s ladně tvarovaným

vyholeným temenem. Nohy měla skryty pod dlouhými šaty, takže na

první pohled to mohlo vypadat, že chodí normálně. Milpitas se na

dívku usmál a ta mu vážně pokývla, když se míjeli.

Výborně, pomyslel si. Takhle si museli všichni poradit s tou

strašnou, urážlivou situací nulové gravitace – nepřijímat její realitu,

nedovolit, aby do obvyklého běhu věcí, do zaběhnutého myšlení,

proniklo cokoli cizího. Takto mohli přežít, než bude gravitace

obnovena. Pohyboval se chodbami chrámu, kolem kanceláří

Plánovačů, které byly rychle upraveny, aby sloužily jako ložnice a

sklady potravin. Za zavřenými dveřmi slyšel pomalé, zaražené

mumlání hlasů svého lidu, za stěnami chrámu dál naříkavě houkala

siréna.

Prodral se z nitra budovy až k blyštivým vnějším stěnám.

Prováděl tuhle inspekci každou směnu od počátku nouzového stavu.

Jeho asistenti samozřejmě vytvořili hustou informační síť po celém

chrámu a dostával podrobné zprávy, kdykoli si je vyžádal. Došlo

dokonce i k jistému kontaktu s dalšími chrámy, díky pečlivě

vybraným běžcům. Ale přes všechny tyto informace měl Milpitas

pocit, že vyjít z kanceláře a osobně se přesvědčit, co se kde děje,

bylo něco, co nelze nahradit.

– 227 –

A, jak si rád říkával, třeba to lidi i uklidňovalo – ztracené děti,

které zde shromáždil pod svou ochranou uprostřed největší krize ze

všech, když věděli, že on, Milpitas, jejich Plánovač, je mezi nimi.

Ale co když se gravitace nikdy nevrátí? pomyslel si. Promnul si

bradu, prsty přejížděl po jizvách, které na tváři zanechalo použití ZS.

Budou se muset přizpůsobit, tak to bylo prosté. Už připravoval

neurčité plány – natažení sítí a lan po palubách; skutečně neexistoval

důvod, proč by normální život neměl pokračovat – nebo alespoň

blízké zdání normálního života.

Disciplína Plánovačů přetrvala už skoro tisíc let. Místní problém

s gravitací přece nemůže znamenat tak veliký rozdíl.

Ale přesto, pomyslel si, se některé události – byť nevítané –

dostaly do podvědomí všech. Jako například okamžik, kdy gravitace

vypadla. Milpitas si vzpomněl, jak se držel vlastního křesla a s

hrůzou sledoval předměty na stole – naprosto běžné věci denního

života –, když odlétly do zrádného vzduchu. Na palubách vypukla

panika. Milpitas spustil sirénu (která stále ještě houkala) a volal lidi k

sobě, pod ochranu chrámu.

Pomalu, jeden po druhém nebo v malých skupinkách s obavami

se držíce jeden druhého, postupně došli lide k němu. Ubytoval je v

kancelářích, poskytl jim bezpečí čtyř pevných stěn.

Lidé bezmocně uvízli ve vzduchu. Po palubách natáhli lana,

rozlehlé sítě, do kterých se měly chytit zmítající se lidské ryby.

Všechny přivedli k němu, některé strachem téměř ve stavu katatonie,

staromladé tváře měli ztuhlé a bílé.

Dosstal se ke čtyřstěnné konstrukci chrámu. Vnější povrch

tvořila stěna ze zlatého skla, ladně nakloněná nad ním a zmírňující

ostré světlo z palub; kostra stěny vrhala dlouhé, jemné stíny po

okrajových chodbách.

…Ale všiml si, že dnes se světlo změnilo. Rychle vzhlédl

vzhlédl. Otvory ve zlatavé stěně prosvítaly pruhy šedého denního

světla z palub, nijak nefiltrovaného. U každého otvoru ve stěně se

krčil strážný, přivázaný ke skleněné stěně smyčkou.

Díry udělaly v několika posledních minutách nebo hodinách

stráže; zřejmě viděly, jak se někdo nebo něco blíží ke chrámu.

– 228 –

Když se Milpitas přiblížil, nejbližší strážný na něj shlédl. Byla

to žena, nervózně držela kuši přitisknutou k hrudi.

Usmál se na ni a pokynul jí. Jakmile měl pocit, že udělal, co

bylo třeba, sklopil oči a pokračoval dál.

Sakra. Jeho rozpoložení a náladu úplně narušil pohled na strážné

a na rozbité okenní tabulky. Ovšemže, stráže sem sám rozmístil jako

ochranné opatření (i když se nenamáhal uvažovat, před čím by je

měly chránit). Opravdu doufal, že jich nebude potřeba, že už nedojde

k žádným dalším vpádům zvenčí.

Zřejmě se tato naděje nenaplnila. Své plány na opětovné

zabydlení palub bude muset poněkud odložit. No, stále mají k

dispozici potraviny i další základní potřeby, uložené v chrámech. A

až zásoby dojdou, zachovají je jejich nanoboti ZS všechny naživu po

hodně dlouhou dobu; nanoboti umožní každému lidskému tělu

spotřebovávat vlastní zdroje, hlouběji a hlouběji, aby si uchovala

nejzákladnější životní funkce.

A i selhání té poslední pojistky bude samozřejmě irelevantní.

Lidé tu zůstanou s ním, s Plánovačem Milpitasem. Tady, v

chrámu, kde budou v bezpečí. On musí ochránit budoucnost svého

druhu. To bylo jeho posláním, které neochvějně plnil po celá staletí.

Neměl v úmyslu se teď svých povinností vzdát a předat je

podřízeným. Ani kdyby je tu všechny měl držet navždy.

Křídla nočního stíhače se tyčila nad poničeným povrchem Port

Sólu.

Relativistické efekty letu – intenzivní modré světlo před nimi,

náznak hvězdného oblouku zdobícího oblohu – to vše rychle

vymizelo z Přadleniných smyslových vjemů. Vesmír vně její kabiny

získal opět normální vzhled, se scvrklými hvězdami pravidelně

rozesetými po obloze a krvavě rudým, obrovským Sluncem.

Zvedla ruce z ovládacích dálkovek a uvolnila se v křesle.

Zavřela bolavé oči a snažila se ovládnout roztřesené ruce.

Z náústku uvnitř přilby nasávala jablečný džus. Chutnal trochu

podivně – jako obvykle díky přidaným výživným přísadám. Nohy a

záda měla ztuhlé, svaly po dvou dnech v téhle krabici připomínaly

kusy dřeva. Zařízeni k odvodu odpadu, kterým ji vybavili, ji znovu

– 229 –

drápalo, kdesi na zádech byl uvnitř skafandru záhyb látky, který se jí

s nadšením zadíral do masa. I ta smyčka lana u pasu ji svírala a

omezovala.

„Přadleno lan, slyšíš mě?“ To byl Louisin hlas; volal z

pohodlného obytného stanu, umístěného na trupu nočního stíhače.

„Jsi v pořádku?“

Přadlena si povzdechla. „Tak v pořádku, jak to jde.“ Spojila ruce

a třela prsty silný materiál rukavic, aby si uvolnila svaly. Největším

problémem bude zřejmé přílišné napětí v rukou, uvědomila si. Řídila

loď za pomocí procesorů, které Louise dovnitř instalovala, ale přesto

musela i tak často zasahovat manuálně.

„Přadleno, nechceš složit křídla?“

Přadlena stiskla tlačítko na levé dálkovce. Ani se nenamáhala

ohlédnout, aby sledovala, jak se řízené defekty časoprostoru

vyhlazují; bez křídel se světlo v kabině trochu změnilo a zjasnělo.

„Dobře. Nechceš si zajít na chvíli do stanu?“ Další zatracená

vesmírná procházka? Zavřela oči; na víčkách cítila únavu. „Ne,

děkuji, Louise.“

„Jsi v tom křesle už šestatřicet hodin. Měla by ses šetřit.“

„O co ti jde?“ ptala se Přadlena kysele. „O proleženiny?“

„Ne,“ odvětila Louise klidně. „Ne, jde mi o bezpečnost

stíhače…“

Přadlena se rychle naučila, že lety ve stíhači budou hodně

dlouhé. Louise zjistila, že diskontinuitní pohon nočního stíhače může

dosáhnout více než poloviny rychlosti světla. Ohromné. Ale většina

Sluneční soustavy nebylo nic než prázdný prostor. Bylo to rozlehlé

místo. Za letu stíhače se toho moc viditelně nezměnilo, ani z hodiny

na hodinu – ale zase o to byly horší okamžiky, kdy se řítila k nějaké

planetě nebo měsíci; to bylo díky pocitu neskutečné rychlosti ještě

děsivější.

Přadlena necítila žádné účinky zrychlení a Louise ji ujistila, že

její skafandr i působení kabiny z konstrukčního materiálu ji ochrání

před tvrdým zářením nebo těžkými částicemi, na které by mohla

narazit… Ale přesto, musela sedět v téhle zatracené bedně a sledovat

modrý posuv hvězd. Xeelee možná nikdy netrpěli závratí, ale rychle

zjistila, že ona jí určitě trpí.

– 230 –

„No tak jsme tady, v Port Sólu, Louise. Jak dlouho tady chceš

zůstat?“

Louise zaváhala. „Myslím, že ne dlouho. Nečekala jsem, že tu

cokoli najdu, a ani teď to neočekávám.“

„Tak zůstanu uvnitř kapsle. čím dřív se dostaneme pryč, tím

pohodlněji se budu cítit.“

„Dobře, to beru. Pověz mi, co vidíš, Přadleno lan.“

Přadlena s jistou nechutí otevřela oči a vyhlédla z kabiny ven.

V kontrastu s oblohou přecpanou úlomky systému Jupitera tady

zela prázdnota.

Slunce byla tmavorudá koule, viselo pod kabinou vpravo dole. I

tady, na okraji Sluneční soustavy, bylo stále vidět jako veliký disk a

vysílalo jí do kabiny ostře krvavé světlo.

Po levici zvolna rotoval malý svět, kterému Louise říkala Port

Sol. Drobný měsíc z ledu pokrývaly stovky kráterů, hlubokých a

překvapivě pravidelných. Malinký měsíc poskytoval starým

mezihvězdným lodím VJT led jako palivo. Byly tu stále ještě

budovy, malé skupinky domů roztroušené po celém povrchu.

Přadlena rozeznávala zbytky kopulí, pylonů a oblouků, okázalou

architekturu v podmínkách mikrogravitace; údržba musela být až

absurdně nákladná.

Ale domy byly zavřené, potemnělé, potažené slabou jinovatkou,

pylony a elegantní kopule se zhroutily, střepiny skla a kovu

vyčnívaly jako úlomky kostí.

„Něco z toho poznávám,“ prohlásila Louise. „Myslím něco z

geografie. Dokonce bych ti mohla jmenovat některá místa. Věřila bys

tomu – po pěti megaletech? Ale hádám, že nám to sděluje jen to, že

Port Sol byl opuštěn nepříliš dlouho po mojí době. Když lidé získali

hyperpohon od Squeemů, byly linkové lodí VJT najednou zastaralé.

Udržovat Port Sol by postrádalo ekonomickou logiku. Zajímalo by

mě, jaké byly jeho poslední dny. Třeba jej nějakou dobu udržovali

jako atrakci pro turisty. A když o tom přemýšlím, mohlo se najít i pár

lidí, kteří se nechtěli vrátit do přecpané vnitřní Sluneční soustavy.

Třeba někteří zůstali tady, dokud jim nakonec neselhal ZS… Třeba

tomu tak bylo,“ uzavřela. „Ale raději si chci představovat, že to tu

zavřeli jednou obrovskou party.“

– 231 –

„Jak Port Sol přežil války?“

„Kdo by se sem chtěl vydat?“ opáčila Louise suše. „O co by se

tu dalo bojovat? A není tu nic, co by stálo za to zničit, Přadleno. Port

Sol musel být opuštěný po většinu těch pěti megalet od odletu

Severní. Létal podél okraje soustavy, nikdo si jej nevšiml ani jej

nenavštívil, zatímco vlny války s Xeelee se převalovaly vnitřními

světy. Soustava je pravděpodobně posetá místy, jako je tohle –

opuštěnými, příliš vzdálenými, aby stálo za to je vysledovat a

zkoumat, těžit z nich nebo je dokonce zničit. Všude se vryly

kousíčky historie lidstva, ztracených životů a domovů.“

Přadlena se nejistě zasmála; nebyla u techničky na podobné

úvahy zvyklá.

Natočila hlavu a rozhlédla se po obloze. „Mně se tu nelíbí,

Louise,“ zachmuřila se. „Je to pusté. Opuštěné. Myslela jsem, že je

Jupiterův systém nezajímavý, ale –“ Kromě Slunce a Port Solu zářily

jen vzdálené, matně svítící hvězdy. Přadlenu ta opotřebovaná

mohutnost kolem tížila; měla pocit, že její vlastní jiskřička života a

tepla je ve vší té temnotě a v matném světle dotekových obrazovek

na dálkovkách naprosto bezvýznamná.

Prázdný. Pustý. Tak vesmír doopravdy vypadá, řekla si; život,

různorodost a energie byly izolovanými úchylkami. Lesní paluba

Severní – celý ten uzavřený svět, který jí v době dětství připadal tak

rozlehlý – byl pouhým zlomkem chráněné zeleně, ve vší té prázdnotě

zcela nepatřičný.

„Vím, jak se cítíš,“ řekla Louise. „U Jupitera je na obloze aspoň

něco, že? Poslouchej, Přadleno, je to všechno otázka měřítek – Port

Sol je kuiperovský objekt – ledová koule, pohybující se kolem

Slunce ve vzdálenosti padesáti AU – tedy astronomických jednotek –

to znamená –“

„Já vím, co to znamená.“

„Přadleno, Jupiter je jen pět AU daleko od středu Slunce. My

jsme desetkrát dál od středu soustavy než Severní… Tak daleko, že

jsme na okraji Sluneční soustavy, tak daleko, že ostatní tělesa –

kromě samotného Slunce – se změnila v pouhé světelné body, bez

zesílení naprosto neviditelné. Tady musíš prázdnotu očekávat

Přadleno.“

– 232 –

„Jistě. Tak mi pověz, jak se cítíš ty.“

Louise zaváhala. „Přadleno lan, před pěti miliony let jsem sem

přišla pracovat – za starých časů, když se Velká severní stavěla…“

Louise vyprávěla o shonu, expanzi, o živoucích lidských

komunitách,

usazených

mezi

prastarými

ledovými

věžemi

kuiperovského objektu. Nebe bylo plné lodí VJT i hvězd, Slunce se

žlutě lesklo v souhvězdí Kozoroha.

„Ale teď,“ pokračovala Louise přiškrceným hlasem, „jen se

podívej na Slunce… Přadleno, i tak zdaleka – ze vzdálenosti padesáti

AU daleko –, je ta zatracená věc dvakrát větší než Měsíc, jak jsme jej

viděli ze Země. Připadá mi obscénní. Kvůli němu nedokážu

zapomenout ani na okamžik na to, co se stalo.“

Přadlena chvíli seděla beze slova. Vzpomínky na Zemi pro ni

nic neznamenaly, ale vnímala bolest v Louisině hlase.

„Louise, chceš tady přistát?“

„Ne, tady nás nic nečeká… Byl to jen okamžitý impulz, který

mě sem přivedl; neměli jsme žádný důkaz, ze by cokoli přežilo. Je

mi to líto, Přadleno.“

Přadlena si povzdechla. „Tak kam teď?“

„No, protože jsme tu ve tmě, zůstaneme venku. Stále přijímáme

signál z toho dalekého majáku.“

„Odkud ten signál přichází?“

„Z mnohem větší dálky, než jsme teď – asi sto A daleko – a k

tomu pěkný kus cesty z roviny rovníku Port Solu. Přadleno lan, čeká

tě několik dalších dnů v sedle. Zvládneš to?“

Přadlena si povzdechla. „Nezdá se, že to bude příjemnější. Ale

nebude to ani těžší, ne?“… A kromě toho, pomyslela si, základna,

kterou si postavili uprostřed trosek systému Jupitera, nebyla tak

lákavá, aby stála za tychlý návrat. „Tak se do toho dáme.“

„Dobře. Už jsem naprogramovala trasu letu…“

Mezi Lieserl – tou podivnou bytostí ve vyhnanství ve Slunci – a

posádkou Velké severní po návratu nemůže existovat skutečný

dialog, pomyslel si Garry Uvarov.

Jupiterova mrtvola byla jen asi jednu světelnou hodinu daleko

od středu slunečního obra, ale maserovým zprávám od Lieserl trvalo

– 233 –

mnohem déle, než proniknou Sluncem podél obrovských

konvektivních buněk. Vyslat zprávu ze Severní k tomu pradávnému

terminálu červí díry, udržujícímu vědomí Lieserl, a obdržet odpověď

trvalo proto několik dní.

Přesto ihned po navázání kontaktu proudil nezměřitelný proud

informací sice nesynchronizovaně, ale stále sem a tam přes linku

terminálu.

„Neuvěřitelné,“ mumlal Mark. „Pochází z naší vlastní doby –

umístili ji do Slunce téměř přesně v době našeho startu.“

Vypadalo to, jako by Mark mluvil odkudsi zevnitř Uvarovovy

hlavy. Uvarov otáčel slepou tvář a hledal, kde Mark je. „Zase

zapomínáte na prostorové zaměření,“ vyštěkl. „Vím, že jste

vzrušený, ale –“

Pocítil slabý záchvěv. Představoval si, jak se virtuálovy zdroje

zvuku rekonfigurují po jídelně. „Promiňte,“ omlouval se Mark z

bodu kdesi ve vzduchu, několik stop nad Uvarovovou hlavou.

„Pokud mohu říci, je to člověk,“ líčil Mark. „Přinejmenším

analogie člověka. Ta žena tam byla sama po pět milionů let,

Uvarove. Já vím, že subjektivně nemohla prožít celou tu dobu jako

člověk, ale přesto…

Je dalším projektem Superetu – stejně jako my. Právě proto tak

přesně souhlasí časové údaje. Jsme zřejmě všichni z nejaktivnějšího

období Superetu, Uvarove.“

Uvarov se usmál. „Možná. A přitom, co vlastně ze všech těch

velkých tehdejších plánů vzešlo? Superet měl v úmyslu změnit

budoucnost lidstva – zajistit přežití druhu. Ale jaký je výsledek?

Máme tu jednu napůl šílenou relikvii virtuální ženy, která se potuluje

Sluncem, jednu poničenou loď VJT, Severní… a Slunce, které se

změnilo v obra ve zcela pusté Sluneční soustavě.“ Pohyboval

ochablými ústy, ale neměl žádné sliny k odplivnutí. „To lze sotva

nazvat úspěchem. Tolik ke schopnostem člověka zvládat projekty v

tak velkých časových měřítcích. Tolik k Superetu!“

„Ale Lieserl sledovala hodně z dějin člověka – ve zlomcích a

zdaleka, ale ví mnohem víc, než my bychom kdy měli naději zjistit.

Ztratila kontakt se zbytkem lidského druhu až tehdy, kdy lidé

– 234 –

vstoupili do období nazývaného Asimilace, když se lidstvo dostalo

do přímého soupeření s Xeelee.“

Uvarov nedokázal svou představivost odtrhnout od Lieserliny

neutěšené situace. „Ale rád bych věděl, zda těch několik patetických

zlomků dat je dostatečnou kompenzací pro tu nešťastnou Lieserl za

stovky tisíc období lidského života v srdci umírající hvězdy?“

Mark syntetizoval popotažení nosem. „To nevím,“ přiznal

upřímně. „Možná jste lepší filozof než já, Uvarove, možná dokážete

ta data morálně zhodnotit. V této chvíli mi ani trochu nezáleží na

tom, odkud ty informace přišly.“

„Ne,“ řekl Uvarov. „Asi nezáleží.“

„Jsem prostě rád, že díky existenci Lieserl se nám podařilo

dozvědět se něco z minulosti lidstva za posledních pět milionů let…

a o fotinových ptácích.“

„Fotinových ptácích?“

Tón Markova hlasu se změnil. Uvarov si představoval, jak se ta

hloupá tvář z pixelů roztahuje do úsměvu „Tak je pojmenovala

Lieserl. Našla, co ji vyslali hledat – proudy energie z temné hmoty,

které vysávají energii z jádra Slunce. Ale nebyl to jen nějaký neživý

proces, jak její tvůrci předpokládali; Lieserl objevila život, Uvarove.

Není tam sama. Obklopují ji fotinoví ptáci. A myslím, že se jí jejich

společnost i líbí…“

„Lieserl,“ Uvarov to jméno převaloval v ústech vychutnával si

jeho cizotu. „Neobvyklé jméno, i před tisíci lety.“ Uvarovova

nesourodá, nespolehlivá paměť lovila v unaveném předním mozku

náhodná fakta. „Einstein měl dítě jménem Lieserl. Myslím Alberta

Einsteina, toho –“

„Já vím, kdo to byl.“

„Jeho žena se jmenovala Mileva,“ pokračoval Uvarov. „Proč si

na tohle vzpomínám?… Měli dítě, Lieserl – ale mimo manželství,

což byla na počátku dvacátého století velká hanba, pokud vím. Dítě

bylo adoptováno. Einstein si musel vybrat mezi dítětem a vědeckou

kariérou… tou svou nádhernou vědou. Pěkný výběr!

Ta žena nese jméno bastarda,“ uzavřel. „Jméno upomínající na

samotu. Jak případné. Jak osamělá tam musela být…

– 235 –

A teď si užívá společnosti tvorů z temné hmoty,“ zamyslel se.

„Zajímalo by mě, zda si ještě pamatuje, že kdysi byla člověkem.“

Louise odhadovala, že Port Sol je dvacet světelných hodin

daleko od zdroje signálu. Noční stíhač takovou vzdálenost urazí za

padesát hodin.

Přadlena lan, pracující se základním ovládáním se stále

vzrůstající důvěrou, roztáhla křídla nočního stíhače. Ohlédla se, aby

se na ně podívala. Pohled jí částečně skrýval Louisin improvizovaný

obytný stan, skrčený na silné vrstvě konstrukčního materiálu v místě

spojení křídel s trupem, těsně za pilotní kabinou. Byla tu připevněná i

jedna z malých kapslí ze Severní se skleněnými stěnami.

Noční stíhač využil antigravitačního efektu doménové stěny,

aby ochránil stan a Louise uvnitř před účinky zrychlení.

Po dlouhém experimentování zjistili, že když pevně připevní

stan a další předměty ke konstrukci stíhače Xeelee, postačí to k

oklamání lodi, která to rozšíření považuje za část vlastní konstrukce.

Ale i přes překážky vyrobené lidmi Přadlena viděla jiskřičky

kosmických strun na okrajích křídel, když se vydali stovky kilometrů

prostorem a otevřeli černočernou temnotu doménové stěny křídel.

Rozvinutá křídla oslňovala ladností a elegancí, neobvyklými v

případě tak velkého objektu, a současně vyzařovala neslýchanou sílu

a děsivou moc.

Dotkla se dálkovek.

Křídla jednou zapulzovala.

Nepředstavitelně krátkou chvíli měla před očima obraz

vzdalujícího se Port Solu, nízkých lidských budov a zejících otvorů v

ledu; a pak vše děsivou rychlostí implodovalo do jediného světelného

bodu.

Vzápětí byl malý svět úplně pryč. Během jediného úderu srdce

záře Port Solu příliš zeslábla, než aby byl vidět i jako světelný bod –

a pak už neměla žádný orientační bod, který by jí umožnil ocenit

rychlost. Až posun do modré části spektra, který zbarvil v dáli

viditelné hvězdy, svědčil o pomalém, ale nezadržitelném nárůstu

rychlosti.

– 236 –

Na několik hodin tyto relativistické efekty klamně změnily

vyhaslý svit v připomínku záře, kterou kdysi byl.

…A opět měla pocit, téměř neznatelný, že s ní tady někdo je,

uvnitř kabiny – jakási bytost, nepochybně lidská, toužebně hledící na

modrý posuv stejně jako ona.

Napadlo ji, zda by o tom neměla říci Louise. Ale ať už to bylo

skutečné nebo ne, mimo ni nebo uvnitř ní, projev šílenství nebo ne,

její společník ji nijak neohrožoval

A k čemu by to Louise vlastně bylo? Co by s tím mohla dělat?

Jak se kolem ní znovu utvořil hvězdný oblouk, Přadlena lan

zmatnila průzor skafandru, zavrtěla se na lehátku až se záhyb látky,

který ji tlačil do zad, vyhladil, a zkusila spát.

Pomalé, široké oběžné dráhy uzavíraly Port Solu a zdroje

signálu svíraly úhel devadesáti stupňů, v jehož vrcholu bylo Slunce.

Louise nastavila kurz, který povede noční stíhač po široké, vysoké

trajektorii nad rovinou Sluneční soustavy obloukem přes okrajové

oblasti. Trasa letu stíhače připomínala mouchu, když skáče přes talíř,

z jednoho bodu kraje na druhý.

Slunce sedělo uprostřed zničené soustavy jako nafouklý,

groteskní pavouk. Všechny vnitřní planety, Merkur, Venuše,

Země/Měsíc – všechno bylo pryč, vyjma Marsu, který se změnil v

kouli spečeného popela, jistě bez života, a prolétal na své oběžné

dráze vnějšími vrstvami samotného nového rudého obra.

Za několik tisíciletí se tato nestabilní oběžná dráha smrskne a

vrhne i Mars do plamenů.

Vnější plynní obři – Jupiter, Saturn, Uran, Neptun – přežili

celkem bez větších změn, kromě implodovaného Jupitera. Ale

nejkrajnější planeta ze všech, podvojný svět Pluto/Chárón, zmizela.

Přadlena naslouchala Louise, která jí vše popisovala. „Co se

stalo s Plutem?“

„Nemám tušení,“ pokrčila rameny Louise. „Nezbyly po něm

žádné viditelné stopy, ani na jeho bývalé oběžné dráze, nikde. Možná

to nikdy nezjistíme.

– 237 –

Přadleno, řada menších těles ve Sluneční soustavě si to opravdu

odnesla. Některá z nich zasáhl nový extrémní stav Slunce… ale u

některých z nich to mohlo být výsledkem záměrné činnosti.

Kdysi hostila Sluneční soustava až miliardu drobných těles.

Oort–Opikův oblak byl – býval – rojem stovek miliard komet,

kroužících v rozlehlém, i když ohraničeném prostoru, ve vzdálenosti

mezi čtyřmi světelnými měsíci a třemi světelnými roky od Slunce.

Teď byl oblak prázdný.

Mnoho komet muselo být zničeno při růstu Slunce,“ hádala

Louise, „vypařily se vlivem ohromného žáru v jediném, posledním

záblesku… Musely být dokonce vidět i z jiných systémů: na krátkou

dobu dostaly do slunečního spektra vodní čáry, jakási spektrální

polední pošta ze Sluneční soustavy, pokud by zbyl někdo, kdo by ji

mohl uvidět a přečíst si ji.

Blíže ke Slunci se nacházely kuiperovské objekty jako Port Sol,

drobné ledové světy, s oběžnou dráhou nepříliš daleko od nejširších

planetárních orbit. A po celé soustavě bylo i více prstenců z

drobných objektů, jako jsou asteroidy, které se dostaly na napůl

stabilní orbitu gravitační interakcí hlavních planet.

Ale ty prstence z malých světů jsou poničené,“ uzavřela Louise.

„Něco z toho má na svědomí vynucený vývoj Slunce, nemluvě o

ztrátě tří vnitřních planet. Ale mnoho menších objektů muselo být v

době válek s Xeelee obydleno.“

„Ty objekty tedy mohly být záměrně zničeny – jako další oběti

války.“

„Správně.“

Přadlena si propláchla ústa jablkovým džusem a přála si, aby

existoval způsob, jak jej vyplivnout – nebo ještě lépe, jak si vyčistit

zuby.

O Sluneční soustavě se Přadlena dozvěděla jen z Lousiných dat

a záznamů, ale vytvořila si představu o obrovském, kypícím a

prosperujícím systému světů. Bývala tu obrovská orbitální města,

hustě obydlené světy, spojené tranzitními tunely červích děr, a lodě,

létající jako veliké, drahé diamanty přes zlatožlutý sluneční disk.

Kdesi uvnitř – přes všechna chmurná varování Superetu – se v ní

skrývala naděje, že sem přiletí a najde tu vše tak, jak o tom četla.

– 238 –

Namísto toho tu bylo jen Slunce v rozkladu a zničené světy…

zřejmě i letové trasy přes červí díry byly uzavřeny. A teď sem

přilétla ona, uvězněná v kabině téhle cizí lodi jako v kleci, a honila se

desítky miliard kilometrů za jedním smutným, izolovaným signálem.

Začala s pravidelným tělocvikem – cvičení, která mohla

provádět, aniž by slezla z křesla. „Tak Louise, ty mi tvrdíš, že Slunce

je mrtvé. Že celý systém je mrtvý. A zdá se, že tě to rozrušilo. Ale co

jsi čekala, že najdeš?“

„Nic jsem nečekala. Doufala jsem, že najdu víc,“ přiznala

smutně Louise. „Ale předpokládám, že pozvolná zkáza Slunce spolu

s útoky Xeelee stačily k totálnímu vyčištění naší soustavy…“

Přadlena náhle pocítila hlubokou depresi, jako by na ni dosedala

tíha všech těch let všech stovek miliard životů, které se změnily v

pouhý kosmický prach.

„Louise, už to nechci poslouchat.“

„Dobře, Přadleno, už –“

Přadlena vypnula spojení.

Zmatněla průzor a vyplnila jeho vnitřní stranu slabým, studeným

zeleným světlem, světlem svého dětství, kdy paprsky umělého

Slunce byly filtrovány listovím. Ponořila se do tepla svých svalů a

pokračovala ve cvičení.

Uprostřed houkání sirény držela Morrowova skupina válečnou

poradu.

„Provedl jsem průzkum,“ hlásil Mark. „Pokud mohu posoudit, je

to stejné na všech palubách. Nikde žádní lidé. Všude tatáž

prázdnota… Všechny odvedli do chrámů. A nebude jednoduché je

odtamtud dostat.“

„Tak je tam nechme,“ navrhla prakticky Lovkyně žab. Když to

tak chtějí.“

Morrow si prohlížel její kulatou, hladkou tvář. „Bohužel tuhle

možnost nemáme,“ namítl jemně. „Musíme je bránit.“

„Před nimi samými?“

„Pokud to bude nutné, tak ano. V každém případě před

Plánovači Superetu.“

Lovkyně proti němu bojovně vystrčila bradu. „Proč?“

– 239 –

Morrow začínal být netrpělivý. „Protože musíme, podívej,

Lovkyně, já jsem nechtěl na tuhle výpravu mezi paluby o nic víc než

ty. Není to moje chyba, že na nás střílejí –“

„Vyhladovět je,“ navrhla Lovkyně.

Morrow se k ní otočil. „Cože?“

„Vyhladovět je.“ Otočila se a zkoumavým pohledem si

prohlížela chrám, jako by posuzovala jeho kapacitu „Tam uvnitř

musejí být stovky lidí – a taky v dalších chrámech. Nemohou tam mít

příliš mnoho jídla a vody není tam pro to dost místa. Říkám,

abychom tu počkali, než vyhladoví. Je to jednoduché.“

Neměnnost cíle se zlomyslně usmála. „Mohli bychom

zablokovat kanalizační odtoky. Vím, kde jsou; bylo by to

jednoduché. Byla by to legrace. A rychlá akce.“

Mark se nad ní sklonil, v umělé tváři se mu zračil příkrý

nesouhlas. „A vyvolali bychom mor, nemoci a smrt v obrovském

měřítku? To skutečně navrhuješ?“

Neměnnost cíle se tvářila pochybovačně; přejela si mohutnou

rukou po lebce.

„Poslouchejte mě,“ pokračoval zvolna Mark. „Tohle je moje

pole působnosti – koneckonců jsem sociální inženýr. Nebo jsem jím

byl. Poslední, co chceme, je obléhání. Rozumíte? Nejsem si jistý, zda

máme prostředky, jak vůbec provést obležení. Kdybychom to zkusili,

způsobil by dopad – nemoci a smrt – nesmírný nápor na

infrastrukturu Severní. Kromě toho –“ Zaváhal.

„Ano?“ zeptal se Morrow.

„Kromě toho si vůbec nejsem jistý, že by taktika obležení měla

úspěch.“

„Co tím myslíš?“

„Podívej: Plánovači považují sami sebe za mesiáše. Jejich lid

mohou 'zachránit' oni a jen oni. Když je budeme obléhat, Plánovači

se prostě nezachovají tak, jak by se zachoval každý rozumný člověk

– zkoumat své zdroje a odhadovat možnost úspěšného průlomu a tak

dále. Ještě hůř, my jako obléhatelé bychom se stali součástí jejich

směšných představ, vtělením vnější hrozby jejich lidu.“

„Nechápu,“ zamračil se Morrow.

– 240 –

Mark zřejmě zapomněl, že tu díky vypnutému pohonu

nefungovala gravitace, a začal přecházet virtuálním krokem bez

jediného zvuku po podlaze, kterou míjel o pouhý zlomek palce.

„Musíte věci vidět z pohledu lidí kteří to tady řídí – Plánovačů.“

Obrátil se a upřeně se na Morrowa zadíval. „Já jsem tě studoval,

Morrowe. Vím, že tě stále ještě znervózňuje tohle místo i blízkost

Plánovačů, je to tak? I přes všechny tvoje zážitky mimo tyto zdi.“

Morrow neřekl nic.

„Tahle kultura má velikou moc,“ pokračoval Mark. „A téměř

celá je soustředěna v rukou Plánovačů, přičemž umlčené davy jim

přikyvují. Morrowe, Plánovači převzali logiku Superetu o přežití

druhu, která byla koneckonců za celou misí Severní, a extrapolovali

ji do čehosi jiného, téměř náboženského.

Máme tu co dělat s lidmi se silným pojetím světa, kteří mačkají

tlačítka hluboko uvnitř lidské psýchy. Lidé na palubách šli, kam je

Plánovači vedli, téměř po celé tisíciletí – i ty, Morrowe.

Když jsme spolu s Louise sledovali vývoj těchto tendencí, ještě

v raných fázích letu, došli jsme k závěru, že je nedokážeme přemoci

– a vedlo by to jen k destrukci. Tak jsme se stáhli na Great Britain,

kde jsme měli natolik dostatečnou kontrolu nad infrastrukturou,

abychom zajistili bezpečný chod lodi.

No, možná jsme udělali chybu; teď nás mesiášský komplex

Plánovačů přivedl ke krizi…“

Morrow zjistil, že je mu hrozně protivné, když ho virtuální

konstrukt takto analyzuje. „Ale co máme dělat?“ vyjel na něho. „K

čemu nám budou ty tvoje ohromující vývody?“

„Situace je nepředvídatelná,“ prohlásil Mark upřímně. „Ale je

možné, že Plánovači by raději ty lidi zahubili – a sami sebe –, než

aby nás nechali vyhrát.“

Skupinka si vyměnila šokované pohledy.

„Ale to je šílené,“ rozhořčila se Lovkyně. „To protiřečí i jejich

vědomě proklamovaným cílům – chránit svůj lid.“

Mark vyloudil slabý úsměv. „Nikdo netvrdí, že to dává nějaký

smysl. Bohužel existuje řada precedentů, během celé historie

lidstva.“

– 241 –

„Je vůbec zázrak, že jsme se dostali do vesmíru, když máme v

hlavě zakódované takové defekty,“ ušklíbla se Neměnnost cíle.

Trochu odplula od paluby, nohy se pod ní komíhaly, a přivřenýma

očima zkoumala chrám. „No, když je neoblehneme, budeme mít

potíže. Především, je jich víc než nás. A za druhé mají jejich kuše

větší dostřel než ty foukačky, co nosí Lovkyně a její přátelé –“

„Možná,“ přikývla Lovkyně žab, „ale uvažovala jsem o tom.

Myslím tím tohle: Plánovači nás mohli zabít už dřív, když jsme byli

nechránění na palubě, ne?“

Mark se zamračil. „Stříleli nad nás. Třeba se nás snažili

varovat.“

„Možná,“ přikývla Lovkyně žab neochotně. „Nebo se nás

možná snažili zasáhnout – ale nepodařilo se jim to.

„Dívejte se.“

Vytáhla z váčku u pasu šipku a zvedla foukačku ke rtům.

Vystřelila ji neškodně do vzduchu po přímé draze. rovnoběžně s

palubou.

Morrow zmateně sledoval drobnou střelu. Rychle ztratila díky

odporu vzduchu původní rychlost, ale přesto letěla stále dál, a stále

rovnoběžně s palubou. Morrow předpokládal, že nakonec zpomalí, až

dopadne na palubu a …

Ne, nedopadne, uvědomil si pomalu. Pohon VTJ byl vypnutý, na

lodi nebyla žádná gravitace. I kdyby odpor vzduchu šipku úplně

zastavil, stále by nedopadla.

„Když zmizela gravitace,“ vysvětlovala Lovkyně, „nemohla

jsem vůbec nic zasáhnout. Stále mi připadalo, že mířím příliš vysoko.

A rychle jsem zjistila proč: i na krátkou vzdálenost táhne gravitace

šipku – nebo matici z kuše – trochu dolů. Naučila jsem se to

vyrovnávat a teď už to dělám podvědomě, když na něco mířím. Když

není gravitace, šipka prostě plachtí dál po přímce, dokud na něco

nenarazí.“ Zasunula šipku. „Musela jsem cvičit celé hodiny, než jsem

si s tím v nulové gravitaci poradila; bylo to, jako bych se všechno

učila znovu od začátku.“

Mark zvolna přikyvoval. „Ty myslíš, že nás kuše Plánovačů

měly zasáhnout.“

– 242 –

„Jsem si tím jistá. Jenže stříleli příliš vysoko. Nepřizpůsobili se

nulové gravitaci; rozhodně ji nebrali v úvahu, když na nás stříleli.“

Neměnnost cíle si mnula bradu. „Možná máš pravdu, ale

nevidím, jak toho využít. I když míří trochu vedle, jejich dost, aby

nás zasypali háky, kdybychom se moc přiblížili.“

„Ano,“ souhlasil Mark a v umělém hlase se mu objevila trocha

vzrušení, „ale možná bychom mohli využít Lovkynin závěr trochu

jinak. Ona má pravdu, Plánovači a všichni v té budově se nedokázali

přizpůsobit výpadku gravitace. Vlastně dokonce popírají, že

zmizela.“ Rozhlédl se a sledoval zbytky lan, natažených od

přístupových ramp, jako by je viděl poprvé. „A my také. Podívejte

se, jak jsme cestovali – po laně nad podlahou, – drželi jsme se

známých dvou dimenzí, kterými gravitace spoutává.“

„Co navrhuješ?“ zamračil se Morrow.

Mark zvedl tvář k ocelové obloze. „Zkus myslet v trochu více

dimenzích…“

V místě původu slabého starého signálu našly Louise a Přadlena

drobný svět.

Byla to špinavá sněhová koule o pěti stech kilometrech v

průměru, pomalu se otáčela v naprosté temnotě.

Když jej Louise zalila světlem z obytného stanu, zasvítil

rozlámaný led, pokrytý barevnými, hnědavě rezavými a šedivými

skvrnami.

Drobný ztracený úlomek sledoval vysokou eliptickou dráhu,

každá z těch narušených cest trvala milion let nebo ještě déle. Nejvíc

se Slunci přiblížil kdesi mezi oběžnou dráhou Saturna a Uranu,

nejdále byl na půli cesty k nejbližší hvězdě – dva světelné roky

daleko od vnitřních světů.

„Zvláštní,“ uvažovala Louise. „Má orbitální charakteristiky

komety s dlouhou oběžnou dráhou – ale žádné její fyzikální

charakteristiky. Z hlediska morfologie to je spíš kuiperovský objekt,

asi jako Port Sol. Ale pak by měl mít rozumnou kruhovou orbitu…“

Přadlena lan vyhlédla z kabiny na drobný tmavý svět a

uvažovala, co by tam mohlo zůstat živého. V otvorech v ledu se

– 243 –

zaleskl kov. „Artefakty,“ konstatovala Louise. „Vidíš to, Přadleno?

Artefakty, po celém povrchu.“

„Lidské?“

„Asi ano. Nic ale nepoznávám. A pochybuji, že by něco z toho

fungovalo…

Provádím radarové skenování. Uvnitř jsou stovky komor. A v

některé je náš maják, stále vysílá na všech frekvencích s vrcholem v

mikrovlnném rozsahu… Sám život ví, co jej pohání.“

„Ta ledová koule je obydlená? Je tam někdo?“

„To nevím,“ Přadlena slyšela, jak Louise váhá. „Asi budeme

muset jít dolů, abychom to zjistily.“

Jak Louise sestupovala, malé trysky kapsle zářily nad hrbolatým

povrchem. Přadlena sledovala kapsli, jedinou pohyblivou věc v

celém vesmíru.

„Už jsem blízko povrchu,“ hlásila Louise. „Vyrovnám let do

vodorovné polohy. Rozhodně to tady pěkně zřídili. Myslím, že ty

artefakty jsou částmi lodí, Přadleno. Ne, že bych je dokázala zařadit

– ta technologie musí být desetitisíce let před námi… Léthé, přála

bych si, abych měla víc času na prostudování toho všeho.

Ale aspoň je to lidské.“ Louisin hlas zněl trochu napjatě „První

stopy po lidstvu, které jsme objevili v celé soustavě, Přadleno.

Myslím, že tu lidé přistáli a své lodi rozebrali. Chtěli získat

suroviny, aby mohli objekt obsadit.

Chystám se přistát. Vidím něco, co připomíná přístav.“

Louise nedokázala objevit způsob, jak široká vrata přístavu

otevřít. Namísto toho musela vztyčit plastikovou bublinu, aby

vytvořila nad přístavem propusť, a cestu dovnitř si prořezala. V

podmínkách mikrogravitace pracovala pomalu.

„Dobře, jsem uvnitř.“ Hlas skřípal, zněl mělce – skoro jakoby

šeptala, napadlo Přadlenu. „Je tu tma, Přadleno. Mám s sebou pár

svítilen, budu je nechávat na důležitých místech, abych se podle nich

mohla vrátit.“

– 244 –

Přadlena v kabině naslouchala a modlila se, aby se Louise nic

nestalo. Kdyby k tomu došlo, co by mohla sama, dělat? Dokázala by

najít odvahu aspoň zkusit na tom ledovém miniaturním světě přistát?

Zaplavily ji pochybnosti, pocit nepatřičnosti, neschopnosti

zvládnout situaci…

„Zvládneš to, Přadleno lan.“

To byl tentýž suchý hlas, ozývající se neznámo odkud,

Přadleniny obavy se kupodivu vytratily. Rozhlédla se, samozřejmě

byla v kabině sama, noční stíhač se osamoceně vznášel nad ledovou

planetkou. Ale přitom měla znovu pocit, že je tu někdo s ní. Neviděla

ho – nebo ji –, ale přitom věděla, že se nemá čeho bát; vnímala

silnou, uklidňující osobnost, podobnou jejímu ztracenému otci.

Ale i tak – copak má zvukové halucinace? Co se to u Léthé děje

v mojí hlavě?

„…Řady komor,“ hlásila Louise, trochu bez dechu „Jsou tu

boxy, vyřezané do ledu a obložené kovovýmy a plastikovými pláty.

Je tu trochu těsno… Je tady vzduch, ale zkažený; musím nechat

skafandr uzavřený. Tohle byla určitě lidská kolonie, Přadleno. Ale

všechno je čisté, uklizené, opustili to spořádaně.

Řekla bych, že trvalo dlouho, než vymřeli. Měli čas po sobě

uklidit – možná i pohřbít své mrtvé, než zmizeli. Asi se nořili

hlouběji, když jejich počet klesal, směrem ke středu planetky…

Svým způsobem důstojné, nemyslíš? Nejsou tu žádné známky paniky

ani konfliktů. Ráda bych věděla, jak bychom se za stejných okolností

chovali my, Přadleno. Teď jdu dál.“

Později:

„Jsem v nejhlubší vrstvě komor. Myslím, že jsem našla zdroj

toho signálu.“ Chvíli mlčela. „To, co vyrobili, rozhodně vydrželo.

Jistě to postavili až ke konci.

No, zvládli to.

Stále nedovedu určit, co to pohání… Předpokládám, že jeden z

generátorů z bývalého pohonu lodi VJT. Myslím, že k udržování

majáku používali nanoboty, Přadleno. Možná k tomu uzpůsobili

nanoboty ze skladu ZS.“ Tón se slabě změnil a Přadlena si

představila, jak se Louise se usmívá. „Byli rozhodnuti, že tomuhle

umožní přežít. Ale je to už miliony let dávno… a nanoboti se

– 245 –

dopustili několika kumulovaných chyb. Vypadá to, že se ta zatraceá

věc roztavila, Přadleno. Ale stále vysílá signál, takže je nemůžeme

příliš kritizovat…“

„Louise,“ zeptala se Přadlena zvolna, „proč tu byli? O co se

snažili?“

Louise chvilku přemýšlela. „Přadleno, myslím, že se snažili

uniknout. Tenhle ledový svět byl typickým tělesem subplanetní třídy,

která se dříve ve Sluneční soustavě nacházela,“ vysvětlovala Louise.

„Kroužila okolo větších planet v celých shlucích. Ale oběžné dráhy

mnoha z nich byly jen semistabilní,“ říkala Louise. „Jejich orbity

byly ve své podstatě chaotické, což znamená, že za dlouhou dobu se

taková drobná tělesa mohla dostat mimo stabilní dráhu. Mohla

dokonce spadnout do gravitačních studní velkých planet a vyletět

úplně mimo Sluneční soustavu. Je to druh vypařování – vypařování

planet a měsíců z hvězdných systémů. V hodně velkém měřítku – teď

mluvím o desítkách miliard let – by se totéž stalo i s velkými

planetami… a s hvězdami, které by zmizely z mateřských galaxií.

Pokud by byly dostaly šanci,“ uzavřela hořce.

„Ty myslíš, že tahle planetka se díky gravitaci vzdálila od

Slunce?“

„Ne… ne nezbytně.“

Louise začala spekulovat o závěrečných fázích konfliktu s

Xeelee. Popisovala lidstvo, uvězněné v domovské soustavě, těsně

před konečnou porážkou. Ke konci mohlo být přerušeno i spojení

mezi jednotlivými světy. Lidstvo musely tvořit jen izolované

skupiny, krčící se v úkrytech před útoky Xeelee. Ale někteří spatřili

cestu ven – způsob, jak uniknout ještě před konečným obsazením

Sluneční soustavy Xeelee.

„Představ si tenhle drobný svět, jak se pohybuje po semistabilní

dráze – řekněme mezi oběžnou dráhou Saturnu a Uranu,“

pokračovala Louise. „Nemuselo být pro ně příliš obtížné vysunout jej

dost daleko tak, aby vyvolali orbitální nestabilitu. A jakmile došlo ke

ztrátě rovnováhy, mohl se odchýlit od standardní orbity docela rychle

– řekněme během několika oběhů, takže vychylování vyžadovalo

další záměrné a pozorovatelné zásahy.“

– 246 –

Tiše, ale naprosto nepozorovaně se malý svět i se svým

nákladem lidí, ukrytých a vystrašených, odsunul ze stále narušenější

oběžné dráhy, až nakonec – po mnoha obězích, možná po celých

staletích – se dostal z gravitačního pole jedné z velkých planet.

A nakonec byl vystřelen ven ze Sluneční soustavy

„Jestli všechno dobře spočítali,“ přemýšlela Louis „měl ten plán

naději na úspěch. Jestli. Ti lidé se vydali ke hvězdám,

nejprimitivnější možnou technologií, jakou si umíš představit. Bylo

by jim trvalo desetitisíce let, než by doletěli k nejbližší hvězdě – ale

tak ať? Měli k dispozici tisíc let, díky ZS – nebo tehdejšímu

ekvivalentu. A uvnitř toho ledového světa museli mít tolik vody jako

uprostřed Atlantického oceánu… Letět ke hvězdám v ledovém

měsíci poskytovalo určitě lepší šanci, než zůstat na místě a nechat se

vyřídit Xeelee spolu s ostatními… Byl to způsob, jak všemu

uniknout – a přitom nepozorovaně.

Plán si zjevně získal podporu. Vidíš ty zbytky lodí, kterými je

povrch posetý… Lidé sem zřejmě tiše uprchlí z celého hroutícího se

systému. Ta mise měla být majákem naděje. Jenže –“

„Jenže co?“

„Jenže to nezvládli. Jdu teď hlouběji, Přadleno.“

„Louise, buď opatrná.“

Nastalo dlouhé ticho, přerušované jen zvukem Louisina slabého

dechu. Přadlena znovu rozsvítila pod průzorem chladné zelené

světlo, hleděla do něj a snažila se nepředstavovat si, co tam dole

uvnitř planetární hrobky Louise najde.

Nakonec se Louise ozvala. „Myslím, že jsem našla poslední

místo, které obývali… jediné, které po sobe nemohli uklidit.“

Přadlena hleděla do zeleného prázdna. „Co tam vidíš?“

„Prázdné oděvy.“ Váhání. „Všude samý prach. Žádné kosti,

Přadleno, žádná rozpadající se mrtvola… klidně vypni svou

představivost.“

Po pěti megaletech mohl zbýt jen prach, pomyslela si Přadlena,

poprašek z kostí a rozpadlého masa, který se zvolna usazoval.

„Pokud zanechali nějaké záznamy, tak je tu nevidím,“ hlásila

Louise. Znělo to, jako by se snažila mluvit nezúčastněně – a ovládat

– 247 –

se – ale Přadlena měla dojem, že se jí i tak chvěje hlas. „Třeba bude

něco v elektronice. Ale trvalo by celá léta vyhrabat všechna data, i

kdybychom dokázali obnovit proud. A pravděpodobně máme co

dělat s technologií sto tisíc let před námi…“

„Louise, tam už nemůžeš nic udělat. Myslím, že by ses měla

vrátit.“

„…Ano, asi máš pravdu, Přadleno lan. Na tohle nemáme čas.“

Přadleně se zdálo, že slyší v Louisině tónu úlevu.

Drobná kapsle ze Severní se vyšplhala z gravitační studny

malinkého světa a vylétla k plavidlu Xeelee.

Louise, v bezpečí v obytném stanu, řekla: „Nedokázali úplně

přesně kontrolovat směr vystřelení. Nebo jim možná do plánů zasáhli

Xeelee.

Nedostali se ze Sluneční soustavy, jak plánovali, na otevřenou

hyperbolickou trajektorii; namísto toho sklouzli na širokou a

smrtonosnou eliptickou orbitu – uzavřenou, která je pomalu nesla

nikam. Zřejmě se snažili z té pasti uniknout. Koneckonců zničili své

lodě, takže neměli na vybranou. Kdybychom měli čas na pořádný

archeologický průzkum, možná bychom zjistili jak dlouho vydrželi.

Kdo ví? Statisíce let? Možná po celou tu dobu doufali v záchranu, v

nějakou skvělou budoucnost, kde lidé opět Xeelee vypudili. Ale ta

budoucnost nenastala.

V době, kdy nastavili maják, poslední volání o pomoc, museli

vědět, že je s nimi konec – a že jim nikdo na pomoc nepřijde.“

„Nikdo kromě nás.“

„Ano,“ zavrčela Louise. „A co jim můžeme nabídnout?“

„Co s tím majákem?“

„Vypnula jsem jej,“ odvětila Louise tise. „Ničemu nesloužil…

po pěti milionech let.“

Přadlena seděla v kabině uzpůsobené pro Xeelee a sledovala

pochmurnou hrobku z ledu jak se otáčí pod přídí jejího plavidla.

„Louise, kam teď?“

„Vnitřní systém. Myslím, že té prázdnoty a tmy už mám dost,

Přadleno. Poletíme k Saturnu.“

– 248 –

Kapitola 19

Lieserl, obklopená poletujícími fotinovými ptáky, se vznášela

okolo slunečního jádra. Cítila, jak si jí na tváři pohrává vodíkové

světlo a zahřívá ji.

Heliové jádro, obklopené zářící vodíkovou slupkou, která si

propalovala cestu řídnoucími vrstvami, dále narůstalo v přívalu

popela ze slupky. Nehomogenity v obalu obra – plynné shluky a

oblaka, spojená provazci magnetického proudu – se pohybovaly po

povrchu jádra, takže hvězda–jádro vrhala stíny ven, vysoko do

rozpínajícího se obalu.

Fotinoví ptáci si ničeho nevšímali a prolétali zářící fúzní

slupkou sem a tam až do samotného nehybného jádra. Lieserl

sledovala, jak se skupina ptáků oddělila a vyletěla ven, k neznámému

cíli mimo Slunce. Pozorně je studovala. Nezvýšil se stupeň jejich

aktivity? Dráhy letu ptáků a jejich průniky do jádra v ní vyvolávaly

matný dojem čehosi naléhavého.

Možná ptáci věděli, že tu je pradávná lidská loď, Velká severní.

Třeba reagovali na přítomnost lidí… Zdálo se to fantastické – ale

bylo by to možné?

Procesy probíhající kolem Slunce byly nádherné. Vlastně,

uvědomila si, každé stádium slunečního vývoje bylo překrásné – ať

už urychlené fotinovými ptáky nebo ne. Bylo by příliš antropomorfní

posuzovat život hvězdy jako nějakou analogii lidského zrození a

smrti. Hvězda byla konstrukcí fyzikálních procesů; vývoj, kterým

procházela, byl pouhým hledáním rovnováhy mezi měnícími se,

protichůdnými silami. Nebylo tu nic takového jako smrt, žádná ztráta

ani zisk; jen proces.

Proč by to ale nemělo být krásné?

Usmála se sama pro sebe. Jaká ironie. Je UI pět milionů let stará

a obviňuje se z přílišného antropomorfismu…

Ale možná byl její chybou nedostatek antropomorfismu,

pomyslela si nejistě.

– 249 –

Náhlá komunikace s lidmi zvenku – šepot maserového světla,

stékajícího po bocích obrovských, tupých konvektivních buněk – jí

otřásl až do hloubi duše.

Měla silné podezření, že vytvořila svůj cyklus vysílání zpráv,

protože ji k tomu nasměroval jakýsi hluboko ukrytý bit jejího

naprogramování; nebylo to díky vlastnímu rozhodnutí nebo proto, že

by skutečně očekávala odpověď. Proto do dat přidala i svůj vlastní

obraz a drobné, ironické žertíky, které jí samé zřejmě měly naznačit,

že tohle není skutečné, že je to jenom hra, kterou nestojí za to brát

vážně, protože nebyl nikdo, kdo by poslouchal.

A teď to vypadalo, že se mýlila. Tihle lidé – zhruba z její vlastní

doby, zachovaní díky relativistické dilataci času ve své podivné lodi

Velké Severní – se vrátili do Sluneční soustavy.

A byli to lidé – jak se postupně přesvědčila –, kteří ji

neuznávali.

Doslova jí to neřekli. Ale vytušila nějaký vnitřní chlad, skrytý v

dlouhých zprávách, které jí posílali.

Domnívali se, že ztratila objektivitu, že zapomněla, proč

především ji sem umístili. Mysleli si, že je neefektivním

pozorovatelem, svedeným ze správné cesty rytmickou krásou

fotinových ptáků.

Možná, že v jejich očích byla Lieserl něco jako zrádce.

Protože v očích mužů a žen ze Severní byli fotinový ptáci ve

skutečnosti vrahy. Vrahy lidí. Zabíjeli Slunce.

Nemohli pochopit, jak si Lieserl mohla neuvědomovat toto

zaryté nepřátelství.

Zavřela oči a přitáhla si kolena; vodíková slupka ve fúzi o

teplotě deseti milionů stupňů jí ohřívala virtuální tvář, jako teplé letní

paprsky Slunce. Pozorovala pomalou, obtížnou práci fotinových

ptáků, rok po roce, jak vysávají fúzní energii Slunce po malých,

smrtících kapkách, postupně pochopila, že ptáci zabíjejí Slunce – a

přesto si nikdy nepoložila otázku, co se děje mimo Slunce, v

ostatních hvězdách. Předpokládala snad podvědomě, že fotinoví ptáci

vznikli ve Slunci, jako jistá místní infekce? Ale to nebylo

samozřejmě možné, protože viděla ptáky odsud odlétat a zase přilétat

– 250 –

dolů z obalu, aby se připojili k hejnu kroužícímu kolem jádra. Ptáci

museli existovat i mimo Slunce – mnoho hejn.

Teď si s mrazivou jasností uvědomovala, že její neotřesitelné

předpoklady, podle kterých se ptáci nacházeli jen v jedné hvězdě,

spolu s její zaujatou fascinací samotnými ptáky, ji vedly v duchu k

ospravedlnění jejich činnosti. Ani jí nezáleželo na tom, že výsledkem

této činnosti bude zánik Slunce – dokonce možná i vyhynutí člověka.

Ten nevítaný náhled do vlastního nitra ji vyděsil. Koneckonců

kdysi byla člověkem; byla opravdu tak hrozně objektivní, že až cizí?

Zabití Slunce bylo samo o sobě špatné. Ale nedosti na tom –

posádka Severní jí to pověděla s tvrdými neskrývanými detaily –

hvězdy hynuly po celé obloze; nafukovaly se v nemocné obry a

hroutily se v trpaslíky. Vesmír byl posetý planetárními mlhovinami,

zbytky supernov a dalšími odpadky umírajících hvězd, to vše bylo

bohaté na složité – a zbytečné – těžké prvky.

Fotinoví ptáci opravdu zabíjeli hvězdy; nejenom Slunce, hvězdu

člověka, ale všechny hvězdy, tak daleko, kam až dosahovaly senzory

Severní.

Člověk už neměl ve vesmíru kam utéci.

A, Lieserl – podle názoru posádky Severní – by měla dělat víc,

než jen vysílat sarkastické zprávičky přes maserové konvektivní

buňky. Měla by hlasitě volat varování.

Skrz její složité pocity, směs pochyb o sobě samé a osamělosti,

vyšlehl hněv. Koneckonců, jaké mě posádka Severní právo ji

kritizovat – dokonce i nepřímo? Neměla při tomto úkolu nijak na

vybranou, když ji poslali do nesmrtelného vyhnanství do srdce

Slunce. Nedostala příležitost k životu. A nebyla to ona, kdo vypnul

telemetrické spojení přes červí díru během Asimilace.

Proč by po milionech let opuštěnosti měla projevovat vůči lidem

nějakou loajalitu?

A přece, pomyslela si, ji přílet Severní a svěží úhel pohledu její

posádky přiměl k chladnějšímu, tvrdšímu pohledu na ptáky – a na

sebe samu – po hodně dlouhé době.

Představila si stínový vesmír z temné hmoty, vesmír, který

pronikal viditelné světy, obývané kdysi lidmi, sotva se jich dotýkal…

Ale i ten obraz je zavádějící, napadlo ji, protože temná hmota není

– 251 –

žádný stín: tvořila většinu celkové hmoty vesmíru. Zářivá,

baryonická hmota byla pouhou blyštivou pěnou na povrchu temného

oceánu.

Fotinoví ptáci a jejich neznámí bratranci z temné hmoty, možná

stejně odlišní od ptáků jako Qaxové od lidí, klouzali černými vodami

jako ryby, slepé a skryté. Avšak ten nepatrný, svítící zlomek

baryonické hmoty byl pro tvory z temné hmoty zřejmě životně

důležitý. Byl katalyzátorem řetězce událostí, které udržovaly jejich

druh naživu.

Především: temná hmota nemohla tvořit hvězdy. A ptáci zřejmě

potřebovali gravitační studně baryonických hvězd.

Když se shluk baryonického plynu působením gravitace

zhroutil, odvádělo elektromagnetické záření většinu vzniklého tepla

– jako by záření plynný mrak ochlazovalo. Zbylé teplo v mraku

nakonec vyrovnalo gravitaci a bylo dosaženo rovnováhy – zrodila se

hvězda.

Temná hmota ale nemohla vytvářet elektromagnetické záření. A

bez chladícího účinku záření mrak z temné hmoty, hroutící se

účinkem gravitace, vázal při smršťování mnohem víc tepla. V

důsledku toho stav rovnováhy temné hmoty vytvářel mnohem větší

mraky, větší než celé galaxie.

Proto

byl

raný

vesmír

plný

obrovských,

chladných,

jednotvárných mraků z temné hmoty, byl to vesmír téměř

postrádající jakoukoli strukturu.

Pak se vytvořily oblasti baryonické hmoty, hvězdy začaly

implodovat – a svítit. Lieserl si představovala první jiskřičky

ožívající ve vesmíru, drobounké gravitační studny v jednolitém

oceánu temné hmoty.

Fotinoví ptáci žili v pramenech interakcí protonů a fotin, které

jim poskytovaly pomalou, trvalou dávku energie. A pro získání

dostatečného toku energie potřebovali ptáci hustou hmotu – hustoty,

které nemohly vzniknout nikde jinde než v baryonických strukturách.

A závislost ptáků na baryonické hmotě se zvětšovala. Věděla, že

ptáci potřebují šablony z baryonického materiálu i k rozmnožování.

Tak hvězdy z baryonické hmoty poskytly ptákům možnost

existence, krmily je a umožňovaly jim i rozmnožování.

– 252 –

Lieserl se zachmuřila. Pěkná hypotéza. Ale proč se pak ptáci tak

usilovně snažili své matky–hvězdy zabít?

Jejím smyslovým aparátem opět prošla zpráva od lidí ze

Severní, i když si jí sotva všimla. Kladli jí další otázky a žádali další

podrobné předpovědi o pravděpodobném vývoji trpícího Slunce.

Zamyšleně plula jádrem, myslela na hvězdy a na fotinové ptáky.

A v její mysli se spojily věci, které jí miliony let unikaly.

Konečně spatřila celý pochmurný obraz.

A náhle jí připadalo naléhavé – děsivě naléhavé – zodpovědět

otázky lidí o budoucnosti.

Spěchala k základně konvektivních buněk.

Proudy vody ze sprchy, ostré jako jehly, se rozstříkly na

Louisině kůži. Vznášela se uprostřed sprchové kabiny a naslouchala

ostrému klokotání odčerpávané vody. Zvedla ruce a dovolila vodě,

aby si jí pohrávala na břichu a hrudi. Byla dost teplá a tlak byl dost

silný, aby ji stará, unavená kůže brněla, jako by na ní pracovalo tisíc

drobounkých masérů.

Nenáviděla nulovou gravitaci. Vždycky to nesnášela a bylo

tomu tak stále; a také neměla ráda, když jí musel vodu ze sprchy

odčerpávat stroj. Trvala na tom, že si nechá tuhle sprchu instalovat v

jednom rohu obytného stanu, jako jediný ústupek luxusu – ne, sakra,

pomyslela si, tohle není luxus; ta sprcha je ústupek tomu, co ve mně

zbylo lidského.

Horká sprcha byla jedním z mála tělesných prožitků. které v ní

stále probouzely pulzování života, i když byla tak hrozně stará.

Horká voda pod vysokým tlakem stále dokázala projít patinou věku,

která ji potáhla mrtvolným povlakem.

Kromě toho jí už zůstalo jen málo potěšení. Když jí nakonec

odumřela chuť, stalo se jídlo pouhým procesem doplnění paliva,

který byl spíš nutností než radostí. A kromě jejích virtuálů ji duševně

nic příliš nestimulovalo; trvalo by víc než tisíc let, než by vyčerpala

veškerou knihovnu lidstva, ale staré, zamrzlé myšlenky jiných, které

se staly díky zániku Slunce zcela nesmyslnými, ji už dávno unavily.

Zavřela kohoutek.

– 253 –

Kolem ní prýštil horký vzduch a rychle ji osušoval. Když jí od

pokožky přestaly odletovat kapky, odtáhla sprchový závěs.

Stan měl základní vybavení – jen o málo víc než sprchu, malou

jídelnu, spací kokon a terminál s procesorovou bankou. Byl rychle

sestaven z částí trupu Severní a měl tvar nízkého válce o průměru

necelých pěti metrů. Byl usazený na ramenou lodi Xeelee jako

nějaký zlovolný parazit, čímž k Louisině lítosti zcela zničil delikátní

linii nočního stíhače. Stěny stanu byly zmatnělé do beztvaré šedí,

takže působil zašle a klaustrofobicky. A byl tu hrozný nepořádek.

Kusy oděvu se vznášely ve vzduchu, pomačkané a špinavé, cítila

zatuchlý pach. Opravdu by měla uklidit; věděla, že zcela postrádá

posedlost čistotou, která byla zapotřebí k přežití v nulové gravitaci.

Natáhla se pro ručník, vznášející se ve vzduchu poblíž. Začala se

silně třít a těšila se z doteku hrubé látky. Pouhý závan vzduchu jí

nikdy nedal pocit, že je opravdu suchá.

Pocit teplého ručníku jí matně navodil myšlenky na sex.

Vždycky na veřejnosti působila jako člověk s mrzutou povahou;

lidé v ní viděli techničku posedlou vlastní prací, která staví věci tam

venku. Bylo na ní ale ještě něco víc – vlastnosti, které Mark

rozpoznal a chránil po celou dobu jejich manželství. Sex byl pro ni

vždycky důležitý, nejen pro vlastní fyzické potěšení, ale pro to, co

symbolizoval; cosi hlubokého a dávného uvnitř ní, ozvěnu

pradávného moře, jehož stopy člověk v sobě stále nosil, dokonce i

teď. Kontrast těchto zkušeností a práce ji jen doplňoval, pomyslela

si.

Potom, co se s Markem smířili – nejistě, zdráhavě, v důsledku

společné izolace v Severní –, obnovili intenzivní pohlavní život. A

bylo to příjemné po dlouhou dobu. Déle, než mohl kdokoli z nich

očekávat, říkala si. Přetáhla si ručník přes záda a začala si třít zadek.

Možná, kdyby Mark zůstal naživu –

Stěny stanu náhle zprůhledněly, zalila ji temnota vesmíru.

Louise vykřikla a zabalila se do ručníku.

Z komunikačního panelu zazněl smích.

Dohrabala se do skříňky pro čisté oblečení. Dveře se zasekly; s

klením za ně tahala. Uvědomila si, že ručník sklouzl na zem.

„U vod Léthé, Přadleno, co si myslíš, že děláš?“

– 254 –

Louise sotva rozeznávala Přadleninu kabinu jako krabičku

mihotavých světel na přídi nočního stíhače. Přes světla se pohyboval

stín – Přadlena se pravděpodobně na lůžku otočila, aby na ni mohla

vrhnout výsměšný pohled. „Promiň. Věděla jsem, že budeš v

rozpacích.“

Louise objevila kombinézu a zasunula do ní nohy. „Tak proč jsi

narušila moje soukromí?“ zeptala se rozzlobeně.

„Jaký je v tom rozdíl? Louise, tady se nikdo nedívá, jsme

miliardu kilometrů od nejbližší živé duše. A ty jsi tisíc let stará. Už

by ses těch tabu měla zbavit.“

„Ale jsou to moje tabu,“ zasyčela Louise. „Mně se náhodou líbí

a pro mě je v tom rozdíl. Až někdy dospěješ do mého věku, Přadleno

lan, možná se naučíš troše tolerance.“

„No dobře, možná. Ale rozhodně jsem nezprůhlednila stěny jen

proto, abych tě přistihla bez kalhot.“ Znělo to uličnicky.

„Tak proč?“ zeptala se Louise podezřívavě.

„Protože –“ Přadlena zaváhala.

„Protože co?“

„Podívej se před sebe.“

V dáli, před Přadleninou kabinou, bylo vidět světelný bod.

Nafukoval se, vybuchoval jí do tváře – Saturn, který se náhle vynořil

z prázdnoty.

Louise vykřikla a skryla tvář do dlaní.

„Protože,“ pokračovala tiše Přadlena, „jsme u cíle. Myslela

jsem, že by sis chtěla užít přílet.“

Louise opatrně roztáhla prsty. Dovnitř proudilo hnědooranžové

světlo, světlo planety, ozářené nafouklým Sluncem.

Přadlena se tiše zasmála.

Louise se tiše zeptala: „Přadleno – jestli je tohle Saturn, kde jsou

prstence?“

„Prstence? Jaké prstence?“

Sama planeta byla rovněž nafouklá masa vodíku a helia s

netknutým kamenným jádrem dvacetkrát hmotnějším než pozemské.

Nad glóbem se stále pohybovaly složité systémy mračen jako hnědé

a zlaté skvrny z vodových barev, právě tak, jak si to pamatovala. A

– 255 –

byl tam i největší měsíc, Titan. Ale prstence byly pryč. Louise

spěchala k terminálu.

„…Louise? Jsi v pořádku?“

Z povrchu města na Titanu, které bylo celým světem, tvořily

prstence geometricky přesnou světelnou přímku, jasně se odrážející

na zlatém podzimním pozadí Saturna…

Louise se přiměla k odpovědi. „Myslím, že truchlím po

prstencích, Přadleno. Byl to nejkrásnější pohled v celé Sluneční

soustavě. Kdo by ničil tak neškodnou, nádhernou krásu? A byly naše,

hergot.“

„Ale vždyť tam jeden prstenec je,“ upozornila Přadlena. „Vidím

ho. Podívej…“

Louise se dívala, kam Přadlena ukazovala, a zkoumala terminál.

Prstenec se jevil jako slabý pás přes hvězdy, stín na nafouklém,

nehybném tělese samotné planety. Kdysi kroužily za orbitou Titanu

tři ledové měsíce: Petus, Hyperion a v obráceném směru Phoebe.

Vše, co x měsíců zbylo, bylo pásmo úlomků. Prstenec z ledové tříště

beze stopy jakékoli struktury ve světle umírajícího Slunce zářil rudě,

kroužil okolo planety asi šedesát planetárních poloměrů, bledý

duchovitý odraz slavného předchůdce.

A kde byly kde byly ostatní měsíce?

Louise projížděla data. Kdysi měl Saturn sedmnáct oběžnic. Teď

– pokud to dokázala rozeznat podle oběžných drah – zbýval jen Titan

a Enceladus. A z Enceladuse toho mnoho nezůstalo; drobný měsíc

stále prolétal ohrnou dráhou čtyři planetární poloměry daleko od

Saturnu, ale dráhu měl mnohem eliptičtější než předtím. Jeho povrch,

vždy narušený a nepravidelný, se změnil v pouhou drť. Nebylo tu ani

stopy po malých lidských stanicích které kdysi zářily ve stínech

zahnutých hřebenů a plání pokrytých krátery.

Zbylé měsíce – dokonce i neškodné, patnáct kilometrů široké

ostrovy z ledu – byly pryč.

Louise si vybavila pradávná, nádherná jména. Pan, Atlas,

Prométheus, Pandora, Epimeteus… Jména, teď skoro stejně stará

jako mýty, od kterých byl odvozena. Jména, jež přežila objekty,

kterým byla přidělena.

„Louise?“

– 256 –

„Promiň, Přadleno.“

„Stále truchlíš?“

…Janus, Mimas, Tethys, Telesto…

„Ano.“

„Asi by někdo měl.“

„Přadleno, co se tu stalo?“

„Zřejmě bitva,“ pronesla tiše Přadlena.

Kalypsó, Dioné, Heléne, Rhea, Hyperion, Japetus,

Phoebe…

Noční stíhač roztáhl stopadesátikilometrová křídla a po elipse

zakroužil kolem úlomků zničených měsíců.

Milpitas seděl ve své kanceláři. Po celém chrámu byl slyšet křik,

jekot a slova, příliš nejasná, aby jim rozuměl.

Zdálo se, že křik se blíží.

Uklidil magnetizovaný povrch stolu, papíry, pera a datadesky

vložil do zásuvek. Zkřížil ruce a polož1 je na stůl.

Dveře kanceláře se otevřely.

Renegát – z vnějšku – se vznášel ve vzduchu. Z Milpitasova

hlediska byl téměř ve vodorovné poloze, jako by nechtěl, aby ho

Plánovače začlenil do svého uspořádaného vesmíru s řádnou

gravitací.

Renegát rozpřáhl prázdné ruce. „Já vám nechci ublížit.“

„Já vás znám,“ pronesl zvolna Milpitas.

„Možná, že ano.“ Renegát byl vysoký, s vyvinutými svaly, na

sobě měl praktickou kombinézu opatřenou dvanácti kapsami,

nacpanými neidentifikovatelným nářadím. Měl krátké vlasy, ale ne

úplně vyholenou hlavu; vypadal sebejistě, dokonce vzrušeně.

Milpitas se pokusil představit si jej bez vlasů – a bez té zatracené

sebedůvěry – v běžných, jednotvárných kombinézách Superetu a ve

vhodnějším postoji: se shrbenými rameny, s rukama složenýma před

sebou…

„Jmenuji se Morrow. Měl jste se mnou jisté… problémy.“

Renegát se rozhlédl po kanceláři, jako by si vybavoval nějaký

nepříjemný zážitek. „Byl jsem tady několikrát, když jste se mi

pokoušel vysvětlit, jak se ve svém uvažování mýlím…“

– 257 –

„Morrow. Vy jste zmizel.“

Morrow se zamračil. „Ne, já jsem nezmizel. Milpitasi, mluvíte

jako dítě, které si myslí, že když je něco mimo dohled, tak už to

neexistuje…“

Milpitas se usmál. „Co vy víte o dětech?“

„Teď už hodně,“ nedal se Morrow. Také se usmál, plně se

ovládal. „Já jsem nezmizel, Milpitasi. Odešel jsem jinam. Dělal jsem

podivuhodné věci, Plánovači – viděl jsem nádherné kraje.“

Milpitas zkřížil ruce a opřel se v křesle. „Jak jste se dostal

dovnitř?“

„Přes vaše stráže?“ usmál se Morrow. „Přišli jsme shora. Trvalo

to jen několik sekund a byli jsme velmi tišší. Vaše stráže jsou

rozmístěné tak, aby sledovaly, jestli se někdo neblíží po palubě;

nenapadlo je, že by jim někdo přeletěl nad hlavou. Ani nevěděli, že

jsme v budově dokud jsme je nevyřídili.“

„Nevyřídili?“

„Jsou v bezvědomí,“ uklidnil ho Morrow. „Lesní lidé používají

určitý druh žabího potu, který… na tom nezáleží. Strážní jsou v

pořádku.“

Milpitas přemýšlel, co by měl říci – něco, čím by znovu získal

kontrolu nad situací. Pocítil, jak v něm stoupá panika; jeho rozkazy

náhle nebyly provedeny. Připadalo mu, že se nachází uprostřed

obrovského umírajícího stroje, tahá za páky a mačká tlačítka, která

už ničemu neslouží.

Morrowův hlas byl jemný. „Je po všem. Vím, že si myslíte, že

to, co děláte, je správné pro všechny lidi. Ale takhle to bude nejlepší,

Milpitasi. Další úmrtí by bylo něco – neomluvitelného. Chápete to,

ne?“

„A co poslání?“ tázal se hořce Milpitas. „Co cíle Superetu? Co s

nimi?“

„Ale to neskončilo,“ ujišťoval ho Morrow. „Milpitasi, pojďte se

mnou. Venku jsou podivuhodné věci. Naše mise stále pokračuje…

Chtěl bych, abyste mi pomáhal – nám všem – tu misi dokončit.“

Milpitas opět zavřel oči; cítil se náhle neuvěřitelně starý, jako by

z něj náhle vyprchala životní energie, která ho udržovala při síle po

většinu uplynulých tisíc let.

– 258 –

„Nevím, jestli mohu,“ řekl upřímně.

Kdesi hluboko v chrámu konečně někdo umlčel sirénu,

závěrečná mrazivá ozvěna jejího houkání se odrážela do uzavřené,

klaustrofobicky působící kovové oblohy.

– 259 –

Kapitola 20

Kapsle klouzala hladce a tiše směrem k Titanu.

Louise se pevně držela sedadla. Trup byl zcela průhledný, takže

měla pocit, jako by v ochranném oděvu s katetrem uvnitř bezmocně

visela nad světle hnědými mraky Titanu.

Nad ní složil noční stíhač Xeelee svá veliká křídla. Titan,

největší oběžnice Saturnu, byl světem sám o sobě; měl v průměru asi

pět tisíc kilometrů, byl větší než pozemský Měsíc. Jak klesala, oblaka

se pozvolna měnila v nekonečnou rovinu s texturami. Obrovské

tlakové níže ve fotochemickém smogu kroužily kolem měsíce,

drobné mraky se hnaly stratosférou.

Za stěnami kapsle se natáhla první jemná tykadélka atmosféry.

Nahoře se začaly hvězdy pomalu vytrácet v oparu.

Kapsle sebou náhle prudce trhla směrem dolů. Zatlačilo ji to do

sedadla. Pak to malým člunem mrštilo do strany, kapsle se povážlivě

houpala.

„Léthé,“ zanaříkala Louise a masírovala si záda.

Přadlena zůstala ve stanu, aby sledovala let kapsle na terminálu.

„Nestalo se ti nic, Louise?“ ptala se.

„Už mi bylo líp… Nejsem zraněná, Přadleno lan.“

„Věděla jsi, že musíš něco takového očekávat. Atmosféra Titanu

je stovky kilometrů silná: dost na to, aby se tam vytvořilo jakékoli

počasí. A v horních vrstvách vanou silné větry.“

V kabině teď byla naprostá tma; neprůhledná atmosféra kapsli

zcela pohltila a na stěnách teď zářila jen umělá světla.

„A věděla jsi, že Titan má roční období?“ pokračov Přadlena.

„Je jaro; musíš počítat se silnou turbulencí.“

Jak kapsle klesala stále níž, opět se zachvěla při dalším náporu;

tentokrát se Louise zdálo, že skutečně slyší skřípání konstrukce.

„Jaro,“ zamumlala. „Kdeže jsou ty jarní písně? Ach, kde ony

jsou?“

„Louise?“

– 260 –

„John Keats, Přadleno lan. Na tom nezáleží.“

Plavidlo se teď zmítalo o trochu méně; zřejmě už minula

stratosféru se silnými větry. Trochu si uvolnila pásy, kterými byla

připoutána k sedadlu. Světla kabiny ozářila vločky ze čpavkového

ledu, zvířený šedavý plyn vystřeloval nad kapsli a mimo dohled.

„Je tu zatracená tma,“ zamumlala.

„Louise, klesáš do kaše metanu, etanu a argonu. Je to

fotochemický smog, vzniklý působením sluneční magnetosféry na

vzduch – vidím mnoho kyanidu vodíku a –“

„To všechno vím,“ zavrčela Louise a chytila se křesla, když se

kapsle znovu zahoupala. „Nemusíš mi tady číst celej zatracenej

terminál. Fotochemické směsi nejsou to, pro co jsem sem přišla.“

„Tak pro co?“

„…Lidé, Přadleno.“

Tohle kdysi býval nejzalidněnější ze všech světů za oběžnou

dráhou Jupitera. Na Titanu se nacházela nejvzdálenější města celého

lidstva. Určitě – říkala si Louise – kdyby někdo přežil zkázu, která

postihla vnitřní svět, byl by tady.

Potřebovala vědět, co se vlastně děje. Dotkla se řídicí desky

před sebou. Stěny kapsle nabyly barvy perleti a zneprůhledněly.

Vyvolala si virtuální obraz, složený z radarových a dalších dat.

Pod ní, ve virtuálních oknech kapsle, se utvářel obraz krajiny

Titanu jako části nějakého snu.

Naklonila kapsli a naváděla ji nad hrubé virtuální znázornění,

osmdesát kilometrů nad povrchem. Titan měl jádro z kamene,

obklopené silným obalem zmrzlého vodního ledu. Pod zatmívající se

vrstvou atmosféry bylo osmdesát procent povrchu pokryto oceány i

tekutého metanu a etanu, silně znečištěného uhlovodíky. Zbývající

části 'suchého' ledovce nebylo možné nazývat kontinenty; ledové

hřbety tyčící se nad metanem tvořily šňůry ostrovů a dlouhých

poloostrovů.

Nu, oceány tu byly stále. Louise probíhala hlavou stará známá

jména: bylo tu Kuiperovo moře, Galileiho souostroví, Huygensův

oceán, záliv Jamese Maxwella…

Ale po lidech, kteří kdysi tato místa pokřtili, nebylo ani

památky. Dokonce to vypadalo, jako by tu nikdy nebyli.

– 261 –

Kdysi pluly po těchto rozlehlých oceánech obrovské tovární

lodě a za nimi se tvořily velké olejnaté vlny; ty obří lodě vyráběly

dost jídla, aby nakrmily celý Titan a také většinu dalších kolonií na

měsících v systému Saturn. Teď tu žádné lodě nebyly. Možná, že

kdyby se dívala hodně pozorně, objevila by stopy po obrovských

kovových vracích, pohřbených na ledovém dně chemických moří.

Ale teď se zdálo, že se k ní přes ostře nakloněný obzor cosi

blíží; bylo to něco, co nezapadalo do jejích vzpomínek. Předklonila

se na sedadle, aby viděla jasněji.

Byl to ledový hřeben, tyčil se nad oceánem, táhl se v jejím

zorném úhlu z jedné strany ke druhé až ke kraji světa.

„Přadleno – podívej.“

„Nedokážu se v tom vyznat – nesouhlasí to s mapami…“

„S mapami?“ zamumlala Louise. „Tu zatracenou věc můžeme

klidně vyhodit.“

Byl to okraj kráteru – kráteru tak velkého, že se roztahoval, jako

obrovitá jizva po křivce planety. Uvnitř půl druha kilometrů

vysokých stěn kráteru pleskaly v nízké gravitaci vlny nového moře,

hlubokého a klidného.

„No, tak tohle tu předtím nebylo,“ konstatovala Přadlena.

„Vymazalo to polovinu povrchu měsíce.“

Louise nechala Přadlenu promítnout projekce celkového tvaru

kráteru a hloubkový profil, skrytý kruhovým oceánem z metanu,

který obsahoval.

Pod povrchem oceánu byl kráter téměř válcovitý s prudce

svislými stěnami a plochou základnou.

„Co myslíš, je to vulkanické?“ tázala se Přadlena

„Nevypadá to jako kráter žádné sopky, kterou jsem kdy viděla,“

řekla pomalu Louise. „V každém případě je Titan neaktivní.“

„Tak co tedy? Mohlo to vzniknout dopadem nějakého tělesa?

Třeba když se rozpadly měsíce –“

„Podívej se na to přece, Přadleno,“ Louise už ztrácela trpělivost.

„Tvar naprosto nesouhlasí. Tohle nebyl žádný dopad.“

„Tak co?“

Louise si povzdechla. „Co myslíš? Celou tu cestu jsme urazili,

jen abychom tu našli další stopy války, Přadleno lan. Teď už víme,

– 262 –

co se tu s lidmi stalo. Když ta věc narazila na Titan, ať už to bylo

cokoli, musel se zachvět celý jeho povrch. Není divu, že byla

všechna města zničena…“

Představovala si praskání ledového podloží, které na kratičký

okamžik opět zkapalnělo a spolklo celé osady, v nízké přitažlivosti

musely mít přílivové vlny metanových moří výšku jeden a půl

kilometru a během okamžiků pohltily potravinové lodě.

Přadlena chvíli mlčela. Pak to nakonec vyslovila. „Ty tvrdíš, že

tohle někdo udělal záměrně?“

Louise se usmála. Když ze zlomků, zanechaných Michaelem

Poolem po setkání s Qaxy, rekonstruoval Superet budoucnost, narazil

na pojem hvězdoborec – zbraň, ničící planety, kterou používali

Xeelee. Byla založena na koncentrovaných gravitačních vlnách.

Superet dokonce získal důkaz, že jeden hvězdoborec s omezenou

výkonností použili Qaxové z budoucnosti přímo ve Sluneční

soustavě během nezdařeného útoku na loď Wagnerových přátel.

Odpověděla Přadleně: „Už by sis na to měla zvykat. Víme, že

Xeelee měli dostatečné zbraňové vybavení, aby ničili celé světy. Z

nějakého důvodu Titan ušetřili. Namísto toho jej vyčistili. Stejně jako

Kallistó.“

Louise navedla kapsli k jednomu z největších samostatných

ostrovů poblíž hrubého okraje Kuiperova moře. Přistála se slabým

křupnutím, když kapsle prorazila drolivý ledový povrch.

Z boku trupu kapsle se vysunula malá přechodová komora a

Louise jí vyšla ven.

Okamžitě ji obklopila temnota. Ve stínu fotochemického smogu

světla jejího oděvu dosahovala sotva na metr. Když si pohlédla pod

nohy, rozeznala taktak povrch. Pod silnou vrstvou jinovatky,

chrupající pod botami, byla zem pevná a plochá. Stoupla si na špičky

a zkoušela váhu; cítila se v třináctiprocentní gravitaci Titanu lehce a

pružně. Do prsou se jí opíral slabý vítr.

Sníh, který padal z husté atmosféry, jí začal pokrývat průzor.

Byl bílý a vláknitý a když se jej snažila setřít rukavicí, kousky se ho

přilepily na průzor. Skládal se ze složitých organických polymerů,

– 263 –

padajících z desítek kilometrů tlusté chemické polévky nad její

hlavou.

„Louise? Slyšíš mě ještě?“

„Slyším tě, Přadleno.“

Udělala několik kroků od lesklé kapsle, jejíž světla brzy zmizela

za polymerovou zástěnou.

„Víš; my jsme Titan terraformovali,“ vyprávěla Louise

Přadleně. „Byly tu lodě, které těžily potraviny i vzduch z moří.

Mohla jsi chodit po povrchu v obyčejném vyhřívaném skafandru. My

jsme vyčistili atmosféru, Přadleno, mohla jsi vidět Saturn i s prstenci.

A Slunce. Věděla jsi, že tady dole nejsi sama – že jsi součástí celého

systému…“

Teď se terraformace zhroutila. Titan se vrátil do původního

stavu. Bylo to, jako by lidé nikdy nechodili po jeho povrchu.

„Tady bývalo město, Přadleno. Port Cassini. Rozlehlé, blyštivé

jeskyně v ledu, iglú na povrchu… Žilo tam aspoň sto tisíc lidí.

Mark se tady narodil. Věděla's to?“ Nejistě se rozhlédla. „A

pokud si pamatuji, tady byl domov jeho rodičů…“

Snažila se představit si, jaké to tu bylo, když padla poslední

obrana Titanu a začala jatka. Paprsky hvězdoborců – višňově rudé,

geometricky prosté – se propálily uhlovodíkovým smogem z

neviditelných nočních stíhačů nad povrchem až dolů. Moře z metanu

se bleskově vypařila – a pradávný vodní led z pláště poprvé za

miliardy let zkapalněl…

„Louise? Už jsi připravena vrátit se domů?“

„Domů?“ Louise zvedla tvář ke skryté obloze a dovolila

původnímu polymerovému sněhu, aby jí zakryl průzor; na okamžik ji

oslepily slzy, staré a slané. „Ano. Vracíme se domů, Přadleno lan.“

„Heliový záblesk,“ řekl Mark.

Uvarov pospával; ve snech se mu jako obvykle vyskytovali ptáci

– mrchožrouti s obrovskými černými křídly, nořící se do žlutého

Slunce. Když Mark promluvil, sny se zhroutily a znovu ho zanechaly

slepého a uvězněného v křesle. V pravé paži měl slabý pocit chladu;

další dávka koncentrovaných potravin, kterou mu křeslo poskytlo.

Mňam, pomyslel si. Snídaně.

– 264 –

„Marku,“ zašeptal.

„Jste v pořádku?“

„Díky vašemu radostnému vyptávání ještě lépe, vy konstrukte.“

Mluvil s nesmírnou námahou, bojoval se všudypřítomnou únavou.

„Když vám tak záleží na mém zdraví, napojte se na diagnostiku

mého křesla a zjistěte si to sám. A teď. Opakujte, co jste řekl. A co to

u Léthé znamená…“

„Heliový záblesk,“ opakoval Mark.

Uvarov se cítil starý a hloupý; snažil se soustředit roztěkané

myšlenky.

„Dostali jsme zprávu od Lieserl. Uvarove, ti ptáci dál urychlují

vývoj Slunce.“ Mark zaváhal; měl teď plochou intonaci, což

Uvarovovi naznačovalo, jak je zaneprázdněn. „Spojil jsem její

pozorování a trochu vlastní extrapolace. Myslím, že dokážeme

odhadnout, co přijde příště… Uvarove, přál bych si, abych vám to

mohl ukázat. V obrazech – jako virtuální simulaci – by to bylo

jednoduché.“

„No zkrátka nemůžete,“ odpověděl Uvarov ponuře a otáčel tváří

ze strany na stranu. „Je mi líto. že jsem tak nevyhovující. Budete si

muset prostě zapojit další procesorové banky, abyste posílil svou

představivost a popsal mi to, ne?“

„…Uvarove, Slunce umírá.

Po miliony let se fotinoví ptáci živili z vodíkového fúzního jádra

Slunce. Každé nasátí energie každým z Lieserliných ptáků nepatrně

snížilo teplotu jádra.

Časem, po miliardách takových interakcí, poklesla teplota jádra

natolik, že fúze vodíku už nebyla možná. Jádro se změnilo v kouli

helia, mrtvou, smršťující se. Mezitím si vodíkový obal, v němž

probíhala fúze, propaloval cestu ze Slunce ven a zasypával jádro

deštěm heliového popela.

Inertní jádro postupně nabývalo na hmotnosti – smršťovalo se a

zahřívalo. Nakonec se dostalo helium v hroutícím se jádře do

degenerovaného stavu – přestalo se chovat jako plyn, protože –“

„Já vím, co je degenerovaná hmota.“

„Dobře. Ale musí vám být jasné, proč je to tak důležité,

Uvarove, protože pokud degenerovanou hmotu zahřejete, nerozpíná

– 265 –

se, jak by to udělal plyn… Degenerovaná hmota není plyn, není

podřízena žádnému zákonu kterými se plyny řídí.

Máme tu degenerované, mrtvé jádro z helia a horký obal kolem.

Co přijde pak?

Teď začneme spekulovat. Uvarove, když je v obvyklém obru

jádro dostatečně hmotné – asi o polovině hmotnosti Slunce – stoupne

teplota na sto milionů stupňů nebo ještě víc, tedy tolik, že začne nová

fúzní reakce, která –“

„Fúze heliového popela na uhlík.“

„Ano. 'Mrtvé' jádro je náhle zalito energií heliové fúze. A teď si

vzpomeňte, co jsem vám říkal, Uvarove; jádro je degenerované.

Nerozpíná se, aby všechno to teplo kompenzovalo…“

„Vy děláte z blahosklonnosti přímo umění,“ zavrčel netrpělivě

Uvarov.

„Protože se jádro nemůže rozpínat, nemůže se ani ochladit.

Dochází k nekontrolovatelné termojaderné reakci – k heliovému

záblesku –, který nebude trvat víc než několik sekund. Potom se

začne jádro znovu rozpínat a nakonec bude dosaženo nové

rovnováhy –“

„Dobře. To je standardní teorie; teď se vraťme ke Slunci. Není

obvyklým obrem, ať už je čímkoli.“

„Ne. Ale blíží se ke stádiu heliového záblesku.“

„Ale nezarazí činnost ptáků reakci – heliový záblesk – stejně

jako zarazili spalování vodíku?“

„Ne, Uvarove. Oni neodčerpávají dost energie, aby záblesku

zabránili… Možná to nemají v úmyslu. A samozřejmě skutečnost, že

jádro Slunce je tak nezvykle bohaté na vodík, bude mít vliv na

konečný výsledek. Třeba dojde i k jisté vodíkové fúzi, ke složité

kombinaci reakcí.“

„Marku, říkal jste, že po heliovém záblesku bude dosaženo nové

rovnováhy.“ Uvarovovi se to nelíbilo. Uvažoval, zda je rozumné se

zdržovat poblíž, když se uměle vytvořený rudý obr snaží dosáhnout

nové stability po výbuchu svého jádra… „Co se stane po heliovém

záblesku?“

„Nu, pulzu tepelné energie uvolněné zábleskem potrvá nějakou

dobu – několik staletí –, než se dostane skrz obal. Ten se bude dále

– 266 –

rozpínat ve snaze o dosažení rovnováhy mezi gravitací a tlakem

záření. A energie uvolněná v záblesku bude obrovská, Uvarove.“

„Obrovská?“

„Uvarove, nastane supervítr.“

Supervítr…

Heliový záblesk odvrhne polovinu hmoty Slunce, když

rozpínající se obal odletí rychlostí stovek kilometrů za sekundu.

Jádro – odhalená, smrsklá věc z helia prosyceného uhlíkem – se

změní v bílého trpaslíka, rychle vychládajícího, o polovině hmotnosti

Slunce, ale jen o několika tisících kilometrů v průměru, tedy ne větší

než stará Země. Hejna fotinových ptáků, nehmotných zabijáků

hvězd, budou dál kroužit kolem středu zmenšené gravitační studny

Slunce.

Teď – ještě před zábleskem – bylo Slunce rudým obrem o

průměru přibližně dvou astronomických jednotek. Po supervětru se

obal nafoukne do koule dvacettisíckrát objemnější, do vzdouvajícího

se, vychládajícího oblaku o průměru tří set světelných dní.

Nejvzdálenější planeta od středu původního Slunce byla jen

čtyřicet astronomických jednotek daleko – šest světelných hodin. Tak

nafouklý obal konečně pohltí všechny děti Slunce.

Pak, až supervítr skončí, bude vydávat zbylý trpaslík svůj vlastní

vítr: jiskry ze žhavých, rychlých částic, které budou narážet do

rozpínající se koule a vytlačovat vnitřní vrstvy ještě dál. Koule se

promění v planetární mlhovinu – v obrovskou, vychládající,

prázdnou plynnou slupku, fosforeskující ve světle umírajícího

trpaslíka ve svém středu.

„Nakonec se fúzující helium v jádru vyčerpá,“ pokračoval Mark.

„Pak se jádro opět smrští, až teplota v oblastech poblíž jádra stoupne

natolik, aby začala heliová fúze – ve slupce mimo jádro, ale uvnitř

slupky z hořícího vodíku. A z heliové fúze bude dopadat na jádro

uhlíkový popel, bude zvyšovat jeho hmotnost a teplotu – až nastane

fúze uhlíku…

Cyklus se opakuje, Uvarove. Dojde k uhlíkovým zábleskům – a

později ke kyslíkovým a křemíkovým… Nakonec by obr mohl mít

– 267 –

jádro téměř z čistého železa, s cibulovitou slupkou z fúzujícího

křemíku, kyslíku, uhlíku helia a vodíku kolem. Ale železo znamená

slepou uličku protože může fúzovat jen pohlcováním energie, nikoli

jejím uvolňováním.“

„A to všechno se stane se Sluncem?“

Mark zaváhal. „Podle našich standardních modelů projdou

všechny reakce až k železu jen ve hvězdách mnohem hmotnějších

než naše Slunce – řekněme o dvanáctkrát vyšší hmotnosti nebo víc.“

Teatrálně si povzdechl. „Dojde k fúzi té cibulovité slupky v jádru

Slunce? Nevím, Uvarove. Můžeme asi klidně všechny teoretické

modely zahodit. Pokud jsou fotinoví ptáci tak rozšíření, jak se zdá,

nemusí být ve vesmíru ani jediná hvězda, která by procházela

'standardním' životním cyklem.“

„Supervítr,“ vydechl Uvarov. „Jak brzy dojde k heliovému

záblesku Slunce?“

„V tomhle má Lieserl jen předběžná pozorování. Ale podmínky

jsou správné, Uvarove. K záblesku mohlo dokonce dojít už teď.

Třeba si supervítr už razí cestu ven.“

„Jak brzy, hergot?“

„Máme několik století. Víc ne.“

Uvarov přejel nevidoucí tváří po salónu. Představil si zničený

systém Jupitera za těmito stěnami, nafouklou hvězdu, ovládající

okolní oblohu.

„Pak tady nemůžeme zůstat,“ prohlásil.

– 268 –

Kapitola 21

Když se vyšplhala na vrchol obrovitého kapokového stromu,

měla ruce zmáčené potem a plíce jí divoce pumpovaly. Přadlena lan

si sundala brýle a krajem bederní roušky si očistila skla. Ať už tu

byla nulová gravitace nebo ne, přemisťovat se po lese stále

vyžadovalo úsilí… úsilí, které vzrůstalo s přibývajícím věkem bez

ohledu na všechny technologie ZS na světě.

Byla teď v koruně kapoku. Veliký strom byl hustou, propletenou

masou větví pod ní. Všude poletovala semena a zaplňovala zčeřenou

střechu lesa světelnými body – jako potulné hvězdy, pomyslela si.

Kdesi oznamovala svou přítomnost skřekem skupinka malp. Jejich

děsivé skučení, stoupající a klesající, jí připomnělo sirénu, která

kdysi svolávala Dolní lidi do bezútěšné práce…

Vypudila tu myšlenku s pevnou rozhodností z hlavy. Vytáhla z

opasku kousek sušeného masa a žvýkala je. Vychutnávala si jeho

známou, slanou chuť. Cítila se unavená, kruci; přišla sem sama,

protože chtěla jen na několik hodin zapomenout na všechno to

podivné pod spodní palubou a za kopulí, znovu se ponořit do

prostého světa, v němž vyrostla.

Kdesi v dálce zatřepetal pták křídly a zakřičel, jeho barvy se

křiklavě odrážely na pozadí jednotvárné odpolední modři kopule.

Ten pták letěl vzhůru nohama.

„Přadleno lan.“

Hlas zazněl poblíž jejího ucha. Přadlena se pomalu otočila, stále

ještě žvýkala maso.

Louise Ye Armonková se vznášela metr od ní, stála na plošince

skútru pro nulovou gravitaci. Zašklebila se.

„Vylekala jsem tě? Promiň, že podvádím s tímhle skůtrem;

nebyla jsem si jistá, jak bych to šplhání zvládla.“

Přadlena lan se na ni vztekle podívala. „Louise, nikdy – nikdy –

se nesmíš za někým připlížit na vrchol stromu.“

– 269 –

Louise to příliš nerozčílilo. „Proč ne? Protože by ses mohla

pustit a o několik stop sklouznout po větvi? To by ale bylo neštěstí.“

Přadlena se snažila udržet hněv na uzdě, ale začínala si připadat

pošetile. „No tak, Louise. Chci jen na to upozornit.“

Louise se zručně přiblížila se skútrem k Přadleně a už ne tak

zručně přelezla na větev. „Já vlastně taky,“ řekla jemně. Zhluboka

vdechovala vlhký lesní vzduch a rozhlížela se po obloze. „Viděla

jsem tě, jak pozoruješ toho ptáka.“

Přadlena si posunula brýle po hřbetě nosu. „No a co?“

Louise odtrhla kus kůry. „No, zdá se, že se ten pták snaží co

nejlépe přežít v nulové gravitaci.“

„Možná. Ne každý to zvládá tak dobře,“ odvětila ztěžka

Přadlena. Ztráta gravitace pomalu, ale jistě hubila v lese život. „Zdá

se, že ptáci a zvířata žijící nahoře se adaptují dobře… Opice se rychle

naučily přizpůsobit. Ale jinak se vše na tisícero způsobů rozpadá.“

Pomyslela na pavouky, kteří už nemohli tkát sítě, na stromové žáby,

které našly své drobné rybníčky utěsněné listím, jak odlétají

vzduchem. „Děláme, co můžeme, abychom to tu udrželi v chodu –

abychom zachránili, co se dá,“ pokračovala. „Ale kruci, už ani ten

déšť nepadá správně.“

Louise k ní vztáhla ruku a dotkla se její; kůže staré techničky

byla chladná a tuhá. „Přadleno, tohle všechno musíme obnovit.

Natrvalo.“ Zvedla tvář; matné světlo kopule vyhlazovalo stářím

vyryté vrásky. „Vzpomeň si, já jsem Lesní palubu navrhla. A tohle je

jediný zdroj Země, který přežil v celém vesmíru – pokud víme.“

Přadlena lan ruku odtáhla. „Já vím, co to tvoje podobenství o

ptákovi mělo znamenat, Louise. Měla bych se přizpůsobit, stejně

jako ten oškubaný pták, že? Ty chceš, abych se vrátila do nočního

stíhače.“

Louise přikývla a pozorovala ji.

Tak to podobenství bylo pěkně hloupé. Ten pták je výjimka,

nikoli pravidlo. A –“

„Přadleno, já vím, žes potřebovala vysadit. Ale teď už jsi šplhala

po těch stromech hodně dlouho. Potřebuji, aby ses vrátila – všichni to

potřebujeme. Já vím, že to je pro tebe těžké, ale jsi jediný člověk,

který to zvládne.“

– 270 –

Přadlena ji skepticky pozorovala. „Ale teď nemluvíme jen o

výletech s pohonem diskontinuity po Sluneční soustavě, že ne,

Louise?“

„Ne.“ Louise se jí nepodívala do očí.

Přadlena pocítila v hrudi prázdno – jako by se nafoukla a

nechala srdce, aby se chvělo jako pták v nějaké obrovské jeskyni.

Hyperpohon…

„Přadleno, my potřebujeme hyperpohon. Chápeš to, ne? Slunce

umírá. Možná bychom se mohli pokusit založit tady ve Sluneční

soustavě nějakou kolonii. Ale musíme zjistit, co se děje mimo

Systém. Zůstali ještě někde nějací lidé? Možná bychom se k nim

mohli připojit – nalézt lepší místo, než jakým se stala Sluneční

soustava.

Jenže bez hyperpohonu by taková cesta trvala tisíciletí –

dokonce i s diskontinuitním pohonem. A myslím, že ta tisíciletí k

dispozici nemáme…“

Přadlena se zhluboka nadechla. „Ano, ale… Louise, co se stane,

až stisknu spínač? Jaké to bude?“

Louise zaváhala. „Přadleno, já nevím. Taková je pravda; to je to,

co chceme zjistit z prvního letu. Doopravdy to nezjistíme, dokud to

nezkusíme. S Markem jsme teprve začali sestavovat teorie, jak ten

zatracený hyperpohon funguje… Přadleno, všichni víme, že to má

cosi do činění s počtem dimenzí.“

Obyčejná loď (jak říkala Louise) pracovala v tři plus dimenzním

časoprostoru – tři prostorové rozměry plus čas. V rámci těchto

dimenzí byla příroda charakterizována řadou základních konstant –

nábojem elektronu, rychlostí světla, gravitační konstantou,

Planckovou konstantou a dalšími.

Ale lidé věřili, že fyzika se řídí teorií Spinu(10) popisující

symetrie mezi přírodními silami. A tuto symetrii bylo nutno vyjádřit

více dimenzemi než jen čtyřmi.

„Přadleno lan, existuje víc než tři prostorové dimenze,“

vysvětlovala Louise. „Ale ty 'dimenze navíc' jsou komprimovány –“

„Jsou co?“

„Zhrouceny do nejmenšího možného rozměru – Planckovy

délky, pod kterou kvantová fyzika a gravitace splývají.

– 271 –

Kdysi – těsně po původní singularitě – byly fyzikální síly

jednotné a vesmír byl plně mnohorozměrný. Pak začalo velké

rozpínání. Tři z prostorových rozměrů se rychle rozpínaly do délek,

které známe dnes. Ostatní rozměry zůstaly komprimovány.“

„Proč se rozpínaly právě tři rozměry? Proč ne čtyři, nebo dva,

nebo jeden – nebo žádný?“

Louise se zasmála.

„To je dobrá otázka, Přadleno. Ráda bych znala nějakou

vhodnou odpověď. Z geometrického hlediska mají třírozměrné

prostory určité jedinečné atributy. Například jen ve třech rozměrech

mohou mít planety stabilní oběžné dráhy, řízené centrálními silami,

které reprezentují hvězdy. Věděla j to? Planety ve čtyřrozměrném

vesmíru by odlétly do vesmíru, nebo by se po spirále zřítily do

sluncí. Pokud život potřebuje miliardy let stabilního planetárního

prostředí, jsou jedinou možností tři dimenze. Při vyšším počtu

dimenzí hmota dokonce není stabilní; Schrodingerova vlnová rovnice

by neměla omezené řešení… A vlny se mohou šířit nerušené pouze

ve třech dimenzích. Když tedy potřebujeme, aby akustické nebo

elektromagnetické signály odrážely co nejvěrněji okolní svět, jsou

opět jedinou možností tři rozměry.

Přadleno, možná existují alternativní vesmíry, někde jinde, kde

se po původní singularitě roztáhlo víc dimenzí než tři. Ale pokud

víme, život – náš druh života – se tam nemohl vyvinout; základní

geometrie časoprostoru by to neumožnila…

Pamatuj však, že ty další rozměry tu jsou, ale jsou velmi těsně

zabaleny v trubicích o vysokém zakřivení a s průměrem o Planckově

délce.“

„My je nevidíme.“

„Ne. Ale – a v tom je trik, o němž si myslíme, že jej Xeelee

využili – ty další rozměry na náš vesmír působí. Zakřivení těch

Planckových trubic určuje hodnotu základních fyzikálních konstant.

Způsob, jakým jsou trubice složeny, určuje takové věci, jako je náboj

elektronu nebo síla gravitace.“

Přadlena zvolna přikývla. „Dobře. Ale co to má co dělat s

hyperpohonem?“

– 272 –

„Přadleno lan, myslíme si, že Xeelee objevili způsob, jak upravit

některá z těchto univerzálních čísel. Změnou fyzikálních konstant – v

malém úseku prostoru kolem sebe – může hyperpohon nechat

časoprostor rozvinout, jenom trošičku.“ Louise zvedla hlavu. „Pak se

noční stíhač může na krátkou vzdálenost pohybovat skrz jednu z

vyšších dimenzí.

Představ si to jako list papíru, Přadleno. Když jsi omezena na

dva rozměry, plazíš se po papíře a potrvá to dlouhou dobu, než se

dostaneš z jedné strany na druhou. Ale kdyby ses mohla pohybovat

třetím rozměrem – skrz papír – pak bys mohla přecházet z jednoho

místa na druhé poměrně rychle…“

Přadlena se zamračila. „Myslím, že to chápu. Je to jako

cestování červí dírou?“

Louise zaváhala. „Ne úplně. Červí díry jsou poruchy v našem tři

plus jedna dimenzním časoprostoru, Přadleno; neberou v úvahu vyšší

zhroucené dimenze. A jsou pevně na místě. Červí dírou můžeš

cestovat jen z jedho daného místa na druhé, pokud netáhneš jeden

konec sebou. S pohonem Xeelee si myslíme, že můžeme cestovat

kamkoli, téměř dle libovůle. Je to jako rozdíl mezi železnicí a

kapslí.“

Přadlena si to promyslela. „Zní to jednoduše.“

Louise se zasmála. „Věř mi, není to jednoduché.“ Cosi ji

vyrušilo a otočila se. „Hej, podívej se,“ ukazovala na kopuli.

Přadlena vzhlédla a zírala brýlemi na odlesk kopule. „Co je?“

Louise se naklonila blíže, aby se Přadlena mohla dívat podél její

natažené paže. „Vidíš? Ty stíny na kopuli, tam nahoře…“

Stíny, bylo jich asi deset nebo dvanáct, se aktivně posunovaly

po okraji kopule a byly zřejmě čímsi zaměstnány.

Přadlena se usmála. „Malpy. Kolonizovaly oblohu. Ráda bych

věděla, jak se tam nahoru dostaly.“

„Jde o to,“ podotkla Louise tiše, „že se také přizpůsobily. Stejně

jako ten papoušek.“

„Další podobenství, Louise?“

Louise pokrčila rameny; vypadalo to domýšlivě.

– 273 –

Přadlena zjistila, že se cítí jako jeden z Morrowových Dolních

lidí. Už nebyla svobodná, vázala ji nutnost sloužit Louisině

rozsáhlému, neurčitému projektu.

„Tak dobře, Louise, vysvětlila si mi to jasně. Vrátil se do

nočního stíhače.“

Lieserl poprvé fotinovým ptákům rozuměla.

Myslela na novy a supernovy.

Když se nově rozsvícené hvězdy ustálily do mnoho miliard let

trvající Hlavní posloupnosti, musel vesmír připadat fotinovým

ptákům jako překrásné místo. Hvězdy se zdály stabilní, jako věčná,

útulná hnízdečka kompaktech gravitačních studní a termojaderné

energie.

Pak přišly první nestability.

Rozpínání rudých obrů a novy musely být už samy dost špatné.

Ale nova byla jen explozí s omezeným dosahem, která mohla

ponechat hvězdu stále neporušenou, takže v ní ptáci mohli přežít a

dále ji využívat. Výbuch supernovy však mohl hvězdu během

několika sekund zničit a zanechat za sebou jen smrsklou, rychle

rotující neutronovou hvězdu.

Lieserl se pokusila představit si tyto děje z pohledu fotinových

ptáků. Nestability a velké výbuchy musely vyhubit celá hejna u jader

hvězd. Třeba, uvažovala, třeba ptáci v minulosti vytvořili i civilizaci,

představovala si rozlehlá, rotující města z temné hmoty ve středu

hvězd – města rozervaná zánikem těchto hvězd.

Kdyby byla sama fotinovým ptákem, něco takového by

nepřipustila.

Ptáci nepotřebovali obrovské, zářící hvězdy. Rozhodně nemohli

potřebovat nestabilitu, novy a supernovy, rozpad umírajících hvězd.

Vše, co od hvězdy očekávali, byla stabilní gravitační studna a

pomalý proud energie z interakce protonů a fotin.

Myslela na Slunce.

Až ptáci se Sluncem skončí – až supervítr zavane zničenou

Sluneční soustavou –, zbude jen bílý trpaslík; malá, vychládající

hromádka degenerované hmoty, menší než země. Příběh Slunce tím

skončí. Nebude moci očekávat žádnou další změnu. Kromě

– 274 –

pozvolného úpadku nebudou v budoucnosti Slunce určitě žádná

kataklyzmata…

Ale trpaslík si udrží přes polovinu původní hmotnosti Slunce. A

bude v něm spousta husté hmoty k interakci i energie z pomalého

smršťování hvězdy.

Slunce se stane ideálním prostředím pro fotinové ptáky.

Lieserl to pochopila s děsivou jasností.

Fotinoví ptáci nebyli ochotní smířit se s vesmírem plných

mladých, žhavých, nebezpečných hvězd, které mohly kdykoli

vybuchnout. Rozhodli se, že si s tím poradí a že zařídí co nejrychlejší

zestárnutí hvězd.

A až bude velký úkol u konce, bude vesmír plný matných,

neměnných bílých trpaslíků. Jediný pohyb bude vycházet od stínů

fotinových ptáků, plachtících mezi ovládnutými slunečními hnízdy.

Byla to majestátní vize: projekt přestavby v největším možném

měřítku, kterému nikdy nebude rovno.

Jenže zároveň dělal z vesmíru – z celého vesmíru – místo

nepřátelské lidem.

Studovala bobtnající jádro Slunce. Teplota stoupala téměř

denně, heliový záblesk se blížil – pokud už k němu nedošlo.

Lidé zřejmě zpracovali údaje, které jim poslala. Prostřednictvím

nevýrazných linií maserového světla jí přišla odpověď.

Pomalu si ji přeložila. Usmívající se tvář, hrubě zakódovaná do

binárního řetězce maserových záblesků s Dopplerovým posunem.

Slova díků za její údaje. A – pozvání.

Připoj se k nám, říkal ten člověk.

Přadlena lan opět seděla v klecovité kabině nočního stíhače

Xeelee. Obklopovaly ji oblouky z konstrukčního materiálu; za nimi

se roztahovalo nafouklé Slunce, obrovité a bledé, jako nějaký veliký

duch.

Pokusila se pohodlně usadit na lehátku. Mezi každým skokem

využívajícím pohon diskontinuity nechala Marka upravit profil

lehátka, ale stále jí úplně nevyhovovalo. Možná to bylo kvůli

biostatickým senzorům, kterými byla při každém letu omotána…

– 275 –

Anebo možná, pomyslela si sklíčeně, třeba to bylo únavou z

takové záplavy cizích věcí.

Dotkla se svého hrudníku, na kterém spočíval pod skafandrem

hrot šípu jejího otce. Před ní se nacházela černá podkova ovládacího

pultu Xeelee, se třemi zasazenými dálkovkami. Dívala se na

dálkovku přímo před sebou – tu, kterou se ovládal hypermotor.

Navenek vypadala jako další skříňka z plastiku a kovu s jasně

zářícími světly; v jejích představách teď však byla obrovská,

dokonce větší než sluneční mršina…

„Přadleno, slyšíš mě?“

„Ano, Louise, jsem tady.“

„Jsi v pořádku? Jsi na lehátku?“

Přadlena si dovolila podrážděný povzdech. „Ano, jsem na

lehátku, přesně tam, kde jsi mě viděla před pěti minutami.“

„No dobře, Přadleno,“ zasmála se Louise. „Promiň. Jsem v

obytném stanu. Podívej – ať budeš jakkoli riskovat, já budu tady

všechno sdílet s tebou…“

Teď se zasmála Přadlena. „Díky, Louise, hned se cítím nohem

líp.“

Louise chvíli mlčela a Přadlena si ji představila, jak sedí, ohnutá

a s unaveným úsměvem. „Nikdy jsem neuměla příliš lidi motivovat.

Je zvláštní, že jsem toho od života dostala tolik… Jsi připravena ke

startu?“

Přadlena se zhluboka nadechla; měla sevřené hrdlo, cítila se

lehce a odtažitě – jako by tohle bylo nějaké virtuální představení,

nesouvisející s ničím skutečným.

„Jsem připravena,“ odpověděla.

Nastalo ticho; zdálo se, že Louise Ye Armonková zadržela dech.

„Jestli potřebuješ víc času, Přadleno lan –“

„Říkala jsem, že jsem připravena.“ Přadlena se usadila

pohodlněji na lehátku a protáhla si prsty v rukavicích. Před ní zářil

dotykový panel dálkovky hypermotoru.

„Řekni mi, co mám dělat, Louise.“

Slunce bylo skličující masou po její pravici a zalévalo kabinu

potemnělým rudým světlem.

– 276 –

Před ní byly v jedné řadě tři dotykové panely, všechny svítily

žlutě. Přadlena se bez přemýšlení dotkla ukazováčkem středního

panelu.

Okolní světlo se – změnilo.

Uvědomila si, že přestala dýchat; i pulz, který jí hlasitě duněl v

uších pod přilbou, zvolnil svůj rytmus.

Stále hleděla na svoji ruku v rukavici, natažený ukazovák se

stále dotýkal panelu dálkovky; koutkem oka viděla žebroví

konstrukce klece. Všechno bylo stejné jako před jediným úderem

srdce.

…Až na to, že stíny, které její ruka vrhala na skříňku s

dálkovkou, se nepatrně změnily.

Předtím zalévalo rozptýlené světlo z nafouklého Slunce její pole

vidění šarlatovou, krvavě rudou září a kabina byla plná stínů v

pruzích s nevýraznými okraji. Teď se ale stíny přesunuly téměř o sto

osmdesát stupňů. Jako by se Slunce – nebo jakýkoli současný zdroj

světla – posunul dokola po její levici.

Zvedla ruku a otáčela ji před sebou. Sledovala přitom, jak jí

světlo dopadá na prsty a zvrásněný materiál rukavice. Samotná

kvalita světla se také změnila; zdálo se teď rozptýlenější, stíny byly

jemnější, světlo růžovější a jasnější.

Spustila ruku na hruď. Přes vrstvy materiálu oděvu cítila ostré

okraje hrotu otcova šípu, který ji tlačil na prsou. Přitiskla hlavici šípu

k tělu, až cítila, jak jí rozdírá kůži; nepatrná bolest byla jako jediný

záchytný bod reality uprostřed vesmíru, jenž ji obklopoval světlem.

Pomalu otočila hlavu.

Slunce bylo pryč. Tam, kde jeho obrovský tvar zakrýval oblohu

šarlatovým dýmem, byla jen prázdnota – čerň a skvrny svrasklých

hvězd.

A po levici se objevila stěna z růžového rozdělená černými

liniemi, její okraje se ztrácely v černi. Byl to oblak plný hvězd;

musel mít celé světelné roky v průměru.

Musela urazit stovky – možná tisíce světelných let. A necítila

přitom nic. Jen jedno stisknutí tlačítka…

Předklonila se a spustila ruku do klína. Přitiskla šíp k hrudi,

znovu a znovu si jej zarývala do kůže, druhou ruku si položila na

– 277 –

průzor, zašátrala po něm a hledala svoji tvář. Cítila, jak se jí uvolňuje

močový měchýř, teplá tekutina protékala cévkou.

„Přadleno lan, Přadleno…“

Ruce na ramenou, kdosi jí třásl, slyšela vzdálený hlas. Palec

měla nacpaný v ústech. V hrudi už cítila jen tupou bolest.

Kdosi jí jemně odtáhl ruku od úst.

Před ní byla hranatá, unavená tvář, pod křivým úsměvem a

šedými vlasy se zračil výraz obav.

„Louise…?“

Louisin úsměv se rozšířil. „Tak jsi zpátky. Díky životu za to;

vítej zpět.“

Přadlena se rozhlédla. Stále seděla v kabině, dálkovky byly stále

upevněné na podkově z černého konstrukčního materiálu, dotykové

panely stále svítily. Kolem kabiny ale byla kopule z jakési mléčné,

neprůhledné látky a zabraňovala tomu neuvěřitelnému výhledu

venku.

Louise si ji vážně prohlížela. Vznášela se nad klecí, upevněná

krátkým bezpečnostním lanem;, natáhla skrz mříže ruku, ve které

držela navlhčený kus látky. „Tady máš. Měl by ses očistit.“

Přadlena se na sebe podívala. Přilba jí ležela v klíně, ruce měla

mokré od slin – úplně si pocintala bradu – a tam, kde Louise otevřela

Přadleně skafandr na hrudi, byla řada drobných, krvácejících vpichů.

„Taková spoušť,“ zamumlala Přadlena a začala si otírat hruď.

„Nic hrozného se neděje,“ pokrčila rameny Louise. „I když jsem

musela jednat rychle; potřebovala jsem kolem tebe vztyčit

hermetizovanou kopuli, dřív než se ti podařilo otevřít přilbu.“

Přadlena zvedla přilbu, sáhla dovnitř a našla dudlík na jablečný

džus.

„Louise, co se mi stalo?“

Louise se zašklebila, protáhla starou, zvrásněnou ruku mřížemi z

konstrukčního materiálu a pohladila Přadlenu po tváři. „Stal se ti

hyperpohon. Nemáš se za co stydět, Přadleno. Věděla jsem, že to

nebude jednoduché ale netušila jsem, jak silné trauma to bude.“

Přadlena se zamračila. „Neměla jsem vůbec žádný pocit pohybu.

Připadalo mi to jako magie, něco naprosto nemožného. Při použití

– 278 –

diskontinuitního pohonu tu jsou vizuální efekty, vidíš, jak se zvětšují

planety a modrý posuv a –“

Louise povzdechla a promnula si tvář. „Já vím. Někdy asi

zapomínám, že tohle je loď Xeelee, která není navržena pro lidský

komfort… Asi můžeme říci, že Xeelee jsou trochu psychologicky

odolnější než my.“

„Ale fungovalo to, Louise?“

„Ano. Ano, fungovalo to, Přadleno. Urazili jsme přes dva tisíce

světelných let – za okamžik tak krátký, že jej ani nemůžeme

změřit…“

Louise odtáhla ruku z Přadleniny tváře a položila jí ji na

rameno. „Přadleno, můžu udělat tuhle kopuli znovu průhlednou.

Pokud se na to cítíš.“

Přadlena o tom nechtěla přemýšlet. „Udělej to, Louise.“

Louise zvedla svoji helmu a do nákrčního mikrofonu zašeptala

několik příkazů.

Mlhovina Trifid bývávala vidět ze Země jako slabá záře v

souhvězdí Střelce – velká asi jako Měsíc úplňku, ale mnohem

tmavší; byla přes dva tisíce světelných let daleko od Země a k

odhalení jejích nádherných barev bylo zapotřebí silných teleskopů.

Světlu trvalo plných třicet let, aby překonalo její šířku.

Louise a Mark vybrali Trifid jako první cíl hypermotorového

letu. I kdyby se noční stíhač minul o stovky světelných let, bude

mlhovina určitě nepřehlédnutelným mezníkem.

Ale dálkovka pracovala správně. Louisino naprogramování

dovedlo noční stíhač šedesát světelných let od okraje mlhoviny.

Mlhovina byla stěnou, nataženou přes polovinu oblohy.

Vypadala jako studie v růžové a červené bez výrazných okrajů.

Temné linie se táhly po mlhovině zhruba ve tvaru Y a dělily tak

oblak na tři části. Její hmota připadala Přadleně naprosto hladká, jako

nějaký veliký obraz, jako akvarel. Bledými okraji mlhoviny

prosvítaly hvězdy – a svítily také zpoza celého jejího tvaru.

„Tohle je emisní mlhovina, Přadleno,“ vysvětlovala Louise. „V

tom plynu jsou hvězdy; ultrafialové světlo hvězd ionizuje vodík v

– 279 –

mlhovině, takže svítí i plyn…“ Ukázala jí to. „V těchto tmavých

trhlinách nejsou žádné hvězdy, jsou desítky světelných let dlouhé.

Mlhovina se jmenuje Trifid díky způsobu, jak ty linie dělí povrch na

tři části… vidíš? A vidíš ty menší, kompaktní tmavé skvrny? Říká se

jim Bokový globule… místo zrození nových hvězd, vznikajících

uvnitř mlhoviny.“

Přadlena lan se obrátila k Louise; technička mluvila výrazným,

odtažitým hlasem.

„Louise? Co se děje?“

Louise na ni pohlédla. „Promiň, Přadleno. Asi bych měla

oslavovat. Koneckonců nás hypermotor dopravil přesně tam, kam

jsme očekávali. A stejně jsem používala Trifid jen jako viditelný

mezník. Ale – sakra, v Trifidu toho bylo o tolik víc, Přadleno. Barvy

po celé délce spektra přes zelenou až k červené… Byly tu žhavé,

krásné mladé hvězdy, díky kterým opravdu svítila.

Ale teď jsou všechny ty hvězdy pryč. Vyhasly nebo vybuchly,

nebo prodělaly celý cyklus, stejně jako všechny ostatní hvězdy v

téhle zatracené galaxii.

Jen je pro mě těžké přijmout to všechno. Snažím ale pokaždé,

když něco takového uvidím, praští mě to do oka.“

Přadlena se znovu obrátila k mlhovině. A nemohla vyjít z údivu.

Louise se na ni usmála, její tvář zjasňovalo slabé světlo

mlhoviny. „A co ty?… Ale no tak, Přadleno, ty pláčeš.“

Přadlena zvedla překvapeně hřbet ruky ke tvářím. Nahmatala

tam vlhkost. V rozpacích ji setřela. „Jsem v pořádku,“ ujišťovala ji.

„To jen –“

„Ano?“

„Je to tak krásné,“ Přadlena hleděla na orlí křídla mlhoviny a

vpíjela se do jejích bledých barev. „Louise. mám tak obrovské štěstí,

že jsem tady, že tohle můžu vidět. Uvarov mohl tehdy poslat

Uzávěrem někoho jiného, ne mě a Šípaře. Mohla jsi požádat někoho

jiného, aby se naučil ovládat noční stíhač – ne mě.

Louise, mohla jsem tohle všechno promeškat. Mohla jsem umřít,

aniž bych to viděla – aniž bych vůbec věděla, že něco takového

existuje.“ Nejistě pohlédla na Louise.

„Rozumíš mi?“

– 280 –

Louise se usmála. „Ne.“ Natáhla ruku a poplácala Přadlenu po

rameni. „Ale kdysi bych se cítila stejně. Tak pojď, Přadleno. Udělali

jsme, co bylo třeba. Vrátíme se domů.“

Přadlena lan uchopila přilbu. Když si utěsňovala oděv, stále

nemohla odtrhnout oči od neuvěřitelné krásy té podívané.

– 281 –

Kapitola 22

Lieserl vešla do rozlehlé jídelny Great Britain.

U nízkých dveří nejistě zaváhala. Ohromila ji starodávná krása

tohoto místa; nádherné sloupy a plastiky, lesklá zrcadla na stěnách.

Byla poslední, kdo na tuto nezvyklou večeři přišel; bylo tu šest lidí –

tři muži a tři ženy –, všichni už seděli a dívali se na sebe uprostřed

jednoho z dlouhých stolů. Jediné světlo pocházelo ze svíček

(skutečných svíček, ne virtuálních?), postavených mezi nimi na stole.

Jak spolu lidé hovořili, jejich tváře i umělecké příbory a sklo zářily v

mihotavém, nazlátlém světle; po zbytku staré jídelny se táhly stíny a

měnily ji v místo plné tajemství – ba i romantiky.

Když vstoupila, jeden z přítomných se otočil. Vstal, odsunul

židli a s úsměvem k ní přistoupil. V tmavé tváři zářily modré oči.

V hrdle pocítila podivně nervózní zachvění; zvedla ruku k ústům

a ucítila svou drsnou kůži a hluboké vrásky. Tohle bylo její první

opravdové setkání s lidmi za pět milionů let… A přitom to bylo tak

směšné, být nervózní jako nějaký adolescent! Byla UI, stará jako

geologické epochy, ale během několika subjektivních dnů od návratu

mezi lidi se znovu pohroužila do složitého, neuvěřitelně obtížného

světa mezilidských vztahů.

Najednou pocítila intenzivní, nostalgickou touhu po návratu do

čistého, jasného nitra Slunce. Všechna ta tisíciletí, kdy obíhala kolem

jádra spolu s fotinovými ptáky, jí teď připadala jako dlouhý,

fantastický sen – jen krátký interval ve skutečné realitě lidí…

Muž vztáhl ruku a dotkl se její paže. Kůži měl pevnou teplou.

Vykřikla a zavrávorala.

Pět tváří, osvětlených svícemi, se k ní otočilo a konverzace

utichla.

Nikdo se Lieserl nedotkl už celé megaroky.

Muž se k ní naklonil, modré oči mu lišácky zářily. „Promiňte,“

omlouval se. „Nemohl jsem odolat. Jsem Mark Basset Friar Armonk

Wu.“

– 282 –

Ostýchavě se narovnala a zadívala se na něj. Náhlý dotyk jí

zanechal chvění hluboko v žaludku a byla si jistá, že se jí tvář

pokrývá červení, i přes fyzický věk šedesáti let. Byla si jasně vědoma

– příliš vědoma, až rušivě – Markovy přítomnosti vedle sebe.

Znovu ji vzal za paži, tentokrát jemněji, a doprovodil ji ke

společnosti „Už vás takhle nevyděsím, slibuji. A já jsem tady jediný

virtuál – samozřejmě kromě vás.“

„Tyhle virtuální iluze jsou někdy až příliš dobré,“ zašeptala.

Mluví příliš šeptavě a slabě, pomyslela si. Potrvá hodně dlouho, než

Markovi Wu tenhle úskok odpustí.

Dovedl ji k židli a přitáhl ji – takže ta je taky virtuální – a ona si

sedla k ostatním.

Žena naproti ní se předklonila a usmála. Lieserl uviděla

hranatou, výraznou tvář a šedivé vlasy. „Já jsem Louise Ye

Armonková,“ představila se. „Vítáme vás tu, Lieserl.“

„Ach,“ hlesla Lieserl. „Louise. Vůdkyně.“

Jeden z mužů – groteskně slepý, holohlavý, zabalený do deky –

nechal hlavu volně kývat na hřídeli krku a hlasitě se rozchechtal.

Louise se zatvářila nejistě. „Lieserl, to je Garry Uvarov… Už

jste s ním mluvila.“

Louise jí pak představila ostatní: Morrowa, vytáhlého,

mlčenlivého muže, který spolu s Uvarovem kontroloval její

nahrávání přes maserový paprsek z mrtvého rozhraní (nyní

opuštěného) uvnitř Slunce, a dvě drobné, mladě vypadající ženy z

podivnými jmény – Přadlena lan a Lovkyni žab; jejich nahá těla

působila v tomto formálním prostředí vyloženě nevhodně. Tváře

měly pomalované jasnými, děsivými skvrnami šarlatové barvy, části

lebek měly vyholené. Ta starší z nich nosila lesklé brýle, na šíji měla

zavěšenou hrubou hlavici šípu.

Pro Lieserl bylo stále ještě všechno nové, stále si byla intenzivně

vědoma vlastního zjevu. Její ruce vrhaly slabé stíny a brož s

propletenými hady a žebříky se leskla ve světle svíček. Když se

dívala z dvojích jeskyní svých očí, viděla, jak se mihotavé světlo

odráží s podivuhodnou přesností na rozmazaných rysech její tváře;

věděla, že musí ostatním připadat naprosto věrohodně.

– 283 –

Usmála se na Louise Ye Armonkovou. „Investovala jste do mě

hodně z výkonu procesoru.“

Louise se dostala trochu do defenzívy a nepatrně se odtáhla od

stolu. „Můžeme si to dovolit. Severní nemá nic na práci. Máme

spoustu rezervy.“

„Nemyslela jsem to jako kritiku. Já jsem vám děkuji. Vidím, že

se mě tu snažíte uvítat.“

Mark, sedící vedle Lieserl, se k ní naklonil. „Louise si

nevšímejte. Vždycky byla pichlavá jako dikobraz…“

Přadlena lan, ta dívka s brýlemi, se otázala: „Jako co?“

„… a proto jsem se s ní rozvedl.“

„Já jsem se rozvedla s ním,“ opravila ho Louise Ye Armonková.

„A ani tak jsem se ho nedokázala zbavit.“

„V každém případě,“ uzavřel Mark, „byste si díky měla nechat,

až uvidíte jídlo.“

Jídlo servírovali automatičtí roboti. Jeden z nich –

pravděpodobně virtuál – obsluhoval Marka a Lieserl.

Jídlo, které podávali, nazvala Louise Ye Armonková 'tradičně

britským' – prý by ho byl při takové příležitosti ocenil kdosi jménem

'Brunel', jak tvrdila. Lieserl si pochybovačně prohlížela talíře se

simulací zvířecího masa. Červené víno a chuť čerstvého ovoce jí

chutnaly a diskrétním příkazem si dovolila být mírně opilá.

Hovor plynně pokračoval, ale Lieserl připadal trochu

afektovaný.

Během jídla se k ní naklonila Lovkyně žab. „Lieserl …“

„Ano?“

„Proč jste tak stará?“

Uvarov, zmrzačený lékař, zaklonil hlavu a znovu vybuchl v

mohutný chechtot. Lovkyně vypadala zmateně skoro nešťastně.

Lieserl pozorovala Uvarova a začala se v ní rodit hluboká, silná

nechuť.

Záměrně se na Lovkyni usmála. „To je v pořádku drahoušku.“

Roztáhla prsty, napnula jemnou kůži mezi palcem a ukazovákem a

vychutnávala si hloubku toho nového pocitu. „To jen proto, že takhle

si samu sebe pamatuji. Vybrala jsem si tuto virtuální slupku zřejmě

proto, že odráží moje vnitřní pocity.“

– 284 –

„Takováhle jste byla, než vás nahráli do Slunce?“ zeptala se

Přadlena lan.

„Ano… i když v době, kdy mě začali nahrávat, jsem byla o něco

starší, než jak vypadám teď. Víte, nechali mě vlastně zemřít sešlostí

věkem… byla jsem první člověk za velmi dlouhou dobu, který takto

zemřel.“

Začala jim vyprávět, jaké to bylo – o prokletích stáří, o slzavých

očích, selhávajícím močovém měchýři a svalech jako kus hadru –,

ale Přadlena lan zvedla ruku a usmála se velikýma očima za brýlemi.

„My to známe, Lieserl. Někdy vás vezmeme do lesa: povíme vám o

něm všechno.“

Jídlo skončilo kávou a brandy, které servírovali diskrétní roboti.

Lieserl brandy mnoho neříkalo, ale milovala vůni kávy, ať už byla

virtuální nebo ne.

Mark spokojeně přikývl. „To není náhoda, že ta káva působí tak

autenticky. Strávil jsem léta snahou o vytvoření správných vůní.

Když jsem zůstal uvězněn ve virtuální podobě, trávil jsem více času

replikovaní pocitů z kávy než s čímkoli jiným.“ Markovy modré oči

jasně zářily. „Se vším, snad kromě sexu…“

Lieserl zmateně sklopila oči.

Markova provokativní poznámka ji ale přiměla k přemýšlení.

Sex. Třeba to byl onen prvek, který v tomto shromáždění polovičních

nesmrtelných chyběl. Někteří z nich byli zachovalejší než ostatní – a

někteří, jako Přadlena lan, byli dokonce skutečně (téměř) mladí – ale

nebylo tu žádné sexuální napětí. Tihle lidé prostě nepopřávali hlas

zvířecí stránce svých bytostí.

Věděla o Uvarovových eugenických experimentech na lesní

palubě, inspirovaných snahou o vylepšení lidského druhu přímou

cestou. Třeba tohle shromáždění se svým bezeslovným potvrzením

všech omezení technologie ZS částečně Uvarovův projekt

ospravedlňovalo, pomyslela si.

Louise Ye Armonková slabě ťukla lžičkou do prázdné sklenice

od brandy. „Dobrá, lidi,“ začala, „myslím, že je čas přejít k práci.“

Uvarov se na Lieserl usmál a odhalil bezzubá ústa. Vítejte ve

válečné radě,“ zasyčel.

– 285 –

„No, možná to válka je,“ přikývla vážně Louise. „Ale mentálně

jsme jen náhodní pozorovatelé, kteří se dostali do křížové palby.

Musíme zvážit své možnosti a rozhodnout, kam se odsud vypravíme.

Jsme teď v – obtížné situaci.“ Louise Ye Armonková vypadala

nesmírně unaveně, jakoby opotřebovaná odpovědností, kterou na

sebe vzala, a Lieserl vůči té strach nahánějící techničce trochu

roztála. „Naším úkolem bylo dopravit přechodové rozhraní červí díry

do této doby, ke konci času, a pak se rozhraním vrátit zpět do naší

vlastní doby. Nu, teď víme, že se to nepovedlo. Přechodové rozhraní

je zničené, červí díra se zhroutila – a my jsme zůstali uvěznění v

téhle době.

Teď tu chci přijmout rozhodnutí o budoucnosti našich lidí. Vše

ostatní – všechno – se tomu musí podřídit. Souhlasíte?“

Cvíli vládlo u stolu ticho. Lieserl si povšimla, jak málo z nich se

odvážilo vydržet Louisin chladný pohled.

Morrow se předklonil do světla. Lieserl s lehkým pobavením

pozorovala, jak mu kostnatá zápěstí vyčuhují z rukávů. „Souhlasím s

Louise. Máme jedinou prioritu, žádnou jinou. A tou je chránit lidi na

této lodi, celé desetisíce, na palubách i v lese. To je skutečné.“

„Máš slovo, Morrowe,“ usmála se Louise. „Jak přesně?“

„To je jasné,“ opáčil Morrow. „Ať je tomu jak chce jsme teď

strážci tisícileté kultury – kultury, která se vyvíjela v podmínkách,

jež jsme vytvořili za letu. V uzavřeném prostoru, s omezenými

zdroji. …a s konstantní gravitací jednoho gé.

Teď ale let skončil. A my jsme gravitaci zrušili, doslova bez

upozornění. Víte, že jsme dokázali zvládnout obležení chrámů bez

větších zranění nebo ztrát na životech. Ale Louise, nemůžu ti

potvrdit, že by se život na palubách vrátil k normálu. Jak by taky

mohl? Většina lidí si sotva udržela zdravý rozum, natož aby se

vrátila k práci. Nikdo nevyrábí žádné jídlo. Zatím se propracováváme

sklady, ale to nemůže trvat dlouho.“

Lovkyně zvedla tvář. „A v lese už biotop také –“

Louise zvedla ruce. „Dost. Morrow svůj problém vysvětlil jasně.

Prosím teď o návrhy.“

– 286 –

Morrow a Lovkyně si vyměnili pohledy. „Kdyby existovala

nějaká Země, kam by se dalo vrátit,“ řekl zvolna Morrow,

„navrhoval bych, abychom se vrátili.“

„Ale ta už neexistuje,“ odsekl ledově Uvarov. Hlas mu zněl

skřípavě, syntetizovalo jej nějaké zařízení na jeho krku. „Nebo jste to

nepochopil?“

Morrow byl zjevně podrážděný, ale snažil se vysvětlit své

stanovisko. „Já vím, že už žádná Země není.“

„Nuže co?“ zeptala se Louise.

„Nuže,“ odpověděl zvolna Morrow, „navrhuji zůstat na lodi.

Rychle ji opravíme a získáme další palivo. Pak se vydáme na cestu s

gravitací jednoho gé.“

„Kam?“ otázal se Mark.

„Kamkoli. Vlastně na tom nezáleží. Můžeme třeba klidně létat

kolem Slunce na jakési umělé oběžné dráze. Jde o to znovu

nastartovat motor, abychom obnovili gravitaci uvnitř lodi vyvolanou

zrychlením. Vraťme se k normálu – my, kteří tu žijeme – a začněme

žít.“

Na chvíli bylo ticho. Pak je přerušila Přadlena lan. „Podle tohoto

scénáře by určitě bylo lepší zůstat ve Sluneční soustavě na umělé

orbitě s vlastním pohonem. Ten nový příděl paliva bychom časem

spotřebovali; nebylo by lepší zůstat dost blízko Slunci, abychom si

byli jisti, že seženeme později další? … I kdyby to mělo být až za

tisíc let.“

„Snad,“ Louise si zamyšleně mnula nos. „Ale nejsem a jistá, že

bychom mohli na lodi zůstat. Ne dlouhodobě.“ Povzdechla si. „Stará

dobrá Severní splnila úkol mimořádně dobře – překonala veškerá

očekávání svého designu. A možná by mohla vydržet dalších tisíc

let.

Ale nakonec stejně selže. Může to být třeba až za deset tisíc let,

ale dojde k tomu. A co pak?“ Zamračila se. „Pak bychom tu

nemuseli být, abychom dohlédli na přechod do jiného prostředí.“

„A je tu ještě důležitější věc,“ pronesl vážně Mark. „Mechanické

konstrukce – šrouby a matice – možná cestu vydrží, ale sociální

společenství na Severní tak dlouho nevydrží. Vzpomeňte si na

chování Plánovačů ke konci cesty; jejich mesiášské vize, které se

– 287 –

rodily po dlouhých tisíc let, až se změnily doslova v psychotické

bludy.“ Zadíval se přímo na Uvarova. „A měli jsme po cestě jeden

nebo dva další lokální problémy.“

„Ano,“ Louise se jasně zračila ve tváři únava. „Celkem vzato

jsme uchování zdravého rozumu přes celou tu propast času asi příliš

nezvládli…“

Mark se podíval kolem stolu. „Lidi, nejsme přece Xeelee.

Nejsme navrženi k tomu, abychom spolu žili po staletí, nebo

tisíciletí. Prostě nevíme, jak vytvořit společnost, která by po

neomezenou dobu přetrvala v přecpané, uzavřené krabici, jakou je

tahle loď. My jsme naprosto selhali.“

„A máme nějakou alternativu?“ otázala se Louis.

„Jistě. Zůstaneme ve Sluneční soustavě, ale vyjdeme z té

zatracené lodi ven. Mohli bychom se pokusit kolonizovat některý ze

zbylých měsíců. Poskytl by nám přinejmenším nerostné suroviny na

stavbu obydlí. Mohli bychom Severní rozmontovat, abychom mohli

začít s prvními koloniemi… Louise, já jsem zastánce dostatku

prostoru, než se tu navzájem pobijeme.“

Uvarov se otočil tváří k virtuálovi, jeho slepý úsměv připomínal

hada; aspoň tak to Lieserl připadalo. „Hezká romantická představa,“

zachraptěl. „Ale obávám se, že neuskutečnitelná.“

„Proč ne?“

„Kvůli heliovému záblesku.“ Uvarov se prudce otočil k Lieserl,

čímž ji uvedl do rozpaků, jeho oči vypadaly jako temné jámy

„Záblesk – dárek od těch ohromných kámošů Lieserl z temné hmoty

uvnitř Slunce. Podle našich nejlepších předpovědí by měl ze Slunce

vyrazit nejpozději za několik staletí.“ Pokynul hlavou k Louise. „A

pak můžeme očekávat uhlíkový záblesk a kyslíkový a… Přátelé, díky

fotinovým ptákům je Sluneční soustava prakticky neobyvatelná.“

Mark pohlédl na starého chirurga. „Tak navrhněte něco

lepšího.“

Louise zvedla ruce. „Počkejte. Nejprve si trochu promluvíme o

těch fotinových ptácích.“ Pohlédla na Lieserl „Ty o nich víš víc než

kdokoli z nás. Předpokládám, že Uvarovovy prognózy jsou správné.“

„Ohledně dalšího urychleného vývoje Slunce. Ach ano,“

přikývla Lieserl a cítila se nejistě, když byla s středem pozornosti;

– 288 –

byla si vědoma mihotavého světla svíček, které jí pohrávalo kolem

nosu a očí. „Sledovala jsem ty ptáky po pět milionů let. Udržovali si

stejný vzorec chování po celou tu dobu; nemám důvod předpokládat,

že by jej teď změnili. A vaše pozorování ukazují, že obývají i

všechny ostatní hvězdy, pokud víme…“

„Zamořují,“ zavrčel Uvarov. „Ti vaši ptáci – ti tvorové z temné

hmoty – to je skutečný nepřítel.“

Louise pohlédla na Lieserl. „Myslíš, že má pravdu v tomhle?“

Lieserl dlouho přemýšlela „Ne, ne tak docela, Louise.

Nemyslím, že ptáci doopravdy vědí, že jsme tady. Koneckonců nás

sotva vidí, stejně jako my sotva vidíme je.“ Zavřela oči; ta iluze

spuštěných víček je podivuhodně přesná, pomyslela si mimoděk.

„Myslím, že si mou přítomnost začali uvědomovat dost brzy… jak

jsem vám říkala, myslela jsem, že se snaží najít způsob, jak mě

udržet naživu. Ale nikdy neprojevili žádný náznak, že by chtěli

vyhledat další mého druhu. A nikdy se nesnažili se mnou

komunikovat… Ale i tak,“ dodala pevně, „si nemyslím, že bychom

měli považovat fotinové ptáky za nepřítele.“

„Tak co u vod Léthé jsou?“ zasmál se Uvarov. „Splňují většinu

kritérií, která mě napadají.“

Lieserl před drsným tónem jeho hlasu couvla, ale naléhala dál.

„Prostě si nemyslím, že je účelné hledět na ně takhle. Dělají to, co

dělají – ničí naše Slunce – protože jsou k tomu určení. Urychlováním

životních cyklů hvězd tvoří lepší vesmír pro sebe a své mladé, pro

svou budoucnost.“ Snažila se najít přirovnání. „Jsou jako hmyz.

Možná jako mravenci.“ Rozhlédla se. „Ví někdo z vás, o čem

mluvím? Ptáci jdou za voláním a příkazy svého druhu. Které se

náhodou kříží s naším.“

Mark přikývl. „Myslím, že vaše analogie je správná. Ti ptáci ani

nemusí být živí v našem smyslu toho slova, aby dokázali ohromné

věci – změny v kosmickém měřítku. Podle způsobu, jakým jste

popsala jejich životní cyklus, mi připadají jako klasické von

Neumannovy samoobnovující se stroje…“

Uvarov se předklonil, jeho hlava jako by tančila na tenkém krku.

„Poslouchejte mě. Ať jsou živí nebo ne, fotmovi ptáci jsou našim

– 289 –

skutečným, věčným nepřítelem. Protože oni jsou z temné hmoty a

my jsme z baryonické hmoty.“

Louise vyprázdnila svoji sklenku a nalila si novou brandy.

„Možná ano. Ale po většinu dějin lidstva – pokud víme ze starých

projekcí Superetu a ze zpráv, kterém nám poskytla Lieserl –, byli

považováni za nepřátele lidstva Xeelee.“

Uvarov se tajuplně usmál. „To samozřejmě nepopírám. Proč by

vás mělo tak kolosální nedorozumění překvapit? Mí přátelé, i těch

relativně málo tisíciletí historie lidstva před naším odletem na

Severní bylo litanií děsivých omylů: projevovaly se tragikomické

slabosti, hluboce zakořeněné v naší psychice, dědictví nesmyslných

podniků, předem odsouzených ke zkáze a poháněných iluzemi a

klamy. Mluvím tu především o dějinách náboženských konfliktů a

ekonomických ideologií. A nemám důvod předpokládat, že lidé po

našem odletu zmoudřeli.“ Otočil hlavu k Markovi. „Vy jste byl

sociální inženýr, než jste padl mrtev,“ řekl bez obalu. „Můžete

potvrdit, co tady říkám. Připadá mi, že válka s Xeelee – nebo války –

nebyly ničím než další strašnou, epochální chybou lidstva. Víme, že

Xeelee se intelektuálně nalézali na vyšší úrovni, než na jakou by se

kdy mohli dostat lidé: stačí, když se podíváte na tu podivuhodnou

loď, na noční stíhač, abyste to pochopili. Ale lidé – právě proto, že

jsou lidmi, – to nikdy nedokázali přijmout. Lidé byli přesvědčeni, že

se musí Xeelee postavit, svrhnout je a stát se drobnými králi

baryonického vesmíru.

Tahle absurdní rivalita vedla nakonec k naprostému zničení

lidské rasy. A – což bylo ještě horší – zaslepila nás vůči skutečné

povaze Xeelee, k jejich cílům a k hrozbě ze strany království temné

hmoty.

Je mi teď jasné, že ve vesmíru se odehrává fundamentální

konflikt mezi temnou a světlou formou hmoty – konflikt, který

nakonec způsobí vyhasnutí hvězd. Rozdíly mezi baryonickými druhy

– například mezi Xeelee a námi – nejsou ničím ve srovnání s tím

velkým schizmatem.“

Louise Ye Armonková se zamračila. „To je dost pochmurný

scénář, Uvarove. Protože jestli je pravdivý –“

– 290 –

„Pokud mám pravdu, stojíme před větší výzvou než jen před

jednoduchým vyhledáním bezpečného místa mimo tuto ohroženou

Sluneční soustavu. Možná nenajdeme žádné vhodné místo, kde se

schovat, v celém vesmíru. I kdybychom dokázali vytvořit

životaschopnou kolonii, ptáci by ji nakonec vyhledali a zničili.

Protože musí.“

Virtuál Mark zřejmě v sobě dusil smích. „Tento vesmír není

dost velký pro nás oba… Shrnuto: všichni jsou mrtví a celý vesmír je

odsouzen ke zkáze. No dobře. Tak jak si máme poradit s takovouhle

krizovou situací?“ ušklíbl se.

Lieserl jeho tvář zvědavě pozorovala. Po jejich krátkém

fyzickém kontaktu si byla Marka intenzivně vědoma. Presto ji

zneklidňovalo, že dokáže mluvit tak uštěpačně. Protože pokud měl

Uvarov pravdu, mohlo to znamenat, že lidé v této křehké staré lodi

byli jediní lidé, kteří zbyli v tomto nepřátelském vesmíru.

Lieserl jako by se smrskla sama do sebe a schovávala se uvnitř

té znovuobjevené lidské slupky; rozhlížela se sledovala ty vážné,

staro–mladé tváře ve světle svící. Bylo tohle možné? Byl to snad,

napadlo ji v záchvěvu sebelítosti, poslední ironický žert, který s ní

sehrál krutý osud? Narodila se jako cizinec mezi vlastním druhem.

Teď se k němu vrátila – dokonce byla vítána – a bylo to jenom proto,

aby zjistila, že historie lidstva je u konce?

„Promiňte,“ říkal Mark; viditelně se snažil uklidnit. „Podívejte,

Uvarove, to, co říkáte, mi připadá absurdní, neuvěřitelně

pesimistické.“

„Absurdní? Pesimistické?“ Uvarovovy slepé oči sklouzly k

Markovi. „Vy máte zrak, já ne. Ukažte mi část oblohy, kde není vidět

zkáza pocházející od těch vran z temné hmoty.“

Markův úsměv znejistěl. „Ale my nemůžeme uniknout z

vesmíru.“

Uvarov se usmál a odhalil černá bezzubá ústa. „Opravdu ne?“

Lieserl Uvarova se zájmem sledovala. Jeho analýza situace

Severní byla děsivě jasná. Zdálo se, že je připraven čelit všem

problémům s neochvějnou upřímností – upřímněji než většina

ostatních, včetně jí.

– 291 –

Třeba právě proto si Louise Ye Armonková držela Uvarova

poblíž, uvažovala Lieserl. Jako člověk byl stěží přijatelný a jeho

zdravý rozum visel na vlásku. Ale jeho logika byla nelítostná.

Přadlena lan zkřížila nahé paže na ubruse. „Doktore, vy to víte

lépe než všechny předchozí generace lidstva.“

Uvarov si povzdechl. „Možná ano, má milá. Ale já mám výhodu

zpětného pohledu.“

„Tak nám to povězte,“ vyzvala ho Louise. „Tvrdil jste, že lidé

byli k záměrům Xeelee slepí. Co Xeelee po celou tu dobu sledovali?“

„To je jasné.“ Uvarov přejížděl nevidoucíma očima po

společnících, jako by očekával nějakou reakci. „Xeelee byli

dominantním baryonickým druhem – baryonickými vládci. A vedli

válku, konečný boj za celý vesmír, proti těm hejnům fotinových

ptáků z temné hmoty. Snažili se zachovat vlastní existenci tváří tvář

hrozbě z temné hmoty.“

„A války lidí s Xeelee –“

„– nebyly podle mého soudu pro Xeelee nic než drobnou

nepříjemností. Ale strašnou, strategicky katastrofální chybou

lidstva.“

Skupina se odmlčela; Lieserl si všimla dětsky nadšeného

pohledu v rozšířených očích Lovkyně žab. Dívala se do plamenů

svíček, jako by v nich mohla nalézt pravdu o Uvarovových slovech.

„Tak dobře,“ vpadla Louise ostře. „Uvarove, potřebuji pochopit,

k čemu to povede. Co bychom vlastně měli udělat?“

Zevnitř Uvarovových dek zazněl bublavý zvuk. Lieserl si s

nepříjemným pocitem uvědomila, že křeslo ho krmí.

„Je snad jasné, co bychom měli dělat,“ odpověděl. „Nemůžeme

se proti fotinovým ptákům bránit. Proto se musíme vydat na milost

našim starším bratrancům – musíme žádat o ochranu Xeelee,

baryonické vládce.“

„A jak to přesně uděláme?“ zasmál se Mark.

„Máme důkazy, že Xeelee stavějí poslední pevnost,“ pokračoval

Uvarov. „Poslední obrannou baštu, do které s zřejmě chtějí stáhnout.

Tam se musíme vydat.“

Louise vypadala překvapeně. „Jaké důkazy? O čem omluvíte?“

Mark chvíli přemýšlel.

– 292 –

„Myslí tím Velký přitahovač…“ Stručně jim vylíčil objev

anomálního vysílání gravitačních vln ze směru Přitahovače.

Louise se zamračila. „Jak víte, že to má něco společného s

Xeelee?“

„No, bylo by to logické, Louise: z gravitačních vln, které jsme

zaznamenali, víme, že se cosi děje v místě, kde se Přitahovač

nachází. Jakási činnost… něco obrovského. A známky života nikde

jinde nejsou…“

Uvarov trhnutím hlavy přikývl. „Přitahovač je místem obrovské

stavby, možná poslední z baryonických projektů. Můžeme i

odhadnout jeho podstatu.“

„Ano?“ opáčila Louise.

„Víme, že jejich technologie byla založena na manipulaci s

časoprostorem,“

vysvětloval

Uvarov.

„Máme

důkazy

o

hvězdoborcích – zbraních využívajících gravitační vlny – a o pohonu

nočního stíhače s efektem doménové stěny. Věřím, že ten objekt ve

Střelci, ať je čímkoli, je konstrukt.“

„Konstrukt čeho?“

„Manipulovaného časoprostoru,“ odpověděl Uvarov.

„Je to opravdu logické, Louise,“ navázal Mark. „Přemýšlej o

tom. Jen pomocí časoprostorových efektů včetně gravitace mohou

Xeelee dosáhnout interakce s fotinovými ptáky. Proto vytvořili

zbraně a artefakty založené na manipulaci časoprostorem: pohon

nočního stíhače s efektem doménové stěny, hvězdoborec…“

„Prstenec,“ vydechla Louise. „Třeba ten – Velký přitahovač – je

právě Prstenec. Největší, konečný projekt Xeelee…“ Je to vůbec

možné? „Doktore Uvarove, našel jste Prstenec?“

Garry Uvarov se k ní otočil. „Možná.“

Mark přikyvoval. „Možná máš pravdu… Máme důkazy, že

bytosti z temné hmoty také vědí o aktivitách ve Střelci.“ Teď oslovil

Lieserl. „Viděli jsme jich celé proudy, jak přilétají do Slunce, vylétají

z něj a míří k Přitahovači… jako by to bylo také ohnisko jejich

veškerých aktivit.“

Uvarov se usmál. „Je to poslední bojiště.“

„Jak daleko?“ otázala se Lieserl.

– 293 –

Louise se zašklebila a zkroutila ústa. „K Velkému přitahovači?

Tři sta milionů světelných let… Žádná vycházka za roh.“

„Ale mohli bychom se tam dostat,“ nedal se Mark. Lieserl si

všimla, že mluví monotónněji, odtažitěji ne obvykle. „Máme

hyperpohon nočního stíhače. Nemáme důvod předpokládat, že jeho

dosah je omezený. Přadleniny lety už prokázaly, že člověk může létat

nočním stíhačem…“

Lieserl si všimla, jak se Přadlena lan trochu odtáhla a spustila

drobné ruce do klína; kulatou tvář měla bez výrazu.

Louise Ye Armonková se zamračila. „Budeme muset

samozřejmě nalézt způsob, jak tam dopravit naše lidi.“

Mark rozpřáhl ruce. „Určitě je to možné. Možná budeme muset

obytnou kopuli oddělit od Severní a nějak ji upevnit na noční

stíhač…“

Louise přikývla. „Budeme ji ale muset zevnitř zpevnit.

Rozhodně budeme potřebovat spolupráci z palub. Morrowe –

dostaneme ji?“

Morrow se předklonil do světla k odpovědi.

Lieserl zkřížila ruce na stole a snažila se je přimět, aby se

nechvěly. Zbytek rozhovoru, probírajícího detaily, nechala běžet

mimo sebe.

Rozhodnutí tedy bylo přijato, téměř bez diskuse. Sama se nad

ním zamyslela.

Existovala vůbec nějaká alternativa? Podle Uvarovovy děsivé

logiky pravděpodobně nikoli.

Jenže z Uvarovovy logiky vyplývalo, že ona – Lieserl – ukončí

svůj dlouhý, podivný život v centru všech mýtů – mýtů,

přetrvávajících po větší část lidské historie.

Vydávala se k Prstenci…

– 294 –

ČÁST IV

DRÁHA:

PROSTORUPODOBNÁ

– 295 –

Kapitola 23

Od horní lesní paluby až po nákladovou rampu u základny,

všude po poničené kopuli Severní zářila světla. Lidská záře zalévala

netečný konstrukční materiál Xeelee. aniž by vzbuzovala jakýkoli

odraz.

Přadlena lan seděla v těsné pilotní kabině. V přilbě ji znělo

naléhavé štěbetání, přicházející z obytné kopule.

Ruce se jí chvěly a zachytávaly se švů uvnitř rukavic; vypadají

jako polekaní ptáci s třepotajícími se křídly, pomyslela si. Úmyslně

položila ruce na látku kalhot a uklidnila je. Posádka stále ještě nebyla

připravena. Jak dlouho by podle nich měla tohle čekání vydržet?

Za ní se táhly prostorem hladké linie křídel diskontinuitního

pohonu, nočního stíhače na krvavě rudém podkladu nafouklého

Slunce. Kopule Velké Severní byla oddělena od sloupové páteře a

hrubě upevněna na ramena nočního stíhače, uzavřená v kleci, která ji

objímala a připínala k nočnímu stíhači. Za kopulí se krčil energetický

zdroj pohonu VJT, odmontovaný z opuštěné Severní, vykukovaly z

něj kabely a táhly se až do kopule. A za stavbou rozeznávala

Přadlena krátký, ladný profil Velké Británie; stará námořní loď,

znovu zachráněná před Ctěním díky sentimentalitě Louise Ye

Armonkové, se na obytné kopuli rýsovala jako temný stín, jako

nějaký hmyz, přitisknutý k její zářící straně.

Kopule tvořila nádor na chladných tvarech technologie Xeelee,

díky jí se loď Xeelee zmenšila a vypadala na ní podle Přadleny jako

nějaký groteskní parazit.

Přadlena zavřela oči a snažila se odmyslit si okolní prostředí a

vesmír plný událostí. Naslouchala svému rychlému dechu na pozadí

všech zvuků. Pod přilbou jí brýle svíraly kořen nosu známým,

malinko nepohodlným pocitem, na hrudi cítila chladné tvary hrotu

šípu svého otce. K tělu měla přisáté vše vypovídající biostatické

sondy, ostré a neosobní, ale alespoň důvěrně známé; už nebyly tak

nepříjemné, jak jí připadaly zpočátku. Skafandr byl cítit plastikem a

– 296 –

kovem a trochu i jí samotnou; postřehla ale i závan pomerančové

kůry z jednoho z náústků v přilbě.

„…Přadleno lan.“

Ten hlas se prodral směsicí zvuků z obytné kopule jako jasný

tón hoboje v orchestru. (A takováhle metafora, pomyslela si, by ji

určitě nenapadla v dobách, než vytáhla paty z lesa.)

„Slyším tě, Louise.“

„Myslím, že jsme připraveni.“

„Děláš si legraci?“ zasmála se Přadlena. „Neumím si představit

někoho, kdo by byl méně připraven.“

Louise si se zjevným podrážděním povzdechla. „Přadleno, jsme

tak připraveni, jak to vůbec jen lze. Už jsme na tom pracovali rok.

Když budeme čekat, než dotáhnou každou matici a než každý z těch

zatracených pracantů na palubách, každý dokonalý pamětnický

zkurvysyn z těch Morrowových prokletých startovacích výborů bude

připraven dát neochotný souhlas, budeme tu sedět, ještě až Slunce

úplně vychladne.“

„Je to trochu jiné než za starých časů, Louise,“ postěžovala si

Přadlena. Viděla záznamy prvního startu Severní – skvělé slavnosti

před odletem, flotilu lodí, kroužících kolem obrovské VJT lodi, když

opouštěla Sluneční soustavu.

„No ano,“ přikývla Louise, „obávám se, že ty časy jsou pryč.

Všechno jde teď trochu hopem, Přadleno.“

To jistě, pomyslela si Přadlena zahořkle, ale skákat tu musím já.

Louise pokračovala: „Technicky jsme podle Marka v každém

případě připraveni. Naprogramovali jsme koordináty letu do tvých

systémů dálkovek… teď stačí zjistit, zda to bude fungovat.“

„No jo. Mám provést odpočet?“ otázala se Přadlena

zachmuřeně. „Mohla bys jej přenášet na paluby; třeba by to byla

docela zábava. Deset – devět –“

„Ale no tak, Přadleno. Nehraj si se mnou. Už je čas. A Přadleno

–“

Přadlena hleděla do slunečního světla. „Ano?“

„Buď připravená.“

Přadlenina zahořklost vzrostla. Věděla, co tohle znamená.

Kdyby něco na tomhle prvním skutečném letu s hyperpohonem

– 297 –

nefungovalo – kdyby se něco pokazilo tak, jak to nedokázal

odhadnout žádný z nekonečných virtuálních scénářů, kdyby to

automatika nedokázala zvládnout –, bylo by to na ní, na Přadleně lan,

a na její práci hopem. Proto tu pořád ještě byla, v téhle zatracené

otevřené kleci, protože Louise a Mark nedokázali nalézt způsob, jak

nahradit automatem tento lidský prvek.

Věděla, že na jejích reakcích a rychlém uvažování bude záviset

– ne jen její život a životy jejích přátel i bezpečnost lesa –, ale i

budoucnost celého lidského druhu.

Měla jsem se držet spřádání lan, pomyslela si pošmurně.

Vztáhla ruku k dálkovce ovládající hypermotor. Zjistila, že zírá

na vlastní ruku a paži a uvědomuje si ohromnost toho, k čemu se

chystala. Světlo umírajícího Slunce zalévalo kabinu krvavě rudými

stíny, od látky rukavice se odrážely křiklavě zlatavé skvrny.

Náhle ji přepadl hluboký záchvat melancholie. Zdusila pláč – ta

tklivá nálada byla tak silná, že ji téměř přemohla…

Ta záplava emocí přicházela z vnějšku. Uvědomila si, že

přichází od jejího společníka, jejího tichého, neviditelného druha,

který je s ní tady, uvnitř kabiny…

Louisin hlas zněl napjatě, téměř nesnesitelně. „Přadleno?

Čekáme.“

Přadlena lan se rozhlédla po prázdné obloze Sluneční soustavy:

poničené Slunce, lesklý akreční disk Jupitera. Přes tu děsivou zkázu

jí připadalo nezvyklé pomyšlení že bude posledním člověkem, který

uvidí tu bolestnou ozvěnu katedrály lidského prostoru a historie.

„Louise –sem se už nikdo nikdy nevrátí, že?“

„Do Sluneční soustavy? Ne,“ opáčila rázně Louise.

„To mi nepřipadá správné,“ řekla zvolna.

„A co?“

„Že bychom měli jen tak odletět. Louise, jsme poslední lidé.

Neměli bychom –“

„Co?“ zasmála se Louise. „Zakopat na Kallistó plaketu? Pronést

projev? 'Poslední ať zhasne světlo'?“

„Já nevím, Louise. Ale –“

„Přadleno.“ Vždycky poznala, když se Louise nutila k

trpělivosti. „Je po všem. Jen zmáčkni to zatracené tlačítko.“

– 298 –

Přadlena lan sevřela ruku na dálkovce.

Slunce implodovalo.

Přadlena lan padla do tmy, do oceánu stínů, který zalil kabinu.

Pohlédla si do klína. Jediným osvětlením byla matná záře karmínové

barvy, mnohem slabší než od Slunce a sotva naznačující tvary jejího

vlastního těla.

Přechod pomocí hyperpohonu byl stejně náhlý a hladký jako při

testovacích letech. Neměla žádný pocit pocit pohybu uvnitř; jen se

změnilo osvětlení, jako by to byla nějaká virtuální scéna.

Pootočila se na lehátku. Za ní kopule stále seděla na křehce

vypadajících ramenech lodi Xeelee, zřejmě nepoškozená; žluté světlo

lidí, napodobující ztracené Slunce, stále zářilo ze stovky zdrojů,

bledé na prázdném pozadí vesmíru.

A za kopulí byla hvězda, dost blízko, aby byla vidět jako koule

– stejně rudá jako Slunce, ale zjevně mnohem matnější, chladnější.

Hvězda byla zdrojem té trochy dostupného světla, za její lesklou

výsečí se v dálce po nebi táhlo cikcak šest dalších hvězd, trochu

jasnějších, než teď bylo obvyklé. Hvězda rubínové barvy na jednom

konci kompaktního souhvězdí zářila skrz mlhavou vnější atmosféru

hvězdné koule.

Vzdálenější souhvězdí tvořila karmínová a žlutá tělesa

rozmístěná po obloze. Pokud mohla odhadnout, tvary byly

nezměněné. Nepřekvapilo ji to; Louise neměla v úmyslu dostat se při

prvním skoku příliš daleko. „Jak se cítíš, Přadleno lan?“

„Výborně,“ opáčila Přadlena energicky. „Jistě to víš lépe než já,

díky Markovým donašečům.“ Louise se zasmála.

„Naučila jsem se nikdy těm zatraceným věcičkám nedůvěřovat.

Jaký to byl pocit?“

„Stejný jako vždycky. Ani dobrý ani špatný… Předpokládám, že

jsme všichni přežili.“

„Právě kontroluji souhrnné údaje. Žádné strukturální poškození,

pokud vidím. Jeden případ šoku –“ Odfrkla si. „Muž, který spadl z

tvého velikého kapokového stromu Přadleno, když zmizelo Slunce.

Ten blázen poletoval kolem, dokud ho nechytili a neodtáhli. Jak jsme

doufali, terciální tlumení doménové stěny stíhače ochránilo celou

– 299 –

kopuli před veškerými vedlejšími účinky skoku… Přadleno,

nemyslím, že si vůbec mnoho lidí uvědomilo, že jsme provedli

skok.“

„No, asi je to tak lepší,“ Přadlena lan se rozhlížela po obloze.

„Louise, myslela jsem, že Sluneční soustava je depresivní ažaž. Ale

tenhle systém – to je hrobka.“

„Já vím, Přadleno. Je mi to líto. Ale leží na naší letové trase.

Přadleno, teď zamíříme mimo rovinu Galaxie, ve směru souhvězdí

Kentaura – k Velkému přitahovači…“

„K Prstenci Xeelee.“

„Pokud je to on, tak ano. A ta hvězda je také v souhvězdí

Kentaura.“

Hlavní hvězdy v tomto souhvězdí se nacházely od čtyř do pěti

do pěti set světelných let od Slunce. Severní na hřbetě nočního

stíhače Xeelee poletí zhruba po přímce ven přes tuto třírozměrnou

řadu – a pak za ní, ven z Galaxie a směrem k samotnému Velkému

přitahovači.

„Přadleno, věřila bys, že jsem se rozhodla vydat se prvním

skokem sem čistě ze sentimentálních důvodů?“

„Sentimentálních? K tomuto místu? Děláš si legraci?“

„Přadleno, tahle tmavá koule je Proxima Centauri: hvězda

nejbližší Slunci, necelé čtyři světelné roky daleko. Když jsem byla

malá holka a vyrůstala jsem na Zemi, sotva jsme dokázali doletět ke

hvězdám s prvními loděmi VJT. Soustavy jako Proxima byly místy,

kde se odehrávaly fantastické příběhy, plné neuvěřitelných

dobrodružství a možností. Pochmurná varování Superetu o zarytě

nepřátelských cizích druzích někde tam venku byla pro děti jako já

jen umocněním tajemství… měla jsem pocit, že se tam musím sama

vydat a podívat se.“

Toho někoho, kdo byl v kabině s ní, to zřejmě pobavilo –

dokonce uspokojilo, napadlo Přadlenu.

Přikývla a škubla látkou skafandru. „No, tak ses konečně k

Proximě dostala. A ty vzpomínky na dětství jsou vskutku dojímavé,“

dodala kousavě.

Jsi na ni příliš tvrdá, Přadleno lan…

– 300 –

Raději pokračovala. „Tahle Proxima vypadá jako rudý obr.

Fotinoví ptáci tu už asi dokončili své dílo.“

„Ne,“ namítla Louise. „Proxima je vlastně červený trpaslík,

Přadleno… Je to hvězda Hlavní posloupnosti, úplně stabilní.“

„Opravdu?“ Přadlena lan se otočila na lehátku a zírala na temný

disk Proximy. „Myslíš tím, že byl vždycky takový?“

Louise se zasmála. „Obávám se, že ano Přadleno. Je jen

mnohem méně hmotný než Slunce a vždycky byl mnohem slabší –

dvacettisíckrát méně zářivý než Slunce. Fotinoví ptáci jej nemuseli

ochlazovat a nechat zrudnout jako Slunce; Proxima byla vždycky

trpaslíkem, stabilním neškodným – a naprosto zbytečným.“

„Zbytečným pro nás. Pro baryonický život. Ale možná ne pro

ptáky.“

„Ne,“ přikývla Louise. „Předpokládám, že trpaslík je pro ně

ideální forma hvězdy, k níž směřují všechny zatracené hvězdy ve

všech galaxiích. Jistěže má i Proxima, své okamžiky; je to typická

záblesková hvězda typu Ceti UV. Jeho jasnost se může pohybovat až

do…“

„Může?“ Přadlena po několik sekund zkoumala jednolitý disk

karmínové barvy. „Chceš tady počkat a čekat, než udělá něco

zajímavého?“

„Ne, Přadleno. Stejně si myslím, že fotinoví ptáci museli už

takové frivolnosti zarazit… Ach. Jedna věc. Přadleno lan, otoč se.“

Přadlena si uvolnila popruhy a otočila se na lehátku. „Co teď?“

„Přadleno, vidíš to souhvězdí těsně napravo od disku Proximy?“

Louise tím musela myslet tu klikatou řadu šesti hvězd vzadu.

„Ano. A co s tím?“

„Ze Země se tomu souhvězdí říkalo Kasiopeja, pojmenované

podle královny Kefey, Andromediny matky…“

„Nech si ty pohádky pro děti,“ zavrčela Přadlena.

„Ale odsud to souhvězdí vypadá jinak. Odsud je jasný tvar W

poněkud pokřiven – doplněním té jasné rudé hvězdy na levém konci

řady.“

Přadlena zírala: hvězda byla jako rubínový šperk, zářila

mlhavou vnější vrstvou Proximy.

– 301 –

„První kolonisté na Proximě – nebo spíše systému Alfy, jehož je

Proxima součástí, – říkali tomu novému souhvězdí Serpentina.

Přadleno, ta hvězda navíc je Slunce. Naše Slunce, viděné z

Proximy. Ještě jeden skok a Slunce nebude vidět; Přadleno lan, ty jsi

poslední člověk, jehož oči kdy spatří světlo Slunce…“

Obrovské Slunce zářilo karmínovým sametem Proximy;

Přadlena na ně hleděla a snažila se rozeznat disk, dokud ji nezačaly

bolet oči.

Konečně odtrhla pohled. „Dost,“ řekla. „No tak, Louise; už

žádná minulost.“

„Dobře, Přadleno…“

Přadlena znovu sevřela ruku kolem dálkovky.

…A pochmurnou kouli Proximy najednou bez vnitřního pocitu

jakéhokoli přechodu nahradil nový hvězdný systém. Byla to další

rudá hvězda – obrovská, s roztřepeným okrajem – ale tentokrát měla

průvodce: malou žlutou hvězdičku, světelný bod, sotva průměr

daleko od rudé koule. Trpasličí průvodce dal obru eliptický tvar a

Přadlena měla dojem, že vidí mezi oběma hvězdami slabý hmotný

most, oblouk rudého lesku, vyfouknutý z obra.

„… Přadleno?“

„Ano, Louise, jsem stále tady. Opravdu mi poskytuješ výhledy,

co?“

„Tohle je Menkent – gama Centauri. Dostali jsme se dál v

souhvězdí Kentaura; jsme už sto šedesát světelných let od Slunce.

Menkent býval nádhernou dvojhvězdou třídy A… Ale fotinoví ptáci

tu udělali své. Teď prochází jedna z hvězd stádiem obra a druhá už

byla zmenšena do velikosti trpaslíka. Nechutné. Deprimující.“

Přadlena lan zkoumala dvojhvězdu, krajková vlákna narudlého

plynu, vystupujícího z obra a pohlcujícího její trpasličí dvojče.

„Deprimující? Já nevím, Louise… I tak je to nádherné.“

Ano, Přadleno lan. A tohle je poslední hvězda z těch, které

navštívíme a která byla natolik významná, že ji pojmenovali

pozemští astronomové ještě před dobou kosmických letů. Další

pochmurný milník…

„Ještě ty buď morbidní,“ zamumlala Přadlena.

– 302 –

„Přadleno?“

„Ale nic. Promiň, Louise.“

„Dobře, Přadleno, zjistili jsme, že všechno uspokojivě funguje.

Chci teď vložit hlavní navigační sekvenci a pokusíme se o větší

skoky… Myslíš, že jsi připravená?“

Přadlena zavřela oči. „Jsem připravená, Louise.“

„Já vím, že teď to bude těžké, ale pomůže ti, když budeš přesně

chápat, co uvidíš. Míříme ven z Galaxie, asi dvacet stupňů pod

rovinu pomyslného disku. Každým skokem se pokusíme urazit

pětatřicet světelných let –, každou sekundu se pokusíme o skok.

Tímhle tempem bychom doletěli těch sto padesát milionů světelných

let k Přitahovači za –“

„– asi padesát dní. Já vím, Louise.“

„Jsem v lese, Přadleno. Dívám se kopulí ven, spolu Morrowem a

Uvarovem, Lovkyní žab a několika dalšími. Nejsi tedy venku sama;

vidíme totéž co ty, Přadleno –“

„Další utěšování? Já vím, Louise, já vím.“ Povzdechla si.

„Louise, jsi velký inženýr a silná lidská bytost. Ale jsi opravdu

mizerný vůdce.“

„Promiň, Přadleno, já –“

„Dejme se do toho.“

Přadlena impulzivně udeřila rukou do dálkovky.

– a místo chmurné dvojhvězdy Menkent se okamžitě objevila

jiná dvojice. Tentokrát byly hvězdy – rudí obři – téměř identické a

spojoval je most z vychládající, zářivé hmoty. Kolem obrů se vlnila

široká rozšiřující se spirála řídkého plynu a –

– než měla čas na to pomyslet, byla tu zas další dvojhvězda,

tentokrát dál od lodi; jasná, modrá hvězda pronikala chátrajícím

tělem tmavého rudého obra. Viděla rudého obra viset za modrou

hvězdou jako dým za diamantem –

– když vše znovu zmizelo a před ní visela slabě mihotavá

světelná koule: poznala planetární mlhovinu, rozpínající se mršinu

rudého obra, roztrženou supervětrem vyvolaným ptáky, ale než –

– 303 –

– ji stačilo napadnout, zda Slunce bude takhle někdy také

vypadat, mlhovina zmizela a nahradilo ji nic neříkající, vzdálené

hvězdné pole, které –

– zmizelo, protože teď ji obklopoval tmavorudý kouř: byla

vlastně uvnitř obří hvězdy, jak si uvědomila, uvnitř jejího svrchního

vychládajícího těla a –

– i to zmizelo a objevila se rozlehlá, nestejnoměrná mlhovina –

místo supernovy?, – která –

– implodovala a –

– vynořila se před ní hvězda, nafouklá, načervenalá, bolestně

připomínající Slunce, ale nebylo to Slunce a –

– a – a a a a a –

Hvězdy jí tvořily obrovskou, nebeskou hráz kolem hlavy. Za

přímou záplavou světla klouzala vesmírem vzdálenější souhvězdí,

elegantní, daleká, jako stromy v lese.

Přadlena seděla ztuhle na lehátku a nechala kabinu zalévat

tichými výbuchy světla hvězd

… A stejně náhle jako se objevila, hráz hvězdných polí prořídla,

začala se ztrácet a nakonec úplně zmizela. Před nočním stíhačem teď

nebylo nic než jednotvárná, tichá prázdnota; slabě narůžovělé světlo

z jakéhosi zdroje za ní si pohrávalo po povrchu kabiny.

Je po všem.

Přadlena lan klesla na lehátko. Připadalo jí, že se jí kosti

roztekly na vodu. Zaclonila průzor helmy dlaněmi, nechtěla sledovat

Vesmír a nasávala pomerančovou šťávu z náustku; ostrá, známá chuť

jí vyplnila ústa.

Cítila, jak se znovu stahuje do malého vesmíru vlastního těla; do

úkrytu ve vlastní hlavě. Je to tady pohodlné, pomyslela si unaveně.

Možná bych už nikdy neměla vyjít ven…

„Přadleno lan?“ Louisin hlas zněl velmi jemně. „Jak se cítíš?“

Přadlena nazlobeně nasávala pomerančový džus.

„Tak, jak můžeš čekat. Nech si ty hloupé otázky, Louise.“

„Dala sis hodně záležet, abys to vydržela.“

Přadlena zamručela. „Jak víš, že jsem to vydržela?“

– 304 –

„Protože jsem tě neslyšela křičet. A protože mi moje hejblátka

ukazují, že nežvýkáš vnitřek své přilby. A –“

„Louise, věděla jsem, co mohu očekávat.“

„Možná. Ale i tak to bylo nelidské. Xeelee by se možná ten

výlet líbil… Zdá se, že lidé potřebují pracovat v menším měřítku.“

„To mi povídej.“

„…Až budeš připravená, podívej se za sebe.“

Přadlena zvedla tvář od náústku. Narůžovělé světlo ze zdroje za

ní stále přebíhalo po povrchu dálkovek, po pomačkané látce

skafandru na jejích stehnech. Uvolnila si opatrně popruhy a otočila

se. Nad ní se rozkládal světelný strop. Byla to rozlehlá rovina vřícího

plynu, křiklavě červená uprostřed a hrající všemi barvami – žlutou,

oranžovou a modrou – po okrajích. Byla vidět v perspektivě, takže

Přadlena hleděla přes hřebenovité linie plynu na bobtnající střed.

Jádro bylo obaleno plynem v ozdobných spirálách barev.

Světelná deska se téměř neznatelně vzdalovala od lodi. Byla

jako střecha katedrály a noční stíhač – i se svým vzácným břemenem

lidí a se všemi nadějemi lidstva – byl pouhou mouchou, spouštějící

se stále níž.

„Louise, to je nádherné. Neměla jsem tušení…“

„Chápeš, co vidíš, Přadleno lan?“ Louisin hlas zněl křehce jako

by bojovala s mohutností toho, na co hledí. „Přadleno, díváš se na

naši Galaxii – z vnějšku. A proto ta hvězdná hráz skončila… Náš

galaktický disk je asi tři tisíce Světelných let silný. Když jsme jím

proletěli šikmo, dostali jsme se z něj během několika minut.“

Noční stíhač vyletěl z Galaxie v bodě asi ve dvou třetinách cesty

podél poloměru od středu k okraji. Loď se chystala proletět pod

středem disku, té nafouklé a karmínově zářící vybouleniny, která

bude vypadat jako nějaký nebeský svícen o průměru tisíců

světelných let nad její hlavou. Po jeho ramenech blikaly světelné

puchýře, bubliny všech nafouklých barev.

„Přadleno, ten disk má průměr sto tisíc světelným let. Nám

potrvá jen padesát minut, než proletíme celou šíři…!“

Přadlena zaslechla, jak se Louise otočila a cosi zamumlala.

„Co to bylo?“

– 305 –

„Tvoje sestřička, Malířka tváří. Ptala se, proč nevidíme

relativistické zkreslení.“

Přadlena se usmála. „Řekni jí, ať nás neotravuje s takovými

pitomými otázkami.“

„My nejsme všichni zocelení vesmírní piloti jako ty, Přadleno

lan…“

Nebylo tu žádné relativistické zkreslení – žádný hvězdný

oblouk, žádný rudý nebo modrý posuv –, protože stíhač se

nepohyboval uvnitř vesmíru. Přeskakuje z bodu do bodu jako

stromová žába, napadlo Přadlenu, když skáče mezi květinami. A v

koncovém bodě každého skoku byla loď vůči Galaxii na jednu

sekundu stacionární. Žádný modrý posuv.

Ale noční stíhač vylétal z Galaxie faktickou rychlosti miliónkrát

větší, než je rychlost světla. Byla to frekvence skoků, co dávalo

Přadleně onu iluzi trvalého, plynulého pohybu.

Vše fungovalo podle plánu.

„Daří se nám to, Louise,“ vydechla Přadlena. „My jsme to

opravdu uskutečnili.“

„Ano… Ale…“

Přadlena naoko zasténala. „Ale teď mi řekneš, že už to není,

jaké to bývalo, zase, že?“

„No, je to pravda, Přadleno,“ přiznala Louise hněvivě. „Jen se

podívej… I z téhle vzdálenosti mimo Galaxii vidíme práci těch

prokletých fotinových ptáků.“

Galaxie obsahovala dvě hlavní hvězdné třídy, jak vysvětlila

Louise Přadleně. Hvězdy populace I, jako bylo Slunce, se vyvinuly

ve spirálových ramenech bohatých na vodík, daleko od středu.

Některé z nich – jako modří superobři – byly stokrát větší než Slunce

a vyzářily svou energii během krátkého, nezdravě produktivního

mládí. Hvězdy populace I měly tendenci vybuchovat, a tím

ohrožovat mezihvězdné prostředí i pozdější generace hvězd složitými

produkty své jaderné syntézy.

Oproti tomu hvězdy populace II vznikly v oblastech, kde bylo

vodíkového paliva málo: ve starých oblastech blízko středu, nebo ve

shlucích mimo hlavní disk. Hvězdy populace II měly přibližně

– 306 –

stejnou velikost a v dobách nejranějších počátků astronomie lidstva

už byly staré a jevily se jako skupiny rudých obrů.

„Podívej se na ten disk,“ vrčela Louise. „Předpokládám, že ti

zatracení ptáci neměli mnoho práce s tmavými stabilními hvězdami

populace II; ty už byly napůl mrtvé. ale podívej – ach, podívej se na

spirální ramena…“

Přadlena si všimla, jak jsou nepravidelná, narušená puchýři

zlatorudého světla, nafouklými po celé délce prašných linií.

„Ty puchýře jsou zbytky po supernovách,“ poznamenala hořce

Louise. „Přadleno, ne každá hvězda reagovala na činnost fotinových

ptáků stejně mírumilovně jako naše ubohé staré Slunce. Řada

honosnějších a krásnějších hvězd populace I prostě vybuchla a

roztrhla se… Ptáci pravděpodobně spustili řetězovou reakci supernov

a trosky jedné destabilizovaly další.“

Přadlena zírala na poničený disk, na zohyzděná spirální ramena.

„…Už jsme čtyřicet tisíc světelných let pod diskem, Přadleno,“

ozval se její společník. Světlo, které teď vidíš, opustilo hvězdy před

čtyřiceti milénii… Jen si to představ, čtyřicet tisíc let před mým

narozením se lidé stále třásli na krajích ledovců a vyráběli nože z

úlomků kamene. A čím dál cestujeme, s každou sekundou je to světlo

starší. Bereš nás záplavou starobylého světla, Přadleno lan…“

Přadlena se zasmála. „Tys měl být básníkem.“

„Cože?“

„… Pověz mi, co přijde teď, Louise.“

„Dobře, Přadleno, víš co je to kulová hvězdokupa?“

Přadlena se zamračila. „Myslím, že ano.“ Zavřela oči „Stabilní

koule hvězd – možná o sto tisíci hvězdách – obíhající okolo hlavního

disku, v galaktickém halo.“

„Správně,“ přikývla Louise. „Jsou to hvězdy populace II. A

jedna taková hvězdokupa, nazvaná Omega Centauri, byla jedna z

nejjasnějších hvězdokup viditelných ze Země.“

Přadlena si to přebrala. „ Omega Centauri. To jméno znamená,

že se nacházela v zorném poli zahrnujícím souhvězdí Kentaura.“

„Správně.“

„Myslíš tím –“

„Míříme přímo do ní. Zavři pevně oči, Přadleno lan.“

– 307 –

Přadlena se otočila a zadívala se vpřed.

Za křehkou klecí kabiny se nadýmaly obří hvězdy a oslepovaly

ji svým bleskem v neproniknutelném tichu.

– 308 –

Kapitola 24

Lieserl a Milpitas, usazení na beztížných skútrech, se spouštěli

do hloubky nákladové paluby na základně kopule Severní. Nad

Lieserl se táhlo technické zabezpečení zpod Patnácté paluby jako

neskutečný spletenec potrubí, kabelů a stromových kořenů.

Koutkem oka Lieserl zvědavě sledovala Milpitase. Díval se dolů

na hlubinu pod sebou s nezakrytou hrůzou. Milpitas byl cestovatelem

na hvězdné lodi tisíc let, ale byl zjevně zvyklý na gravitaci a v

prostředí beztíže viditelně trpěl. Jeho instinkty se nepřizpůsobily

skutečnosti, i kdyby skútr naprosto selhal, jen by se dál vznášel ve

duchu, naprosto v bezpečí.

Pod silnou vrstvou zatuchlého vzduchu, do něhož sestupovala,

byla vidět průhledná základna Severní. Lieserl připadala jako jezero

plné čiré tmy – a tam, připevněný na spodní straně základny obytné

kopule, byl jako nějaký obrovský hmyz v rybníce štíhlý tvar nočního

stíhače Xeelee, který je unášel vesmírem. Jeho křídla ve tvaru

javorové nažky vypadala o něco tmavší dokonce i vůči prázdnotě

mezi hvězdami.

Plánovač se k ní ztuhle otočil a usmál se. „Vypadáte na tom

skútru – jako byste se cítila nepohodlně.“

Potlačila úsměv. Já? „Nepohodlně? Ale ne.“ Luskla prsty a skútr

zmizel. Zlomyslně se na Milpitase usmála. Udělala ve vzduchu dvojí

kotoul vzad, před očima jí projela průsvitná podlaha.

Skončila a znovu se ocitla vedle Milpitase. „Necítím se

nepohodlně,“ vydechla. „Jenom – no, trochu hloupě, někdy mám

pocit, že ty virtuální masky, které pro mě připravuje Mark, příliš

neodpovídají mé osobnosti.“

Milpitas se od ní s pobledlou tváří odvrátil a uchopil řídítka

skútru tak pevně, že mu zbělely klouby.

Rychle přivolala subvokálním příkazem virtuální skútr zpátky.

„Promiňte,“ omlouvala se a myslela to upřímně. „Asi jsem to neměla

dělat.“

– 309 –

Viděla, jak mu po pestrobarevných jizvách na čele stéká pot, ale

s pevnou rozhodností se držel na skútru „Neomlouvejte se,“ vyzval ji

strojeně „Jsme tu na inspekční cestě… abychom zhodnotili stav lodi,

ne toho zda se cítím dobře.“

Ovšem. Po krátké chvíli lidské slabosti se Milpitas opět uzavřel

do ulity. S neurčitým pocitem zklamání se odvrátila.

Blížili se teď k nákladové rampě. Lieserl rozeznávala dvojí

trysky svého skútru, jak se odrážejí na lesklé podlaze; spojila se s

vlastním odrazem, jako když člověka přitahuje hvězda – vlastně to

byl obraz obrazu, pomyslela si cynicky; procesory udržující její

existenci odvedly s její dnešní virtuální kreací velmi dobrou práci.

Milpitas krátkým trhnutím kostnatého, zjizveného zápěstí

vyrovnal let a začal plachtit rovnoběžně s povrchem. Lieserl ho

následovala s odstupem necelého metru.

Pod základnou kopule noční stíhač Xeelee roztáhl křídla z

konstrukčního materiálu, obrovský, spící.

„Dobré ráno, Přadleno lan,“ řekla Louise.

Přadlena se protáhla. Nechala se pomalu probudit, nasávala

obohacený ovocný džus z náústku v přilbě a nechala skafandr, aby jí

očistil kůži ultrazvukovými závany, ucítila v cévce proudit teplou

moč.

Na Louisin pozdrav jen zahučela odpověď.

Byl to její desátý den v kleci kabiny nočního stíhače.

Uvolnila si popruhy a rozhlédla se – a zjistila, že hledí do

mezigalaktické prázdnoty. Kdesi v dálce bylo vidět skvrny kalného

světla, které mohlo představovat galaxii – nebo shluky galaxií – tak

vzdálených, že i při neuvěřitelně vysoké rychlosti stíhače tří milionů

světelných let za den, nedokázala rozpoznat žádný pohyb.

Přadlena klesla zpět na lehátko. „Léthé. Další den uprostřed

téhle šedivé pouště bez života,“ zavrčela.

Louise, která vše sledovala ze stanoviště na lesní palubě

Severní, jak Přadlena dobře věděla, se s pochopením zasmála. „Ale

dnešek by měl být o něco zajímavější než jindy, Přadleno lan.

Dosáhli jsme jednoho z milníků. Tedy, bylo by lepší říci jednoho z

megasvětelných 'rokníků'…“

– 310 –

„Skutečně?“

„Po deseti dnech jsme urazili třicet milionů světelných let od

Slunce. Přadleno, dosáhli jsme středu kupy galaxií v Panně – obří

kupy galaxií, k nimž patří i naše Galaxie. Daleko za námi je drobná

světelná skvrna, což je místní skupina galaxií o průměru tří milionů

světelných let, malé shromáždění, kterému dominuje naše Galaxie a

galaxie Andromeda. A po tvé levici, asi na jedenácti hodinách, máš

střed samotné kupy galaxií v Panně, té masivní skupiny několika

tisíců jasných galaxií. Alespoň bývaly jasné…“

Přadlena rozeznala centrální skupinu galaxií. Byl to šedivý,

zrnitý světelný oblak. „Fascinující.“

„Ale no tak, Přadleno. Podívej, my absolvujeme vpravdě

impozantní cestu – cestujeme tak daleko, že překonaná vzdálenost je

měřitelná i ve velkých měřítcích struktury časoprostoru. Jak můžeš

neprožívat – hm, povznesení?“

„Ale já z toho nic nevidím, Louise,“ stěžovala si Přadlena.

Louise chvíli mlčela. Pak řekla: „Tak dobře, Přadleno, ukážu ti,

kde jsme.“

Několik metrů před kabinou stíhače se objevila zářící světelná

koule a rychle se rozpínala až do průměru asi půl metru.

Přadlena se na lehátku přikrčila a zkřížila paže.

„Další výukový virtuál, Louise?“

„Jen mě sleduj, Přadleno lan. Podívej se na tohle. Tady je

vesmír, rozpínající se nějakých 300 000 let po Velkém třesku.

Vesmír je polévkou ze záření a hmoty – koktejlem temných a

světlých variant. Teplota je stále příliš vysoká, aby se utvořily atomy.

Proto baryonická hmota tvoří plazmu. Ta je ale pro záření

neprostupná takže tlak záření zabraňuje hmotě se shlukovat. Nejsou

tu žádné hvězdy, žádné planety, žádné galaxie.“

Virtuální vesmír se náhle roztáhl na dvojnásobek a vyjasnil se;

Přadleninu tvář zalil světelný záblesk, až zamrkala.

„Teplota teď poklesla pod tři tisíce stupňů,“ pokračovala Louise.

„Elektrony se náhle mohou spojovat s jádry a tvořit atomy – a atomy

nemají silnou interakci s fotony. Vesmír je poprvé průhledný,

Přadleno. Záření může volně letět prostorem a už nikdy nebude v

interakci s hmotou. Prvotní záření vlastně můžeme pozorovat dodnes

– 311 –

– když se správně díváme, jeho vlnová délka se rozpínáním vesmíru

silně protáhla – jako mikrovlnné záření kosmického pozadí.

Ale klíčovou otázkou je, Přadleno, že po tomto rozdělení už

záření nemohlo bránit hmotě ve spojování.

Model vesmíru byl teď mrakem vířících, srážejících se částic.

„Vypadá to jako mlha,“ poznamenala Přadlena.

„Správně. Představ si to jako rosu, Přadleno. Roztahuje se, je

tenká a stejnoměrná; v průměru se jeden atom vodíku nachází v

prostoru o velikosti jedné z naši transportních kapslí. A v tomto bodu

vytlačuje rozpínání vesmíru ty kapky rosy ještě dál. Ale teď jsou

struktury hmoty – galaxie, kupy a superkupy galaxií – připraveny

spojovat se a zkondenzují jako kapky rosy na pavučině.“

Přadlena se usmála. „To by byl pavouk. Ale kde je pavučina?“

V mlžné kouli se teď objevily slabé čáry; hračka vesmíru

vypadala jako popraskaná skleněná koule. „Tady je pavučina,

Přadleno,“ ukazovala Louise. „Díváš se na kosmické struny. Jsou to

poruchy v časoprostoru –“

„Vím, co jsou struny,“ přerušila ji Přadlena. „Xeelee využívali

strun – a doménových stěn – při konstrukci nočního stíhače.“

„Správně. Ale tyhle struny vzniky přirozenou cestou, jsou to

zbytky fáze přechodu z raného vesmíru, zbytky rozložení jednotné

supersíly, která z této singularity vznikla… Kosmické struny jsou

reziduální zbytky ultravysokého, symetrického vakua z doby Velké

jednotné teorie, zasazené do 'prázdného prostoru' v našem vesmíru –

jako reziduální zbytky čar tekuté vody v pevném ledu. A ty struny

jsou supravodivé; jak postupují původními magnetickými poli,

vznikají v nich silné proudy – o stu miliard miliard ampér nebo ještě

víc..“

Struny se kroutily v prostoru jako pomalí, navzájem propojení

hadi. Částice mlhy, představující jednolité rozdělení hmoty, se začaly

pohybovat směrem ke strunám. Spojovaly se v úzkých sloupech

kolem strun a v tenkých vrstvách v jejich stopách.

„Je to překrásné,“ hlesla Přadlena.

„Struny se pohybují téměř rychlostí světla,“ pokračovala Louise.

„Zanechávají za sebou rovné stopy – vrstvy, ke kterým je

přitahována hmota rychlostí několika kilometrů za sekundu. Ve

– 312 –

stopách se začínají tvořit struktury, takže je z toho vzorec vláken a

vrstev z baryonické hmoty, obklopující prázdný prostor…“

Baryonická hmota, shlukující se kolem struktury strun se teď

zhroutila pod vlastní tíhou. Drobné virtuální galaxie – okouzlující,

připomínající klenot – se rozzářily do života podél pavučiny

kosmických strun.

„Ale to není konec,“ upozornila Louise. „Jen se podívej.“

Teď Přadlena spatřila smyčku z kosmických strun, kroutila se v

prostoru a prudce oscilovala.

„Smyčky strun mohou vzniknout, když se struny vzájemně

kříží,“ vysvětlovala Louise. „Jenomže jsou nestabilní. Když vznikají

smyčky, rychle se rozkládají… pokud nejsou stabilizovány, jako

když Xeelee stabilizovali křídla svých nočních stíhačů. A teď si

vzpomeň, jak jsem ti říkala, že struny jsou supravodivá vlákna s

neuvěřitelným množstvím elektrického proudu. Když se struny

rozkládají, musí všechna ta elektromagnetická energie někam jít…“

Smyčka se náhle bleskovou rychlostí smrskla a Přadleninu tvář

opět ozářilo světlo. Zakryla si dlaněmi průzor „Byla bych ráda,

kdybys toho nechala,“ vyjela na Louise.

„Promiň. Ale dívej se, Přadleno. Vidíš, co se stalo?“

Přadlena spustila ruce a mrkla oslněnýma očima.

Výbuch smyčky strun vyhloubil uprostřed kaše vláken galaxií

obrovský otvor.

„Chápu,“ přikývla Přadlena. „Došlo k elektromagnetickému

pulzu, který vyrobil uprostřed mraků hmoty bublinu.“

„Ne tak docela,“ opravila ji Louise. „Přadleno, vzpomeň si, že

temná hmota je pro fotony průhledná – pro elektromagnetické záření.

Elektromagnetický pulz smyčky proto zničí jen baryonickou hmotu a

zanechá po sobě otvor, zaplněný temnou hmotou, ale bez známky

hvězdné hmoty.

Přadleno, celé to kosmické inženýrství vyvolané strunami –

prapůvodními semeny – nám zanechalo fraktální strukturu. Fraktální

znamená, že pěna má stejnou celkovou strukturu na všech úrovních.

Vypadá stejně bez ohledu na to, z jak velké dálky nebo blízkosti ji

pozorujeme. Naše Galaxie je částí malé skupiny – místní skupiny

– 313 –

galaxií, která spolu s několika dalšími kupami je částí takzvané

superkupy galaxií v Panně – která je zase –“

„Je mi to jasné,“ přerušila ji Přadlena.

„Baryonická hmota je uskupena do vláken a vrstev okolo

velkých prázdných prostor, vyplněných pouze temnou hmotou. Je

jako pěna, Přadleno – a to velmi aktivní, snad jako na povrchu

oceánu; struny protínají prostor téměř rychlostí světla, takže dochází

k velkým pohybům, proudům v této pěně.“

„Louise, řekla's mi, že mi ukážeš, kde jsem.“

„Dobrá, Přadleno…“

Pod třpytivým sklem se vlnily křivky nočního stíhače jako

nějaká monumentální socha. Konstrukční materiál Xeelee byl teď jen

necelý metr pod jejíma nohama a Lieserl měla nutkání vztáhnout

ruku a pohladit jej, jako by stíhač byl nějaké veliké zvíře v kleci. Ale

materiál od ní oddělovala jak základna obytné kopule, tak i vrstva

vakua – a, jak si smutně pomyslela, i propast neskutečna, kterou

mohl překročit jen Mark Wu a jeho udělátka.

„Jste zamyšlená,“ poznamenal Milpitas.

Promnula si bradu. „Přemýšlela jsem, jak tahle loď Xeelee

vypadá živě. Vůbec nevypadá jako technologické zařízení. Je jako

velká mořská příšera, uvězněná pod zmrzlým povrchem; připadá mi,

jako bych pod kůží z konstrukčního materiálu viděla svaly.“

„Atraktivní pohled,“ přikývl suše Milpitas. „I když si nejsem

úplně jist, jak nám to pomůže.“

Lieserl vzhlédla k technickému prostoru asi tři sta metrů nad

sebou, se změtí stromových kořenů a vodovodních potrubí.

„Porovnej to s tou primitivní spouští… U vod Léthé, Milpitasi, tohle

byla vesmírná loď, která dokázala vydržet tisíc let. A něco z toho

designu vypadá, jako by pocházelo ještě z doby před Římany.“

Povzdechla si. „Víte, zahlédla jsem kousek lidské technologie, jak

postupovali v letech po odletu Severní. Zřejmě jsme se časem

vylepšovali. Ale vždycky – vždycky – jsme nakonec brali s sebou to

zatracené potrubí. Myslím, že lidé se za celou dlouhou historii nikdy

ani nepřiblížili prosté dokonalosti toho jediného artefaktu Xeelee,

tohohle nočního stíhače.“

– 314 –

Milpitas se přiblížil k průhlednému dolnímu povrchu a upřeně se

jím zahleděl. „Možná máte pravdu. Ale znamená to snad, že bychom

se měli sklonit a uctívat Xeelee i všechny jejich výtvory?“

„Ne,“ odvětila chladně. „Ale znamená to, že Xeelee byli

chytřejší, než jsme my kdykoli byli nebo budeme.“

Spatřila, jak zvedá obočí, i když jen nepatrně, ale neřekl nic.

Teď byli téměř u okraje základny, poblíž průhledné zakřivené

stěny nákladové paluby. Tady se ramena stíhače dotýkala spodku

základny; od ní se vinuly silné pásy kolem křivek stíhače až mimo

dohled a poutaly stíhač ke kopuli.

Milpitas se naklonil nad ovládací pult skútru a prohlížel si pásy.

Zdá se, že se vůbec nebojí, pomyslela si Lieserl s jistým pobavením,

teď, když je jen metr nad základnou kopule, poblíž podlahy svého

zkostnatělého duchovního vesmíru, v němž vládla gravitace.

Dovolila si volně plout podél lodi Xeelee. Ramena – ano, to

bylo dobré označení pro tuto část stíhače u počátku křídel; takhle

blízko lodi měla pocit, že ji opravdu cosi nese, že je na širokých,

silných ramenou nějakého obra z konstrukčního materiálu.

Milpitas se narovnal.

„Tak jak funguje technika?“ zeptala se.

„Výborně,“ odpověděl a ani nevzhlédl. „Tedy, v rámci

tolerance… Sklouzávání je dnes minimální.“

„Sklouzávání?“

Prohlížel si ji. „Možná vám nejsou známy problémy, jimž jsme

museli čelit, když jsme připevňovali obytnou kopuli k nočnímu

stíhači. Lieserl, konstrukční materiál Xeelee prakticky postrádá tření

a je tvrdší než jakákoli látka, kterou známe. Je neprostupný dokonce i

pro exotickou hmotu… Víte, že jsme uvažovali o tom, že při jeho

výrobě mohlo dojít k porušení Pauliho vylučovací principu –“

„Slyšela jsem o tom.“

„Takže když došlo na připevnění kopule, nemohli jsme její

konstrukci prostě přibít k nočnímu stíhači. Žádná známá lepicí látka

by na konstrukčním materiálu nedržela. Namísto toho jsme postavili

kolem stíhače volnou klec.

Roboti, řízení procesory Severní, vytvořili pruty klece a pomalu

a plynule sunuli kopuli ke stíhači. Vyřešili jsme to tak,“ uzavřel

– 315 –

Plánovač, „že pásy pevně tisknou stíhač k nám, aniž by nás k němu

připevnily. Ale zřejmě to stačí, aby přiměly stíhač nést kopuli

bezpečně hyperprostorem.“

„A – sklouzávání?“

„Protože klec není ke stíhači připevněna a protože podléháme

nejrůznějším otřesům, pásy klece kloužou po povrchu z

konstrukčního materiálu. Plazí se po něm. Ale sále tam pracují

nanoboti, pásy upravují a vyrovnávají.“

Lieserl přikývla. „Chytré řešení, Milpitasi.“

Ironicky se uklonil. „Snad. Ale nemohu si za ně přisvojovat

zásluhy. Jen jsem navrhl design, který –“

Náhle pocítila k tomu zjizvenému, zakrslému muži záchvěv

lítosti. „Jen se nepodceňujte,“ nabádala ho. „Věřte mi, dosáhl jste

toho tolik…“

„Na šílence?“ opáčil odzbrojujícím způsobem. Usmál se na ni.

„Vím, že mě považujete za úplného hlupáka, neschopného pružného

myšlení, Lieserl.“

Překvapeně otevřela ústa, aby to popřela, ale zvedl ruku.

„No, možná, že jím jsem… Ale do velké míry jsem byl

zodpovědný za týmy robotů, kteří postavili klec pro noční stíhač.

Vím, že naše senzory by nám mohly povědět mnohem víc o stavu

konstrukce, která nás poutá k nočnímu stíhači, než bych zjistil

pouhým pohledem. A přece –“

„A přece máte pocit, že musíte provést osobní kontrolu.“

Usmála se. „Mýlíte se, Plánovači. Nejste člověk, s nímž se vychází

nejsnadněji, ale nemyslím, že byste byl blázen, když následujete

instinkty.“

Pozoroval ji chladným, zkoumavým pohledem. „Vy si to

myslíte?“

„Vím to,“ odvětila pevně. „Koneckonců o to šlo celou dobu

mého pobytu uvnitř Slunce – vlastně to byl důvod celé mojí

existence. Přede mnou spustili do Slunce řadu sond a po mně také.

Poslali mě tam, aby lidské oči – alespoň prostřednictvím náhradníka

– mohly sledovat co se tam vlastně děje.“

Přikývl. „I když se zdá, že příliš málo využíváme pozorování,

které jste provedla a přinesla.“

– 316 –

„To je možné.“ Zasmála se. „Ale nedokázala jsem to ovládat.“

Prohlížel si ji. „Možná jste náhražka,“ prohlásil. „Ale i tak je

vaše lidství silné a zjevné, Lieserl.“

Cítila se zmatena. Zachovávala nehybnou tvář a rozhodný výraz.

Vydala subvokální příkaz a odpojila tím autonomní simulaci své

tváře; nechtěla, aby jí tváře zalil třeba jen náznak ruměnce. „Děkuji,“

pronesla lehce. „I když si nejsem jistá, že potřebujete díky. Vy příliš

nehýříte komplimenty, že? Předpokládám, že vy neoceňujete,

Plánovači; vy hodnotíte,“ dodala.

„Snad.“ Odvrátil se a tím diskusi uzavřel.

Prohlížela si jeho potlučený profil. Milpitas na ni dělal dojem,

že se dovede ovládat, ale možná na sebe prozradil víc, než kolik

chtěl. V jeho případě nebylo nejdůležitější funkcí komunikace

předávání informací. Pro Milpitase bylo skutečným smyslem

jakékoli konverzace ovládat. Měla pocit, že s ní neustále šermuje,

zkouší její hbitost a sílu vůle.

Tohle byl člověk uvyklý moci a zvyklý jí využívat i v té

nejprimitivnější konverzaci. Ale co to mohlo být za člověka, kterému

po staletích subjektivní existence stálo za to bojovat s unaveným

starým virtuálem, jakým byla ona?

Milpitas pokračoval v inspekci, pomalu a metodicky.

Třeeba byl trochu méně lidský, možná dokonce méně než ona,

napadlo ji. Přesto si musela nejistě přiznat, že v Milpitasovi dřímá

ukrytá síla, kterou není možné neobdivovat.

Milpitas byl přinucen sledovat, jak se mu jeho svět – svět, který

ovládal, – začíná rozpadat přímo před očima. Tvrdě bojoval o jeho

zachování. Ale pak bojovat přestal, když si uvědomil, že starý svět je

pryč, že to, v co věří, už nelze obhájit.

A to bylo to nejtěžší. Tohle byl bod, odkud se už nevrátily

nekonečné řady mučedníků po celou dobu krvavých lidských dějin.

A přesto od té doby stále fungoval a napomáhal poslání lodi.

Usmála se. „Myslím, že jste tvrdší, než se zdá, Plánovači

Milpitasi. Myslím tím, že jste se dokázal vymanit z vězení vlastní

minulosti…“

– 317 –

Otočil se. „Ale minulost není vězení,“ pronesl tiše. „Minulost se

neustále mění naším jednáním v současnosti. Každý nový čin

přehodnocuje význam minulosti…“

Překvapilo ji to. „To zní jako povrch nějaké hluboké filozofie.“

„Hluboké a staré,“ přisvědčil. Díval se na ni, jizvy na lebce se

mu teď ostře rýsovaly ve světle nákladové paluby. „My v Superetu

jsme nikdy nebyli jednorozměrnými utlačovateli, Lieserl. Považovali

jsme se za strážce toho nejlepšího z lidské moudrosti a neustále jsme

se snažili vykládat svou současnost i budoucnost ve světle dějin…“

Přikývla. „Hmmm. Zajímavé. Třeba je pojetí proměnlivé

minulosti, viděné ve světle měnících se předpokladů, jedinou

filozofií, která umožňuje rase nesmrtelných zůstat při zdravém

rozumu. Možná vás stále ještě nedoceňuji, Milpitasi.“

Dotkl se ovládacího pultu a pomalu stoupal vzhůru. Tvář měl

nehybnou. „Na to zapomeňte,“ poznamenal suše.

Obraz vesmíru se rozpínal a zaostřil se na poměrně malou

oblast; Přadlena sledovala nevýrazný shluk kosmické pěny, skupinu

vláken, prázdna a vrstev zářící hmoty.

„Dobře, Přadleno lan, tohle je trojrozměrná mapa našeho

sousedství. To prázdno má v průměru asi sto milionů světelných let.

Tady je místní orientační bod – slavná prázdnota zvaná Díra v

Pastýři, o průměru dvou set milionů světelných let – a podívej, tady

je Velká zeď: největší koherentní struktura ve vesmíru, vrstva galaxií

dlouhá pět set milionů světelných let.“ Louise se odmlčela a když

opět promluvila, její hlas zněl temněji, byl plný zášti a napůl

potlačovaného hněvu, který už Přadlena poznávala. „Ovšemže Stěna

už není výletním místem pro turisty, jako když jsem byla mladá

holka,“ pokračovala hořce. „Ti zatracení fotinoví ptáci tu taky udělali

své… Celá Stěna, až kam dohlédneme, je svědectvím zkázy, kterou

ptáci způsobili.“

Přadlena si dovolila úsměv. Dovedla si představit, na co Louise

myslí. Sakra, je to naše Stěna!

„Tenhle oblak,“ pokračovala Louise a ukazovala na fragment

mlhy o velikosti Přadleniny dlaně, značený malou červenou šipkou,

„je kupa v Panně. Naše místní kupa galaxií.“ Malá oblast v oblaku v

– 318 –

Panně se žlutě rozblikala a vyrazila z ní modrá čára ke středu Panny.

„Ta malá žlutá oblast je místní skupina galaxií, kde se nachází

Slunce,“ vysvětlovala Louise, „a ta čára znázorňuje naši dosavadní

cestu s nočním stíhačem, přímo středem kupy galaxií v Panně.“

„To není moc daleko,“ přikývla Přadlena.

„Ale no tak, Přadleno, pomysli na měřítka tohoto obrazu!

A teď se podívej,“ navázala Louise. Objevily se drobné zelené

vektorové šipky, oživující prašný povrch hvězdokupy. „Vidíš to?

Celá naše kupa galaxií se pohybuje vesmírem – a je to pořádná

rychlost, půldruha milionu kilometrů za hodinu nebo ještě víc. Ta

rychlost je natolik vysoká, že byla pozorovatelná i ze Země –

vyvolávala v celém vesmíru Dopplerův posuv, Přadleno, na

mikrovlnném radiačním pozadí.“

Teď se objevily další rychlostní šipky na další masivní

hvězdokupě poblíž kupy galaxií v Panně. „Toto je další kupa galaxií,

nazývaná Hydra–Kentaur,“ říkala Louise. A jen si představ: míří

stejným směrem jako Panna.“

Rychlostní šipky se teď ježily po celé zpěněné oblasti vesmíru –

a jak si Přadlena všimla, všechny mířily dovnitř, do neznámé oblasti

ve středu trojrozměrného znázornění.

A modrá čára, představující let nočního stíhače, mířila do středu

té obrovské imploze.

„Já vím, co to je,“ vydechla Přadlena. „Ve středu imploze. Je to

Velký přitahovač. Místo, kam padají všechny galaxie…“

„Ano. Zdá se, že tam je mohutná koncentrace, přitahující

galaxie na vzdálenost stovek milionů světelných let. Přitahovač je sto

padesát milionů světelných let daleko od Slunce a s masou deseti

tisíc galaxií…“

Přadlena zírala do modelu vesmíru a cítila, jak se jí chvěje srdce.

„A pokud to je skutečně umělý výtvor –“

„Pokud ano, je tak masivní, že si přitahuje superkupy galaxií

jako můry, Přadleno, tak masivní, že vlastně působí proti rozpínání

vesmíru v této části prostoru… Je to artefakt, jaký si vůbec neumíme

představit.“

Ano, pomyslela si Přadlena. Neumíme si jej představit. A právě

tam míříme…

– 319 –

Kapitola 25

„Nechápu, proč jsi mě musel táhnout sem nahoru do lesa,“

mručela Louise. „Ne teď. To's nemohl počkat, než si budeš svými

daty jist?“

„Ale ta data –“ hájil se Mark.

„Jsou dílčí a nekompletní a sotva vedou k nějakým závěrům. Co

vlastně máš – jen dva zdvojené obrazy?“

„Ale shoda spekter té dvojí galaxie je v obou případech téměř

dokonalá. Říkám ti, to musí být struna,“ naléhal Mark.

„A já ti říkám, že je to nemožné,“ vrčela Louise se vzrůstající

podrážděností. „Jak by mohla být uprostřed téhle prázdnoty

kosmická struna?“

Uvarov zvedl tvář připomínající lebku a kdákavě se uchechtl,

čímž utlumil probíhající spor.

Všichni tři viseli těsně pod kopulí lesa. Louise seděla na

beztížném skútru a Uvarov v křesle pro podporu životních funkcí,

zbaveném veškerého vybavení a spojeném se třemi pohyblivými

malými skútry.

Mark se rozhodl předvést jako hlava bez těla o dvojnásobné

velikosti, vznášející se ve vzduchu, což ostatní pěkně rozčilovalo.

„Jak se daří Přadleně lan?“ zeptal se.

„Drží se,“ odpověděla. „Teď už letíme třiatřicet dní a po celou

tu dobu zůstává na lehátku. A posledních deset dní jsme v té prokleté

díře.“

„No, tohle je skutečně vzrušující část cesty,“ poznamenal Mark.

„Překračujeme

hranice

největší

zaznamenané

kosmologické

prázdnoty o průměru více než dvě stě milionů světelných let. Pokud

víme, jsme v tom nekonečném prostoru jediným zlomkem

baryonické hmoty. To samo je vzrušující pomyšlení i bez mého

důkazu o kosmické struně…

„Pro Přadlenu to vzrušující není,“ uťala ho Louise. „Pro ni je

tahle prázdnota pouhou senzorickou deprivací.“

– 320 –

„Hmmm,“ zamumlal Uvarov. „Vesmír je obrovskou nádobou

senzorické deprivace… možná to dobře ukazuje kosmické dílo

fotinových ptáků.“

Kopule teď byla poseta skvrnami falešných barev –

schématickým zobrazením vzdálených galaxií, kterých byly na kraji

rozlehlé prázdnoty celé vrstvy; tu a tam se mezi galaktickými roji,

připomínajícími hmyz, objevovaly fragmenty textu a dalších obrazů.

Markova hlava se naklonila k Louise. „Podívej, je mi líto, že

nepovažuješ za vhodné, že jsem vás vytáhl sem nahoru. Možná jsem

opravdu měl počkat na důkazy existence té struny. No, nemyslel

jsem si, že ta cesta bude mít i vědecký cíl. Myslel jsem, že se

snažíme najít způsob, jak zůstat naživu a předvídat, proti čemu

stojíme. A to znamená reagovat – a myslet, Louise – co nejrychleji a

nejpružněji. Dobře, možná hádám. Ale – co když to, co myslím, je

opravdu kosmická struna? Uvažovala si o tom?“

Louise nejistě zvedla tvář ke kopuli. „Jestliže je to struna – tady

–, pak možná míříme do něčeho ještě podivuhodnějšího, než jsme

předpokládali.“

Uvarov se uchechtl. „Možná bychom se měli držet faktů, můj

milý Marku.“

„Nejsou žádná fakta,“ oponovala Louise. „Jen několik

pozorování. A na ty vzdálenosti, měřené ve stovkách milionů

světelných let, a ze stanoviště, které se pohybuje pomocí

hyperpohonu, to jsou silně nepřesná pozorování.“

Uvarov otočil hlavu k virtuálovi. „Tak mi povězte o těch svých

pozorováních. Proč jsou ty zdvojené obrazy tak zatraceně důležité?“

„Prováděl jsem pozorování na vzdálené straně té temnoty,“

vysvětloval virtuál. „Hledal jsem důkazy gravitační čočky…

Zkreslení světla, přicházejícího ze vzdálených objektů, gravitačním

polem nějaké obrovské masy mezi objektem a pozorovatelem.

Nehledal jsem přímo struny. Snažil jsem se zjistit, zda bych v té

prázdnotě dokázal detekovat nějakou strukturu, nějakou koncentraci

hustoty.“

„To jsou struny tak hmotné, že mohou zkreslit světlo při velkých

vzdálenostech?“

– 321 –

„To není tak jednoduché, Uvarove,“ vpadla Louise. „Ano,

struny jsou velmi hmotné; šířku mají rovnou pouze Planckově délce,

ale mají mimořádnou hmotnost – jediný centimetr by vážil asi pět

miliard tun… struna, táhnoucí se od Slunce k Saturnu, by měla

hmotnost řekněme Slunce. Předpokládáme, že struny se vyskytují

buďto jako smyčky o průměru tisíců světelných let, anebo jsou

nekonečné… táhnou se vesmírem pořád dál díky rozpínání od

počáteční singularity.“

Uvarov přikývl. „Nuže, pokud jsou tak hmotné, musí mít i

mohutná gravitační pole.“

„Ne úplně,“ opravila ho Louise. „Struny jsou velmi exotické

objekty. Nejsou jako hvězdy, planety nebo galaxie. Prostě to nejsou

newtonovské objekty, Uvarove. Relativistická gravitační pole kolem

nich jsou jiná.“

Uvarov se k ní otočil.

„Tvrdíte mi snad, že struny jsou antigravitační, jako doménové

stěny křídel pohonu diskontinuity u nočního stíhače?“

„Ne.“

V dost velké vzdálenosti od smyčky – struny s konečnou délkou

– by hmota struny přitahovala další tělesa, stejně jako každý jiný

hmotný objekt. Ale pozorovatel poblíž struny, buď ve tvaru smyčky

nebo nekonečné struny, by nepociťoval gravitační účinky, které lze

očekávat u tak mohutné koncentrace hmoty.

„Uvarove,

gravitační

přitažlivost

deformuje

prostor,“

vysvětlovala Louise. „Časoprostor je plochý, pokud nejsou přítomny

žádné těžké objekty: každý objekt po něm projede po přímce, jako

mramorová koule po povrhu stolu. Ale v blízkosti newtonovského

objektu, jako je hvězda, je časoprostor deformován do tvaru studny,

do které ostatní objekty padají. Ale v blízkosti struny je časoprostor

lokálně plochý – říká se tomu Minkovského časoprostor. Objekty v

blízkosti struny k ní nejsou přitahovány, i přes tu neuvěřitelnou

hmotnost…“

„Jenže,“ přerušil ji Mark, „časoprostor kolem struny je

deformován. Je kónický.“

„Kónický?“ zamračil se Uvarov.

– 322 –

„Představte si časoprostor jako plochý list papíru. Přítomnost

struny odstraní jeden kus z tohoto listu – jako by byl z časoprostoru

vyříznut kus koláče. To, co z časoprostoru zbude, se spojí – otvor,

zanechaný po chybějícím kusu, se uzavře –, takže časoprostor je jako

kužel. Stále je plochý, ale kus ho chybí.

Kdybyste kolem struny nakreslili kruh, zjistili byste, že jeho

obvod je kratší, než byste podle poloměru očekávali – je to jako

kreslit kruh kolem špice kuželu.“

„A tahle malá porucha časoprostoru stačí, aby vývolala ten

zdvojený obraz, o kterém mluvíte?“

„Ano,“ potvrdil Mark.

Kosmická struna nebyla viditelná přímo. Dala se ale zviditelnit

trasa, kudy vedla, a to vytvořením cesty z dvojitých obrazů

vzdálených objektů, oddělených asi šesti obloukovými vteřinami,

podél celé struny.

„Uvarove, představte se, že k nám ze vzdálené galaxie za

strunou vyrážejí dva fotony,“ vysvětlovala Louise. „Jeden z nich k

nám doletí přímo. Ten druhý, který letí kolem vzdálenější strany

struny, cestuje kónickou poruchou. Vlastně urazí kratší vzdálenost,

než k nám doletí, právě díky této poruše letí o deset tisíc let méně.

Proto ty zdvojené obrazy.“

„Louise, vysvětlila jste mi, jak funguje síť strun jako pavučina,

na níž se srážely galaxie,“ zachrochtal Uvarov. „Ale nechápu, jak je

něco takového možné, když jsou gravitační účinky těch strun tak

slabé.“

Louise si povzdechla. „Ty struny jsou prvotními objekty,

vznikly během nepředstavitelně malého zlomku sekundy po

samotném Velkém třesku, během ztráty symetrie způsobené

rozkládáním spojené supersíly. Od té doby rozpínání vesmíru struny

natahovalo. Proto jsou struny pod silným napětím, způsobovaným

rozpínáním samotného vesmíru… Struny švihají prostorem rychlostí

blízké rychlosti světla. V místech, kterými projde struna, zanechávají

kónické poruchy brázdu. Hmota padá do dvourozměrné, vrstvě

podobné stopy, kterou zanechala struna. A právě to padání způsobilo

vytváření baryonických hmotných struktur, které teď pozorujeme:

kup galaxií v podobě vláken a vrstev.“

– 323 –

„Vlastně se dá pozorovat i samotná brázda,“ vložil se do diskuse

Mark. „Nebo by se měla dát pozorovat. Vyvolává slabý Doppplerův

posuv na mikrovlnném radiačním pozadí. Měl bych rozeznat na

jedné straně neviditelné struny o trochu jasnější oblohu než na druhé

straně…“

„A viděl jste to?“ vybafl Uvarov.

„Ne,“ přiznal Mark. „Krucifix. Severní nemohla být horším

místem pro takový druh měření; mikrovlnný Doppler je pod mou

rozlišovací úrovní.“

„Ale myslíte si, že jste objevil podvojné obrazy,“ naléhal dál

Uvarov.

„Ano,“ odpověděl Mark a v jeho hlase bylo opět znát vzrušení.

„Prozatím dvě dvojice a několik dalších kandidátů. Ty dvě dvojice

jsou seřazeny právě tak, jak byste mohl čekat, pokud by se jednalo o

strunu…“

„Dost,“ štěkl Uvarov. Vystoupil s křeslem nad ně a pohyboval

se v prostoru pod kopulí; profil jeho zhroucené postavy se odrážel od

nepravých barev galaxií. Teď mi povězte, co to znamená. Řekněme,

Louise, že váš virtuální milenec našel zlomek té – struny. No a co?

Co na tom záleží?“

„My jsme uprostřed prázdnoty, Uvarove,“ vysvětlovala trpělivě

Louise. „Měli bychom předpokládat, že nalezneme struny uprostřed

velikých baryonických struktur jako je například Velká stěna, vrstva

hvězdokup půl miliardy světelných let dlouhá, která –“

„Ale my nejsme uprostřed velké baryonické struktury, o to jde,

že, Louise?“

„Ano, o to jde. Není důvod, proč bychom měli najít strunu tady,

v téhle prázdnotě, daleko od jakékoli koncentrace hmoty.“

„Chápu. Venku není nic než temná hmota,“ zavrčel tiše Uvarov.

„Nic než fotinoví ptáci a jejich ještě exotičtější bratranci – vše, co se

rozhodli vytvořit, zde ve středu jejich temného impéria, daleko od

všech baryonických struktur.“

Uvarov se otočil čelem k Louise, jeho skútry vyfoukly obláčky

plynu. „Pokud existuje, bude mít nějaký účinek na fotinové ptáky?“

„Možná,“ připustil Mark. „Struny jsou gravitační poruchy.

Gravitace ovlivňuje temnou hmotu…“

– 324 –

Uvarov přikývl. „Možná tu struna je proto, aby poškodila

fotinové ptáky. Je to možné? Třeba tu strunu někdo posunul

záměrně.“

„Na to jsem nepomyslel, ale předpokládám, že je to možné.“

Mark vzhlédl ke kopuli, jeho hlava bez těla vypadala podivně. „Ano,

pokud někdo vede s fotinovými ptáky válku, mohl by použít dlouhé

kosmické struny jako zbraně. Představte si to. A navíc: kdo by ve

vesmíru dokázal něco podobného kromě samotných Xeelee?“

„Léthé – vést válku s kusy kosmických strun… Už jenom

představa takové zbraně je supersmělá!“

Louise vzhlédla k naskicovanému primitivnímu náčrtku vesmíru

na kopuli. Najednou jí ty útržky dat připadaly žalostné a jejich

pochopení zoufale omezené. Vedla se snad rozhodující válka o osud

vesmíru mezi Xeelee a fotinovými ptáky právě teď v té nesmírné

prázdnotě, zatímco ona slepě a nevědomě hledí na oblohu?

„Shromažďuj dál data, Marku,“ vyzvala ho. „Za pár dnů se

dostaneme pryč z téhle zatracené prázdnoty.

„Jsme jako krysy, které překračují hranice válečné zóny,“

poznamenal Mark s bezvýraznou tváří. „Sotva dokážeme pochopit,

co kolem sebe vidíme. A míříme k místu závěrečné bitvy…“

Mark a Lieserl se pomilovali, zavěšení mezi palubami uprostřed

mraku volně plujících kuřat.

Když skončili, Lieserl si opřela hlavu o Markovu nahou hruď.

Cítila pod tváří jeho drsnou kůži, pokrytou krátkými, kudrnatými

tmavými chlupy a kluzkou potem – vlastně mohla pot i ochutnat a

čichat jeho slaný pach. Cítila příjemnou, vlhkou únavu ve stehnech.

„Stále nemůžu popadnout dech. Možná jsem na to příliš stará,“

vydechla.

Mark ponořil tvář do jejích vlasů. „Tak se udělej mladší.“

„Ne.“ Přitiskla mu tvář ke hrudi. „Ne, nechci nic měnit. Nechme

to tak, jak to je, Marku; ať je to skutečné.“

„Jistě.“

Chvíli mlčela. Pak dodala naprosto spontánně: „A je to

zatraceně skutečné, víš. Nádherná iluze.“

Cítila, jak se usmál.

– 325 –

„Říkal jsem ti, že mi zabralo hodně času, než jsem to všechno

udělal správně,“ odpověděl. „Tohle a kafe.“

Zasmála se a odtáhla se; její pokožka se oddělila od jeho se

slabým, vlhce mlaskavým zvukem. „Zajímalo by mě, zda nás někdo

pozoruje.“

Mark se protáhl; kuřata, poletující a kdákající, se nemotorně

vzdálila z dosahu jeho paží. Rozhlédl se. „Nikoho nevidím. A kdyby

ano, záleží na tom?“

„Ovšemže ne. Třeba by jim to i prospělo, trochu je to

povzbudilo.“

Leiserl se převalila ve vzduchu, sáhla si za záda a začala si

uhlazovat vlasy. Paluby se kolem ní zvolna otáčely jako obrovská

krabice se stěnami potaženými zelenou kožešinou. Když se chrámy

vzdaly, nulová gravitace postupně vpadla do života lidí – Dolních

lidí, jak jim Přadlena lan stále říkala –, kteří tu žili mezi palubami.

Nejznatelnější byla kultivace veškerých dostupných ploch na

palubách; stěny i stropy teď byly pokryté loukami, lesním porostem,

poli s pšenicí a dalšími rostlinami. Jistě, stromy tu rostly poněkud

nahodile, ale lidé je přiměli, aby rostly zpříma. A bez tlaku

přecházejících nohou začínala tráva v parcích a na dalších místech

vyhlížet trochu divoce.

Skupinka lidí se shromáždila pod tím, co bývalo střechou Druhé

paluby – podložím První paluby. Mark – nebo spíš jeho druhá

projekce – ukazoval váhavým staromladým lidem program pro

výuku gramotnosti a zacházení s virtuálními programy. A ještě na

jiném místě, jak Lieserl věděla, se infrastruktura palub

modernizovala, aby zmizela vynucená závislost na piktogramech.

Takové iniciativy Lieserl potěšily. Vzpomněla si na svět svého

raného dětství, plného slunečního světla, dat, virtuálů a učení; možná

prostředí vůbec nejbohatšího na informace v lidských dějinách.

Kontrast se zakrnělým prostředím ukládaných dat na palubách byl

frapantní.

Na jednom místě poblíž povrchu viděla spolu pracovat Milpitase

a Morrowa. Oba staří muži vyráběli vodní kouli pospojovanou

rámem ze dřeva a rákosu – vodní zahradu v nula gé, jak to nazval

– 326 –

Morrow. Lieserl si vzpomínala na jeho úsměv. „Všechno je to

součástí Milpitasovy terapie,“ prohlásil.

Celé prostředí teď nabízelo okouzlující vyhlídku; paluby se

změnily z šedého vězení s kovovými stěnami, jakým byly v dobách

Plánovačů za dlouhého letu, v lesní fantazii plnou zeleně. Stromy tu

rostly i z oblohy, no představte si to. A jakási neortodoxní duše

otevřela bedny se semeny divokých květin v dlouhodobých skladech

Severní, takže nové louky byly z velké části poseté modrými zvonky.

Staré podlahy byly samozřejmě stále ještě plné starých,

krabicových domů a továren. Mnoho domů ale bylo opuštěno, takže

se krčily na povrchu jako prázdné slupky. Namísto nich vznikly ve

vzduchu nové domy – protáhlá otevřená obydlí volně spojená s

nejbližší plochou nebo upevněná na tenkých, neuvěřitelně křehkých

sloupcích.

Držela Marka za ruku a plula mrakem kuřat, nasávala přitom

pach drůbeže a farmy z dětství (…nebo alespoň jeho virtuální,

vyčištěnou verzi). „Víš,“ řekla, „možná nulová gravitace byla to

nejlepší, co mohlo tuhle společnost potkat. Paluby se pomalu stávají

slušným místem pro život.“

Mark přikývl. „Ale trvalo to dlouho. A občas mi připadá, že je

to všechno trochu neskutečné.“

„A co?“

Mávl rukou. „Ta podivná vzdušná společnost, kterou jsme tu

vytvořili. Myslím tím, že za těmihle stěnami z trávy není nic – nic

než mezigalaktická pustina, kterou prcháme pod ochranu cizího

druhu, s nímž lidstvo vedlo válku po celé miliony let…“

Přes celý vesmír prcháme, pomyslela si Lieserl, s kuřecími vejci

a zvonky…

„Možná je to pravda,“ připustila. „No a co? Je na tom něco

špatného? Co tady mohou lidé dělat, než zít svůj život a udržovat

infrastrukturu obytné kopule? Vědomí toho, co je venku – vesmír

jako megaleté nebeské bitevní pole, kterým právě letíme –, je podle

mě morbidní, ochromující vnímání smrti. Marku, my jsme náhodní

pozorovatelé uprostřed bojů. Myslím, že to poslední, co potřebujeme,

je smysl pro perspektivu.“

– 327 –

Zašklebil se a položil jí ruce na nahé boky. Oči mu zářily živou,

jasnou modří uprostřed kávově hnědé tváře. „Asi máš pravdu.“

Přitáhl si ji k sobě a ona opět cítila na chloupcích v klíně jeho pevnou

erekci. „Co můžeme dělat jiného, než následovat instinkty?!“

Pocítila, jak se jedna její malá, uzavřená část otvírá jeho teplu.

Sex – dokonce i tahle jeho virtuální rekonstrukce – byl nádherný a

matně si znovu připomněla, kolik jí toho bylo za jejího krátkého,

uměle vytvořeného života upřeno. Získala pět milionů let života a

rozumu, ale připravili ji o pradávné, lidské dědictví.

Zvedla paže a objala Markův krk. „Měl bys na mě být opatrný,“

zamumlala. „Já jsem stará dáma, jak víš…“

Naklonil hlavu a políbil ji; přejela mu jazykem po ostrých

zubech.

Kolem nich tiše pípala kuřata, uvolněná pírka poletovala jako

sníh.

– 328 –

Kapitola 26

Pro Přadlenu lan to byl dobrý den. Objevila veliký úl vysoko na

stromě. Včely bzučely na poplach, když se blížila, ale opatrně

prolezla kolen kmene a držela se co nejdál od jejich nebezpečných

žihadel. V rozsoše větví stromu kus pod tlustým, hrudkovitým úlem

připravila ohýnek a hodila na něj hromadu vlhkých listů; hustý dým

se vyvalil hodně vysoko. Nechala ho, aby se vznesl až nad úl.

Zmatené a vyplašené včely vyletěly do kouře a neškodně se

rozptýlily.

Přadlena vítězně zavýskla, vyšplhala se zpět k opuštěnému úlu,

rozsekla jej sekerou z kovu od Dolních lidí a vytáhla veliké hrsti

pláství, z nichž kapal hustý med. Dopřála si hostinu té dobré, zlatavé

hmoty a cpala si ji do pusy; med se jí rozmazal po obličeji a polepil jí

brýle. Bude ho víc než dost k naplnění obou kožených pytlíků, které

měla upevněné na opasku.

Pak seděla na větvi, jedla med a zjistila, že se chvěje. Proč by jí

měla být taková zima? Ještě nebylo ani poledne.

Zahnala ten nezvyklý pocit.

Na stromě poblíž, třicet metrů od Přadleny lan, sedě nějaký muž.

Měl na sobě obnošenou kombinézu, měl unavenou, zvrásněnou tvář

pod kšticí šedivých vlasů. Také jedl – ovoce, možná jam. Usmál se a

zamával na ni.

Byl to přítel. Zamávala mu v odpověď.

Omyla si tvář v kaluži vody, která se zachytila v rozložitém

kalichu bromélie, a sešplhala na zem.

Lehce běžela po rovné, listy pokryté lesní zemi. Šípař se zřejmě

stará o svůj bambus. Bylo tu jen několik hájků, v nichž rostly dva

metry dlouhá stébla, která Šípař potřeboval k výrobě foukaček.

Pěstoval svůj bambus s láskou a žárlivě jej střežil před všemi

soupeři. Přadlena k němu přiběhne a rozdělí se s ním o med, který

objevila, a pak –

Přadleno lan. Já vím, že jsi vzhůru.

– 329 –

…a pak…

No tak, Přadleno, mluv se mnou.

Přadlena se prudce zastavila.

S lítostí se znovu zadívala na med, kterého si nebude moci užít,

a vydala tichý, subvokální příkaz.

Ze vzduchu se jí na údech zhmotnil skafandr jako pavučina ze

stříbřité látky, pod jejím tělem se objevilo lehátko. Jako lebka

prosvítající hnijícím masem se objevila vesmírná prázdnota. Ostrá

světla dálkovek zahnala sen o lese.

„Přadleno lan. Přadleno.“ Srdce jí bušilo rychle jako ptákovi.

„Ano, Louise.“

„Promiň, že jsem tě takhle musela vytáhnout z virtuální scény.

Ty, eh, ses k nám zřejmě nechtěla vrátit.“

Přadlena zamručela, když skafandr provedl každodenní rutinu

sonické sprchy. „No, máš mi snad za zlé, že se snažím uniknout?“

Nechala si vplynout do mysli nehostinné prostředí mimo kabinu. Jak

nádherné to bylo být znovu jen desetiletá, nemít žádné větší

perspektivy než dnešní lov žab s otcem! Ale nebylo jí deset let; od

těch dob, kdy sbírala med, uplynulo více než pět desetiletí, a od té

doby na ni přešla nesmírná odpovědnost, Obnovené uvědomění si,

kým je, se v ní usadilo jako hmatatelné břímě, které s sebou nosila po

celou dobu, ale přitom na ně pozapomněla.

Znovu se zachvěla – a najednou pocítila ostré podezření.

Zasykla krátké subvokální příkazy a vyvolala si řazení teploty uvnitř

skafandru. Bylo to asi kolem osmnácti stupňů. Nebyla to úplně

ledová zima, ale i tak to bylo znatelné chladno. Vyvolala si na průzor

grafické znázornění změn teploty v ochranném oděvu za několik

posledních dní.

Ten chlad, který pocítila ve snu, byl skutečný. Teplota v oděvu

byla změněna. Víc než týden byla udržována na pětadvaceti stupních

– o celých sedm stupňů více než dnes.

„Louise,“ pronesla tvrdě. Zaslechla Louisin povzdech.

„Jsem tu, Přadleno lan.“

„Co se to u Léthé děje? O co ses to pokoušela, uvařit mě k

smrti?“

– 330 –

„Ne, Přadleno. Podívej, pochopili jsme – možná trochu

opožděně –, jak je pro tebe tahle cesta namáhavá. Škoda, že jsme už

dříve nenašli jiné řešení: snad někoho, kdo by tě vystřídal. Ale na to

už je příliš pozdě. Dostali jsme se do situace, kdy jsme na tobě a na

tvém dobrém stavu v kabině velmi závislí, Přadleno.“

„A to teplo?“

„Teplo působí jako mírné sedativum, Přadleno lan. Dokud není

narušena tvoje látková výměna – a tu sledujeme –, je to naprosto

neškodné. Myslela jsem si, že to bylo dobré řešení problému…“

Přadlena si otřela tvář o materiál přilby. „Jo. Tys mě uspávala

bez mého souhlasu, Louise Ye Armonková, inženýrko lidských těl a

duší…“

„Asi jsem se měla s tebou poradit.“

„Jo, myslím, žes měla,“ odtušila Přadlena. „A teď?“

Louise zaváhala. „Začínalo být stále těžší a těžší dostávat tě z

tvých fantazií, Přadleno. Bála jsem se, že bychom tě mohli ztratit

úplně… ve snu o lese.“

Ve snu o lese.

S povzdechem se na lehátku narovnala. „Neboj Louise.

Nenechám tě na holičkách.“

„Já vím, že nenecháš, Přadleno.“ Louisin hlas zněl nervózně a

vzrušeně; to pro něj nebylo typické. „Přadleno lan… je padesátý

první den. Rozhlédni se kolem sebe.“

Přadlena si uvolnila popruhy a začala si prohlížet okolí, ale

zprvu viděla jen prázdnotu. Podrážděně vydala subvokální pokyny a

průzor začal posilovat obraz, viděný pouhým okem.

„Přadleno, urazili jsme sto padesát milionů světelných let.

Dosáhli jsme konce naprogramovaných skoků hyperprostorem…

Jsme téměř u konce, Přadleno lan. Jsme skoro u cíle.“

Jak průzor začal fungovat, objevily se matné tvary – tvary

galaxií připomínající můru, daleko a všude kolem. Viděla spirály,

elipsy, gigantické nepravidelné útvary: obrovské kupy galaxií s

charakteristickými vlákny a vrstvami. To vše vypadalo neuvěřitelně

křehce.

Ale na těch bledých obrazech bylo cosi podivného.

– 331 –

„Dorazili jsme, Přadleno lan,“ říkala Louise. „Jsme ve středu

všeho.

Modrý posuv, Přadleno lan. Všude modrý posuv… vidíš to?“

„Ano.“ Uvědomila si, že galaxie po celé obloze jsou zbarveny

domodra. Modrý posuv.

Konečně dorazila na místo, do něhož padaly všechny galaxie.

– 332 –

ČÁST V

UDÁLOST: PRSTENEC

– 333 –

Kapitola 27

Noční stíhač se svým křehkým nákladem lidí mířil obloukem k

disku zjizvené galaxie a každým hyperprostorovým skokem

překonával třicet pět světelných let. Přadlena lan seděla v řídící

kabině a nechala dálkovky provádět svůj program; koutkem oka

viděla, jako ji světélka uklidňují mrkáním.

Tahle galaxie měla tvar široké spirály s mnoha rameny, těsně

obalujícími kompaktní, zářivé jádro. Hvězdná soustava byla

zásobárnou rezaté červeni, poseté leskem a supernov; tak zjistila, že

galaxie neunikla zkáze i vůle fotinových ptáků. A lesklý disk

zohavovala obrovitá vyhloubená jizva, kanál prachu a zářící

mezihvězdné hmoty, jenž protínal disk od okraje ke středu.

A teď se stíhač skoky hyperprostorem blížil k okraji disku,

poblíž konce této jizvy.

Tohle by mohla klidně být původní galaxie lidstva, pomyslela si

Přadlena a napadlo ji, zda Louise Ye Armonková sedí pod nebeskou

kopulí v lese a vyhlíží tuhle dávku hvězd. Třeba byla ta nostalgická

podoba důvodem, proč si Louise a ostatní ze stovek tisíců dalších

okolí prohloubeniny vybrali právě tuto galaxii jako předmět dalšího

pozorování.

Rovina disku se před ní náhle naklonila a noční stíhač hladce

vklouzl do zářezu v disku. „Dobrá navigace, Louise,“ pochválila ji.

„Přímo do kanálu.“

„No, nebylo tak těžké se trefit. Kanál je přes dva tisíce

světelných let široký a rovný jako jedna ze tvých foukaček. Byl

vyříznut tak nedávno, že rotace galaxie ještě neměla čas jej poškodit

– i když za několik dalších set tisíc let by z něj by z něj sotva něco

zůstalo…

Stíhač se hnal brázdou a výhled byl skvěly. Nad ní se rozkládala

ponurá, galaxiemi posetá obloha v blízkosti Přitahovače, pod ní a

okolo ní se táhl otevřeny tunel hvězd a hnal se kolem. Když se dívala

dopředu, připadalo jí, že vidí cestu až k zářícímu jádru galaxie. Bylo

– 334 –

těžké připomenout si, že tohle hvězdné údolí bylo přinejmenším

padesát tisíc světelných let dlouhé…

Při rychlosti třiceti pěti světelných let za sekundu dosáhne loď

jádra v necelých třiceti minutách.

Stíhač se teď vnořil do náspu neprůhledného prachu – a znovu

se vynořil, hvězdy na stěnách galaktického tunelu zářily karmínově a

zlatavě.

Přadlena udeřila pěstí do dlaně a zavýskla.

Zaslechla Louisin smích. „Líbí se ti jízda, Přadleno lan?“

Za Louise Ye Armonkovou zněly další hlasy. „Vidím to.“

Vzrušené výkřiky. „Vidím to –“

Já to taky vidím.

Přadlena se na lehátku otočila, popruhy jí nepříjemně jezdily po

hrudi. Hlas zněl, jako by přicházel zleva.

Byl to samozřejmě hlas muže z jejích snů o lese. Téměř

očekávala, že spatří onu štíhlou, temnou postavu, jak sedí mimo

kabinu: tu šedesátiletou tvář, prošedivělé vlasy protkané černými

pramínky, zranitelné hnědé oči…

Měla jakoby pocit, že se k ní blíží. Že se vynořuje.

Ale nikdo tu nebyl. Cítila se zklamaná a zarmoucená.

„To byl Morrow,“ vysvětlovala Louise. „Promiň, Přadleno.

Chceš, abych tě napojila na hovor? ... Přadleno. Slyšela's mě? Říkala

jsem –“

„Slyšela jsem tě, Louise," odpověděla. „Promiň. Ano, připoj mě,

prosím.“

„…přímo před námi, na konci brázdy," říkal Morrow „Tam…

tam… Vidíš?“

„Přadleno, nahraji ti naši vizualizaci,“ řekla Louise.

Na obraze v Přadlenině průzoru se náhle objevily nepravé barvy

křiklavé červeni, žluti a modři, takže se daly snadno rozeznat detaily.

Lesklé stěny hvězdného údolí se ztrácely v matné mlze v

nekonečnu. A na konci údolí, téměř u bodu, kde vše mizelo, se

nacházela konstrukce z vláken, vybarvených nepravou modří.

„Vidím to,“ vydechla Přadlena. Subvokálně si vyvolala zvětšení.

– 335 –

„Víš, na co se díváš, Přadleno?“ V Louisině plochém hlasu zněl

údiv a pokora. „Máme podezření, že právě tohle muselo vyhloubit

údolí. Je to fragment kosmické struny.“

Uprostřed obrovské dutiny, jejímiž stěnami byly hemžící se

galaxie, zvolna kolem sebe rotovali Lieserl a Mark, teplé planety

lidských těl.

Obloha byla poseta prachem spirálních galaxií. Hustěji, než byly

hvězdy na obloze staré Země. Ale stěny dutiny byly poničené a

nejasné, takže to vypadalo, jako by se Leiserl nacházela uprostřed

kráteru po nějakém obrovském výbuchu. A každá galaxie byla

zbarvena modrým posuvem; světlo z každého z těch obrovitých,

křehkých hvězdných shluků bylo viditelně stlačeno miliardy let

dlouhým pádem do tohoto místa.

Mark ji vzal za ruku. Cítila jeho teplou dlaň ve své když ji

jemně uchopil za paži, její tělo se zvolna otáčelo v prostoru, až se k

němu natočila tváří.

„Nechápu to,“ divila se Lieserl. „Tahle – dutina – je prázdná.

Kde je Prstenec?“

Modravé světlo statisíce galaxií jí zalévalo tvář. Mark se usmál.

„Jen trpělivost, Lieserl. Nejprve se rozhlédni.

Dostali jsme se do této dutiny, téměř prosté všech galaxií, o

průměru deseti milionů světelných let, poblíž pravé strany Velkého

přitahovače. Celá dutina je zalita zářením. Nic nevidíme, ale víme, že

v té dutině něco je… Jen to není to, co jsme očekávali.“

Lieserl zvedla tvář a zadívala se na zaplněnou oblohu, na galaxie

zasazené do stěn obrovské nebeské jeskyně. Z jedné galaxie s

aktivním jádrem – možná Seyfertovy – vylétal od jádra dlouhý

plynný ohon a svítil v pátracím paprsku ionizujícího záření z jádra,

padající galaxie jej táhla za sebou jako ohon komety. A byla tu další,

eliptická galaxie, která se zdála být na pokraji zkázy, protož pádem

do obrovské gravitační studny ztrácela stabilitu; Lieserl jasně

rozeznávala eliptická jádra, obíhající jedno kolem druhého s oblakem

přinejmenším bilionu hvězd.

Některé galaxie byly natolik blízko, že rozeznávala i jednotlivé

hvězdy – celé krajkovité proudy v narušených spirálních ramenech –

– 336 –

a na některých místech zářily jako diamanty na bledé tapisérii

slabších hvězd supernovy. Vybrala si k pozorování jednu uzavřenou

spirálu s mohutným, zářivým jádrem, táhnoucí uvolněná ramena jako

rozmotané obvazy. A vedle byla spirála, až bolestně připomínající

její vlastní Galaxii, procházející pomalým, majestátním střetem s

mělkou eliptickou galaxií; galaktické disky se jeden druhý proťaly, a

podél linie, kde splynuly, žlutobíle zářily vybuchující hvězdy jako

zranění.

Připadlo jí to, jako by někdo vesmír uzavřel a namačkal do téhle

hluboké, silné gravitační kapsy.

Všude vnímala pocit pohybu a aktivity; byl to však pohyb v

obrovském měřítku a ztuhlý v čase. Galaxie jsou jako mohutné lodě

plné hvězd, napadlo Lieserl, putující vždy sem, ke středu všeho – ale

z hlediska jejího lidského vnímání to byly lodě zachycené v jednom

okamžiku. Zatoužila po mimočasové perspektivě bohů, aby si mohla

přehrát toto obrovské, pozastavené dioráma v pohybu.

„Je to nádherné,“ řekla. „Ale vypadá to skoro uměle – jako

zobrazení v planetáriu.“

Mark přikývl. „Spíš jako přehlídka uloveného hmyzu, snad můr,

přitahovaných k neviditelnému plamenu gravitace. Stále ještě

analyzujeme shromažďovaná data,“ dodal tiše. „Zajímalo by mě, zda

měl některý astronom v dějinách vůbec kdy možnost studovat tak

bohatou oblohu… i když to má znamenat konec všeho času.

Ale objevili jsme jednu anomálii, Lieserl.“

„Anomálii? Kde?“

Zvedl paži a ukázal na nic neříkající kus oblohy na druhé straně

dutiny. „Tam. Zdroj rádiových vln vodíku. Pokud víme, vychází ze

systému neutronové hvězdy, ale ta se pohybuje obrovskou rychlostí,

téměř rychlostí světla, pěkná anomálie, že? Zdroj se na pozadí té

galaktické kaše těžko rozeznává. Ale nepochybně tam je…“

„Co je na tom tak zvláštního?“

Zaváhal. „Lieserl, zdá se, že je to signál.“

„Signál? Od koho?“

„Jak to mám vědět?“

„Třeba je to jen chyba našich přístrojů.“

– 337 –

„To je docela možné. Ale stejně to máme v úmyslu prověřit. Je

to jen milion světelných let daleko.“ Pochmurně se usmál. „Je to jen

osm hodin cesty, když si stopneš noční stíhač…“

Signál, tady u konce prostoru a času… Bylo by možné, že by ta

nesourodá posádka ze Severní nakonec nebyla osamocena?

Zježily se jí vlasy na temeni. Ke konci svého dlouhého,

předlouhého života si myslela, že už ji nemůže nic překvapit.

Zřejmě se mýlila.

„Lieserl, to, nač se díváš, je viditelné světlo,“ říkal Mark.

„Virtuální zobrazení, kolem něhož kroužíme, je založeno na tom, co

se nachází napravo od spektra viditelného lidmi. Vidíš jen to, co by

viděli všichni ostatní bez posíleného vidění. Ale obraz byl zesílen

modrým posuvem: tmavé, červené hvězdy vypadají modře a jasně.“

„Rozumím.“

Modré zabarvení teď z obrazu galaxií mizelo. Vytrácelo se jako

vysychající barva.

Zbytky galaxie zaplavila nová barva, avšak byla to barva

rozkladu; převládala jasně rudá a karmínová, třebaže místy

přerušovaná modrobílými záblesky supernov. A bez zesílení, které

poskytoval modrý posuv, se některé galaxie úplně ztratily.

Galaxie se proměnily v ohnivé lodě, pomyslela si . Markův

profil se teď vyjímal v krvavých barvách „Dobře se rozhlédni,

Lieserl,“ nabádal ji. „Upravil jsem modrý posuv; takhle to vypadá

doopravdy.“

Zvědavě na něho pohlédla; jeho hlas zněl téměř nepřátelsky. I

když ji stále držel za ruku, cítila jeho prsty okolo svých jako mříže

klece. „Co to říkáš?“

„Tohle je výsledek činnosti těch tvých fotinových miláčků,“

zavrčel. „Od týdne, v němž jsme přiletěli, jsme stačili zkatalogizovat

přes milion galaxií, obklopujících tuto dutinu. V každé z toho

milionu vidíme hvězdy vytlačené z Hlavní posloupnosti, buď

výbuchem jako novy či supernovy, nebo rozpínáním do cyklu rudého

obra. Všude jsou hvězdy blízko konci životního cyklu – a co horšího,

nikde nejsou známky vzniku nových hvězd.“

Najednou pochopila. „Ach. Tak proto jsi pro mě připravil tohle

představení. Ty mě zkoušíš, že?“ Pocítila hluboko v nitru hněv. „Ty

– 338 –

chceš vědět, jak se při tomhle pohledu cítím. I teď – i potom, co jsme

si byli tak blízcí – stále si nejsi jist, zda jsem úplně lidská.“

Zašklebil se, zuby, od nichž se odráželo červené světlo,

připomínaly v jeho ústech kapky krve. „Musíš připustit, že máš

velmi zajímavý životní příběh, Lieserl. Nejsem si jist, zda někdo z

nás s tebou dokáže plně soucítit.“

„Tak byste to asi měli zkusit,“ vyštěkla, „Možná je tohle

problém celých dějin člověka. Jen se na to podívej, jsme tady svědky

smrti galaxií a ty přemýšlíš, jak se já cítím? Myslíš snad, že tohle

všechno bylo připraveno jen jako zkouška mé loajality k lidstvu?“

„Lieserl –“

„Já ti řeknu, jak se cítím. Mám pocit, že potřebujeme větší

perspektivu, Marku. Tak co když – tahle kosmická diskontinuita – je

nevhodná pro takové bytosti, jako jsi ty nebo já?“ Odtáhla se od něho

a narovnala se. „Marku, tohle je největší výtvor kosmického

inženýrství, jaký kdy náš ubohý vesmír uvidí – nejvýznamnější

událost od Velkého třesku. Možná přišel čas, abychom se my lidé

vzdali svého typického šovinismu a přestali být dotčeni tím, že se

vesmír nevyvinul tak, jak by nám to vyhovovalo.“

Usmíval se na ni. „Hezký projev.“

Dloubla ho pod žebra, i když ne příliš, a potěšilo ji, jak mu její

pěst zajela do masa. „Tak tohle ti patří.“

„Neměl jsem v úmyslu nějak naznačovat –“

„Ale ano, měl,“ přerušila ho ostře. „Tak promiň, jestli jsem ti ten

tvůj test pokazila, Marku. Podívej, ty a já jsme tak nebo onak přežili

úpadek a zničení našeho druhu. Já vím, že budeme muset bojovat o

přežití, a budu bojovat po tvém boku co nejlépe. Ale to nikterak

nesnižuje velkolepost toho kosmického inženýrství – o nic víc, než

by zničení mraveniště při výstavbě katedrály nějak morálně

poškodilo majestátnost výsledku.“

Obrátil se tváří k obloze pokryté galaxiemi a stále ji přitom držel

prsty za ruku. Její slova se ho dotkla přímo hmatatelně; jeho

procesory musely vydat hodně energie, aby ho zadržely od výbuchu.

„Někdy dovedeš být zatraceně studená, Lieserl.“

– 339 –

Léthé, pomyslela si. Lidi. „Ne,“ odpověděla. „Mám jen delší

perspektivu než ty.“ Povzdechla si. „No tak Marku. Ukaž mi

Prstenec,“ požádala ho.

Konstrukce struny, vnořené do středu zjizvené galaxie nebyla

symetrická. Měla zhruba podobu osmičky, ale každé oko bylo

proloženo složitějšími tvary vlny – celou řadou vlnek s ostrými,

špičatými hřebeny.

„Vidíš to, Přadleno?“ zeptal se Mark. „Tohle je smyčka struny

skoro tisíc světelných let široká.“

Přadlena se usmála.

„To není smyčka. To je uzel. Pohybuje se ke galaktickému jádru

rychlostí vyšší než polovina rychlosti světla. Má hmotu sto miliard

hvězd… Dovedeš si to představit? Je stejně hmotná jako celá galaxie

střední velikosti. Není divu, že si razí cestu mezi hvězdami; ta

zatracená věc je jako kosa, poznamenávající tvář galaxie.“

Louise se zasmála. „Uzel. Tam nahoře v lese je vázání uzlů

uměním, že, Přadleno? Vsadím se, že bys byla hrdá kdybys dokázala

uvázat něco takového.“

„Vlastně,“ upozornil Mark, „a to nesnáším pedantství, tohle není

z topologického hlediska uzel. Kdybyste jej nějakým způsobem

dokázali roztáhnout a narovnat hrany a křivky, zjistili byste, že se

deformuje do jednoduché smyčky. Do kruhu.“

Přadlena zaslechla Uvarovův chrapot. „Ani já nemám rád

pedantství, ale jednoduchá uzavřená smyčka vlastně je uzlem –

topologové mu říkají triviální uzel.“

„Děkuji, doktore,“ odtušila Louise suše.

Přadlena se zamračila a zírala na podrobný obraz smyčky

struny; v umělých barvách průzoru tu byly stopy modři, zmrazené na

vzdáleném pozadí galaktického jádra. Teď si uvědomila, že sleduje

projekci složitého třírozměrného objektu. Subvokálně si vyvolala

velké rozlišení a změnu perspektivy.

Smyčka jako by se k ní naklonila, zvedla se nad hvězdné pozadí

a struna zesílila do tvaru třírozměrné trubice, takže rozeznávala stíny

v místech, kde jeden pramen překrýval druhý.

Obraz rotoval. Vypadal jako sousoší hadice, stočené do sebe.

– 340 –

„Struna ovšem není stacionární,“ komentoval Mark. „Chci tím

říct, že sice celá smyčka letí touto galaxií rychlostí vyšší, než je

polovina rychlosti světla – ale sama struktura je navíc v trvalém,

složitém pohybu. Kosmická struna je pod obrovským napětím, které

se zakřivením ještě zvyšuje, takže ty smyčky a hřebeny, které vidíte,

se po celou dobu snaží narovnat. Většina délky struny se pohybuje

téměř rychlostí světla – hřebeny se vlastně pohybují rychlostí světla.“

„Absurdní,“ zaslechla Pradlena Uvarovovo zavrčení. Žádný

hmotný objekt nemůže dosáhnout rychlosti světla.“

„Pravda,“ připustil Mark trpělivě, „ale kosmická struna není ve

skutečnosti hmotou. Vzpomeňte si, je to porucha časoprostoru…

defekt.“

Přadlena sledovala, jak se nad ní stále otáčí nádherná, blyštivá

simulace. Připomínala nějaký složitě vytvarovaly šperk. Jak mohlo

něco tak složitého, tak skutečného být vytvořeno z pouhého

časoprostoru?

„Nevidím žádný pohyb,“ pronesla zvolna.

„Jak to, Přadleno?“

„Marku, jestliže se struna pohybuje téměř rychlostí světla – jak

to, že to nevidím? Ta věc by se měla kroutit jako nějaký obrovský

had…“

„Zapomínáš na měřítko, Přadleno lan,“ upozornil ji jemně Mark.

„Ta smyčka má průměr tisíc světelných let. Trvalo by celé tisíciletí,

než by se pramen struny přesunul po jejím poloměru. Přadleno, ona

se kroutí v prostoru, přesně jak říkáš, ale v měřících zdaleka

přesahujících ta naše…

Ale dívejte se.“

Třírozměrný obraz struny náhle ožil. Začala se kroutit, křivky se

narovnávaly a řasily do hřebenů, části struny se otáčely jedna přes

druhou.

„Tohle je skutečný pohyb struny, v projekci při úpravě rychlosti

po celé její délce. Ten pohyb je vlastně periodický… Opakuje se asi

každých dvacet tisíc let. Tohle grafické znázornění je ovšem

předvádí miliardkrát rychleji – období dvaceti tisíciletí tady trvá asi

pět minut.

– 341 –

Ale stačí to, aby ti ukázalo jeden důležitý prvek tohoto pohybu.

Nikde se nekříží. Po celé své periodické trajektorii struna nikdy

nepřekříží sama sebe. Kdyby tomu tak bylo, vytvořila by menší

smyčky, které by oscilovaly a přeřízly jedna druhou… a tak dále, až

by se struna rychle poškodila, scvrkla by se na tisíc menších částí a

gravitační záření by ji připravilo o energii.“

Přadlena si náhle přála, aby nebyla člověkem: ráda by viděla,

jak se tahle smyčka roztahuje, aniž by musela spoléhat na Markovy

křiklavě barevné projekce. Jak nádherné by bylo, kdyby dokázala

vystoupit z času!

…Zavři oči, Přadleno.

„Cože?“

Můžeš vystoupit z času, jak si to přeješ. Zavři oči a představ si,

že jsi bůh.

…A tady, v duchu – bylo to o tolik dramatičtější než nějaká

virtuální projekce! – se jí před očima objevil uzel struny, plující

prostorem. Uzel se svíjel jako nějaký obrovský červ a stáčel se do

sebe, jako by požíral vlastní ocas.

Udeřil do okraje bezmocné galaxie a razil si cestu k jádru.

Hvězdy od něj odletovaly jako stébla trávy.

Byl to znepokojivý, fantastický obraz. Prudce otevřela oči a

zahnala tu vizi; zmocnil se jí strach, až z toho dostala husí kůži.

Obvykle nemá takovou představivost, pomyslela si suše. Možná

měl s tou krátkou, neskutečně živou vizi co dělat její společník.

Vrátila se pohledem k nevinně vyhlížející virtuální projekci.

Mark teď Přadleně ukazoval magnetické pole vyvolané smyčkou,

žlutou záři z energie, osvětlující nepravou modř samotné struny.

„Jak struna prolétá magnetickým polem galaxie, vyzařuje velké

množství elektromagnetické energie,“ vysvětloval Mark. „Vidím

hotovou záplavu vysokoenergetických fotonů…“

Kosmická struna nebyla ve skutečnosti jednorozměrná; měla

průměr o velikosti Planckovy délky, tenká trubice obsahující nabité

částice: kvarky, elektrony a jejich antičástice v supertěžkých

shlucích. Výsledkem bylo, že se struna chovala jako supravodivý

drát.

– 342 –

Struna se prořezávala magnetickým polem galaxie, přitom v ní

vznikaly mohutné elektrické proudy – o síle stovek bilionů ampér

nebo ještě víc. Tyto proudy generovaly kolem struny silná

magnetická pole.

Pole struny bylo silnější než pole neutronové hvězdy a ovládalo

vesmír na desítky světelných let daleko od uzlu.

„Struna má maximální kapacitu elektrického proudu,“ říkal

Mark. „Pokud se přetíží, začne vydávat energii a díky gama záření

svítí. Ztracená energie krystalizuje na hmotu: ionty a elektrony,

vznikající podél celé struny.“ Přadlena uviděla zobrazení těchto

částic – samozřejmě neodpovídající měřítku –, jak se objevují podél

struny. „Struna září stejně jasně jako hvězda.“

„Ano,“ vložila se do hovoru Louise. „Ale rozmístění toho záření

je podivné, Marku. Podívej se. Záření míří před pohyb smyčky –

paralelně s tím hrotem gravitačního záření.“

„Jako světlomet,“ poznamenal Morrow.

Nebo jako kopí…

Zaslechla Morrowa říkat: „Marku, co pohání tu strunu? Co ji

žene prostorem a do této galaxie?“

„Gravitační pole,“ odvětil Mark.

„Morrowe, kdykoli se prostorem pohybují tělesa o velké

hmotnosti, vznikají gravitační vlny,“ vysvětlovala mu Louise.

„Protože smyčka je asymetrická, posunuje gravitační záření určitým

směrem – ve hrotech, před sebe a za sebe. Vykazuje rychlost… Je to

gravitační raketa, používající gravitační pole k pohybu v prostoru.“

„Samozřejmě gravitační záření ubírá energii,“ dodal Mark, ,a

struna se pomalu scvrkává. Nakonec se zhroutí v nic.“

„Ale nebude to dost rychle, aby to zachránilo tuhle galaxii,“

zavrčel Uvarov.

„Ne,“ připustila Louise. „Než se struna stačí rozpadnout,

dostane se k jádru – a galaxii zničí.“

Zavři oči.

Přadlena lan se zachvěla. Hlas opět zazněl po její levici –

odkudsi zevnitř ochranného oděvu. Hleděla na virtuální obraz v

průzoru a neodvažovala se rozhlédnout.

– 343 –

Zavři oči. Mysli znovu na svoji vizi – na smyčku struny, jak se

prořezává mezi hvězdami. Vyděsila tě, že? Co ten obraz znamenal,

Přadleno lan? Co ti říkal?

Náhle to pochopila.

„Marku,“ řekla. „Tohle není jen gravitační raketa.“

„Cože?“

„Přemýšlej. Ten uzel struny musí být střela.“

Obrazy galaxie zmatněly a zanechaly Marka a Lieserl zavěšené

uprostřed karmínově zabarvené temnoty. Pak se na pozadí začaly

objevovat další tvary: světelné tečky, nejasné, odhalující duchovitý

tvar toroidu, s přední stranou nakloněnou k ní.

„Ovšemže je tohle znázornění v nepravých barvách,“ říkal

Mark. „Ty obrazy jsme rekonstruovali z vysílání gravitačních vln a

gama záření…“

Torus jí jako celek vzdáleně připomínal Saturnovy prstence: byl

to oblouk, klenoucí se nad dutinou se stěnami z galaxií. Nejprve měla

dojem, že jednotlivé tečky jsou pouhé světelné body; byly jako

hvězdy, napadlo ji, nebo diamanty rozházené na sametovém pozadí

slábnoucího světla galaxií. Ale když se podívala pozorněji, zjistila,

že některé z bližších objektů nejsou pouhé body, ale jakási složitá

struktura.

To nejsou hvězdy, pomyslela si, a není to žádná prořídlá

galaxie: bylo tu (podle jejího rychlého odhadu) jen několik tisíc těch

svítících tvarů oproti miliardám hvězd v galaxii… A kromě toho byl

tento torus ohromný: viděla plout skrz jeho rozlehlou strukturu

krvavě rudé mršiny galaxií.

Věděla, že Galaxie lidí byla diskem hvězd o průmětu sta tisíc

světelných let. Tento torus musí být aspoň stokrát tak široký – o

průměru víc než deset milionů světelných let.

Otočila se k Markovi, který ji pozoroval s výrazem jakési

laskavosti. „Vím, jak se cítíš. Je to nádherné, že?“

„To nemůže být Prstenec,“ pronesla pomalu. „Nebo snad ano?

Pokud víme, Jim Bolder popisoval pevný objekt – celistvý, jednolitý

artefakt.“

– 344 –

„Podívej se pozorně, Lieserl. Trochu podváděj, zesil a vidění.

Co vidíš?“

Otočila hlavu a vydala rychlé subvokální příkazy. Část toru

doslova explodovala proti ní; fragmenty se rozlétly a poskytly jí

krátký, matoucí dojem náhlé rychlosti.

Obraz se zastavil. Teď to vypadalo, jako by se nacházela v

samotném toru a blyštivé objekty byly všude kolem. Fragmenty

nebyly pouhé disky – nebo elipsy, ani žádné další tvary, do nichž se

mohly přetvořit hvězdy nebo galaxie díky přítomnosti dalších

objektů. Viděla temnotu uprostřed těchto objektů.

Ty fragmenty byly uzly.

„Marku –“

„Díváš se na smyčky kosmické struny,“ pronesl klidně. Ten

obrovský torus je z uzlů struny, Lieserl – je jich deset tisíc, každý o

průměru tisíce světelných let.“

Uvědomovala si, že mu prsty křečovitě svírá ruku. „Nechápu.

To je – fantastické. Ale není to Prstenec, který popisoval Bolder.“

Vypadal odtažitě a melancholicky. „Ale musí být. Víme, že

jsme se dostali na správné místo, Lieserl. Tohle je nepochybně místo

Velkého přitahovače: ty smyčky mají hromady dostatečně velkou

hmotnost, aby způsobovaly místní tok galaxií.

A víme, že tahle konstrukce musí být umělá. Prvotní smyčky

strun se formovaly spolu se vznikem vesmíru po singularitě. Ale

neměl jich být víc než milion – v celém vesmíru, Lieserl – a vzdálené

od sebe desítky milionů světelných let. Prostě není možné, aby se tu

najednou v jedné dutině o průměru pouhých deseti milionů

světelných let těch zatracených věcí shromáždilo deset tisíc.“

„Ale Bolder tvrdil, že Prstenec je pevný,“ namítala Lieserl.

„Pokud měl pravdu –“

„Pokud měl pravdu, pak byl Prstenec zničen, Lieserl. Ty

smyčky jsou – suť. Díváme se na trosky Prstence. Fotinoví ptáci

zvítězili.“ Obrátil se k ní, tvář měl nehybnou jako socha, bez výrazu,

zjevně umělou. „Přišli jsme příliš pozdě, Lieserl.“

Cítila se zmatena. „Ale jestli je to pravda – kam půjdeme?“

Na to Mark odpověď neměl.

– 345 –

„O čem to mluvíš, Přadleno?“ zeptala se Louise.

„Copak to nechápeš?“ Zavřela oči a znovu sledovala, jak si

smyčka razí cestu křehkou superstrukturou galaxie. „Marku – Louise

– ta smyčka struny byla docela jasně zacílena. Je to zbraň, žene se

touto galaxií svými gravitačními raketami a ničí vše, co jí stojí v

cestě, zaostřenými paprsky elektromagnetické a

gravitační

energie…“

„Marku?“ štěkla Louise.

Mark zaváhal. „Nemůžeme dokázat, že má pravdu, Louise. Ale

možnost, že by smyčka letěla po tak přesné trajektorii, je

nepatrná…“

„Zní to bláznivě,“ prohlásil Morrow. „Kdo by se odvážil použít

smyčku kosmické struny o průměru tisíce světelných let jako

válečnou zbraň?“

„Není to očividné?“ zamručel Uvarov. „Tytéž bytosti, které

jsme se sem vydali hledat, od nichž doufáme získat ochranu –

Xeelee, Morrowe; baryoničtí vládci.“

„Ale proč?“ divil se Mark. „Proč takhle ničit galaxii?“

„Na obranu,“ vyštěkl Uvarov.

„Cože?“

„Není to taky jasné? Xeelee byli mistry manipulace prostorem.

Jejich zbraně sestávaly z takovýchto obrovských konstrukcí z

defektů časoprostoru. A ty používali proti zbraním svých nepřátel –

jako je tato galaxie.“

Na chvíli nastalo ticho. Pak se Morrow zeptal: „Jste šílený

Uvarove? Vy tvrdíte, že tuhle galaxii někdo hodil jako kámen –

záměrně?“

„Proč ne?“ odvětil klidně Uvarov. „Fotinoví ptáci jsou tvorové z

temné hmoty, což z gravitačního hlediska přitahuje baryonickou

hmotu. Snadno si dovedeme představit něco jako veliký temný vůz,

jak se žene na tuto křehoučkou galaxii a vrhá ji vesmírem…

Uvažujte. Fotinoví ptáci zřejmě začali připravovat vysunutí této

galaxie z její dráhy už před mnoha miliony let – možná měli v

úmyslu vrhnout tuto střelu na Prstenec ještě dřív, než lidé začali

chodit po Zemi. A Xeelee určitě připravovali protiútok, tuhle smyčku

struny, téměř stejně dlouho.“

– 346 –

Přadlena lan ucítila, jak jí v krku roste divoká bublina smíchu.

Představila si absurdní obraz dvou obrů, ovládajících zakřivený

vesmír, jak po sobě házejí galaxiemi a smyčkami strun, jako když

někdo hází hroudy bláta.

„Jsme doslova uprostřed válečného pásma,“ prohlásil chladně

Uvarov. „Tahle galaxie a kulka v podobě struny, mířící na její jádro,

je pouhý incident mezi deseti miliony dalšími na obrovském

bitevním poli. Pro naše krátké vnímání je pole zamrzlé v čase –

bzučíme jako včely okolo kulky, zatímco se žene do hrudi cíle – a

přece kolem nás zuří bitva.“

„Neboj se.“

Přadlena zavřela oči a myslela na muže ze snu o lese, jak se na

ni usmívá ze stromu a pojídá ovoce.

Já vím, kdo to je, uvědomila si náhle. Viděla jsem jeho tvář na

Louisiných starých virtuálních projekcích…

„Já tě znám.“

„Ano. Neboj se,“ řekl Michael Poole.

– 347 –

Kapitola 28

Louise Armonková požádala Přadlenu, aby dovedla noční stíhač

ke zdroji Markova anomálního signálu v pásmu záření vodíku.

Ukázala Přadleně o signálu pár údajů. „Tady je grafické

znázornění hlavní sekvence, Přadleno lan.“ Po Přadlenině průzoru se

sunula čára v tmavě žluté a modré. „Dost nás to vyvedlo z míry.

Především to je periodické – stejný vzorec se opakuje asi každé dvě

hodiny. Proto jsme si jisti, že to musí být umělého původu. A podívej

se na tohle,“ ukazovala Louise. Řada třiceti čar, skrytých mezi

ostatními, teď zářila elektrickou modří. „Vidíš to?“

Přadlena se zadívala na stoupající řadu čar a usilovně se snažila

sdílet Louisino vzrušení. „Na co se to dívám, Louise?“

Uslyšela, jak Louise netrpělivě vrčí. „Přadleno, amplituda těchto

pulzů se zvyšuje v poměru prvních třiceti prvočísel.“

Elektricky modré čáry teď byly rozděleny na jednotlivé bloky,

aby Přadlena lépe viděla vzájemné poměry. Počítala je: jeden, dva,

tři, pět, sedm…

Ucítila neviditelný úsměv. „Jako dětská hračka, že?“

„Ach, ty mlč,“ pronesla zlehka.

„Co to bylo?“

„Nic… promiň, Louise. Ano, teď to vidím.“

„Podívej – na nalezení té řady prvočísel nás vzrušuje to, že

signál je téměř určitě lidský.“

„Jak to můžeš poznat jen z tohoto vzorce?“

„Jistě to samozřejmě nevíme,“ pokračovala Louise netrpělivě.

„Ale je to zatraceně dobrý klíč, Přadleno lan. Máme důvod

předpokládat, že prvočísla mají pro lidi jedinečný význam.

Prvočísla jsou základním kamenem aritmetiky – přinejmenším

diskrétní aritmetiky, která nám lidem připadá přirozená. Jsme

celistvé, oddělené bytosti: já jsem tady ty jsi tam někde venku. Jedna,

dva. Takové počítání nám připadá přirozené, takže máme tendenci

– 348 –

předpokládat, že to je základní rys celého vesmíru. Ale můžeme si

představit i jiné druhy matematiky.

Co takové bytosti jako Qaxové, kteří byli rozptýlenými

bytostmi, bez přesného rozlišení mezi jednotlivci? Co Squeemové se

svým skupinovým vědomím? Proč by jim prosté počítání mělo

připadat přirozené? Třeba byla jejich nejranější forma matematicky

kontinuální – nebo možná jim studium nekonečen připadalo stejně

přirozené jako aritmetika lidem. U nás byla Cantorova hierarchie

nekonečen vytvořena poměrně pozdě. A –“

Přadlena sotva poslouchala. Lidé? Tady, na pokraji času a

prostoru? „Louise, dekódovala jsi zbytek?“

„No, něco z toho dokážeme rozluštit,“ bránila se Louise. „Aspoň

si to myslíme. Ale vzpomeň si, Přadleno, že máme co do činění s

lidmi z kultury daleko posunuté v čase od naší – možná i miliony let.

Lidé z tak vzdálené budoucnosti nám mohou být stejně cizí jako

nějaký mimozemský druh. Ani Lieserl nám s tím nedokázala

pomoci…“

„Ale trochu jste pokročili, ne?“

Louise zaváhala. „Ano. Myslíme si, že to je volání o pomoc.“

„No to je ohromné! My jsme tedy vskutku v situaci, kdy

bychom mohli pomoci božským lidem z doby pět milionů let po

našem narození.“

„Kdoví?“ řekla suše Louise. „Možná ano. V každém případě

právě tohle chceme zjistit.“

Přadlena zaznamenala po své levici jakýsi pohyb. Otočila se.

Lesní muž byl náhle vidět. Naprosto nenuceně seděl mimo

kabinu na rameni nočního stíhače z konstrukčního materiálu. Neměl

na sobě žádný skafandr, jen šedou kombinézu. Ruce měl složené v

klíně. Světlo z nějakého neznámého zdroje zachycovalo vrásky u

jeho úst a známky únavy v jeho očích.

Konečně se vynořil. Mírně jí pokývl.

Usmála se.

„…Přadleno?“

„Jsem tady, Louise.“ Snažila se soustředit na své povinnosti a

vztáhla ruku k dálkovce hyperpohonu. „Jsi připravená?“

„Ano.“

– 349 –

Noční stíhač se míhal hyperprostorem. Severní, pohybující se

rychlostí více než sto tisíc světelných let za hodinu, prolétla kolem

toru rozpadlých smyček struny, jako když moucha proletí kolem

okraje pouště.

Cesta trvala deset hodin. Když se blížila ke konci, Přadlena lan

si trochu zdřímla; když se probudila, nechala si skafandrem osvěžit

kůži a vyprázdnila močový měchýř.

Zkontrolovala displej v průzoru. Ještě dvacet skoků. Dvacet

sekund a –

Cosi ostře modré barvy vybuchlo ve vesmíru před ní a přímo jí

do tváře.

Vykřikla a zakryla si průzor rukama.

„To je v pořádku,“ ozval se tiše Michael Poole.

„Promiň, Přadleno lan,“ omlouvala se Louise Armonková.

„Měla jsem tě varovat…“

Přadlena opatrně spustila ruce.

Všude kolem byla struna.

Změť kosmické struny, zabarvená do elektricky modré

nepravým vybarvováním v průzoru, se nacházela přímo před lodí.

Hřebeny, pohybující se rychlostí světla, zářily podél elegantního

trupu. Předklonila se a pohlédla nahoru a dolů, doleva a doprava;

vlákna struny křižovala oblohu, až kam dohlédla, celá stěna textur v

prostoru. Když se na ohromnou strukturu zahleděla pozorněji, všimla

si, jak se jednotlivá vlákna navzájem rozmazávají a splývají do slabé

mlhy nekonečna.

Smyčka struny tvořila na obloze bariéru a dělila vesmír vedví. Je

to opravdu nádherné, pomyslela si – ale smrtelně nebezpečné. Byla

to kosmická pavučina, s vlákny dosti dlouhými, aby překročila

vzdálenost mezi hvězdami, pavučina, připravená uvěznit ji i s lodí.

A věděla, že tohle je jen jeden zlomek o průměru jednoho tisíce

světelných let, mezi tisíci dalšími v toru…

„Léthé,“ vydechla. „Jsme skoro uvnitř té zatracené věci.“

„Ne docela,“ opravila ji Louise. Její hlas zněl přesto stísněně a

prozrazoval i nervozitu. „Vzpomeň si na měřítka vzdáleností,

Přadleno. Smyčky v tomto toroidním systému mají průměr asi

– 350 –

jednoho tisíce světelných let. Jsme od okraje té smyčky stejně

daleko, jako bylo Slunce od nejbližší hvězdy.“

„Až na to,“ vložil se do výkladu Mark Wu, „že u smyčky nelze

okraj jen tak definovat. Je to změť. Kosmické struny se obtížně

detekují, to, na co se díváš, Přadleno, to vše je virtuální rekonstrukce;

je to jen náš nejlepší odhad toho, co se tam venku nachází.“

„Je pro nás nebezpečné tady být?“ zeptala se Přadlena.

„Jistě,“ přisvědčil Michael Poole.

„Ne,“ řekla Louise.

„Ano,“ nesouhlasil Mark. „No tak, Louise. Přadleno snažíme se

rizika minimalizovat. Ale nebezpečí hrozí, musíš být připravena

reagovat a dostat nás rychle pryč. Nahráli jsme do dálkovek únikové

programy pro hyperpohon i diskontinuitní pohon.“

„Budu připravena,“ odpověděla klidně. „Ale proč jsme tady?

Přichází ten lidský signál odněkud odtamtud – zevnitř struny?“

„Ne,“ řekla Louise. „Naštěstí signál přichází ze systému

neutronové hvězdy, Přadleno – jen několik světelných hodin odsud.

Nastavili jsme –“

„– do dálkovek sekvenci pro diskontinuitní pohon, já vím,“

opáčila suše Přadlena a sáhla po ovládání. „Řekni mi, až budeš

připravená, Louise.“

Poole vypadal unaveně, hnědé oči měl zapadlé ve změti vrásek.

„Víš, já jsem s Louise Armonkovou pracoval,“ říkal a usmál se. „A

teď jsme zase spolu. Svět je malý, že? Byla dobrým technikem, asi

stále ještě je.“

„Vím, že ses rozhodl uzavřít časový most červí díry,“ řekla

Přadlena. „Pověz mi, co se s tebou stalo.“

Poole seděl na rameni stíhače a relaxoval. Oči měl zavřené,

hlavu předkloněnou. „Vzpomínám si na obytnou kopuli své vlastní

lodi VJT, když vstupovala do přechodového rozhraní,“ řekl zvolna.

„Bylo tam světlo – jako oheň, modrofialové – na celém okraji

kopule. Věděl jsem, že to je maso Drážky, jak hoří při styku s

konstrukcí přechodového rozhraní z exotické hmoty. Pamatuji si –

pocit ztráty, odcizení.“

„Ztráty?“

– 351 –

„Opouštěl jsem hranice svého času. Přadleno lan, každý z nás

(zvednuté průsvitné ruce) – i já – jsme svázáni se světem kvantovými

funkcemi. Byl jsem nelokálně spojen se vším, čeho jsem se dotkl, co

jsem cítil, viděl… Teď se toto kvantové spojení přerušilo. Byl jsem

tak sám, jako žádný člověk do té doby.

Zapojil jsem hypermotor.

Části červí díry jako by odpadly. Vzpomínám si na proudy

modrobílého světla… skoro jsem věřil, že cítím ty tvrdé fotony, jak

pronikají kopulí.“

Časoprostor je protkán červími dírami; je jako plocha vadného

skla, porušeného prasklinami. Když Poole zapnul uvnitř červí díry

hypermotor, bylo to, jako by někdo do toho kazového skla udeřil

kladivem. Trhliny se šířily od místa nárazu a větvily se; spojovaly se

do složité, neustále se šířící sítě a do vzorce, který se stále utvářel a

měnil, jak se časoprostor zaceloval a znovu tříštil.

„Trhliny v časoprostoru se rozevřely jako rozvětvené tunely,

vedoucí do nekonečna…“ Poole se usmál v zamítavém gestu. „Začal

jsem si nakonec říkat, jestli byl tohle dobrý plán.“

Kapsle se vzdalovala od obytné kopule Severní.

Lieserl seděla na virtuální projekci divanu v kapsli vedle Marka

Wu; před nimi seděl slepý Uvarov, zamotaný do dek, jeskyni úst

doširoka rozevřenou, dech byl pouhým sípotem. Obrovská křídla

diskontinuitního pohonu nočního stíhače se táhla nad kapslí jako

klenutá střecha velkého kostela.

Daleko pod kapslí se otáčela pustá planeta bez vzduchu, k níž

mířili.

Když se Lieserl zadívala na malý ostrůvek pevného povrchu,

vystupujícího z lesklé mlhy, měla náhle ne zcela absurdní pocit

závrati. Připadalo jí, jako by visela nad planetou bez jakékoli

ochrany; pocítila nutkání zachytit se okraje divanu; to ale rozhodně

potlačila.

Závrať… Po všech svých zkušenostech uvnitř Slunce a přes

naprosto jasné vědomí, že se jí nemůže nic stát, ani kdyby kapsle na

místě vybuchla, protože nebyla o moc víc, než virtuální projekce z

– 352 –

hlavních procesorů Severní posílená z procesorových bank kapsle – a

po tom všem měla závrať.

A přesto, pomyslela si, je uklidňující vědět, že si udržela ještě

tolik lidství, aby byla jen trochu vyděšená. Třeba by to měla povědět

Markovi; mohl by o ní smýšlet trochu lépe.

Za trupem kapsle se rozprostíral systém neutronové hvězdy jako

velký, živý obraz.

Sama neutronová hvězda byla malá, křiklavě žluto–červená

koule. Měla společníka – normální hvězdu – a byla obklopena

plynovým, slabě zářícím prstencem. A bylo tu několik planet,

obíhajících kolem neutronové hvězdy uvnitř kouřového prstence.

Samotný anomální signál přicházel od jedné z planet z toho

drobného světa, k němuž Lieserl právě sestupovala.

Noční stíhač je dostal do plynného prstence, obklopujícího

hvězdu. Bylo to jako sestup do mlhy. V těsné blízkosti kapsle Lieserl

rozeznávala husté víry plynu v prstenci – shluky a víry turbulencí – a

za nimi vypadal zbytek prstence jako pás bledého světla, přetínající

vesmír. Viděla i samotnou neutronovou hvězdu, připomínající zářící

žlutočervený kousek antracitu uprostřed plynného prstence. Za ní

visel průvodce – obrovská, bledá hvězda, zdeformovaná silným

gravitačním polem neutronové hvězdy do zploštělého vejčitého

tvaru. Z mršiny průvodce vystupovala plynná chapadla a slepě se

natahovala k neutronové hvězdě.

A za tím se v bláznivě nakloněné poloze vůči plynnému prstenci

táhl hvězdný oblouk.

Tahle neutronová hvězda se pohybovala neuvěřitelně rychle;

hnala se vesmírem skoro rychlostí světla. V důsledku tak vysoké

rychlosti byla neutronová hvězda a její systém jedinými viditelnými

objekty v Lieserlině vesmíru. Vše ostatní – galaxie v modrém

posuvu, blízká stěna z kosmické struny – bylo zmáčknuto v tom

bledém hvězdném oblouku, ve světelném pásu podél rovníku pohybu

hvězdy. A za hvězdným obloukem byla jen tma.

Uvarov naklonil hlavu a vnitřní světla kapsle vrhla stíny na jeho

hluboké oční jamky. „Povězte mi, co vidíte,“ zasyčel.

– 353 –

„Vidím neutronovou hvězdu,“ odpověděl Mark. „Nečekaného

představitele svého druhu. Má jen deset mil v průměru, ale hmotnost

jen o málo nižší než Slunce…

Tahle je neobvyklá tím, že má průvodce, který je – byl normální

hvězdou.“

Před Markem se objevilo virtuální dioráma systému neutronové

hvězdy; glóby znázorňující neutronovou hvězdu a jejího průvodce

byly přeškrtány čarami umělých barev, ukazujících – jak Lieserl

předpokládala – gravitační gradient, linie magnetického proudu a

další pozorovatelné jevy. Před lesklými objekty naskakovaly kousky

textu a doplňujících grafů.

„Kdysi,“ vysvětloval Mark, „tvořily tyto hvězdy binární dvojici

– a to vskutku působivou, protože neutronová hvězda musela být

opravdu jasným obrem. Průvodce nějak přežil výbuch obří

supernovy, ale to, co po výbuchu zbylo – neutronová hvězda – jej tak

jako tak zabíjí.“ Ukázal jim to. „Gravitační studna vysává z průvodce

hmotu… Podívej se na to, Lieserl: ta jemně vypadající vlákna by

dokázala spolknout celý Jupiter. Něco z průvodcovy ztracené hmoty

padá do neutronové hvězdy samotné. A jak se její hmotnost zvyšuje,

naruší se její rotace, takže musí trpět pravidelným hvězdotřesením.

Zbytek plynu odvane do prstence, v němž se nacházíme, obíhajícího

kolem neutronové hvězdy.“

„Myslíš, že ptáci ten výbuch supernovy způsobili, Marku?“

zeptala se Lieserl.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Tenhle systém je příliš stabilní…

Myslím, že k výbuchu došlo dávno předtím, než se ptáci začali o

hvězdu zajímat.“

„A průvodce?“

Usmál se a vzhlédl ke složitým obrazcům na obloze. „Lieserl,

tohle je jedna z hvězd, kterou ptáci nepotřebují zabíjet. Neutronová

hvězda dělá tu práci za ně.“

Virtuální zobrazení neutronové hvězdy se mu před tváří roztáhlo

a vytlačilo z diorámatu průvodce i všechno ostatní. Mark se zahleděl

do složitého uzlu toho, co vypadalo jako jeden z magnetických pólů

hvězdy.

– 354 –

Lieserl se odvrátila. Planeta už byla nedaleko; otáčela se a z

kusu skály, zavěšeného v prázdnotě, se proměnila v krajinu – pustou,

prázdnou, pokrytou puklinami.

„A co planety?“ zeptala se Lieserl. „Jak mohly supernovu

přežít?“

„Domnívám se, že nepřežily,“ prohlásil Mark a stále hleděl na

hvězdný pól. „Myslím, že vznikly po výbuchu ze zhuštěné hmoty

plynného prstence a z úlomků, které zbyly po samotném výbuchu –

možná po předchozím planetárním systému, pokud tu nějaký byl…

Lieserl. Léthé podívej se na tohle.“

„Co?“

Virtuální zobrazení neutronové hvězdy se přesunulo kabinou

směrem k ní, drobný uzlík světla se jí vlil do tváře. Lieserl sebou

trhla, ale rozhodně hleděla na zářící, složitý obraz.

Mark se usmíval, hlas se mu chvěl vzrušením. „Vidíš to?“

„Ano, Marku,“ řekla trpělivě, „ale budeš mi muset vysvětlit, co

vlastně vidím.“

„Gravitační gradient na tomhle magnetickém pólu je vážně

narušen.“ Kolem pólu se shromáždily šipky a vytvořily

dvourozměrnou rovinu. „Vidíš tohle?“

„A co s tím?“

Mark už ztrácel trpělivost. „Lieserl, myslím, že tam dole je

rovina diskontinuity. Dvourozměrná porucha. Doménová stěna

uvnitř hvězdy…“

„To je nemožné,“ zamračila se Lieserl.

„Jistěže je,“ zabručel. „Jak by mohla vzniknout porucha

doménové stěny ve struktuře neutronové hvězdy? Nemožné… pokud

ji tam někdo neumístil.“

Uvarovova zničená ústa se roztáhla v úsměvu. „Umístil?“

„Divili jsme se, jak se sem neutronová hvězda jen tak sama

dostala – mimo jakoukoli galaxii a takovou rychlostí. No, teď to

víme.“

Lieserl zjistila, že se směje. „To je odporné. Naznačuješ snad –“

„Ano,“ přisvědčil vážně. „Myslím, že někdo, dokonce možná

lidé, instaloval na magnetickém pólu neutronové hvězdy

– 355 –

diskontinuitní pohon a použil jej, aby vymrštil celý systém do

prostoru téměř rychlostí světla.“

„Ale to je absurdní,“ protestovala. „Proč by někdo chtěl něco

takového dělat?“

Teď se Uvarov zasmál na ni. „Stále jste racionalistka, Lieserl,

po všem, co jste zažila? No, možná brzy objevíme odpověď na své

otázky. Ale jedním jsem si jistý – nějak to souvisí s tou nekonečnou

krvavou válkou Nebes, do níž jsme se zamíchali.“

Sestup kapsle se stabilizoval a plavidlo se vznášelo nad

zdevastovaným povrchem planety.

Konečně Mark oznámil: „Jsme nad zdrojem signálů… Tam,“

dodal najednou. „Vidíte to?“

Uvarov naklonil hlavu na tenkém krku.

Lieserl se zadívala dolů.

„Konstrukce,“ odtušil Mark. „Na povrchu… jen nějaká stavba.

Tak pojď, jdeme dolů.“

„Padal jsem do budoucnosti, Přadleno lan, nestálou sítí červích

děr, které se za mnou hroutily. Moje přístroje byly zničené, ale věděl

jsem, že obytná kopule musela být prosycena vysokoenergetickými

částicemi a gravitačními vlnami. Byl jsem bezmocný jako

novorozeně.“

Poole seděl v úplném vakuu na rameni nočního stíhače s

nohama zkříženýma pod sebou, v lotosové poloze, ruce mu pohodlně

spočívaly dlaněmi vzhůru na kolenou. Na Podrážkách jeho bot

rozeznávala Přadlena vyrytý drážkovaný vzor.

„Padal jsem přes pět milionů let,“ dodal.

Mark Wu, nebo spíše jedno z ohnisek jeho virtuálního vědomí

na Severní, vyhlížel smyčku kosmické struny stovkou očí lodních

senzorů. Nebyl šťastný; jeho podoba z mnoha plošek vyhlížela

zakaleně a neostře.

Problém byl v tom, že loď byla na oběžné dráze kolem té

zatracené planety u neutronové hvězdy, která se řítila vesmírem tak

rychle, že pozorovatelný vesmír se díky relativitě změnil v tenký,

bledý hvězdný oblouk. Bylo to, jako by se vrátili k tisíciletému letu

– 356 –

Severní. Mark musel zpětně rozvinout efekty pohybu rychlostí,

blížící se rychlosti světla, vytáhnout vesmír zpět z hvězdného

oblouku.

Mark k tomu měl podprogramy. Ale je to trochu jako slepování

rozbitého vejce, pomyslel si znepokojeně. Výsledný obraz nebyl

právě jasný.

Uvnitř své schrány s procesory pracoval Mark v měřítku

nanosekund. Dokázal zpracovávat data několik miliónkrát rychleji,

než by toho byli schopni lidé, a někdy bylo třeba silnou vůli, aby

opět vystoupil a vrátil se do slimáčí pomalosti lidského světa.

Bylo to už sedmé století od jeho fyzické smrti a nahrání do

databank UI na Severní a on byl v mimolidských operacích stále

zběhlejší. Právě teď například udržoval běžnou lidskou virtuální

podobu v kapsli s Lieserl a Uvarovem a další s Louise na Velké

Británii, současně s přímým propojením se systémy Severní.

Provádět tyto úkony s několika ohnisky vědomí bylo zvláštní,

ale už si zvykl na drobné nepohodlí, když toho bylo třeba.

A teď to třeba bylo.

Možná se měl pokusit tenhle výlet k neutronové hvězdě vetovat,

pomyslel si. Navedl Severní blízko – až příliš blízko – k té oblačné

smyčce kosmické struny. Když máte co do činění s objektem o

průměru tisíce světelných let, pomyslel si kysele, připadá vám

vzdálenost pouhých několika světelných let téměř nedostatečná.

Mark oddelegoval řadu dalších ohnisek vědomí na pozorování

různých sektorů oblohy.

Obraz vesmíru, který se mu nabízel, byl jako mozaika sestavená

z fragmentů, které mu poskytovaly senzory; představoval si, že je to

trochu jako dívat se mnohofazetovým okem mouchy. A vesmír byl

všude plný strun viděných podvojně – jako by obloha měla nějakou

obrovskou skleněnou kopuli, pomyslel si, zhyzděnou obřími

puklinami.

Zkoumáním zdvojeného obrazu hvězd a galaxií dokázal Mark

ověřit rychlosti segmentů struny, blížící se rychlosti světla; neustále

aktualizoval interní model dynamiky struny, který udržoval ve snaze

zajistit, že se loď udrží v bezpečné vzdálenosti.

– 357 –

Sledovací podprogram vyhlásil poplach. Markovi to připadalo

jako mravenčení či zachvění.

…Došlo k pohybu v zorném poli jedné senzorové banky.

Přesunul své vědomí a zaměřil většinu pozornosti na anomálii,

kterou zachytila senzorová banka.

Na pozadí, které poskytovala nádherná, do modra zabarvená

spirální galaxie, zahlédl dvojitou stopu několika hvězdných obrazů.

Pak tam tedy musejí být dva pásy struny, pomyslel si: dva

oblouky jediné, obrovské smyčky struny, jen několik světelných

hodin daleko od sebe. A z rozpouštějícího se proudu obrazu hvězd

viděl, že oblouky kloužou podle sebe, ale v opačném směru; možná

se někdy střetnou.

Na některých místech bylo vidět trojitý obraz hvězd. Světlo od

každé z nich k němu doletělo třemi cestami – nalevo od dvojice

struny, napravo od něj a přímo středem dvojice.

Příčina poplachu byla zjevná. Podél dvojitých stop viděl klouzat

obrazy hvězd, jako by sklouzly po tajícím časoprostoru. Ty struny

musejí být blízko – možná dokonce v limitu dvou světelných let,

který si sám stanovil jako hrubou bezpečnostní hranici.

Provedl rychlou zdvojenou kontrolu programů, které mely

sledovat vzdálenost strun od lodi. Napadlo ho, zda by o tom neměl

povědět Přadleně a Louise…

Poplachové programy mu náhle vyslaly do mysli ostré varování.

Bylo to, jako by v jediném okamžiku propadl panice; připadalo mu,

že mu systémem proudí adrenalin Co to u Léthé –

Vznesl bleskový a stručný dotaz na své programy. Trvalo jen

několik nanosekund, než zjistil, co je špatně.

Dvojice oblouků struny byla blíž, než si zprvu myslel. Programy

pro odhad vzdálenosti byly zmateny interakcí dvou strun, způsobem,

jakým dvojice společně zkreslovala obrazy.

Struny byly blíž, než mu monitorovací systémy pověděly. Potíž

byla v tom, že nedovedl říci, jak blízko; možná byly o hodně blíž.

Sakra, sakra, měl jsem to předvídat. Horečně provedl

přeprogramování, aby se programy v budoucnu nedaly ošálit

několika obrazy z takto dlouhých párů strun – nebo vůbec jakoukoli

kombinací. Ale to teď nepomůže.

– 358 –

Spustil rychlý program, z něhož se snažil zjistit skutečnou

vzdálenost strun…

Nebyl s to uvěřit odpovědi. Upravil program a znovu ho spustil.

Odpověď se nezměnila.

No, tolik k bezpečnostnímu pásmu dvou světelných let.

Dvojice strun byla jen osmnáct milionů kilometrů daleko od

Severní – necelou světelnou minutu.

Jedna ze strun se vzdalovala – ale ta druhá mířila přímo k lodi.

Provedl další výpočty. Nenašel chybu.

Během padesáti sekund vetřelecká struna narazí do Severní.

Vyrazil ze strojů zpět do světa lidí. Netrpělivě čekal, až se ve

vzduchu vytvoří pixely a složí se do jeho tváře; cítil, jak se mu

vědomí zpomaluje do plazivého tempa lidí.

– 359 –

Kapitola 29

Pět milionů let po prvním konfliktu mezi lidmi a Qagy se z ústí

červí díry, lesknoucího se gravitačním zářením, vynořil rotující vrak

válečné Drážky, červí díra se s jiskřením zavřela.

Vrak – temný, zbavený téměř veškeré energie – se ve

všudypřítomném tichu otáčel. Byl prost všeho života. Téměř.

„Stále si nejsem jistý, jak jsem přežil. Ale vzpomínám si, jak se

přes mě přelily kvantové funkce. Byly jako dešťové kapky; bylo to,

jako bych je viděl, Přadleno lan. Bylo to bolestivé, ale jako bych se

přitom znovu narodil. Vrátil jsem se do času.“

Michaelovi netrvalo dlouho, než zkontroloval stav vraku, v nějž

se proměnila jeho loď. V kopuli ve vnitřních tankách ještě zbývalo

něco energie, snad na několik hodin. Neměl tedy energii k letu, ani

funkční spojení z obytné kopule do zbytku lodi.

„Vzpomínám si, jak mrtvě vesmír vypadal. Nedokázal jsem

pochopit, jak mohly hvězdy tak rychle zestárnout; věděl jsem, že

jsem přeskočil jen několik milionů let.

Ale věděl jsem, že jsem sám. Cítil jsem to.

Udělal jsem si jídlo, vypil jsem sklenku čisté vody…“ Jeho tvář,

lehce průsvitná, vypadala zamyšleně. „Víš, vzpomínám si ještě teď

na chuť té vody. Dal jsem si sprchu… Uvažoval jsem, že bych si

přečetl knížku.

Ale světla zhasla.

Po hmatu jsem našel cestu zpět k lehátku. Ležel jsem na něm.

Začínalo se ochlazovat.

Nebál jsem se smrti, Přadleno lan. Kupodivu jsem se cítil

svěže.“

„Ale nezemřel jsi,“ přerušila ho. „Že ne, Michaeli?“

„Ne. Ne, nezemřel jsem,“ odpověděl Poole. A pak se objevila

loď. Umírající Poole se podivil.

Vypadala trochu jako javorová nažka z černého achátu. V

malém trupu o tvaru kapsle nebylo vidět žádné světlo. Křídla tmavá

– 360 –

jako noc musela být stovky mil dlouhá; se slabým chvěním se

zastavila nad vrakem Pooleovv lodi VJT.

„Noční stíhač,“ vydechla Přadlena.

„Ano. Bylo mi stále chladněji. Nemohl jsem dýchat. Ale teď

jsem nechtěl umřít. Chtěl jsem žít jen ještě chvíli, abych pochopil, co

to znamená.

A pak –“

„Ano?“

A pak cosi Poolea z vraku vytáhlo. Bylo to, jako by nějaká obří

ruka zachytila jeho vědomí, stejně jako by zachytila plamen

mihotající svíčky.

„A pak mě to natáhlo…“

Poole byl bez těla. Neměl ani tlukot srdce. Měl pocit, jako by se

dostal ven z kostěné jeskyně, která bývala jeho hlavou.

„Myslím, že se ze mě stal konstrukt z kvantových funkcí,“ říkal.

„Tapisérie nekauzálních a nelokálních funkcí… Nesnažil jsem se

pochopit, co se se mnou stalo. A můj společník tam byl stále.

Vznášel se nade mou jako obrovský strop.“

„Co to bylo?“

„Možná to byl Xeelee. Nebo možná ne. Zdálo se, že je něco

jiného než Xeelee, možná něco, co vyrobili, ale ne oni sami…

Přadleno lan, Xeelee byli – jsou – vládci času a prostoru.

Myslím si, že cestovali zpět v čase, aby zmodifikovali svoji evoluci a

tak dosáhli svých nezměřitelných cílů. Řekl bych, že můj společník

měl s tím programem něco společného; snad jakýsi anti–Xeelee,

podobně jako antičástice, pohybující se zpět v čase.

Pocítil jsem – pobavení,“ říkal Poole zvolna. „Pobavil ho můj

strach, můj údiv, moje touha přežít.“ Zaslechla jeho hlase nádech

hořkosti.

„Po nějaké době se rozplynul. Zůstal jsem sám. A zjistil jsem, že

nemohu zemřít, Přadleno.

Nejprve jsem byl rozzlobený. Zoufal jsem si.“ Zvedl lesknoucí

se ruku, pečlivě ji zkoumal a otáčel jí před obličejem. „Nedokázal

jsem pochopit, proč mi tohle udělali, proč jsem zůstal zachován

takovým groteskním způsobem.

Ale časem to přešlo. A měl jsem čas, spoustu času…“

– 361 –

Odmlčel se a ona si prohlížela jeho tvář. Byla prázdná a bez

výrazu; pocítila záchvěv strachu a přemýšlela, jakými zkušenostmi

prošel, sám mezi umírajícími hvězdami.

„Michaeli,“ zeptala se tiše, „proč ses mi ozval?“

Prázdný výraz zmizel a on se na ni usmál. „Viděl jsem lidskou

bytost,“ řekl. „Člověka oblečeného do zvířecích kůží, pokrytého

jinovatkou, v křehoučké lodi… Hnal se přechodovým rozhraním

červí díry, zcela neovladatelně, do této nepřátelské budoucnosti.

Byla to podivuhodná událost… Tak jsem se – vrátil. Byl jsem

zvědavý. Zkoumal jsem spojení červí díry – a našel tebe, Přadleno

lan.“

Přadlena přikývla. „Byl to Šípař, můj otec.“

Michael Poole zavřel oči.

„…Přadleno lan,“ ozvala se Louise Armonková. Její hlas zněl

naléhavě a znepokojeně.

„Ano, Louise.“

„Nevím, co se u Léthé děje v té tvojí hlavě, ale měla by sis ji

rychle pročistit.“ Přadlena slyšela, jak Louise komusi vzadu vydává

rozkazy. „…Máme problém.“

„Jaký problém?“

„Poslouchej mě, Přadleno. Musíš…“

Louisin hlas náhle umřel.

„Louise? Louise?“

Slyšela jen ticho.

Přadlena se na lehátku pootočila. Za ní se tyčila obytná kopule

nad rovnými liniemi nočního stíhače jako stěna ze skla a

rovnoměrného světla.

Ale teď se na svrchních patrech kopule rozkládalo slabé pletivo,

síť sotva viditelných vláken.

„Léthé,“ zasykla Přadlena. „To je struna.“

Poprvé po několika letech se na palubách opět rozječela siréna.

Morrow, vznášející se v zeleně zabarveném vzduchu poblíž

Druhé paluby, se narovnal od práce. Záda ho příjemně bolela a na

rukou měl teplou špínu a vodu; na čele cítil stružky potu.

Nejistě se rozhlédl a pátral po zdroji poplachu.

– 362 –

Milpitas, s vyhrnutými rukávy a s hlubokými jizvami na tváři

také zmáčenými potem, ho sledoval. Plánovač sázel trsy rákosu do

kulovitého rybníčku. „Morrowe? Něco není v pořádku? Proč ta

siréna?“

„To nevím, Plánovači.“

Jekot sirény byl ohlušující – zároveň známý a děsivý, těžko se

při něm přemýšlelo. Morrow se rozhlížel po palubách, pozoroval

klidný, třírozměrný pohyb lidí a robotů, jdoucích za svou prací; v

dálce se ramena chrámů tyčila nad trávou pokrytým povrchem. Vše

vypadalo klidně a mírumilovně; cítil se uvolněně a bezpečně.

Morrow pracoval s Milpitasem v tom, co kdysi bývalo

Pooleovým parkem. Stále se pokoušeli uzpůsobit vodní prostředí

nulové gravitaci. Milpitas s Morrowem umístili kouli zeminy na

tenkou tyč, přivázali ji k povrchu paluby a obklopili ji tuhou matrací

z pórovitého plastu, vyplněnou vodou o průměru jeden a půl metru.

Do zeminy zasadili rákos a lilie, které už vyrůstaly z vodního

povrchu. Jejich cílem bylo, aby rákos a lilie – možná navzájem

propletené – spolu s přirozeným povrchovým napětím vody nakonec

postačily udržet rybníček pohromadě, aby mohli odstranit plastikový

kryt.

Pak by konečně mohli rybníček osadit rybami a žábami.

Byl to drobný, téměř triviální projekt. Ale vlastně to byl

Milpitasův nápad a Morrow byl rád, že mu může nabídnout pomoc

jako součást toho, co považoval za Milpitasovu rehabilitaci v nula

gé. Všechno, co přimělo Plánovače a ty, na něž měl vliv, k

přemýšlení a k práci v podmínkách nulové gravitace, bylo z

Morrowova hlediska dobré.

„Morrowe,“ z bodu ve vzduchu zazněl hlas Louise Armonkové.

„Morrowe, slyšíš mě?“

Morrow se zadíval na trávou pokrytou zem palub; věděl, že

Louise je někde pod ní ve svém starém parníku a studuje systém

neutronové hvězdy. „Co se děje, Louise?“

„Morrowe, musíš odtamtud pryč.“

„Ale, Louise –“

„Kamkoli, sakra. Pohyb.“

Milpitas ho pozoroval. „Copak? Nějaký problém?“

– 363 –

„Milpitasi. Pojďte.“

Morrow popadl Plánovače za rameno. Ohnul kolena, zapřel se

pevně nohama do povrchu paluby a odstrčil se do vzduchu. Milpitase

táhl s sebou. Pohlédl dolů a spatřil, jak se od něho kulovitý rybníček

vzdaluje.

Odpor vzduchu je uprostřed letu zastavil, pět metrů nad

povrchem paluby.

Morrow Plánovače pustil. Milpitas měl paže mokré až k lokti,

zpod šatů mu trčely kostnaté nohy.

„Louise? V pořádku, přesunuli jsme se. Řekneš mi co se vlastně

děje?“

„Máme problém.“ Morrow zaslechl za Louisiným ovládaným

hlasem panické výkřiky i příkazy, vydávané Markem. „Dostali jsme

se do cesty kusu struny… Pokud jsou naše projekce správné, proletí

přímo Pooleovým parkem.“

Morrow se rozhlížel po palubách. Kovové stěny kryté rostlinami

a zvířaty, mu náhle připadaly neuvěřitelně křehké.

„Ale jak je to možné? Myslel jsem, že ta smyčka byla celé

světelné roky daleko.“

„To my taky, Morrowe. Snažíme se potvrdit trajektorii struny,

abychom mohli naprogramovat dálkovky pohonu diskontinuity, a –“

Ale Louisin hlas náhle zmizel.

Lieserl s Markem stáli na povrchu planety neutronové hvězdy,

ve virtuálních napodobeninách skafandrů. Nejistě na sebe pohlédli.

„Něco není v pořádku,“ řekla Lieserl.

„Já vím.“ Simulací průzoru bylo vidět Markovu neživou,

chladnou tvář; jak Lieserl věděla, znamenalo to, že přesměrovává

výkon procesorů na vyšší priority.

Povrch pod jejíma nohama byl šedý jako pemza a vypadal

drolivě. Vedle nich stál trpělivě robot, vozík se silnými koly,

vybavený několika článkovanými pažemi a senzory. Lieserl si

všimla, že prach zbarvil kola robota došeda.

O několik metrů dál stála jejich kapsle; připomínala tlustý,

lesklý válec. Uvnitř průhledných stěn viděla Lieserl Uvarova,

zabaleného do dek.

– 364 –

Obloha vypadala fantasticky. Plynový prstenec vyhlížel jako

kouřový pás, obklopující celý svět až k obzoru. Vzdálenější strana

prstence připomínala bílou pásku, rozdělující oblohu. Sotva

rozeznávala samotnou neutronovou hvězdu jako drobnou perlu

zlověstně krvavé barvy zavěšenou v kouřovém pásu; její ohromný

společník vypadal jako protáhlá koule ze žlutošedé mlhy, krvácejí

plyn na své zlovolné dvojče.

Hvězdný oblouk byl puklinou v prázdnotě daleko za rovinnou

prstence; vysoko nad hlavou rozeznávala Lieserl svítící světla obytné

kopule Severní, na vzdálené oběžné dráze lodi okolo planety.

Budova, kterou z orbity zpozorovali, byla čtyřstěnná stavba šest

metrů vysoká; stála zcela nehybně na povrchu.

Lieserl pocítila frustraci. To se dostali tak daleko a přiblížili se k

onomu podivuhodnému tajemství tak blízko, jen aby jim selhala

komunikace?

Zaťukala si na přilbu. „Mám pocit, jako bych ohluchla,“ řekla.

„Já taky,“ usmál se zlehka Mark a do obrazu tváře se mu vrátilo

trochu výrazu. „No, rozhodně jsme přišli o hlasové spojení se

Severní.“ Nejistě vzhlédl. „Rád bych věděl, co se tam u Léthé děje.“

„Třeba se nás snaží zavolat zpět.“

Mark pokrčil rameny. „Nebo třeba ne.“ Pohlédl na ni. Lieserl,

cítíš se nějak jinak? Pokud vím, spojení s centrálními procesory na

Severní stále funguje – i když momentálně mohu pouze číst.“

Zavřela oči a zahleděla se do sebe. „Ano. U mě je o stejné.“

Moci pouze číst znamenalo, že nemohla předávat své dojmy – nové

vzpomínky, které v ní vznikaly zpět procesorům na Severní, které

byly nyní středem jeího vědomí. Vzhlédla k neměnnému žlutému

světlu ze Severní. „Myslíš, že bychom se měli vrátit?“

Mark váhal a pozoroval kapsli.

Uvarov se vrtěl jako hmyz v nějaké skleněné kukle. „Já jsem

jediný, kdo je tu ve skutečném nebezpečí,“ zavrčel. „Vy dva jste

pouhé projekce. Virtuální fantomy. Léthé, ty skafandry máte na sobě

jen jako berličky pro svoji psýché. I kdyby planeta teď vybuchla,

neztratili byste nic víc než několik hodin vstupu dat.“ Poslední slova

vyštěkl jako nadávku.

„O co vám jde, Uvarove?“ zeptal se Mark.

– 365 –

„Pokračujte v pátrání,“ zavrčel Uvarov. „Přestaňte mrhat časem.

Ať už mají na Severní jakékoli problémy, vy s tím nemůžete nic

dělat. Pro lásku života, musíte mít vyšší perspektivu. Baryonický

vesmír je u konce, co může být horšího?“

Mark se pochmurně usmál.

„Dobře, doktore. Tak pojď, Lieserl.“

Plahočili se ke stavbě.

Siréna umlkla. Náhlé ticho bylo děsivé. Morrow si zaťukal na

ucho – jako by tím mohl obnovit virtuální projekci Louisina hlasu,

pomyslel si s pohrdáním.

Milpitas se od něj vzdálil. Plánovač s překvapivou rychlostí

plaval vzduchem, pryč od Morrowa a zpět k rybníčku.

Nad Morrowem zaskřípěl kov.

Zaslechl jediný výkřik, nezemský zvuk, odrážející se od stěn,

chřestící v nastalém tichu po palubách. A pak zazněl další výkřik, ale

Morrow si uvědomil, že tentokrát jej nevydal lidský hlas; byl to jekot

vzduchu, unikajícího z porušeného plavidla.

Hleděl do zářivého vzduchu a pátral po díře v trupu.

Tam. Na jedné stěně se srážela mlha na rovné prasklině,

táhnoucí se po poli trpasličí pšenice. Pracovala tam třída pro

obnovení gramotnosti; teď se lidé s křikem hnali vzduchem, pryč od

víru mlhy.

Zaslechl Milpitasovo zasténání. Podíval se dolů.

Milpitas hleděl na svoje břicho a svíral si je rukama. Ve zjizvené

tváři se mu zračil nevěřícný údiv a – v tom posledním okamžiku – si

Morrow připomněl Plánovače Milpitase, jaký kdysi býval: zarytého,

panovačného, ovládajícího celý svět svou vůlí.

Pak se Milpitas předklonil, jako by se těsně pod solar plexem, v

ose těla, zlomil. Na jedinou sekundu se zdálo, že se kroutí bolestí,

avšak Morrow s narůstajícím děsem viděl, jak se Milpitas skládá dál,

až bylo slyšet jeho praskající žebra a temnější chřupnutí, když se mu

zlomila páteř.

Nebylo nic vidět, nikdo poblíž Milpitase nebyl; působilo to

dojmem, jako by přivolával tu neuvěřitelnou hrůzu na sebe sám,

– 366 –

nebo jako by Plánovačovo tělo někdo rozmačkal v obrovské,

průhledné pěsti.

Pak to vypadalo, jako by tatáž velká pěst – silná,

nepřekonatelná, neviditelná – popadla samotného Morrowa a mrštila

jím směrem k palubě.

Vykřikl a zakryl si pažemi hlavu.

Narazil do kulovitého rybníčku, který s takovou láskou s

Milpitasem budovali. Rákos a lilie ho udeřily do tváře a do rukou,

voda mu vnikla do očí a do úst.

Pak rybníčkem prolétl a setkal se, neuvěřitelně tvrdě, s

povrchem paluby.

Čtyřstěn byl doslova potažený prachem. Mark nechal robota

popojet napřed a zkusmo očistit povrch budovy. Pod vrstvou prachu,

centimetr silnou, byl stavební materiál čtyřstěnu mléčně bílý a

naprosto hladký. Trojúhelníkovité strany dodávaly stavbě dojem

čehosi křehkého či dočasného, napadlo Lieserl – jako u plátěného

stanu.

Byl to Markův nápad, aby se ke stavbě přiblížili v lidské

podobě. „Chceme vědět – mimo jiné –, zda tohle podivili lidé a

proč,“ naléhal. „Jak jinak bychom se mohli doopravdy vcítit do toho

místa, než když se na ně budeme dívat lidskýma očima?“ Lieserl si

nebyla jistá. Omezit se na lidskou podobu – víc, než bylo nezbytné

pro komunikaci s Uvarovem, – jí připadalo neefektivní. Ale když

hleděla na stavbu, uznala, že to byl výborný nápad.

„Je to čtyřstěn,“ poznamenala. „Jako portál přechodového

rozhraní.“

„No, je to charakteristický rys lidské architektury,“ zamumlal

Mark. „To ale samo o sobě vůbec nic neznamená. A z toho, jak je ta

vrstva prachu silná, můžeme předpokládat, že to tu bylo opuštěné

hodně dlouho.“

„Hmm. Ty dveře vypadají dost lidsky.“

Dveře tvořil jednoduchý vstup, vysoký dva metry dvacet a metr

široký, u základny jedné z trojúhelníkovitých stěn čtyřstěnu. Ve výši

pasu průměrně vysokého člověka byl dotykový panel.

Mark pokrčil rameny. „Zkusme to otevřít.“

– 367 –

Robot tiše popojel a i přes silně obložená kola lehce narazil do

drsného

povrchu.

Vysunul

paži

vybavenou

jednoduchým

mechanickým drapákem, opatrně zaťukal na dveře a stiskl panel.

Dveře se odsunuly do zářezu ve čtyřstěnu. Vyvanul na ně proud

vzduchu, zavířil prach a když se vzduch rozptýlil, začal v pomalých

parabolách klesat k povrchu.

Za dveřmi byla malá obdélníková místnost, dost velká pro čtyři

nebo pět lidí. Stěny byly z téže bíle mléčné hmoty jako vnější

obložení a postrádaly jakoukoli výzdobu. Byly tu další dveře, stejné

jako ty první, zasazené do vzdálenější stěny místnosti.

„Alespoň víme, že je tu stále energie,“ poznamenal Mark.

„Je to přechodová komora,“ řekla Lieserl, když nahlížela do

malé místnosti. „Jednoduchá, funkční. Zcela klasická. Tak co teď?

Jdeme dovnitř?“

Mark ukázal rukou.

Robot už vjížděl do propusti. Přehoupl se přes okraj a zastavil se

uprostřed.

Lieserl a Mark po několik sekund váhali; robot trpělivě čekal.

„Samozřejmě, že jdeme dovnitř!“ široce se usmál Mark.

Nabídl Lieserl rámě a společně vpochodovali do komory za

robotem.

Propusť s robotem a s nimi oběma byla poněkud těsná. Lieserl

zjistila, že uhýbá před robotovými velký zaprášenými koly, jako by

si mohla ušpinit skafandr.

Robot natáhl paži a stiskl ovládání, kterým otevřel další dveře.

Tlak se se sykotem vyrovnal.

Robot vysunul chemické senzory, Mark si otevřel hledí a

zkusmo začichal.

„Ach, přestaň se předvádět,“ zavrčela Lieserl.

„Vzduch,“ odpověděl. „Pozemský vzduch, víceméně. Několik

cizích stopových prvků. Žádné nezvyklé pachy – a naprosto sterilní.

Mohli bychom to dýchat, kdybychom museli, Lieserl.“

Vnitřní dveře komory se rozevřely a odhalily větší místnost.

Robot do ní vsunul magnéziovou, bíle svítící lampu a světlo se

odrazilo od stěn. Lieserl zachytila odlesk běžně vypadajícího

nábytku: postele, křesla, dlouhý stůl. Stěny místnosti se zvedaly k

– 368 –

jediné špici; sama místnost byla tak velká, že mohla zabírat většinu

objemu čtyřstěnné budovy.

Robot popojel. Mark rázně vstoupil do místnosti. Lieserl ho

následovala.

„Marku Wu? Lieserl?“ zazněl jí v uchu Uvarovův silný hlas.

„Ano, doktore,“ odpověděla. „Slyšíme vás. Nemusíte tak

křičet.“

„Ale no tak,“ ohradil se Uvarov. „Na rozdíl od vás jsem jen tak

nepředpokládal, že naše vysílání projde tím, z čeho jsou ty stěny.“

Lieserl se na Marka usmála. „Bál jste se o nás, Uvarove?“

„Ne, bál jsem se o robota.“

Lieserl vykročila ke středu velkého sálu a rozhlédla se. Stěny

čtyřstěnné stavby se kolem ní svažovaly a sbíhaly se v jediném bodě,

pět metrů nad její hlavou. Ve dvou rozích si všimla oddělených

sekcí. Ložnice? Koupelny? Nebo snad jídelna?

Robot objížděl místnost, jeho mnohočetné paže zkoumaly rohy a

hrany. Zanechával za sebou stopy planetárního prachu.

Hlavním kusem nábytku byl dlouhý stůl, postavený z něčeho, co

vypadalo – ze všeho nejvíc – jako dřevo. Na povrchu stolu viděla

Lieserl zasazené jakési monitory. Byly vypnuté, ale vypadaly jako

běžné dotekové obrazovky. Lieserl vztáhla ruku v rukavici a přála si,

aby mohla vnímat strukturu povrchu.

Před stolem v řadě byla křesla – čtyři, jedno vedle druhého. Byla

očividně lidské konstrukce, s opěradly, vypolštářovanými sedáky a

dvěma opěrkami s ovládacími panely.

„Marku, podívej na tohle,“ ukazovala. „Tahle křesla by

vyhovovala nám oběma.“

Mark cosi objevil – dva objekty – na konci stolu; nechal tam

dojet robota a přikázal mu předměty zvednout. Markova tvář byla

plná údivu; sklonil se, aby prozkoumal první předmět, a nechal si jej

podržet před obličejem v robotových jemných klepetech. „To je něco

na psaní,“ prohlásil. „Mohlo by to klidně být obyčejné plnicí pero…“

Robot podržel druhý předmět. „Ale tahle věc je nezaměnitelná,

Lieserl. Podívej se na to. To je šálek.“ S rukama na kolenou na ni

pohlédl. „Stavitelé tohoto místa musí být pryč už po miliony let. Ale

přitom to vypadá, jako by si jen vyšli ven.“

– 369 –

„Kdo?“ zachrčel Uvarov. „Rád bych, abyste mluvili ke mně,

sakra. Co jste našli?“

Mark a Lieserl na sebe pohlédli.

„Lidi,“ odpověděla Lieserl. „Našli jsme lidi.“

Mark seděl s Louise v její ložnici, vykládané dubovým dřevem,

uvnitř Great Britain. Mark vyvolal virtuální schéma obytné kopule

Severní; vypadalo jako šedesáticentimetrový válec, vznášející se nad

její postelí. Ukazovalo kopuli, blyštící se světly i sklem, a zeleň lesní

paluby zářila pod krytem úplně nahoře.

Louise ucítila, jak jí zatrnulo u srdce; obytná kopule vypadala

tak nádherně – a tak křehce. Rozhlížela se známých obložených

stěnách pokoje; vlastně to byly dvě bývalé lodní kajuty, spojené a

upravené. Tady byl střed jejího světa, pokud někde vůbec nějaký byl;

tady bylo několik jejích kusů starého nábytku, její šaty, její první

terminál, působící dnes jako vykopávka – ale stále obsahoval

technické nákresy Great Britain, které si připravila s první návštěvy

lodi jako mladá dívka před pěti miliony let a půl vesmíru daleko.

Kdyby jen, pomyslela a kdyby si jen mohla tenhle pokoj omotat

kolem sebe jako nějakou širokou dřevěnou deku a nikdy už nevylézt

do děsivých hrůz vnějšího světa…

Ale byl tu Mark, trpělivě seděl na kraji postele a díval se jí do

tváře. Tiše pronesl: „Už to přichází, Louise.“

Přinutila se hledět na virtuální zobrazení kopule.

Mark ukázal na střední sekci kopule. Objevila se vodorovná

linie modrobílého světla. Zlověstně, jako čepel meče, se mihotala na

jasném pozadí kopule.

„Struna do nás vnikla z této strany. Můžeme být asi rádi, že

relativní rychlost byla poměrně nízká…“

Struna vnikla do hmoty kopule jako rozžhavený drát do másla.

Louise se tiše dívala ve ztichlém pokoji a měla pocit, jako by se

jí struna zařezávala přímo do těla; představovala si, že slyší jekot

unikajícího vzduchu, výkřiky bezmocného lidského nákladu.

Mark hleděl do prázdna, zatímco procesory pracovaly. Rychle

řekl: „Následná vlna servala devítimetrový plát trupu. Léthé.

Ztrácíme hodně vzduchu, Louise, ale samoopravárenské systémy

– 370 –

pracují dobře… Velká část naší infrastruktury se rychle sesypala…

až příliš rychle; Myslím, že to budeme muset znovu vyhodnotit,

pokud tohle zvládneme…“

„A paluby? Co se tam děje?“

Zaváhal. „To nevím, Louise.“

Cítila se naprosto zbytečná. Ovládací panely v pokoji se jí svou

neschopností vysmívaly. Cítila, jak jí vina za to strašné neštěstí padá

na ramena, jako závaží které ji rozdrtí. Jsem odpovědná za ty

nepovedené programy pro odhad vzdálenosti. Jsem odpovědná za

nedostatečná zabezpečení – a za to, že jsem ztratila spojení s

Přadlenou lan, právě když jsme ji potřebovali nejvíc. Kdybych tak

jen mohla mluvit s Přadlenou, možná by nás odsud dokázala dostat.

Kdyby jen –

„Geometrie té struny je přesně taková, jak předvídala teorie,“

vysvětloval Mark. „Dostávám měření pí v oblastech poblíž struny…

3,1402, v porovnání s hodnotou v plochém prostoru, která činí

3,1415926… Kónický prostor má úhlový deficit čtyř obloukových

stupňů.

V tuto chvíli máme uvnitř kopule čtyři sta metrů dlouhý kus

struny, Louise. To je celková hmotnost čtyř set miliard, miliard tun.“

Mark vypadal zaskočeně, „U života, Louise, představ si to: to je

hmotnost docela velkého měsíce…“

Louisino sebezpytování bylo k ničemu. Do zničení kopule

mohlo najednou zbývat jen několik sekund. A nakonec byla zcela

bezmocná. Všechno, co jsem v těch posledních šílených okamžicích

mohla udělat, bylo spustit tu zatracenou sirénu…

Nad Přadlenou zašeptalo světlo pavoučí sítě. Viděla, jak struna

přiměla hvězdy klouzat po obloze, těsně nad obytnou kopulí. Struna,

která vnikala dovnitř, působila, jako když se kolem Severní stahuje

obrovská, nadpřirozená bouře.

„Neboj se…“

Prudce se na lehátku otočila a upevnila si popruhy. „Na co u

Léthé vlastně čekáš?“ vyjela na Poolea. „Může do nás narazit kus

kosmické struny, sakra. To by nás mohlo všechny vyřídit. Musím nás

– 371 –

dostat odsud pryč.“ Položila ruce na dálkovky. „Ale já nevím, co

dělat. Louise? Louise, slyšíš mě?“

„Víš, že tě neslyší.“

Přadlena horečně pokračovala: „Třeba to do nás už narazilo;

třeba proto vypadlo spojení. Ale co když se jí podařilo

naprogramovat dálkovky, než jsme ztratili spojení? Třeba –“

„No tak, Přadleno lan. Víš, že to není pravda.“

„Ale já musím přesunout loď!“ zanaříkala. Tlukot vlastního

srdce jí zněl v uzavřeném prostoru přilby neuvěřitelně hlasitě.

„Copak to nechápeš?“

„Ano. Ano, chápu.“

„Ale já nevím jak – nebo kam – bez Louise…“

Na ruce jí spočinula další ruka. Přes silnou látku rukavice cítila

teplo Michaelovy hrubé dlaně.

Pomohu ti. Ukážu ti, co musíš udělat. Neviditelné prsty se

sevřely a přitiskly jí ruce na dálkovky. Za zády jí noční stíhač roztáhl

křídla.

Morrow, přimáčknutý k palubě vedle rozlámaného Milpitasova

těla, zíral na stopu kosmické struny.

Konstrukce středních palub byla křehká; ve stopě struny se

prostě zhroutila. Morrow viděl domy, které stály po tisíc let, jak se

uvolnily z povrchu palub, jako by je uchopilo nějaké mohutné

tornádo; pak vybuchly a vzduchem poletovaly kovové pláty. Novější

stavby, volně plující vzduchem v nulové gravitaci, se při průletu

struny prostě sesypaly. Většina povrchu na Druhé palubě se uvolnila

a poletovala kolem, kusy kovu narážely jeden do druhého. V těch

úlomcích z palub pozoroval Morrow části přímek i oblouků – střepy

bezduché kruhové geometrie, která ovládala design palub po celá

staletí.

Lidé, rozptýlení ve vzduchu jako panenky, naráželi jeden do

druhého. Struna prošla chrámem. Zlatistý čtyřstěn – nejpyšnější

symbol lidské kultury – se podél struny složil jako vyfouknutý balon

a vzduchem se rozletěly zlatohnědé skleněné střepiny, dlouhé a

smrtonosné.

– 372 –

A teď struna procházela dalším lidským tělem – tělem zcela

bezmocné ženy. Morrow zaslechl už zevšednělé, obvyklé zvuky

smrti; výkřik přerušený vpůli, vlhký páravý zvuk a prasknutí kosti,

znějící jako kousnutí do křupavého jablka.

Ženino tělo, zmasakrované k nepoznání, bylo odmrštěno

stranou, otáčelo se a jemně dopadlo na palubu.

Stopa kosmické struny… Stopa byla mechanismem který

vytvořil strukturu vesmíru ve velkém měřítku. Tvořila sémě galaxií.

A nám se utrhla ze řetězu v naší lodi pomyslel si Morrow.

Až struna projde celou kopulí, Severní konečně zemře, tak jistě

jako tělo oddělené od hlavy…

Morrow, ponořený do vlastní bolesti, chtěl zavřít oči a

podlehnout zapomnění a nevědomí. Takhle to mělo skončit, po tisíci

letech?

Ale vlastnosti zvuku nad ním – sykot vzduchu i výkřiky – se

změnily.

Vzhlédl.

Struna se stále bez potíží prořezávala trupem, ale zpomalila a

zastavila se.

„Marku,“ zasykla Louise. „Co se děje?“

Struna se zařízla čtyři sta metrů hluboko do obytné kopule. Na

okamžik se modrobíle zářící struna nadnášela jako skalpel zaříznutý

do masa.

Potom virtuální obraz znovu ožil. Struna elektricky modré barvy

provedla ostrou zatáčku a vydala se stejnou cestou ven z kopule.

Vyšla z ní přibližně čtyři sta metru nad bodem vstupu.

Louise si přála, aby existoval nějaký bůh, kterému by mohla

vzdát díky.

„Udělalo to mnohem více škody na cestě ven – ale obytná

kopule se drží,“ hlásil Mark. „Roboti a autonomní systémy zacelují

všechna místa, kde je porušený trup.“ Vzhlédl k Louise. „Myslím, že

jsme to zvládli.“

Louise se vznášela nad postelí a přitiskla si kolena k hrudi. „Ale

nechápu jak, Marku.“

– 373 –

„Přadlena lan nás zachránila,“ oznámil Mark prostě. Zapnula

diskontinuitní pohon a dostala nás dál poloviční rychlostí světla – a

tím správným směrem. Vidíš?“ ukazoval. „Zacouvala s lodí od

struny.“

Pohlédla mu do známých, unavených očí a přála si, aby ho

mohla k sobě přitisknout. „Máš pravdu, byla to Přadlena lan. Musela

to být ona. Ale hlasové spojení s Přadlenou bylo jednou z prvních

věcí, o které jsme přišli. A určitě jsme neměli čas vymyslet program

pro dálkovky.“

„Vlastně stále ještě nemáme se Přadlenou spojení,“ upozornil

Mark.

„Tak jak to věděla?“ Louise zkoumala poškozenou virtuální

obytnou kopuli. „Ta trajektorie, kterou zvolila, aby nás z toho

dostala, byla téměř dokonalá, Marku. Jak to věděla?“

Přadlena lan skryla průzor v rukavicích a uvnitř skafandru se

neovladatelně chvěla.

„Je po všem, Přadleno. Zvládla's to dobře. Je čas hledět vpřed.“

„Ne,“ odporovala. „Ta struna narazila do lodi. Všichni ti mrtví,

zranění –“

„Nepřemýšlej o tom. Udělala jsi, co jsi mohla.“

„Opravdu? A co ty, Michaeli Poole?“ utrhla se na něj.

„Co tím myslíš?“

„Nemohl jsi nám pomoci ještě víc? Nemohl jsi nás varovat, že

to přichází?“

Zasmál se, tiše a smutně. „Je mi líto, Přadleno, já nejsem

nadčlověk. Nevěděl jsem o nic víc než tvoji lidé. Jsem stejně vázán

fyzikálními zákony jako ty…

Spustila ruce a udeřila jimi o okraj lehátka. Stále neměla spojení

s Louise – hlasové ani datové – ani se zbytkem posádky. Byla tady

venku izolovaná, uvězněná v pilotní kabině mimozemské lodi a jako

společnost měla pět milionů let starého ducha.

Pocítila v hrudi záchvěv smíchu a potlačila jej.

„Přadleno lan?“

„Bojím se, Michaeli Poole. Bojím se dokonce i tebe.“

Nemám ti to za zlé, já se sám sebe taky bojím.

– 374 –

„Nevím, co udělat. Co když se Louise se mnou nedokáže

spojit?“

Chvíli mlčel.

„Podívej, Přadleno, tvoji lidé tu nemohou zůstat. Myslím v

tomhle časovém rámci.“

„Proč ne?“

„Protože tady není nic pro vás. Prstenec, který jste přišli hledat,

je zničený. Tahle změť úlomků strun vám nebude k ničemu.“

„Tak co?“

„Musíte pokračovat dál, Přadleno. Musíš dovést svoje lidi tam,

kde najdou útočiště a únik. Jeho ruce, teplé a pevné, opět sevřely

neviditelným stiskem ty její. Ukážu ti směr. Budeš mi věřit?“

„Kam půjdeme?“

„Hledat Prstenec.“

„Ale – vždyť Prstenec je tady. A je zničený. Sám jsi to říkal.“

„Ano,“ přisvědčil trpělivě. „Ale kdysi to bylo jinak…“

– 375 –

Kapitola 30

Robot se hlučně rozjel po podlaze, silná kola skřípěla na prachu,

který si přinesl z povrchu planety neutronové hvězdy. Na pružném

rameni vysunul věnec senzorů, zářící bílým, jasným světlem. Lieserl

připadalo, že robot senzory drží před sebou poněkud škrobeně, jako

by úplně nesouhlasil s tím, co musí zkoumat.

Dojel k jednomu ze čtyř křesel a opatrně analyzoval vzduch.

„Je tu exotická hmota,“ řekl náhle Mark.

„Cože?“

„Robot našel exotickou hmotu,“ opakoval Mark bezvýrazně.

„Někde uvnitř budovy.“

„Ale neviděli jsme žádné stopy konstrukce červích děr,“ zavrčel

Uvarov z kapsle. „A tahle stavba je příliš malá, aby se do ní vešlo

přechodové rozhraní.“

„Jen předávám to, co mi hlásí robot,“ vyštěkl Mark s jasným

podrážděním. „Možná bychom měli dát dohromady další fakta, než

začneme ztrácet čas spekulacemi, Uvarove.“

Robot se stále sunul vedle jednoho z křesel – druhého odleva,

jak si Lieserl matně povšimla. Jak se dívala, robot vysunul další paže

a rozložil další věnec senzorů; když se výhružně naklonil nad

křeslem, vypadal jako nějaký mechanický pavouk.

Mark přešel s bezvýraznou tváří k robotovi. „Je to někde uvnitř

křesla. Ta exotická…“

„Uvnitř křesla?“ Lieserl se chtělo hystericky smát. „Co se stalo,

někdo upustil exotickou hmotu do polštáře, když sledoval virtuální

show?“

Pohlédl na ni. „Ale no tak, Lieserl. V tomhle křesle je

konstrukce z exotické hmoty. Je drobounká – jen zlomek centimetru

v průměru – ale je tam.“ Obrátil s k robotovi. „Možná bychom měli

vyrobit nějaký zvětšený virtuální obraz…“

Před Lieserl zavířily pixely a nehmatatelně se dotkly její tváře,

až ustoupila.

– 376 –

Shlukly se do hrubého nákresu, zavěšeného ve vzduchu.

Vypadalo to jako drahokam, čirý, úplný a bez poskvrnky, vznášející

se před ní. Postřehla náznaky složitější struktury uvnitř, kterou

robotovy zobrazovací systémy ještě nebyly s to předvést s

dostatečným rozlišením.

Poznala ten tvar.

„Léthé. Další čtyřstěn,“ zašeptala.

„Ano. Další čtyřstěn… Ten tvar se stal odznakem lidstva, že?

Ale tenhle má sotva půl milimetru v průměru.“ Uvnitř malinkého

čtyřstěnu se rozsvítily pixely všech barev, jako by usilovaly o

vytvoření logického tvaru.

Lieserl zachytila prchavé, pravidelné známky struktury. V

jednom okamžiku jí připadalo, že vidí uvnitř prvního čtyřstěnu

vznikat další, ještě menší, stejně jako byla tato konstrukce zasazena

do čtyřstěnného tvaru základny jako celku. Přemýšlela, zda je celá

tato konstrukce jako ruská panenka–matrjoška, s celou řadou

čtyřstěnů zasazených jeden do druhého…

Ten zvětšený obraz je docela pěkný, pomyslela si. Připomínal jí

hračku, kterou měla za svého bleskově krátkého dětství: drobnou

vesničku ponořenou do koule vody, se zmraženými lidmi a

plastikovými sněhovými vločkami… Při té vzpomínce pocítila

krátký, zcela nepřípadný záchvěv lítosti, že její dětství, třebaže tolik

neuspokojivé, bylo teď tak daleko.

„No, někde tam je moje zrnko exotické hmoty,“ prohlásil Mark.

„Ale robotovi dělá potíže vyvolat ještě vyšší rozlišení.“ Vypadal

zmateně. „Lieserl, uvnitř té malé čtyřstěnné krabičky je něco velmi

podivného.“

Udržela si bezvýraznou tvář; občas jí docela vyhovovalo být

virtuálem – dávalo jí to netušené možnosti ovládání. Podivné.

Správně. Ale co by mohlo být podivnějšího, než že je tady, na

planetě neutronové hvězdy letící rychlostí světla přes bitevní pole u

konce času? Co by mohlo být ještě podivnějšího?

„Tam uvnitř je kapka neutronové superkapaliny,“ Mark se vpíjel

pohledem do beztvarého vnitřku čtyřstěnu, jako by jej mohl pouhou

silou vůle přimět, aby vydal svá tajemství. „Vysoce husté, o

neuvěřitelně vysoké teplotě a tlaku… Lieserl, ten čtyřstěn obsahuje

– 377 –

hmotu v podmínkách, které bys čekala v nitru neutronové hvězdy – v

oblasti pod pevnou kůrou, nazývanou obal. Do toho se právě robot

snaží nahlédnout.“

Lieserl sledovala vířící mlhu uvnitř čtyřstěnu. Věděla, že

neutronová hvězda má hmotnost normální hvězdy, ale je stlačená do

koule o průměru jen několika kilometrů. Hmota uvnitř byla tak hustá,

že elektrony a protony byly stlačovány k sobě a tvořily neutrony, tato

supravodivá neutronová kapalina byla sto trilionkrát hustší než voda.

„Pokud tomu tak je, co ten tlak drží? Celá ta konstrukce je

vlastně jako bomba, která může kdykoli vybuchnout!“

Zavrtěl hlavou. „No, zdá se, že lidé, kteří to postavili, nějaký

způsob nalezli. A ta konstrukce mohla být stabilní po dlouhou dobu –

možná po miliony let. Víš, docela rád bych tu strávil víc času. Ani

nevíme, jak je tahle základna stará – za jak dlouho po naší době tato

technologie vznikla.“

„Ale proč stavět něco takového?“ Zírala dál do čtyřstěnu. „Proč

plnit krabičku rekonstruovanou hmotou neutronové hvězdy? Marku,

myslíš, že to byla nějaká laboratoř pro studium podmínek v

neutronové hvězdě?“

V uších jí zahýkal smích Uvarovova poničeného hlasu.

„Laboratoř? Má drahá, tohle je bitevní pole; řekl bych, že muži a

ženy, kteří tuhle základnu postavili, se těžko zabývali základní

vědou. Kromě toho tahle neutronová hvězda je všechno, jen ne

typická. Lidé, kteří sem přišli, umístili na pól hvězdy diskontinuitní

motor a vystřelili ji do vesmíru téměř světelnou rychlostí. Tak k

jakém výzkumnému účelu si myslíte, že tohle sloužilo?“

Mark ho ignoroval. Dřepl si před obrazem a zahleděl se do něj:

pozoroval záři pixelů přesunujících se uvnitř čtyřstěnu, vrhajících

odlesky na jeho tvář i skafandr. „Nemyslím, že ta látka uvnitř byla

rekonstruovaná, Lieserl.“

„Co tím myslíš?“

„Uvažuj.“ Ukázal na obraz. „Víme, že uvnitř je exotická hmota,

a pokud je nám známo, exotická hmota se používá především na

konstrukci červích děr v časoprostoru. Myslím, Lieserl, že v křesle je

přechodové rozhraní červí díry.“

– 378 –

Zamračila se. „Ústí červích děr mají v průměru stovky metrů –

nebo kilometrů.“

Narovnal se. „To platí pro rozhraní, která umíme stavět my. Kdo

ví, co bude možné v budoucnosti? Nebo spíš –“

„Víme, co máte na mysli,“ vyštěkl Uvarov z kapsle.

„Předpokládejme, že uvnitř té drobné konstrukce je ústí červí

díry,“ uvažoval Mark. „Červí díry tak malé, že je jako tenounké

vlákno… ale vede prostorem do nitra neutronové hvězdy. Lieserl,

myslím, že ta supravodivá kapalina z neutronové hvězdy není žádná

lidská rekonstrukce – myslím, že je to vzorek hmoty přímo z

neutronové hvězdy.“

Lieserl se téměř proti své vůli rozhlédla po místnosti, jako by

mohla uvidět miniaturní červí díru táhnout se prostorem, svítící čáru

spojující tohle mdlé, lidské prostředí s neuvěřitelně nepřátelským

jádrem neutronové hvězdy. „Ale proč?“

„Copak to není jasné?“ štěkl Uvarov.

Mark se na ni usmíval; zřejmě si to také dal dohromady.

Cítila se pomalá, hloupá a bez představivosti. „Tak mi to řekni,“

požádala ho nesměle.

Mark odpověděl: „Lieserl, to spojení je tu proto, aby se lidé,

kteří tuhle základnu postavili, dostali do nitra neutronové hvězdy.

Myslím, že tam natahali vybavení: nanostroje, nějaké druhy robotů,

možná dokonce analogie lidí. Oni zabydleli neutronovou hvězdu,

Lieserl.“

Uvarov zamručel na souhlas. „Víc než to,“ zachraptěl. „Oni to

všechno vytvořili.“

„Uzavřené časupodobné křivky, Přadleno lan.“

Noční stíhač letěl obloukem podivnou oblohou, zkreslenou

efektem relativity; systém neutronové hvězdy vířil kolem Přadleny

jako křiklavá světelná reklama. Za ní obrovská křídla nočního stíhače

Xeelee bila do prostoru tak usilovně, že Přadlena měla skoro pocit,

jako by slyšela šumění obrovských, neskutečných per.

Cítila, jak se jí drobné prsty chvějí v rukavicích, které jí náhle

připadaly příliš velké. Ale spočívaly na nich ruce Michaela Poolea,

velké a teplé.

– 379 –

Loď vyrazila.

„Vytvoříme uzavřené časupodobné křivky…“

Louise si nevšímala protestů unavených zad, narovnala se a

zvedla se z paluby. Vznesla se do vzduchu, i když ji svaly na nohou

bolely, a nechala se zpomalit odporem vzduchu, až se zastavila

necelý metr nad palubou.

Kdysi tohle byl park, poblíž středu Druhé paluby. Teď se park

stal spodním patrem improvizované trojrozměrné nemocnice a

vysoká tráva byla skrytá pod vrstvou těl, obvazů a zdravotnických

zásob. Vznikla tu hrubá obdélníkovitá lanová konstrukce, táhnoucí se

od povrchu paluby až deset metrů do výšky.

Do ní umístili pacienty, kteří vypadali jako skvrny krve a špíny

v nějaké obrovské vzduchové plástvi.

Trochu dál shromáždili ve vzduchu skupinu těl – nehybných,

zabalených do prostěradel – a přivázali ji k rámu toho, co dříve

bývalo skleníkem.

Lieserl se k Louise váhavě přiblížila a udělala gesto jako by ji

chtěla vzít za ruku. „Měla by sis odpočinout,“ řekla.

Louise rozzlobeně zavrtěla hlavou. „Na to není čas.“ Zhluboka

se nadechla, ale plíce se jí rychle naplnily nemocničním pachem krve

a moči. Rozkašlala se a přejela si rukou po čele, i když věděla, že jí

tam zůstane stopa krve a potu. „Sakra. K čertu s tím vším.“

„No tak, Louise. Děláš, co můžeš.“

„To nestačí. Už ne. Měla jsem mít připravený scénář

katastrofálního selhání obytné kopule. Lieserl, je toho příliš.

Přeměnili jsme všechny kóje pro aplikaci ZS na střediska péče o

zraněné a stále je jich málo. Podívej na tu takzvanou nemocnici,

kterou jsme museli improvizovat. Je to skoro jako ve středověku.“

„Louise, nemohla jsi nic dělat. Jen jsme neměli potřebné zdroje,

abychom si s něčím takovým poradili.“

„Ale měli jsme je mít. Lieserl, lékaři a roboti provádějí selekci

raněných. Selekci na mé lodi!“

…A rozhodně nepomohlo, že jsem poslala většinu lékařských

nanobotů na trup… Místo aby se tu starali o lidi, procházeli

poškozenými těly, spojovali přetržené žíly a tepny a bojovali s

– 380 –

bakteriální infekcí uvnitř roztržených břišních dutin, byli nanoboti

jejím rozhodnutím drsně nahnáni do narychlo připlácnutých záplat na

porušeném trupu a neodborně se snažili znovu sešít roztrženy kov do

jednolitého celku.

Sevřela ruce v pěst a zaryla si nehty do dlaní. „Co když nás teď

Xeelee sledují? Co si o nás pomyslí? Dovedla jsem tyhle lidi přes sto

padesát milionů světelných let – a pět milionů let –, jen aby tu

umírali jako zvířata…“

Lieserl se před ní postavila s drobnými, pevnými pěstmi v bok;

dívala se na Louise a kolem úst se jí tvořily vrásky. „To jsou

sentimentální nesmysly,“ vyštěkla. „Překvapuješ mě, Louise Ye

Armonková. Poslouchej mě: teď tu nejde o to, jak se cítíš. Snažíš se

přežít a objevit způsob, jak má přežít celá lidská rasa.“

Drsná, zbrázděná Lieserlina tvář, s velkým nosem a hlubokýma

očima, najednou Louise připomněla arogantní matku. „Co ty víš o

tom, jak se já cítím?“ utrhla se na ni. „Já jsem člověk, krucifix, a ne –

“

„UI?“ setkala se Lieserl nevzrušeně s jejím pohledem.

„Ach, Léthé, promiň, Lieserl.“

„To je v pořádku, Louise. Máš naprostou pravdu, já jsem jen

artefakt. Mám řadu nelidských vlastností.“ Usmála se. „Například v

tuto chvíli mám dvě ohniska vědomí, fungující nezávisle a zcela

samostatně; jedno je tady a jedno dole na planetě. Ale…“ Povzdechla

si. „Kdysi jsem byla člověkem, Louise. I když jen krátce. Chápu tě.“

„Já vím, Lieserl, promiň.“ Pro Louise nebylo nikdy snadné

vyjadřovat city. S obtížemi pokračovala: „Vlastně jsi jednou z

nejlidštějších osobností, jaké jsem potkala.“

Lieserl se rozhlédla po improvizované nemocnici a sledovala

slabý křik zraněných. „Louise,“ začala zvolna, „já mám hodně

dlouhou perspektivu. Uvažuji o historii celé rasy. Naše časové linie

vystoupily z oceánů a po miliony let kroužily kolem Slunce se Zemí;

pak se v jediném mohutném výbuchu kauzality rozprskly v

neuspořádaných čmáranicích po vesmíru. Lidstvo bylo všude.

Ale teď se naše možnosti snížily.

Louise, všechny další možné cesty naší rasy – všechny časové

linie, vycházející z těch dávných oceánů minulosti a táhnoucí se po

– 381 –

miliony let do neznámé budoucnosti – všechny se teď smrskly do

jediné události v časoprostoru: zde, tady, na této lodi. A ta událost je

pod tvojí kontrolou.“

Lieserl se teď tyčila nad Louise a zaplňovala jí celý výhled;

Louise se dívala do jemných, zranitelných očí a – vlastně poprvé v

životě dokázala hlouběji nahlédnout do její osobnosti. Ta žena je

vskutku prastará – prastará a moudrá.

„Louise, ty nejsi žena – nebo spíš jsi víc než žena. Ty jsi

mechanismus přežití, to nejlepší, co můžeme v tento klíčový

okamžik mít, z hlediska našich genů, naší kultury a našich myslí.

Kdybys teď v sobě neměla sílu dostat nás tou náhodnou branou do

budoucnosti, nebyla bys k tomu vybrána. Ale ty máš v sobě dost síly

pokračovat,“ naléhala Lieserl. „Najít cestu. Obrať se do svého nitra,

Louise. Použij svoji sílu…“

Kolem Louise zaznělo hluboké zasténání, téměř pod hranicí

slyšitelnosti. Zní to jako hrom, napadlo ji.

Byl to zvuk kovu vystaveného nesmírnému napětí.

Odtáhla se od Lieserl a zatočila se ve vzduchu. Zadívala se na

část trupu, narušenou obloukem struny. Záplata, kterou umístili přes

místo poškozené strunou, jasně zářila uprostřed zbytku trupu

pokrytého trávou, hladká a vyleštěná. Kdyby trup napětí nevydržel a

došlo k dalšímu poškození kopule, byl by to jejich konec. Ale zdálo

se, že záplata drží… ne že by měl vizuální odhad z takové

vzdálenosti velkou cenu.

Jakoby na zavolanou se před ní zhmotnila Markova hlava.

„Louise, je mi to líto.“

„Co se děje?“

„Pojď se mnou. Musíme si promluvit.“

„Ne,“ odporovala. Cítila se najednou neuvěřitelně unavená. „Už

žádné další řeči, Marku. Už jsem toho napáchala dost.“

Za ní zazněl varovný hlas Lieserl. „Louise…“

„Slyšela jsem, cos říkala,“ usmála se Louise. „Ale na unaveného

starého inženýra, jako jsem já, je v tom příliš mystiky. Zůstanu tady.

Pomohu v nemocnici.“

Lieserl se na ni zamračila. „Louise, ty jsi inženýr, ne lékař.

Upřímně řečeno, nechtěla bych, abys mě léčila.“

– 382 –

Mark se usmál. „Kromě toho nemáme na sebelítost čas, Louise.

Tohle je důležité.“

„A co?“ povzdechla si.

Zašeptal překvapivě nerealistickým šepotem: „Neslyšela jsi ten

zvuk namáhaného trupu? Přadlena znovu pohybuje lodí.“

„Představ si časoprostor jako matrici,“ zašeptal Michael Poole.

„Jako čtyřrozměrnou mřížku se stupnicemi vzdálenosti a času. V

uzlech matrice jsou události; body v čase a prostoru. To jsou příhody,

jež poznamenávají naše životy. A události spojují trajektorie.“

Hvězdný oblouk na obloze se rozšířil. To znamenalo, že jejich

rychlost se snížila, protože se snížilo i relativistické zkreslení.

Přadlena si subvokálně vyvolala zobrazení v průzoru. Ano, rychlost

lodi poklesla na nepatrný zlomek nad polovinou rychlosti světla.

„Trajektorie jsou stezky časoprostorem,“ vysvětloval Poole.

„Existují časupodobné trajektorie a prostorupodobné trajektorie. Loď

letící pomaleji než světlo sleduje časupodobnou stezku. A Přadleno,

my – všichni lidé, od počátku dějin – si pomalu razíme cestu jako

hlemýždi po časupodobných trajektoriích do budoucnosti. Nakonec

naše světové linie skončí v místě zvaném časupodobné nekonečno –

v nekonečně vzdáleném, skutečném konci času.

Ale 'prostorupodobný' znamená pohyb rychlejší než světlo.

Tachyon – částice rychlejší než světlo – letí po prostorupodobné

stezce, stejně jako tento noční stíhač s použitím hyperpohonu.“

Otočila se v křesle. Systém neutronové hvězdy už zmizel v

rudém posuvu. Přímo před ní se nacházel oblak kosmické struny;

vesmír vypadal jako křižovaný prasklinami, kolem nichž klouzaly

obrazy hvězd v modrém posuvu jako kapky oleje.

Neviditelné Pooleovy ruce sevřely její, když loď vyrazila do

oblaku strun.

„Známe

přinejmenším

tři

způsoby,

jak

sledovat

prostorupodobné stezky, Přadleno lan; tři způsoby, jak letět rychleji

než světlo. Můžeme samozřejmě použít hyperpohon Xeelee. Nebo

časoprostorové červí díry. Nebo,“ pokračoval zvolna Poole, „nebo

můžeme využít kónického časoprostoru podél kosmické struny…

– 383 –

Představ si gravitační čočkovitý efekt, který způsobuje dvojí

obraz hvězd kolem strun. Fotonu, letícímu kolem jedné strany struny,

může trvat cesta k našim teleskopům o celé desetitisíce let déle než

fotonu letícímu po druhé straně struny.

Pokud tedy proletíme kónickým deficitem struny, ve skutečnosti

předběhneme světelný paprsek…“ Kolem lodi teď byly části strun,

složitě propletené jako konstrukce pokračující do nekonečna. Nad

hlavou se jí mihla dvojice strun, vzájemně propletených natolik, že

skoro připomínaly cop. Vzhlédla. Od strun se táhly oslnivé stopy

lámajících se obrazů hvězd.

Za ní se vítězně doširoka roztáhla obrovská křídla.

Ten zatracený noční stíhač byl k tomuhle stvořen, pomyslela si.

Pod Pooleovým vedením Přadlena loď prudce zastavila; křídla

diskontinuity se nadmula, když trhala prostor. Pak Přadlena loď

rychle otočila – neuvěřitelně rychle – a znovu s ní vyrazila směrem

ke dvojici strun. Noční stíhač mířil vzhůru a tentokrát se obě struny

mihly pod přídí lodi.

„…A když se dokážeš pohybovat po prostorupodobných

stezkách, Přadleno lan, můžeš tvořit uzavřené časupodobné křivky.“

Soustava neutronové hvězdy byla stará.

Kdysi bývala okázalou dvojicí a krášlila oblohu jedné ztracené

galaxie. Jedna hvězda prodělala výbuch supernovy a krátce a

nádherně přezářila rodičovskou galaxii. Výbuch zničil všechny

planety a poškodil i jejího společníka – druhou hvězdu. Poté

neutronová hvězda, která po výbuchu zbyla, pomalu vychladla a

vysílala impulzy, zatímco se zmítala jako nějaký obrovský pavouk ve

spánku. Druhá hvězda vypouštěla svůj vodík, který byl doslova její

krví, na vysušený trup neutronové hvězdy. Pomalu tak vznikl

plynový prstenec a pozvolným slučováním i podivná, duchovitě

působící druhá soustava planet.

Pak sem přišli lidé.

Lidé prolétali soustavou a zkoumali ji. Usadili se na největší

planetě plynového prstence. Vyslali mikroskopická ústí červích děr

do vychládající mršiny neutronové hvězdy, červími děrami do ní

– 384 –

poslali zařízení a – možná – i analogie lidí, které upravili tak, aby

přežily v děsivě nehostinném prostředí neutronové hvězdy.

Ta zařízení i analogie lidí byly drobounké, jako miniaturní

hračky vyrobené z drahých kamenů.

Analogie lidí i jejich zařízení se hemžily u magnetického pólu

neutronové hvězdy, a díky jim tu vznikly veliké stroje –

diskontinuitní pohony, možná poháněné nesmírnou energetickou

rezervou samotné neutronové hvězdy.

Zpočátku pomalu, pak se stále vzrůstajícím zrychlením byla

neutronová hvězda – táhnoucí za sebou souputníka, prstenec i

planety – vypuzena z mateřské galaxie a vržena do vesmíru, jako

kulka z hvězdné hmoty, vypálená takřka světelnou rychlostí.

„Kulka. Ano,“ uvažoval Uvarov v kapsli. „Docela vhodný

výraz.“

Lieserl hleděla na vířící pixely s nízkým rozlišením uvnitř

virtuálního obrazu v průzračné čtyřstěnné konstrukci. „Ráda bych

věděla, zda tam stále jsou lidé,“ uvažovala.

„Kde?“ zamračil se Mark.

„Analogie lidí. Uvnitř neutronové hvězdy. Zajímalo by mě, jestli

přežili.“

Bez zájmu pokrčil rameny. „Pochybuji. Ledaže by jich bylo

zapotřebí k údržbě, jinak by byli určitě vypnuti jakmile by jejich

funkce skončila.“

Vypnuti… Ale tohle byli lidé. Co když nebyli 'vypnuti'?

Lieserl zavřela oči a snažila se představit si něco takového. Jaké

by to bylo, žít jako drobounký tvor podobný rybě, menší než šířka

vlasu, uvnitř obalu neutronové hvězdy, ovládaného proudy? Jaký by

byl její svět?

„Kulka,“ opakoval Uvarov. „A kulka, vystřelená našimi předky

– přímo doprostřed konstrukce Xeelee.“

Otevřela oči.

Mark se mračil. „O čem to mluvíte, Uvarove?“

„Copak to ještě nechápete? Marku, co si myslíte, že bylo účelem

celého tohohle technického divadélka? Z údajů Superetu a z úlomků,

které nám poskytla Lieserl, už víme, že soupeření mezi lidmi a

Xeelee přetrvávalo po miliony let. Více než jen přetrvávalo – časem

– 385 –

ještě eskalovalo, až se stalo posedlostí, která nakonec lidstvo

zahubila.“

„Vy tvrdíte, že tohle všechno – diskontinuitní motory, vržení

neutronové hvězdy do vesmíru – že tohle všechno bylo myšleno jako

útok na Xeelee?“ divila se Lieserl.

„Ale to je šílené,“ přidal se Mark.

„Jistěže je,“ přitakal zlehka Uvarov. „Drazí přátelé, máme celou

řadu důkazů, že lidstvo není příliš inteligentním druhem – alespoň ne

ve srovnání se svými soupeři, s Xeelee. A nikdy jsem nevěřil, že

vůbec celé lidstvo je při zdravém rozumu.“

„To byste měl asi vědět, doktore,“ zavrčel Mark.

„Já to nechápu,“ ozvala se Lieserl. „Lidé museli o fotinových

ptácích vědět – sakra, já jsem jim o nich říkala. Museli vidět, jaké

nebezpečí ptáci představují pro budoucnost všech baryonických

druhů. A museli taky vědět, že Xeelee, třebaže odtažití a

nepochopitelní, jsou přinejmenším také baryoničtí. Pokud byly cíle

Xeelee zaměřeny proti ptákům, měly přece být i v dlouhodobém

zájmu lidstva!“

Uvarov se jí vysmál. „Obávám se, že stále hledáte racionální

vysvětlení iracionálního chování, má drahá. Lieserl, mám důvod

věřit, že Xeelee představovali v lidských myslích to, co kdysi byli

bohové a démoni. Ale tady byl alespoň bůh smrtelný, obývající

stejnou smrtelnou říši jako lidé. Bůh, kterého bylo možno napadnout.

A my jsme jej vskutku napadali, po celé dlouhé věky, zatímco

hvězdy kolem nás vyhasínaly a nikdo si toho nevšiml.“

„A tak jsme vystřelili neutronovou hvězdu na Prstenec,“ dodal

zachmuřeně Mark.

„Působivé gesto,“ přikývl Uvarov. „Možná největší technické

dílo lidstva… Ale nakonec stejně zbytečné. Jak by mohla pouhá

neutronová hvězda narušit smyčku kosmické struny? A kromě toho,

technologie hvězdoborců Xeelee by určitě stačila zničit hvězdu dřív,

než –“

„Ale nefungovala,“ pronesla zvolna Lieserl.

Mark se díval na robota: podsaditý stroj se zastavil za křeslem,

paže se senzory měl zvednuté ve vzduchu. „Co tím myslíš?“

– 386 –

„Přemýšlej,“ pokračovala. „Neutronová hvězda míří pryč od

místa, kde byl Prstenec. A hvězdoborce ji zjevně nezničily.“

„Ano. Něco se nezdařilo,“ řekl Uvarov. „No, na přesném

průběhu událostí nezáleží, Lieserl. A –“

Stalo se to v jediném okamžiku.

Světlo zhaslo.

Mohutná stavba se ponořila do tmy.

Louise a Mark opustili improvizovanou nemocnici a našli si

opuštěný dům. Ten byl zbavený všeho nábytku, jeho majitelé odešli

žít na oblohu v nulové gravitaci – ale obydlí v nula gé teď byla

samozřejmě pryč, pomyslela si Louise zachmuřeně, smetená z

oblohy vpádem kosmické struny.

Mark ve vzduchu rychle vytvořil virtuální diagram –

geometrický nákres čar a úhlů s písmeny a šipkami.

Louise se nedokázala ubránit úsměvu. „Léthé, Marku. V takový

okamžik mi ukazuješ diagram, který by poznal i Euklides.“

Vážně na ni pohlédl. „Louise, zpracování časoprostorové

geometrie kosmické struny je obtížný problém z oblasti všeobecné

relativity. Ale když vezmeme v úvahu tu geometrii, není zbytek nic

víc než Pythagorova věta…

Pokud vím, k tomuhle se chystala Přadlena.“ V vzduchu se

vznášela dvojice trubic, zářících elektrickou modří jako neony.

„Letíme kolem dvojice kosmických strun. Tady jsou úhlové deficity

kónických časoprostorů strun.“ Klíny vzduchu zářily modře a

připomínaly řezy v sýru; podél každé struny se táhl jeden klín.

„Dobře. A tady je Severní.“ Loď představoval hrubý nákres

černé javorové nažky. „Tady vidíš, že letíme po křivce kolem dvojice

strun proti jejich rotaci.“

Semeno teď zamířilo do záře deficitu ve tvaru klínu v jedné ze

strun. Jakmile překročilo hranici, zmizelo a okamžitě se znovu

objevilo na vzdálenější straně deficitu.

Mark luskl prsty.

„Vidíš? Cestování nadsvětelnou rychlostí: prostorupodobná

trajektorie přes deficit.“

– 387 –

Drobný model lodi zamířil zpět a proletěl klínovým deficitem

druhé struny. „Louise, ty struny se pohybuji skoro rychlostí světla –

jen o tři desetinná místa pomaleji. Přadlena navedla Severní na let

něco přes polovinu rychlosti světla. Ty křivky obratů a zrychlení jsou

neuvěřitelné… Inerciální štíty doménové stěny zřejmě funguji

výborně, i když je tu nepatrný únik.“

„Správně,“ přikývla Louise. „Proto si Severní tak stěžuje.“

„Jo. Louise, na tohle nebyla Severní navržena – stejně tak ani

naše zflikované spojení Severní se stíhačem. Ale nemůžeme dělat

vůbec nic. Musíme se jen modlit, aby to všechno vydrželo, než

Přadlena lan ukončí svoji spanilou jízdu…

V každém případě je trajektorie, kterou sleduje, zpracovaná

dokonale… Prolétáme světelné minuty z jedné strany dvojice strun

na druhou, ale díky prostorupodobnému zkrácení urazíme celé

světelné roky. Louise, myslím, že Přadlena lan z těchto

prostorupodobných trajektorií shromažďuje uzavřené časupodobné

křivky.“

Louise hleděla na loď ve tvaru javorové nažky a pocítila nutkání

vztáhnout ruku a vyjmout ji ze vzduchu. „Ale proč, Marku? A jak?“

„Já vím, co je uzavřená časupodobná křivka,“ ohrazovala se

Přadlena. Znovu loď zastavila a prudce natočila příď ke struně; i

když byla stále chráněna před neuvěřitelným zrychlením, neubránila

se vyjeknutí, když se vesmír kolem ní kymácel. „Původním posláním

Velké Severní s její červí dírou bylo sledovat segment uzavřené

časupodobné křivky…“

„Ano. Uzavřená časupodobná křivka je vlastně časová smyčka.

Kdybys sledovala uzavřenou časupodobnou křivku po celé její délce

až k výchozímu bodu, setkala by ses nakonec sama se sebou,

Přadleno lan… Uzavřené časupodobné křivky ti umožňují cestovat

časem a do minulosti.“

A noční stíhač znovu vyrazil k dvojici kosmických strun,

Přadlena opět řídila loď pomocí dálkovek. Obrovská křídla rozdírala

časoprostor.

„Jak dlouho ještě, sakra?“ zakřičela.

– 388 –

„Přadleno, každý průlet kolem dvojice strun nás bere tisíc let do

minulosti. Ale my se musíme vrátit o sto tisíc let nebo ještě víc…“

„Sto průletů,“ zašeptala.

„Zvládneš to, Přadleno? Máš na to sílu?“

„Ne,“ řekla. „Ale asi nemám příliš na vybranou, že?“

Lieserl si zmateně prohlížela ztemnělý sál. Jasná robotova

svítilna zhasla. Stěny najednou vypadaly jako šedé desky, které se jí

svíraly nad hlavou a vyvolávaly v ní pocity klaustrofobie.

„Lieserl,“ Markova tvář se vyloupla z temnoty a sklonila se nad

ní; viděla jeho jasně modré oči a lesklé zuby. Pohyboval se rychlostí

nanosekund, když nakonec opustil pomalý pohyb lidí.

Matně si vzpomněla na ubohého Uvarova, sedícího v kapsli. Byl

zamrzlý ve svém lidském čase a nedokázal sledovat jejich

neuvěřitelně rychlé hmyzí pohyby. „Co je? Co se stalo?“

„Robot přestal fungovat, Lieserl. Ovládaly ho lodní procesory a

datové spojení s lodí zřejmě vypadlo…“

Okamžitě pocítila ztrátu podpory procesorů. Připadalo jí, jako

by se její mysl ponořila do soumračné jeskyně a odrážela se; něco z

ní se vzdalovalo.

„Nechali nás tady.“

„Pravděpodobně neměli na vybranou, Lieserl.“

Prožiji smrt. Ale – tak najednou?

Lieserl samozřejmě přežije – stejně jako Mark, jako projekce na

Severní. Ale tahle projekce – ona, tato jedinečná větev jejího

dávného vědomí – se nemůže udržet na omezených procesorech

kapsle.

Pocítila záchvěv lítosti, že nikdy nebude moci povědět Louise a

Přadleně lan o těch nádherných malinkatých lidičkách, zasazených

do neutronové hvězdy.

Vztáhla ruku k Markovi. Jejich skafandry se rozplynuly a oba se

těly zoufale přitiskli k sobě. S hlubokou, divokou touhou vyhledala

rty Markova teplá ústa a –

„Léthé. A to s ní ani nemůžeme mluvit.“ Louise vyhlédla z

domu a rozhlížela se po obytné kopuli, neurčitým směrem ke kabině

– 389 –

nočního stíhače. „Marku, Přadlena je chytrá žena, ale není expert na

dynamiku strun. A je tam bez potřebné podpory procesorů. Nechápu,

jak by dokázala vypočítat trajektorie, kterými letíme.“

Mark se zamračil. „Já – počkej.“ Vztáhl ruku, pohroužil se do

sebe a ztratil veškerý výraz.

„Co se děje?“

„Zastavili jsme. Chci tím říct, že let kolem dvojice strun se

zastavil.“ Chvíli přemýšlel. „Louise, spočítal jsem to na sto sedm

úplných obletů…!“

„Louise? Marku?“

Hlas zazněl ve vzduchu poblíž Louisina ucha. „Ano, Lovkyně

žab, slyším tě. Kde jsi?“

„Jsem v lese. Já –“

„Ano?“

„Asi byste měli přijít sem nahoru.“

Louise pohlédla na Marka: mračil se a jedna z jeho projekcí s

omezenou autonomií už byla nepochybně u Lovkyně.

„Proč?“ zeptala se Louise. „Nějaké potíže, Lovkyně?

„Žádné potíže. Ne tak úplně. Je to jen – jiné…“

Neviditelný duchovitý dotek Michaela Poolea se vypařil.

Přadlena lan zvedla ruce z dálkovek.

Její práce je zřejmě u konce. Protáhla si prsty uvnitř rukavic,

sevřela ztuhlé ruce v pěst a zaryla si nehty do dlaní. Cítila, jak se

chvěje strachem a vyčerpáním. Cítila píchání v kříži a pod lopatkami

těsně pod krkem: opatrně se na lehátku pootočila a protáhla si páteř,

aby se zbavila ztuhlosti.

Pak poprvé vyhlédla za kabinu z konstrukčního materiálu.

– 390 –

Kapitola 31

„Doktore Uvarove, doktore Garry Uvarove.“

Hlas, plochý a mechanický, ho probudil z neklidného spánku.

Otevřel ústa, aby odpověděl; po rtech mu stekly husté sliny. „Co

zas je?“

„Potřebujete něco?“ Hlas, generovaný omezenými procesory v

kapsli, ani nepřipomínal lidský a přicházel ze všech stran – to bylo k

zešílení.

„Ano,“ odpověděl. Cítil, jak se chvěje; byla mu zima. To už

vypadává proud?

Jak už to je dlouho, co ho tak náhle opustili Lieserl a Mark Wu?

„Ano,“ oslovil znovu kapsli. „Ano, něco potřebuji. Vezmi mě

zpátky na Severní.“

Kapsle po dlouhé sekundy mlčela.

Uvarov cítil, jak se mu v kostech usazuje chlad. Takhle má tedy

zemřít, díky selhání nějakého pitomého mechanismu? Má snad být

konečně zrazen technologií, stejně jako ho nanoboti ZS pomalu

zabíjeli po celá léta?

No, pokud má zemřít, bude hluboce a upřímně litovat jedné věci

– že se nedožil ukončení svého velkého projektu, svého experimentu

s prodloužením přirozené doby života jeho rasy. Věděl, jak ho vidí

ostatní: jako člověka trpícího posedlostí svými eugenickými záměry,

možná jako monomaniaka. Ale – ach! Jaký by to byl skvělý úspěch!

Dosud ho spalovaly ambice, intenzivně a neustále, avšak zradilo

je selhání jeho těla.

Myšlenky zeslábly a připadalo mu, jako by se rozpouštěl, jeho

vědomí odplývalo do teplých, pohodlných jeskyní vzpomínek.

Kapsle znovu promluvila: „Nemohu vaší žádosti vyhovět,

doktore. Nemohu se zaměřit na Severní. Lituji, přál byste si, abych –

“

„Tak mě zabij.“ Prudce pohnul hlavou ze strany na stranu, aby

se zbavil záchvatů bolesti v krku. „Jsem tady uvězněn. Zemřu brzy,

– 391 –

jakmile mi dojdou zásoby. Zabij mě hned. Vypni ten zatracený

proud.“

„To také nemohu udělat, doktore Uvarove.“

Ale Uvarov už neposlouchal. Opět cítil, jak upadá do

neklidného, možná konečného spánku, poničené rty se mu pomalu

pohybovaly.

„Zabij mě, ty zatracený mechanický…“

– 392 –

Kapitola 32

Torus rozervaných, zlomkovitých smyček strun zmizel.

Kosmické struny teď křížily celou dutinu: obrovské neuspořádané,

vítězné prstence, vrhající nepravou elektrickou modř na obraz

vyhlídkové kopule.

Tahle obrovitá, složitá, mnohonásobná smyčka strun vyplňovala

dutinu od samotného dna gravitační studny. Byl to – což bylo

neuvěřitelné a nepochopitelné – jediný objekt, umělý výtvor, o

průměru přinejmenším deseti milionů světelných let

Louise Ye Armonková spolu s Markem, Lieserl a Morrowem

viseli na skútrech pro nulovou gravitaci pod vrcholem vyhlídkové

kopule. Jak si Louise matně uvědomovala, les pod ní byl zaplněn

řadou známých uklidňujících zvuků: křikem ptáků a opic i slabým

kvákáním žab, hlukem života, který přetrvával i zde, na konci času…

Za průzračnou kopulí vyplňovala vesmír struna.

Tady, sto tisíc let v minulosti, galaxie stále padaly, roztříštěné a

v modrém posuvu, do nejhlubší gravitační studny ve vesmíru. A

když se Severní vynořila z výletu skrze časoprostorové poruchy

smyčky struny, znovu se ocitla v dutině se stěnami z hvězd, na dně

studny Vesmíru.

Tady ale veškerá podobnost končí, pomyslela si Louise. Stěny

dutiny byly mnohem hladší než v budoucnosti, bylo v nich mnohem

méně nepravidelných otvorů, ne jak si to pamatovala… Ty stěny

vypadají téměř jako uměle vyhlazené, pomyslela si znepokojeně.

A samozřejmě tu byl Prstenec, neporušený a velkolepý.

Prstenec byla obruč, utkaná z miliardu světelných let dlouhé

kosmické struny. Severní se nacházela někde nad rovinou Prstence.

Bližší strana struktury vytvářela složité, neproniknutelné pletivo nad

obytnou kopulí, tvořila nevázané vzorce ve tvaru oblouků a hrotů,

změtí časoprostorových poruch prosvítaly zlomky obrazů galaxií.

Vzdálenější stranu objektu bylo vidět jako pevný bledý pás, daleko

na obloze, v modrém posuvu.

– 393 –

Prostor zhruba ve tvaru disku, obklopený Prstencem –

minimálně o deseti milionech světelných let v průměru, jak si Louise

připomněla – se zdál naprosto prázdný. Třeba se v této době Xeelee

usilovně snažili udržet centrální oblast prázdnou, uvažovala.

…Prázdnou – až na jediný světelný bod přímo v geometrickém

středu Prstence, zjistila Louise, když se zahleděla pozorněji. Viděla,

že do tohoto bodu zírá i Lieserl s napůl otevřenými ústy.

Přadlenino bleskové jednání je přeneslo zpět v čase do dalšího

záblesku v časovém úseku této války na nebesích… a zdálo se, že

tato doba nebyla příliš vzdálena konečnému pádu Prstence.

Vnímala, jak oči všech přítomných – Marka, Lieserl i Morrowa

– na ní spočívají s očekáváním. Na ní!

Vzpomeň si, co říkala Lieserl, připomněla si. Já jsem

mechanismus přežití. To je vše. Musím dál fungovat jen ještě o

trochu déle… Sáhla hluboko do svého nitra.

Zatleskala. „Tak dobře, lidi – Marku, Lieserl, dejme se do práce.

Myslím, že je jasné, že jsme se dostali přímo doprostřed válečné

zóny. Víme, že právě v tuto chvíli fotinoví ptáci útočí na Prstenec ze

všech stran, protože jak také víme, za sto tisíc let bude zničen. Z toho

všeho mám pocit, že nemáme příliš mnoho času, než si jedna ze stran

všimne, že jsme tady…“

„Myslím, že máš pravdu, Lieserl,“ souhlasil Mark. Virtuálové

na

vysokokapacitních

datových

připojeních

na

centrálních

procesorech zpracovávali různé aspekty této situace. „Nemyslím, že

bychom se měli nechat oklamat faktem, že většina dějů v této

neuvěřitelné válce probíhá zřejmě v podsvětelných rychlostech, takže

v tomhle měřítku jsme jako mravenec, když jde přes Saharu.

Nezapomínejme, že Xeelee mají hyperpohon – který jsme jim

ukradli –, a pokud víme, stejně tak i fotinoví ptáci. Kdykoli nás

mohou objevit.“

„Tak mi dejte komplexní popis okolí.“

„Především naše poloha v čase,“přikývl Mark. „Přadlena lan

vytvořila dost uzavřených časupodobných stezek, abychom se dostali

o sto tisíc let do minulosti, zpět do doby, do které nás dopravila první

část naší cesty.“ Zvedl tvář k vyhlídkové kopuli a vystoupil zhruba o

metr, v návalu roztržitosti zapomněl s sebou vzít svůj virtuální skútr.

– 394 –

„Prstenec je v této době kompletní, pokud víme. Jeho hmotnost je

ohromná – vlastně díky ní pociťujeme inerciální tah. A vlastně hodně

silný… Táhne nás to prostorem k Prstenci. Přadlena lan to zřejmě

kompenzuje…

Lieserl, co máš ty?“

Lieserl zřejmě musela násilím odtrhnout pohled od toho

lákavého světelného bodu uprostřed Prstence. Pohlédla na Louise.

„Já mám Prstenec, Louise. Vrátili jsme se do doby před jeho

zničením. Bolderův Prstenec je jedinou smyčkou kosmické struny…

vskutku obrovitou, minimálně o deseti milionech světelných let v

průměru a o hmotnosti desetitisíců galaxií, spojených v jednolitém

tvaru. Struna je zkroucená sama do sebe jako vlna v přadenu;

topografie Prstence sestává z oblouků struny, pohybujících se téměř

rychlostí světla, a z hrotů, které skutečné rychlosti světla dosáhly.

Pohyb celku je složitý, ale pokud mohu říci, jeho vektory se

neprolínají. Prstenec by mohl vydržet navždy.

Louise, neexistuje způsob, jak by takovéhle monstrum mohlo

vzniknout přirozenou cestou. Podle našich nejnovějších teorií by

měly mít přirozené smyčky strun jen několik tisíc světelných let v

průměru.“ Vzhlédla a nepravá modř obrazů strun jí zalila profil a

zdůraznila vrásky kolem očí. Krátce se zasmála. „Xeelee objevili

způsob, jak natáhnout kosmické struny prostorem, nebo je vyrábět v

neuvěřitelném měřítku, a uplést je do monumentální konstrukce.“

Louise hleděla na Prstenec, sledovala propletení strun na obloze

a nechala si hlavou procházet data, která jí dodala Lieserl.

A mohla jsem zemřít, aniž bych tohle viděla. Děkuji, ach

děkuji…

„Zdejší kosmologie je… působivá,“ dodala s úsměvem Lieserl.

„V podstatě tady je extrémně masivní, rychle rotující torus. A ten

ničí strukturu časoprostoru. Jen pouhá masa Prstence vytvořila

gravitační studnu tak hlubokou, že je k tomuto bodu přitahována

hmota – galaxie – na vzdálenost stamilionů světelných let. I naše

domovská Galaxie, v níž vzniklo lidstvo, byla přitahována hmotností

Prstence. Víme, že Prstenec byl skutečně oním 'Velkým

přitahovačem', který objevili lidští astronomové.

– 395 –

A podstatné důsledky má i rotace. Louise, jsme na pokraji

Kerrovy metriky – klasického relativistického řešení gravitačního

pole rotující masy. Vlastně se tomuhle říká maximální Kerrova

metrika, protože torus rotuje tak rychle, že úhlová hybnost zdaleka

převyšuje hmotnost v gravitačních jednotkách…

Jak říkal Mark, rotace Prstence má na loď silný vliv. To je

inerciální tah: zkroucení časoprostoru kolem rotujícího Prstence.“

„Inerciální tah?“ zamračil se Morrow.

„Morrowe, naivní představy o gravitaci předpokládaly, že spin

objektu neovlivní jeho gravitační pole,“ odpověděla Lieserl. „Bez

ohledu na to, jak rychle hvězda rotuje, bys byl prostě přitahován k

jejímu středu, jako kdyby nerotovala vůbec.

Ale relativita nám říká, že to není pravda. Existují nelineární

členy rovnic, spojující rotující masu s vnějším polem. Jinými slovy,

otáčející se objekt táhne s sebou okolní prostor,“ dopověděla.

„Inerciální tah. A to je točivý moment, který právě působí na

Severní.“

„A co dál?“ zeptala se Louise. „Marku?“

Přikývl.

„Za prvé se topíme ve fotonech radiových vln –“

To bylo nečekané. „O čem to mluvíš?“

„Myslím to vážně,“ ujišťoval ji a obrátil se k ní tváří. „To je

jediný zásadní rozdíl v okolním fyzikálním prostředí ve srovnání s

dobou, z níž jsme přišli: jsme ponořeni do husté kaše vln záření.“ Na

chvíli vypadal nepřítomně. „A jejich intenzita se zvyšuje. Zesilují,

pomalu, ale v časových měřítcích této války naprosto zřetelně: za

tisíc let se zdvojnásobí, Louise, ale nic z toho není patrné v

budoucnosti. To už budou zářící fotony pryč.“

„To nechápu,“ Louise potřásla hlavou. „Co způsobuje to

zesilování?“

Teatrálně pokrčil rameny. „To kdybych věděl.“ Rozhlédl se po

obloze. „Ale podívej se kolem. Prstenec je zasazen ve skořápce z

galaktického materiálu, Louise. Frekvence vln záření jsou pod

plazmovou frekvencí mezihvězdného prostředí. Vlny jsou tedy v

téhle krabici se stěnami z galaxií uvězněny. Jsme uvnitř rozlehlé

– 396 –

rezonanční dutiny o průměru deseti milionů světelných let se

zrcadlovými stěnami.“

Morrow se nejistě zadíval za vyhlídkovou kopuli.

„Uvěznění? Ale co se stane, až –“

Lieserl ho přerušila. „Marku, myslím, že to mám. Tu příčinu

zesilování vln záření.“

Pohlédl na ni. „Cože?“

„To ten inerciální tah. Vidíme nadmíru zářivý rozptyl z

gravitačního pole. Foton, který padá do gravitační studny Prstence, je

s ním spojen inerciálním tahem a pak je vypuzen s dodatečnou

energií –“

„Ach. Správně,“ přikývl Mark s nepřítomným výrazem. „To by

dávalo zesílení několika desetin procenta při každém průchodu… což

odpovídá mým pozorováním.“

„Rozuměl jsem tomu?“ zamračil se Morrow. „To zní, jako by

fotony prováděly gravitační zpomalování Prstence.“

Louise se na něho usmála, když vycítila jeho strach.

„Správně. Inerciální tah umožní každému fotonu vysát z

Prstence trochu energie, záření zesílí a Prstenec rotuje o nepatrný

zlomek pomaleji… Lieserl, pověz nám víc o časoprostorové

metrice.“ Vzhlédla ke světelnému bodu ve středu Prstence. „Co

vidíme tam uprostřed?“

Lieserl s klidnou tváří také vzhlédla. „Myslím, že to víš, Louise.

Je to singularita, přímo ve středu Prstence. Je ve tvaru obruče,

kruhová trhlina v prostoru, vyvolaná rotací ohromné masy Prstence.

Singularita má průměr asi tří set světelných let – zjevně mnohem

menší, než je průměr hmotného Prstence…

Kdyby Prstenec rotoval pomaleji, byla by to docela normálně

fungující Kerrova metrika. Singularita by byla skryta ve dvou

horizontech událostí – v jednosměrných membránách do středu – a

za nimi v ergosféře – oblasti, v níž je inerciální tah tak silný, že mu

neodolá nic, co letí podsvětelnou rychlostí. Kdybychom se nacházeli

v ergosféře, nezbylo by nám než rotovat s Prstencem. Vlastně kdyby

to nerotovalo vůbec, Kerrovo pole by se zhroutilo do jediné,

stacionární černé díry s bodovou singularitou, s jediným horizontem

událostí a bez ergosféry.

– 397 –

Jenže Prstenec rotuje… a to příliš rychle, než aby umožnil

vytvoření horizontu událostí nebo ergosféry. Takže…“

„Co, Lieserl?“ naléhala Louise.

„Jde o holou singularitu.“

Michael Poole seděl pohodlně se zkříženýma nohama na nočním

stíhači. Upíral přímý a klidný pohled na Přadlenu lan.

„Prstenec je stroj, jehož jediným účelem je vytvořit tuto holou

singularitu. Chápeš? Xeelee postavili tento ohromný Prstenec a

roztočili jej, aby udělali do Vesmíru díru.“

Přadlena lan zesílila ve svém průzoru nepravé barvy obrazu

ústřední singularity. Trhlina vypadala jako pevný disk – snad jako

mince – natočená k ní skoro hranou, ale lehce nakloněná, takže

viděla i horní povrch.

Na tom povrchu plavalo bílé světlo hvězd. (Bílé?)

„Xeelee postavili tohle všechno – měnili historii, narušovali

časoprostor, přitahovali galaxie k cíli přes stovky milionů světelných

let – jen kvůli tomuhle?“

Poole zvedl obočí. „Je to největší baryonická konstanta,

Přadleno lan. Největší dílo Xeelee…“

Singularita byla jako klenot, obklopený neukázněnou čmáranicí

struny samotného Prstence.

„Je to krásné,“ připustila.

Poole se usmál. „Ach, ale její krása tkví v tom, co dělá…“

Obrátil vyčerpanou, unavenou tvář k singularitě. „Přadleno lan, lidé

tomuto artefaktu přikládali mnoho účelů. Ale Prstenec není pevnost,

ani poslední bašta nebo bitevní loď či stanice, z níž by mohli Xeelee

dobýt zpět baryonický vesmír,“ pronesl smutně. „Přadleno, Xeelee

věděli, že válku na nebesích prohráli. Možná to vždycky věděli, od

samotného počátku svých dějin.“

„Nerozumím.“

„Přadleno, ta singularita je úniková cesta.“

Lieserl a Mark se k sobě s nelidskou rychlostí otočili. Hleděli si

navzájem do očí, jako by si vyměňovali data nějakým způsobem pro

lidi neviditelným, jejich prázdné výrazy byly jako dvě zrcadla.

– 398 –

„Co se děje?“ zeptala se Louise. „Co se stalo?“

Po Markově tváři přebíhaly pixely, poruchy v projekci virtuálů.

„Potřebujeme Přadlenu lan,“ vyštěkl. „Nemůžeme čekat na opravy

datových spojení. Snažíme se to nějak obejít – pracujeme rychle –“

„Proč?“ zamračila se Louise.

Mark se k ní obrátil s bezvýraznou tváří. „Máme problém,

Louise. Je tady policie.“

„Jak můžeš zničit smyčku kosmické struny o průměru deseti

milionů světelných let?“ ptala se Přadlena lan.

„Není to tak těžké… když máš zdroje celého vesmíru a miliardy

let k dispozici, Přadleno lan.“ Michael Poole, usazený na rameni

nočního stíhače, ukázal na shluk padajících galaxií, zaplňujících

nedaleký úsek Prstence. „Když se Prstenec proplete – když kosmická

struna zkříží sama sebe –, přetrhne se,“ vysvětlil. „Mění samu sebe a

vznikne nová, menší smyčka, která vypučí ze staré. A možná i ta

kříží sama sebe a rozdělí se na ještě menší smyčky… a tak dále.“

Přadlena přikývla. „Myslím, že rozumím. Jakmile by ten proces

začal, probíhal by exponenciálně. Prstenec by se brzy rozpadl na

toroidy úlomků, které jsme našli – najdeme – za sto tisíc let ode

dneška…“

„Ano, Xeelee nepochybně navrhli pohyb Prstence tak, aby se

sám od sebe nepřetrhl. Ale stačí jen ten proces spustit narušením

periodického chování Prstence. A o to se fotinoví ptáci zjevně snaží,

když vrhají galaxie na Prstenec jako kameny.“

„Dosti primitivní technika,“ popotáhla Přadlena.

„Baryonický šovinismus, Přadleno lan?“ zasmál se Poole.

„Kromě toho ti ptáci mají jiné mechanismy a –“

„…Přadleno, Přadleno lan, slyšíš mě?“

Přadlena se na lehátku prudce posadila a připlácla dlaně na

helmu. „Lieserl? To jsi ty?“

„Poslouchej mě. Nemáme mnoho času.“

„Ach, Lieserl, už jsem myslela, že nikdy –“

„Přadleno! Buď zticha, hergot, a poslouchej.“ Přadlena

poslechla. Nikdy neslyšela Lieserl mluvit Podobným tónem.

– 399 –

„Použij dálkovky, Přadleno. Musíš nás odsud dostat Vezmi nás

hyperpohonem přímo nahoru, nad rovinu Prstence. Rozumíš? Použij

nejdelší možný skok, jaký najdeš. Zkusíme dostat do dálkovek

podprogramy, ale –“

„Lieserl, ty mě děsíš. Nemůžeš mi říci, co se děje?“

„Není čas, Přadleno. Prosím. Prostě to udělej…“

Vesmír potemněl.

Jednu strašlivou chvíli, kdy jí srdce ztuhlo v prsou si Přadlena

myslela, že oslepla. Dálkovky však stále zářily stejně jasně jako

předtím.

Vzhlédla. Nad lodí cosi bylo, zakrylo to zlomky galaxií v

modrém posuvu i Prstenec.

Uviděla křídla černá jako noc, roztažená do plné šíře, přímo nad

Severní.

Noční stíhače.

Otočila se na lehátku.

Byly jich tu stovky – neuvěřitelně mnoho, jako temné lucerny,

zavěšené na obloze.

Byli to Xeelee. Severní byla obklíčena.

Přadlena vykřikla a udeřila pěstí do dálkovky hypermotoru.

Stíhače prolétaly mezi neonově modrými kosmickými strunami

jako ptáci mezi větvemi v lese. Bylo jich v této době tolik. Byly

chladné a nádherné, jejich uhlově temné obrysy se rozmístily v

okolním prostoru kolem ní. Lieserl hleděla na přilétající, klouzající

lodě a přála si, aby je viděla jasněji. Byl kdy vůbec nějaký člověk

Xeelee blíž.

Xeelee se pohybovali v těsné formaci jako hejno ptáků nebo

ryb: prováděli náhlé změny směru, křídla z doménových stěn se

vlnila, když eskadry, vyplňující prostor na miliony kilometrů, letěly

v ideálním tvaru. Teď Lieserl viděla, jak by se měly noční stíhače

ovládat, ve srovnání se snaživým a neohrabaným Přadleniným

zacházením. Noční stíhače byly vpravdě skulptury časoprostoru,

hladké a krásné. Při tom pomyšlení se zachvěla: tohle je baryonická

technologie v naprosté dokonalosti, na nejvyšší možné úrovni,

pomyslela si.

– 400 –

Zarazil ji kontrast mezi touto dobou a epochou zkázy, nebo

vítězstvím fotinových ptáků, do něhož je Severní dopravila předtím.

Tady byl Prstenec kompletní a velkolepý a Xeelee ve své okázalé

nádheře zaplňovali Vesmír. Už věděla, že konečná porážka je

neodvratná a Xeelee se vlastně schovávali do své poslední bašty. Ale

srdce jí přesto bušilo silněji, když pohlížela na vrchol baryonického

života.

Překrývající se části strun hladce klouzaly podél obytné kopule,

jak Severní stoupala. Noční stíhače se hemžily jako špačci mezi

strunami a kolem Severní – ne, uvědomila si náhle Přadlena; noční

stíhače poblikávaly v prostoru.

„Používají hyperpohon,“ vydechla.

„Ano.“ Poole zíral na noční stíhače, jeho zvrásněná tvář byla

průsvitná. „I my letíme hyperprostorem. Jdeš na to zostra, Přadleno,

nikdy jsme tak velké skoky nezkoušeli, ani při testování. Víš, jak

rychle vlastně letíš? Deset tisíc světelných let při každém skoku…

Ale i tak s námi Xeelee snadno drží krok.“

Ovšemže, pomyslela si Přadlena. Jsou to Xeelee.

Tyhle stíhače mohly Severní kdykoli zastavit – dokonce ji i

zničit. Ale neudělaly to.

Proč ne?

Loď vystoupila vysoko nad rovinu Prstence. Spletené přadeno

kosmické struny začalo mizet, a teď už snadno viděla miliony

světelných let dlouhou křivku části obrovité stavby. A v srdci

Prstence se singularita jakoby rozevírala směrem k ní, téměř ji vítala.

Všude kolem se vznášely stíhače Xeelee, jako listy v bouři.

Neznamenáme pro ně hrozbu. Lidé pro ně zřejmě ve skutečnosti

nikdy hrozbou nebyli. Teď to skoro vypadá, jako by nás Xeelee

doprovázeli, napadlo ji.

„Lieserl,“ promluvila nahlas.

„Slyším tě, Přadleno lan.“

„Pověz mi, u Léthé, co děláme.“

„Bereš nás mimo rovinu Prstence.“

„A pak?“

– 401 –

„Dolů…“ Lieserl zaváhala. „Podívej, Přadleno, musíme se

dostat od Xeelee co nejdál, než na nás změní názor. A nemáme kam

utéci, v celém vesmíru se nemáme kam vrtnout.“

„A tohle je tvůj plán?“ Přadlena si byla vědoma hysterie ve

vlastním hlase; cítila, jak se jí strach rozlézá do žaludku i do hrudi

jako nějaká chladná kapalina. „Vletět do singularity?“

Mark se praštil pěstí do nohy. „Měl jsem pravdu, sakra,“ zaklel.

„Celou tu dobu jsem měl pravdu.“

Všudypřítomné napětí bolestně svíralo Louise hrdlo. „Sakra,

Marku, mluv konkrétně.“

Otočil se k ní. „Ohledně toho významu proudu energie záření.

Copak nechápeš? Fotinoví ptáci tuhle ohromnou dutinu vyrobili z

hvězd a rozdrcených galaxií, aby v ní uvěznili Prstenec.“ Rozhlížel

se po vyhlídkové kopuli. „Léthé, muselo jim to trvat miliardu let, ale

dokázali to. Postavili obrovské zrcadlo z hvězdné hmoty, kolem

celého Prstence. Je to dílo kosmického inženýrství skoro na stejné

úrovni jako stavba samotného Prstence.“

„Zrcadlo?“

„Mezihvězdná hmota je pro energii záření neprostupná. Každý

zářící foton se proto odráží zpět do dutiny. Obíhá kolem Prstence a

při každém průletu je mnohonásobně zesílen, jak to popsala Lieserl,

takže vysaje trochu více energie z inerciálního tahu Prstence. A pak

se foton chce znovu odpoutat… ale je stále uvězněn galaktickým

zrcadlem. Vrací se zpět, je zesílen o něco víc… chápeš? Je to

klasický případ pozitivní zpětné vazby. Uvězněné záření bude

narůstat a odebírat energii samotnému Prstenci…“

„Ale nemůže narůstat donekonečna,“ namítl Morrow.

„To ne,“ připustil Mark. „Ten proces je inerciální bombou,

Morrowe. Elektromagnetický tlak v dutině bude vzrůstat tak dlouho,

až jej dutina neudrží. A nakonec

– pravděpodobně jen několik desítek tisíciletí ode dneška

– se dutina roztrhne.“

Louise se rozhlížela po obloze a znovu si všimla pravidelného

rozmístění galaxií, které zpozorovala už dříve. „Správně. A za sto

– 402 –

tisíc let vletí Severní přímo mezi úlomky, pocházející z toho velkého

výbuchu.“

Loď teď vystoupila vysoko nad rovinu Prstence. Louise už před

sebou viděla celou konstrukci jako okraj mihotavého zrcadla, s

jiskřičkou singularity uprostřed.

Lieserl se přidala. „Louise, nepřátelská aktivita fotinových

ptáků, kterou jsme předtím zaznamenali – přímý útok na samotný

Prstenec kousíčky hmoty – je působivý, ale Mark má pravdu:

Prstenec nakonec zničí tenhle trik s bombou ze záření.“ Na rtech jí

pohrával slabý úsměv. „Je to zatraceně chytré. Ptáci vysávají

samotný Prstenec, odebírají energii z gravitačního pole použitím

inerciálního tahu. Použijí samotnou energii hmoty Prstence, aby jej

zničili.“

Louise subvokálně zkontrolovala čas. Uplynulo jen necelých

dvacet minut od chvíle, kdy Mark a Lieserl nařídili Přadleně

přesunout loď, ale už museli urazit osm milionů světelných let – už

se musí nacházet přímo nad singularitou.

„Marku. Kam letíme?“

Poole se zjevně snažil Přadlenu uklidnit a řekl jí, co se stane s

nočním stíhačem, který se přiblížil k diskovité singularitě.

Podle něho mohla časupodobná trajektorie dosáhnout horního

povrchu disku. Loď by se dostala do roviny singularity. Avšak – jak

říkaly rovnice Kerrovy metriky – žádná časupodobná trajektorie

nemohla projít skrz smyčku singularity a vystoupit na druhé straně.

„Tak co se stane? Bude loď zničena?“

„Ne.“

„Ale když loď nemůže smyčkou proletět – kam se dostane?“

„V metrice nemůže existovat diskontinuita, Přadleno lan,“

zaváhal Poole. „Rovina singularity je místem polibku vesmírů.“

„Léthé,“ vydechla Louise. „Ty máš v úmyslu dostat nás ven z

vesmíru?“

Mark k ní naklonil hlavu, nezvykle ztuha; jeho rozpadající se

tvář, přesunující se pixely a křiklavá barva očí mu dodávaly naprosto

– 403 –

nelidský výraz. „Nemáme kam jinam utéci, Louise. Ledaže bys měla

lepší nápad…“

Hleděla na singularitu. UI, pracující společně nadlidskou

rychlostí, přišly s odpovědí na tento scénář. Ale je to správná

odpověď? Cítila, jak sejí situace vymyká z rukou; snažila se

plánovat, všechno to pochopit.

„Jistě, otázka načasování je zásadní,“ upozornila Lieserl. „Jinak

bychom mohli skončit ve špatném vesmíru…“

Morrow se s očima vytřeštěnýma pevně držel skútru, klouby

měl úplně bílé. „O čem to u Léthé zase mluvíš?“

Mark zaváhal. „Konfigurace struny se neustále mění. Je to

dynamický systém. A to mění topologii Kerrovy metriky a základ

analytického kontinua vesmíru za rovinou singularity…“

„K čertu s tebou,“ zavrčel Morrow. „Buď tak hodný a drž se

lidského jazyka.“

„Rovina singularity je bod, v němž se vesmír slabě dotýká

jiného vesmíru. Jasné? Ale kvůli oscilaci Prstence není bod kontaktu

s druhým vesmírem konstantou a mění se. Každých několik minut –

někdy i častěji – rozhraní přeskočí do jiné oblasti kontinua – do

jiného vesmíru.“

„A má to pro nás nějaký význam?“ zamračil se Morrow.

Mark si projel rukou vlasy. „Jen z toho hlediska, že změny se

nedají předvídat, ani z hlediska času ani z hlediska měřítek. Možná

změny probíhají pořád dokola, pokud vím, takže když počkáme dost

dlouho… Mohli bychom mít druhou šanci.“

„Ale my nemáme čas čekat.“

„Ne. No, tak docela jsme to neplánovali… takže si nebudeme

moci vybrat, ve kterém vesmíru skončíme. A samozřejmě ne každý

vesmír je obyvatelný…“

Louise si přitiskla klouby ke spánkům. Dobrá poznámka,

Marku. Rozhodli jsme se spálit za sebou mosty a opustit náš vesmír a

už nám je v patách víc než polovina všech existujících nočních

stíhačů Xeelee… a ty teď přijdeš s tímhle. Co s tím já mám dělat?

„Pověz mi, co tam vidíš právě teď,“ vybídla ho. „Pověz mi o

vesmíru na druhé straně Kerrova rozhraní.“

– 404 –

„Teď?“ Mark vypadal pochybovačně. „Louise, ty po mně chceš,

abych provedl analýzu celého vesmíru na základě několika nejasných

pohledů během několika sekund? Trvalo celé lidské dějiny začít jen s

částečnou –“

„Prostě to udělej,“ utrhla se na něho.

Krátce ji zkoumal, na neurčité tváři neurčitý výraz. „Některé z

druhých vesmírů vykazují určitou úroveň odchylky od našich

fyzikálních zákonů. Není to nic překvapivého: fyzikální konstanty

jsou jen libovolným vyjádřením rozmístění symetrií na počátku

času… Ale i ty vesmíry, jejichž fyzikální zákony jsou totožné s

naším, mohou být velmi odlišné kvůli změněným hraničním

podmínkám na počátku času – nebo prostě jen proto, že jsou v jiné

etapě svého vývojového cyklu než my.“

„A v tomhle konkrétním případě?“ zeptala se ztěžka.

Zavřel oči. Louise viděla, jak se po virtuálním obrazu jeho tváří

znovu přesunují toulavé pixely, žluté a červené. Prudce otevřel oči a

skoro ji zaskočil.

„Vysoká gravitace,“ odpověděl.

„Cože?“

„Varianta fyzikálních zákonů. V tomto sousedním vesmíru je

gravitační konstanta vysoká – neuvěřitelně vysoká – ve srovnání, eh,

se zdejší.“

Morrow vypadal nervózně. „Co by to znamenalo? Byli bychom

rozdrceni?“

Po Markově tváři přebíhaly další pixely a poruchy. „Ne. Ale

lidská těla by měla rozeznatelná gravitační pole. Cítil bys Louisinu

masu, Morrowe, s tahem asi poloviny gé.“

Morrow vypadal ještě vyplašenější.

„Hvězdy by neměly víc než jeden a půl kilometru v průměru a

hořely by jen jediný rok,“ pokračoval Mark. „Planety o velikosti

Země by se okamžitě vlastní hmotností zhroutily…“

Lieserl se zamračila. „Mohli bychom tam přežít?“

Mark pokrčil rameny. „To nevím. Obytná kopule by vlastní

hmotností okamžitě implodovala. Museli bychom najít zdroj

dýchatelného vzduchu, a to rychle. A museli bychom žít ve stavu

beztíže; jakákoli znatelnější hmota by vyvíjela nesnesitelně vysoké

– 405 –

gravitační síly. Ale možná bychom mohli udělat z trosek Severní

nějaké druhy vorů…“

Lieserl vzhlédla k rovině singularity a její výraz změkl. „Víme,

že lidé na Prstenec útočili – jako ta střela, kterou byla neutronová

hvězda. Možná nejsme prvními poutníky, kteří Prstencem proletěli.

Marku, říkal jsi, že most do jiných vesmírů se mění cyklicky.

Zajímalo by mě, zda i teď jsou na druhé straně toho rozhraní lidé,

kteří se pevně drží svých vorů ze zničených válečných lodí a bojuji o

přežití ve světě s vysokou gravitací…“

Mark se usmál a vypadalo to, že se uvolnil. „No, pokud ano, tak

se s nimi nesetkáme. Tohle spojení se uzavřelo a otvírá se nové… ať

půjdeme kamkoli, nebude to tam.“

Louise vzhlédla k obloze s nepravými barvami. „Myslím, že je

čas to zjistit,“ řekla.

Severní dosáhla vrcholu oblouku, vysoko nad rovinou Prstence.

Přadlena měla pocit, že visí na vrcholu obrovského kosmického

stromu, milion světelných let vysokého. Loď byla připravena nad

středem singularity, připomínajícím mihotavé jezero hvězdného

světla, a za ní se na hranici viditelnosti otáčel samotný titánský

Prstenec.

Hejno nočních stíhačů se seskupilo do formace ve tvaru velké

kapky kolem ní a nad ní, s vysunutými křídly. Jejich tvary byly ostré

a elegantní, vyplňovaly celý prostor.

Přadlena lan sevřela ruce na dálkovce hyperpohonu. A najednou

se jí zdálo, jako by z toho stromu padala. Noční stíhač padal

prostorem, každou sekundu překonal deset tisíc světelných let.

„Singularita je bránou do jiných vesmírů,“ řekl Michael Poole.

„Kdo ví – možná do lepších, než je tento.

Ve skutečnosti,“ jak jí Poole vysvětlil, „musely existovat další

brány v tom následujícím vesmíru ještě do dalších…“ Ukázal na

obraz mozaiky vesmírů, propojených zářícími průchody pozitivních

a negativních Kerrových singularit. „Je to nádherné, Přadleno lan.“

Přadlena hleděla dolů na singularitu. „Tohle měli v úmyslu?

Xeelee zamýšleli vytvořit singularitu jako bránu?“

– 406 –

„Ovšemže ano. Proč myslíš, že ji udělali tak zatraceně

velkou?… Proto, aby jí mohly proletět lodě, aniž by je zničily

slapové síly singularity.

Přadleno lan, toto je nejvelkolepější dílo Xeelee. Byl bych ti

někdy rád pověděl, jak byl Prstenec postaven… jak se Xeelee vrátili

v čase a upravili svůj vlastní vývoj, aby dali sami sobě schopnost

něco takového vytvořit.“

„Byl bys mi to rád pověděl?“

„Ano. Pooleův hlas zněl smutně. Přadleno, nebudu mít k tomu

příležitost… nemohu jít za vámi.“

„Cože?“

Bylo to, jako by klesala obrovským tunelem se stěnami ze

vzdálených, irelevantních obrazů galaxií v modrém posuvu.

Singularita zářila jako hvězda na konci tohoto tunelu, ze kterého

spadne do –

Do čeho?

Blyštivá hejna nočních stíhačů ale stále kroužila kolem lodi.

„Víš,“ řekla, „Xeelee nás přece mohli kdykoli zastavit. Určitě by

nás mohli zničit i teď.“

„Jsem si jist, že ano.“

„Ale neudělali to.“

„Třeba se nám snaží pomoci, Přadleno lan. Třeba přece jen

existují mezi všemi baryonickými druhy zbytky jakési loajality.“

„…Přadleno lan.“

„Ano, Lieserl.“

„Poslouchej mě. Ta cesta singularitou bude – komplikovaná.“

„No skvělé,“ ucedila Přadlena.

„Přadleno,

mnohotvárnost

okolního

časoprostoru

není

jednoduchá. Dost daleko od singularity nás bude přitahovat –

dokonce vtahovat. Ale v blízkosti roviny singularity existuje bariéra

potenciálu v gravitačním poli.“

Povzdechla si. „A co to znamená?“

„…Antigravitaci, Přadleno lan. Rovina nás bude vlastně

odpuzovat. Pokud nebudeme mít dostatek kinetické energie, až se

budeme k rovině přibližovat, odstrčí nás; buď do asymptoticky

ploché oblasti – myslím tím do nekonečna, daleko od roviny – nebo

– 407 –

zpátky do zóny přitažlivosti. Pak bychom oscilovali, Přadleno, stále

bychom padali a opět bychom se odráželi.“

„Co se stane na druhé straně? Budeme znovu vtaženi do

roviny?“

„Ne.“ Lieserl zaváhala. „Až proletíme rovinou, dojde v metrice

ke změně znaku souřadnic… Singularita nás odstrčí a vystřelí nás do

nového vesmíru.“

„Tak co mám dělat?“

„Abychom se dostali přes bariéru potenciálu, musíme získat

dostatek kinetické energie, než narazíme do roviny singularity.

Přadleno, budeš muset ovládat diskontinuitní pohon současně s

hyperpohonem. Zlomky sekund mezi skoky, když budeme v

normálním prostoru, budou stačit, abychom zapnuli běžné

zrychlení.“

Přadlena cítila, jak jí po tváři stéká pot a kape jí z čela pod brýle.

Uvědomila si, že má najednou strach; ne ze singularity ani z toho, co

může být za ní, ale že selže. „To je nesmysl, Lieserl. Jak mám tohle

zvládnout! Jsem snad kříženec pavouka a opice?“

Lieserl se zasmála. „No, je mi to líto, Přadleno lan. Dáváme to

všechno dohromady za pochodu, víš…“

„Já to nedokážu.“

„Já vím, že dokážeš,“ odrazila ji klidně Lieserl.

„Jak to víš?“

Lieserl byla po jeden napětím nabitý okamžik zticha. Pak

odpověděla: „Protože máš pomoc. Že je to tak, Přadleno lan?“

A Přadlena ucítila, jak jí ruce znovu svírají teplé ruce Michaela

Poolea, silné a uklidňující.

Křídla pohonu diskontinuity se roztáhla za obytnou kopulí, silná

a elegantní.

„Pokud tě to utěší, Přadleno, bude to působivý pohled, až

narazíme na rovinu,“ pokračovala Lieserl. „Nastane jediný výbuch

gravitačních vln, když ztratíme záření vytvořené Kerrovým

skokem…“

Rovina singularity se rozšiřovala: teď to byl disk, plný

rozhozeného světla hvězd, otevíral se jako ústa.

„Michaeli, budou tam fotinoví ptáci, v tom novém vesmíru?“

– 408 –

„To nevím, Přadleno.“

„Budou tam Xeelee?“

„Nevím.“

„Přeji si, abys šel se mnou.“

„To nemohu. Je mi líto. Kvantové funkce, které mě drží

pohromadě, nemohou projít rovinou singularity.“

Stíhače Xeelee jí ladně vířily kolem kabiny, jejich temná křídla

bila do prostoru. Vyplňovaly vesmír donekonečna, nádherné v srdci

jejich konečné prohry. Rovina singularity byla mořem stříbrného

světla přímo před ní.

Konstrukční materiál kabiny u křídel začal žhnout, jako by byl

rozžhavený doběla.

Michael Poole se k ní otočil a slabě kývl. Průsvitnou tváří mu

prosvítal konstrukční materiál, takže jí připadal jako socha ze světla.

Otevřel ústa, jako by k ní chtěl promluvit, ale neslyšela ho; světlo

bylo už všude, až ho pohltilo.

„Pojď se mnou!“ vykřikla.

A náhle, s dramatickým efektem, byla singularita tady. Její okraj

vybuchl ven, byl kolem ní, a ona bezmocně padala do jezera matného

hvězdného světla.

Stáhla se do sebe a přitiskla ruce k hrudi: otcův obnošený šíp se

jí zaryl do hrudi jako drobná připomínka lidské bolesti.

– 409 –

Kapitola 33

Obytná kopule byla ponořena do tmy.

Zvuky džungle pod Louise se ztlumily, jako by náhle padla

noc… nebo jako by Slunce zakrylo zatmění.

Celá obytná kopule sténala; bylo to jako být uvězněn v hrudi

nějaké obrovité, trpící obludy. Trup se napínal při změnách

celkových souřadnic, když loď procházela rovinou singularity.

Tak jsme vstoupili do nového vesmíru. Už to skonči? Louise si

připadala jako zvíře, bezmocné a nahé pod bouřlivou oblohou.

Lieserl jí říkala, jak se celá historie lidstva teď koncentrovala do

toho jediného, vratkého okamžiku. Pokud to byla pravda, pak možná

skončí její život a dlouhá, krvavá historie lidstva –, než se stačí

několikrát nadechnout.

…A přesto nebyla obloha za kopulí úplně tmavá, jak si Louise

všimla. Byly tu šedé skvrny, prchavé, téměř neviditelné. Když se

zahleděla do toho bezbarvého příšeří, bylo to jako dívat se na krevní

cévy, které viděla, když zavřela oči; měla znepokojivý pocit

nereálná, jako by její tělo – spolu se Severní a celou její bezmocnou

posádkou – bylo náhle pohřbeno a jen hlava jí vyčnívala ven.

Cosi zaskřípalo, jako když někdo škrtá zápalkou.

Louise vykřikla.

Z šera se vynořila Markova tvář, dramaticky podsvícená

mihotavými plameny. Lieserl se zasmála.

„Léthé,“ odplivla si znechuceně Louise. „I v takový okamžik se

nemůžeš přestat předvádět, co, Marku?“

„Promiň,“ ušklíbl se jako kluk. „No, dobrá zpráva je, že jsme

stále naživu. A,“ pokračoval už váhavěji, „nedetekuji žádnou

odchylku od fyzikálních konstant v našem vlastním vesmíru. Vypadá

to, že bychom tady mohli přežít. Alespoň po nějakou dobu…“

„Tak když je ten vesmír tolik podobný našemu – kde jsou

hvězdy?“ vyštěkla Lieserl.

– 410 –

Obytná kopule se začínala rozjasňovat, když Mark zapnul

program na zesílení obrazu. Je to skoro jako sluneční úsvit, napadlo

Louise, až na to, že světlo se v tomto případě nešíří ze žádných

'obzorů' obytné kopule; prostě vysvitlo z matné temnoty přímo nad

kopulí.

Během několika okamžiků se obraz stabilizoval. Hvězdy tu

byly, to viděla Louise okamžitě. Ale byli to obři – ne nafouklé

mršiny, jíž se stalo pozemské Slunce, ale obrovská, mohutná, zářící

bílá tělesa, z nichž každé vypadalo, že by mohlo spolknout stovku

Sluncí a uložit je uvnitř vedle sebe.

Obři vyplňovali oblohu, skoro jako by navzájem do sebe strkali.

Několik z nich bylo natolik blízko, že byly vidět disky, hladké bílé

světelné skvrny.

Louise si uvědomila, že v jejím vlastním vesmíru by nikdo

nemohl spatřit něco takového.

Vedle stojící Lieserl vzdychla.

„Oooch!“ vzdychla také Louise.

– 411 –

ČÁST VI

UDÁLOST: NOVÉ SLUNCE

– 412 –

Kapitola 34

Oslepivé světlo Nového Slunce se rovnoměrně odráželo od

hladkého trupu kapsle. Louise pozorovala Markovu, Přadleninu i

Morrowovu tvář, když si prohlíželi nový vesmír. Kapsle se zvolna

otáčela kolem své osy a zářící mladé lucerny tohoto nového vesmíru

kroužily kolem nich a zaplavovaly jim profily intenzivním bílým

jasem.

Pro své nové slunce si posádka Severní vybrala typický VHO –

Velmi Hmotný objekt, hvězdu tisíckrát hmotnější než Slunce –

ukázkového příslušníka tohoto alternativního vesmíru. Hvězda se

vznášela v halo galaxie, ale mimo její hlavní disk. Nové Slunce

obklopovaly velkolepé skořápky hmoty, vyvržené v době, kdy

hvězda bývala ještě mladší, a vzdalovaly se od ní téměř rychlostí

světla.

Samotná Velká Severní se vznášela několik mil od kapsle. V

ostrém, bezbarvém světle Nového Slunce viděla Louise rozměrnou

konstrukci obytné kopule, s hladkým, temným tvarem nočního

stíhače Xeelee, stále upevněného k základně kopule – a tam byla

sotva rozeznatelná trhlina v trupu, kterou zanechal střet s kosmickou

strunou.

Potlučená loď obíhala kolem slunce ve stejné dálce, v jaké kdysi

ledové komety obíhaly kolem Slunce. Její dráha byla tak široká, že

každý její 'rok' by trval víc než milion pozemských let. Loď byla tak

daleko, že vzdálenost tlumila prudký jas VHO, takže se podobal

pozemskému. Ale i tak, říkala si Louise, by si VHO nikdo nemohl

splést s obyčejnou hvězdou třídy G, jako bylo Slunce. VHO měl jen

desetkrát větší průměr než Slunce, takže se na tuto obrovskou

vzdálenost jeho objem smrskl na pouhý světelný bod – ale jeho

fotosféra byla stokrát žhavější než u Slunce. VHO byl vidět jako

oslnivý bod, zavěšený v temnotě; když ho pozorovala dostatečně

dlouho, zanechával jí stopy na pošramocené sítnici.

– 413 –

Zvenčí vypadala obytná kopule Severní stejně, jako po celou

svoji dlouhou a neuvěřitelnou historii: lodní světla svou září

vyzývala svit tohoto nového vesmíru, les tu tvořil skvrnu pozemské

zeleně, kvetoucí ve filtrovaném světle Nového Slunce. Ale zevnitř

vypadala Severní docela jinak. Za ten rok od průletu Prstencem se

kopule proměnila v pracoviště: v továrnu na výrobu exotické hmoty

a automatizovaných sběrných lodí.

Morrow vedle Louise mrkal ve světle Nového Slunce. Rukou si

zakrýval oči, stíny jeho prstů se mu ostře odrážely na obličeji. Mračil

se a vypadal pobledle. Zachytil Louisin pohled. „Rozhodně je to tady

jiné,“ poznamenal suše.

Usmála se. „Pokud bychom tu někdy vytvořili nový svět, neměl

by na obloze slunce. Namísto toho bychom ve dne měli tento jediný

bodový zdroj světla, zářící jako nějaká věčná supernova. Stíny by

byly dlouhé a hluboké… a v noci by nebe zářilo. Bude nám to

připadat velmi zvláštní.“

Ostře na ni pohlédl. „No, hádám, že to bude zvláštní pro vás

všechny, kteří ještě pamatujete Zemi,“ oponoval. „Ale upřímně

řečeno, těch už mezi vámi mnoho není…“

Rotace kapsle teď dostala nové slunce z dohledu, pod svůj

omezený obzor. A pomalu a majestátně jim nad hlavy vystoupila

světla jejich nové galaxie.

Galaxie měla tvar ploché elipsy, ale ve srovnání s obrovitými

galaxiemi na druhé straně Prstence by vypadala jako trpaslík; s

hmotností miliardy sluncí měla jen setinu velikosti Mléčné dráhy

nebo Andromedy a nebyla o mnoho větší než stará Magellanova

mračna, menší galaktický průvodce Mléčné dráhy. A protože hvězdy

tu byly v průměru stokrát větší než v Mléčné dráze, bylo v této

galaxii jen deset milionů hvězd, ve srovnání s miliardou v Mléčné

dráze… Ale každá z těchto hvězd byla jasným VHO, který z této

galaxie udělal tapisérii z ostře jasných světelných bodů. Louise to

připadalo jako zkoumání pole o deseti milionech drahokamů,

uložených na hedvábném podkladu.

Tento vesmír byl takových raných, hračky připomínajících

galaxií plný; vyplňovaly prostor v náhodném, ale jednotném

uspořádání a zdálo se, že i všemi směry. Zdejší vesmír byl mladý –

– 414 –

příliš mladý pro nesmírně dlouhé a pomalé časové procesy, které by

měly stvořit obrovité struktury galaktických hvězdokup, kup galaxií,

stěn a prázdna, které jednoho dne vesmír ovládnou.

Morrow nejistě sledoval zvětšující se podobu galaxie. Zřejmě

podvědomě se schoulil.

„Morrowe, jsi v pořádku?“

„Jsem v pořádku,“ ujišťoval Louise nepřesvědčivě. „Asi jsem

jen trochu citlivý na odstředivou sílu.“

Louise ho poklepala po ruce. „Pravděpodobně Coriolisova –

boční síla. Ale neměl by ses nechat vyvést z míry rotací kapsle,“

chvíli uvažovala. „Vlastně bys měl nemoc z pohybu uvítat.“

Morrow pozvedl vrásky vyholeného obočí. „Skutečně?“

„Je to pocit, který ti říká, že jsme tady, Morrowe. Už patříme do

tohoto nového vesmíru…“

Jak mu Louise vysvětlila, fyzikální zákony byly výrazem

základních symetrií. A symetrie mezi úhly pohledu patřila mezi ty

nejsilnější.

Morrow vypadal pochybovačně. „A co to má společného s

kosmickou nemocí?“

„Tak podívej: tohle je konkrétní druh symetrie. Rotace kapsle

uprostřed stacionárního vesmíru. Cítíš tedy odstředivou a

Coriolisovu sílu – točivé síly. A díky nim se cítíš nepříjemně. Ale co

symetrie? Pokus se o myšlenkový experiment. Představ si, že by

kapsle byla stacionární uprostřed rotujícího vesmíru.“ Zvedla ruce ke

galaxiím, vířícím kolem nich. „Jak bys poznal ten rozdíl? Hvězdy by

vypadaly stejně, když by se pohybovaly kolem kapsle.“

„A cítili bychom stejné rotační síly?“

„Ano, cítili. Bylo by ti stejně nevolno, Morrowe.“

„Ale odkud by ty síly pocházely?“

„O to právě jde,“ usmála se. „Pocházely by z inerciálního tahu

rotujícího vesmíru, z tahu vyvolaného mohutnou řekou hvězd a

galaxií, proudících kolem tebe.

Proto by ses té nevolnosti neměl obávat ani se za ni stydět. To je

pocit nového vesmíru, který tě škube prsty inerciálního tahu.“

– 415 –

Slabě se usmál a přejel si dlaní přes holou, potem zbrocenou

lebku „Tak děkuji za vysvětlení,“ prohlásil. „Ale nějak mi to

nepomáhá, abych se cítil lépe.“

Přadlena lan a Mark seděli na dvou sedadlech za Louise a

Morrowem. Teď se Mark předklonil. „No, mělo by,“ poznamenal.

„Skutečnost, že tu působí všeobecná relativita, jako všechny známé

fyzikální zákony, pokud víme a dokážeme to vypozorovat, je

pravděpodobně důvod, proč jsme stále naživu.“

Přadlena lan si odfrkla: světlo VHO se odráželo od šípu, který

stále nosila zavěšený mezi ňadry. „Možná ano. Ale když je tento

vesmír tomu našemu tak zatraceně podobný, nechápu, proč by měl

být tak odlišný. Pokud víte, co tím myslím.“

Mark rozhodil rukama a zaklonil hlavu, aby viděl na trpasličí

galaxii.

„Jediným rozdílem, Přadleno, je úhel pohledu. Všechno je to

otázka kdy.“

Přadlena se zamračila. „Co myslíš tím 'kdy'?“ Její okrouhlá,

brýlemi zacloněná tvář vypadala klidně, soustředěná na konverzaci,

ale Louise si povšimla, že se jí v klíně neustále škubou ruce jako

drobná neklidná zvířátka. Přadlena lan byla až příliš dlouho v té

pilotní kabině nočního stíhače, říkala si Louise. Viděla toho příliš

mnoho, příliš rychle…

Od doby, kdy se Přadlena vrátila z kabiny, vypadala celkem

zdravě a Mark Louise ujistil, že si udržela základní zdravý rozum. I

její iluze, že byla ve spojení s Michaelem Poolem – které se vzdala,

když proletěli Prstencem –, zřejmě měla nějaký nezbadatelný

skutečný základ, říkal Mark.

Tak fajn. Jenže Louise měla pocit, že Přadlena lan se ze svých

zážitků dosud úplně nevzpamatovala. Pořád ještě nebyla úplná.

Mohlo trvat hodně dlouho, možná desetiletí, než se jí

posttraumatický stres vyplaví z těla. No, Přadlena lan bude mít

veškerý čas, který potřebuje, k tomu byla Louise pevně odhodlaná.

„Přadleno, tenhle vesmír je docela jako náš,“ pokračoval Mark,

„až na to, že je asi o dvacet miliard let mladší.

Tento vesmír je novorozeně. Vznikl vlastním Velkým třeskem

před necelou miliardou let. A je menší – časoprostor neměl dost času,

– 416 –

aby se rozvinul natolik jako v našem starém vesmíru, takže zdejší

vesmír je asi stokrát menší. A hvězdy –“

„Ano?“

„Přadleno, tohle jsou první hvězdy, které tu kdy zářily. Ani

jedna z hvězd, které vidíme, není víc než milion let stará.“

Z prvotní jaderné syntézy singularity tady vznikla oblaka vodíku

a helia, jen s malou kontaminací těžších prvků. Nové nebe bylo

tmavé, osvětlené jen umírající ozvěnou záření, které vyšlo ze

singularity. Pak se plynná oblaka srazila do protogalaktických

shluků, z nichž každý měl hmotnost miliardy Sluncí. Termální

nestability způsobovaly další kolaps protogalaxií do menších shluků

o hmotnosti asi sto Sluncí.

Brzy zablikotala první z pravidelně hořících hvězd: byli to zářící

obři, někteří s hmotností až milionu Sluncí.

Obloha se pomalu zaplnila světlem.

„Způsob, jakým tyto hvězdy vznikly, je jedinečný,“ vysvětloval

Mark, „protože jsou první. Před nimi žádné hvězdy nebyly.

Protogalaxie byly mnohem hladší – plynné oblaky nebyly tak

rozčeřené žárem a gravitací předchozích generací hvězd. A v plynech

nebyly žádné těžké prvky, které udržují mladé hvězdy chladnější a

omezují velikost vznikajících hvězd. Proto jsou tahle děťátka tak

obrovská. Tomuhle říkáme hvězdy III. populace, Přadleno. Nebo

VHO – 'Velmi hmotné objekty'.“

„Když jsou tak hmotné,“ řekla pomalu Přadlena, „tak asi

nevydrží tak dlouho jako hvězdy podobné Slunci.“

Louise ji odměnila uznalým pohledem. „Jsi vnímavá, Přadleno.

Máš pravdu. VHO spalují své vodíkové palivo hodně rychle. Každý

z nich vydrží v hlavní posloupnosti jen několik milionů let – v

nejlepším případě dva nebo tři. Slunce na druhé straně mělo přetrvat

po desítky miliard let, kdyby nezasáhli fotinoví ptáci.“

„A co pak?“ ptala se Přadlena. „Co uděláme, až Nové Slunce

vyhasne?“

Morrow se usmál. „Pak se zřejmě přesuneme k další hvězdě, a

další a další… Myslím, že na tohle máme dost času, Přadleno lan.“

– 417 –

Nové Slunce teď znovu vystupovalo nad okraj kapsle. Všichni

čtyři se instinktivně otočili ke světlu, jeho jednolitá běl vyhlazovala

vrásky stáří a únavu v jejich tvářích.

„Vlastně,“ promluvil opět Mark, „ta hvězda, kterou jsme vybrali

– Nové Slunce – už prošla středním věkem. Pravděpodobně jí

nezbývá víc než tři čtvrtiny milionu let života.“

Přadlena se zamračila. „To se mi zdá hloupé. Proč nevybrat

mladou hvězdu a nevydat se k ní, dokud můžeme? Až Nové Slunce

zahyne, možná už nebudeme mocí odletět.“

„Ne,“ odpověděl Mark trpělivě. „Přadleno, my potřebujeme

starší hvězdu.“

Hvězda zvaná Nové Slunce se blížila ke konci druhé fáze své

existence. V první spálila vodík na helium; teď se spalovalo helium a

déšť složitějších prvků vytvořil nové vnitřní jádro; většinou kyslík,

ale taky neon, křemík, uhlík, hořčík a další.

A později, ve třetí fázi svého života, až se začne spalovat kyslík,

hvězda zahyne – i když zdaleka nebylo tak jisté jak.

„Ohromné,“ ušklíbla se Přadlena. „A my zahyneme s ní.“

„Ne,“ odpověděl Mark vážně. „Přadleno lan, my bychom

zahynuli bez ní. Nechápeš to? Nové Slunce je plné kyslíku…“

Morrow vzrušeně ukazoval.

„Podívejte. Podívejte! Tady je červí díra… Myslím, že je skoro

čas.“

Louise se na sedadle otočila.

Za rotujícím obzorem kapsle se vynořil nový tvar – známá

podoba rozhraní červí díry. Tohle rozhraní mělo v průměru jen

devadesát metrů, mnohem menší než půldruha kilometru široká

obluda, kterou Severní táhla s sebou jiným časoprostorem – ale

stejně jako jeho velcí bratranci v minulosti sdílelo jejich čtyřstěnnou

konstrukci, neonově zářivou modrou barvu podpěr z exotické hmoty

a odlesk stěn barvy podzimního zlata. Desítka automatizovaných

sběrných lodí trpělivě kroužila kolem rozhraní.

Louise pocítila v oku slzy; netrpělivě si je otřela. Tak už jsme tu

začali budovat, pomyslela si. Už tento vesmír přetváříme.

Mark mluvil dál s Přadlenou. „Kdyby tu byly planety, mohli

bychom na jedné z nich přistát a terraformovat ji. Ale nejsou tu

– 418 –

žádné planety, na kterých bychom mohli přistát. Nikde. Toto je velmi

mladý vesmír. Mimo nitro protohvězd nejsou nikde víc než stopy

těžších prvků. Nejsou tu žádné měsíce, komety ani asteroidy…

Nemáme dost surovin, abychom je sami vytvořili, kromě trupu

Severní – kromě toho, co jsme si sami přivezli. Nemůžeme ani

obnovovat vlastní atmosféru.“

Morrow přikývl. „Proto těžíme hvězdu,“ doplnil.

Druhý konec červí díry spustili do srdce Nového Slunce. Lieserl

přechodové rozhraní doprovázela, stejně jako kdysi cestovala do

nitra samotného Slunce. Brzy se do vesmíru vyřinou z nitra nové

hvězdy obohacené plyny – sem, daleko od žáru Nového Slunce, a

dostupné.

Sběrné lodě měly ústí z elektromagnetických polí, která budou

shromažďovat hvězdný prach v objemu milionů krychlových

kilometrů. Až červí díra začne pracovat, budou sběrné lodi prosívat

těch několik zrnek vzácných těžkých prvků.

„První prioritou jsou atmosférické plyny,“ vysvětloval Mark.

„Při nárazu struny jsme ztratili hodně z naší recyklovatelné rezervy.

Ještě jeden takový náraz a jsme vyřízeni.“

„A jsou v té hvězdě všechny plyny, které potřebujeme?“

„No, je tam spousta kyslíku, Přadleno,“ odpověděla Louise.

„Ale to nestačí. Atmosféra složená pouze z kyslíku není zrovna

stabilní – je příliš hořlavá. Potřebujeme neutrální tlumící plyn, aby

přispěl ke stovkám milibarů tlaku, který potřebujeme, abychom

zůstali naživu.“

„Jako dusík,“ řekla Přadlena.

„Ano. Ale v Novém Slunci příliš mnoho dusíku není. Měli

bychom ale moci použít neon…

Můžeme nahradit i další zásoby. Použít kyslík k výrobě vody a

potravin.“

„Můžeme udělat ještě mnohem víc, Přadleno lan,“ přidal se

Mark. „V dlouhodobém horizontu budeme těžit těžší prvky: hořčík,

křemík, uhlík – možná dokonce i železo. V Novém Slunci se

vyskytují jen stopově, ale jsou tam. Můžeme postavit celou flotilu

Severních, když budeme dost trpěliví. Ba dokonce bychom mohli

vyrábět i skály.“

– 419 –

Přadlena lan se podívala na Nové Slunce a blesk světla,

mihotajícího se jí v očích, způsobil, že vypadala velmi mladě.

„Mráz mi běhá po zádech, když si uvědomím, že jsme sami v

tomto vesmíru,“ podotkla a pokračovala: „No, možná tu jsou ještě

Xeelee. Kdysi takové hvězdy plály v našem vesmíru, ale všechny

vyhasly a rozpadly se dlouho před tím, než se objevili lidé.

Můžeme tu přežít miliony let. Ale nakonec odejdeme. Nové

Slunce i všechny ty další nové hvězdy se nakonec zničí. Nakonec

vznikne v obohacených galaxiích nová generace hvězd – jako je

Slunce. A zřejmě tu vznikne i inteligentní život…“

„Ale ne dřív, než miliardy let po našem odchodu.“ Přadlena se

otočila k Louise s rozšířenýma očima, ve tváři měla neklidný a

prchavý výraz. Hrála si s prsty a se šípem na hrudi. „Louise, nic z

toho, co bychom postavili, by tak dlouhou dobu nevydrželo. Žádný

památník ani záznam nemůže přetrvat. Budeme zapomenuti, nikdo se

nikdy nedozví, že jsme tu byli.“

Louise se natáhla přes opěradlo křesla, vzala Přadlenu za ruku a

uklidňovala ji. Znovu pocítila výčitky za Přadlenin stav, za její

křehkost. „Tak to není, Přadleno,“ opravila ji jemně. „Stále tady

budeme. Tyhle VHO zanechají stopy na mikrovlnném pozadí –

vrcholy energie na jinak hladkých křivkách záření. Takové stopy

existovaly v mikrovlnném spektru v našem vlastním vesmíru – tak

jsme se dozvěděli o našich prvotních VHO. A budou tu i další stopy,

relikty z této doby. Tyto obří protohvězdy obohatí složení zdejších

mladých galaxií těžkými prvky. Bez takových prvků by nikdy

nevznikly hvězdy jako naše Slunce… a my budeme součástí toho

obohacení, Přadleno lan, drobné stopy, atomy, které vznikly v jiném

vesmíru.“

Přadlena lan se zamračila. „Jediný bod na mikrovlnném pozadí?

To bude náš konečný památník?“

„Postačí to, aby si snad obyvatelé budoucnosti odvodili, že jsme

tu byli. A kromě toho bychom mohli mít před sebou miliardy let,

Přadleno. Budeme mít dost času něco vymyslet.“ Pohladila Přadlenu

po ruce. „Může to trvat hodně dlouho, ale mohli bychom si pro sebe

postavit planetu, tady, na kraji gravitační studny Nového Slunce.“

Usmála se. Možná by mohli vytvořit i oceán dost široký, aby na něm

– 420 –

mohla opět plout i Great Britain. Co by si o tom pomyslel starý

Isambard? A –“

„Ne,“ řekl tiše Morrow.

Louise se k němu překvapeně otočila. Jeho vyzáblá tvář, úplně

vyholená, vypadala ve světle Nového Slunce hladce a sebevědomě.

„Cos to říkal?“ optala se Louise.

Otočil se k ní. „Planety jsou neefektivní, Louise. Ach, hodí se,

když už existují. Ale stavět planetu? Proč pohřbívat s takovými

obtížemi vytěženou hmotu dovnitř obyvatelného povrchu?“

Louise si uvědomila, že se mračí: byla si vědoma, že se na ni

Mark rozčilujícím způsobem usmívá. „Ale jakou máme alternativu?“

„Můžeme stavět konstrukce přímo ve vesmíru,“ opáčil Morrow.

„Prstence, duté koule – jde o to maximalizovat obyvatelný povrch,

daný při určité hmotnosti, rozšířit jej v nejvyšší možné míře. Louise,

sférická planeta ti při dané hmotnosti poskytuje minimum prostoru.“

Louise si Morrowa zvědavě prohlížela. V bledosti hubené tváře

se mu stále zračila nevolnost z letu, ale hovořil pevně a jasně, s

určitostí, jakou by u něho nikdy nehádala v době, kdy se s ním

poprvé setkala brzy po jeho výstupu z palub. Bylo by možné, že by

konečně začínala mizet staletí útisku z jeho těla i duše, která si

protrpěl?

Mark se na ni usmál. „Měla bys si to připustit, Louise. Ty a já

jsme vyrostli na pevných světech, takže uvažujeme o obnovení toho,

co jsme ztratili. Měli bychom raději ustoupit a přenechat budoucnost

těm skvělým mladým –

Uvědomila si, že mu úsměv oplácí. „Dobře, máš pravdu,“

zašeptala. „Ale – Morrow jako mladý?“

„Třeba budeme jen stavět lodě,“ navrhovala dychtivě Přadlena.

„Celé armády. Můžeme prostě létat: kdo potřebuje přistávat? Mohli

bychom se tu rozptýlit. Třeba tu Xeelee už jsou – prošli jsme

koneckonců jejich branou. Mohli bychom je zkusit najít…“

Mark se poškrábal na bradě. „To je dobrá myšlenka, Přadleno

lan. Víš, myslím, že Garry Uvarov by na tebe byl pyšný.“

Jen na něj zírala. Odtáhla ruce od Louise a na okamžik – s těmi

namalovanými šarlatovými pruhy na tváři a s brýlemi, od nichž se

– 421 –

odráželo světlo Nového Slunce – jí připomínala divokou mladou

dívku, kterou kdysi znala.

„Možná ano,“ vyštěkla Přadlena. „No a co? Já nejsem výtvorem

Garryho Uvarova. Uvarov nás utiskoval, byl šílený.“

Louise pokrčila rameny. „Možná, že nakonec byl. Ale byl taky

bystrý a bořil staré konvence. Nikdy nám nedovolil obrátit se k

pravdě zády, v žádné situaci, jakkoli byla nepříjemná…“

Uvarov si nezasloužil zemřít, slepý a osamělý, ve vzdálené,

pusté budoucnosti.

Možná měl Uvarov v motivaci svých velkých genetických

experimentů pravdu. Samozřejmě ne v metodách… Ale třeba by byla

přirozená nesmrtelnost, bez závislosti na technologii, docela dobrým

cílem, kterého by mohl lidský druh dosáhnout.

Louise si uvědomovala, že ona i její posádka toho udělali hodně,

aby uchovali samu podstatu lidstva po zhroucení baryonického

vesmíru. Neposlali Prstencem jen záznamy o lidstvu nebo virtuální

zástupce toho, čím člověk kdysi býval; přivedli sem lidi se všemi

jejich chybami, plusy a mínusy, slabostmi a tělesností. A teď, když

uspěli, nastal možná čas, aby se lidský rod vyvíjel, aby se postavil

omezením ducha a těla, která nakonec způsobila vyhynutí lidstva ve

starém, opuštěném vesmíru, a aby je překročil.

Napadlo ji, zda se za několik generací budou potomci Přadleny

lan skutečně plavit tímto novým vesmírem v zářících lodích. Možná,

že až nakonec potkají Xeelee, bude to setkání rovného s rovným;

možná budou noví lidé silní, nesmrtelní – a se zdravým rozumem.

„…Už to začíná!“ zvolal Morrow vysokým a napjatým hlasem.

Ukázal rukou, a rukáv mu sjel k rameni. „Podívejte se támhle.“

V náhlém výbuchu světla vyrazil plyn ze všech čtyř stěn

přechodového rozhraní. Při výstupu hořel ve fúzi a vzápětí se rychle

roztáhl v rostoucí vychládající mrak. Louise viděla ve středu oživené

plynné skulptury i čtyřstěnnou zářící konstrukci samotného rozhraní.

Kapsli zaplavilo rozptýlené světlo. Bylo to, jako by tady, na

okraji gravitační studny Nového Slunce, zaplála nová drobná hvězda.

Bezpilotní sondy bleskově otevřely elektromagnetické sběrače a

vstoupily do zářivého, rozplývajícího se mraku a trpělivě jej

prohledávaly.

– 422 –

„U vod Léthé,“ vydechl Morrow. „To je nádhera. Je to jako

květina.“

„Víc než to,“ usmál se široce Mark. „Je to krásné, protože to

kruci fungovalo.“ Obrátil se k Louise se zářícíma očima, jeho tvář

vyhlížela mladě a živě. „Louise, myslím, že bychom to mohli přežít.“

Louise vztáhla ruku k řízení kapsle. Brzy dorazí první dávky

atmosférických plynů. A bylo třeba postavit domovy. Byl čas vrátit

se na Severní a dát se do práce.

Život půjde dál, pomyslela si; stejně komplikovaný, obtížný a

vzácný jako vždycky.

Lieserl znovu rozpřáhla paže a nechala se unášet nitrem hvězdy.

Teď však její hrací plochou už nebyl pouhý žlutý trpaslík typu G

jako Slunce: tohle bylo Nové Slunce – superobr, který se pro ni

uchoval z počátků času, o průměru celých patnácti milionů

kilometrů.

U vod Léthé, už jsem zapomněla, jaký je to nádherný pocit – jak

dokázalo lidské tělo omezovat… Pro tohle jsem se narodila,

pomyslela si. Obloukem zamířila k fotosféře – povrch hvězdy byl

plynnou stěnou, zářící do prostoru teplotou sto tisíc stupňů – a pak se

se zavýsknutím vrhla dolů do jádra. Ve Slunci bylo fúzující jádro

omezeno jen na těch několik procent ve středu průměru. Tady jádro

bylo hvězdou a táhlo se skoro až k samotné fotosféře. Spalující fúze

probíhala všude, helium kolem ní se spalovalo na kyslík a

vyvrhovalo neuvěřitelné množství tepelné energie do matného těla

hvězdy. V odpověď prolétly nitrem obrovité konvektivní buňky –

některé z nich tak velké, že by spolkly i celé Slunce.

Tahle hvězda mohla být jen několik milionů let stará. Ale

Lieserl už ke své nesmírné lítosti promeškala jednu z

nejzajímavějších fází její existence.

Hvězda se vytvořila jako koule z fúzujícího vodíku,

dvoutisíckrát hmotnější než Slunce. Tehdy v ní také byly konvektivní

buňky, které v obří hvězdě vyvolávaly nestabilitu, takže dýchala,

nafukovala se a smršťovala přes celou desetinu svého průměru

denně. Nestabilita exponenciálně narůstala, až se nakonec z povrchu

hvězdy oddělily veliké slupky, jako řada výbuchů novy: Severní se

– 423 –

skrze tyto staré slupky plavila cestou na oběžnou dráhu tohoto

nového slunce.

Heliové jádro mezitím narostlo, postupně se smršťovalo a

zahřívalo.

Nakonec dosáhlo poloviny hmotnosti původního VHO – asi tisíc

hmotností Slunce. A vodíková slupka kolem jádra se vznítila.

Hmota tří Sluncí se během pouhých několika hodin změnila v

energii a vydávala jí tolik, že by mohla posloužit Slunci jako palivo

po dalších deset miliard let normálního spalování. Vír exploze strhl

stále fúzující obal a vytvořil další rozpínající se slupku kolem

zbytkové heliové hvězdy.

Teď, když Lieserl prolétala hvězdou, se zase helium spalovalo

na kyslík, který se ukládal v jádru hvězdy. I ten se nakonec vznítí.

Pak –

A pak nebyl výsledek zcela jasný. Její procesory stále

zpracovávaly data a rozvíjely možné scénáře. Všechno záviselo na

kritických hodnotách hmotnosti hvězdy. Pokud bude hmotnost

dostatečně nízká, může hvězda přežít po mnoho milionů let se slabě

oscilujícím průměrem… až nudně, napadlo Lieserl. Ale kdyby byla

jen o trochu větší, sama by se zničila výbuchem supernovy – nebo,

kdyby byla dostatečně hmotná, mohla by se zhroutit do černé díry.

Lieserl studovala tok dat, proudících jí do vědomí. Brzy to bude

vědět. Pocítila záchvěv vzrušení. Kdyby hvězda byla nestabilní,

přišel by konec už za bratru milion let. A pak –

„Lieserl?“

Do myšlenek jí pronikl hlas Louise Ye Armonkové. Sakra.

Lieserl zvedla paže nad hlavu a ponořila se do veliké konvektivní

fontány; fúzující hvězdná hmota svítila nad jejím virtuálním tělem a

zahřívala ji až do nitra.

Nemohla však uniknout Louisinu hlasu, stejně jako kdysi

nemohla utéci Kevanu Scholesovi.

„No tak, Lieserl. Já vím, že mě slyšíš. Pamatuj, sleduji tok tvých

dat.“

Lieserl si povzdechla. „Tak dobře, Louise. Ano, slyším tě.“

Lieserl – Louise atypicky zaváhala.

„Myslím, že vím, co mi řekneš, Louise.“

– 424 –

„Ano, to bych řekla, že to víš,“ zavrčela Louise. „Lieserl, jsme ti

vděčni, že ses vydala přechodovým rozhraním do Nového Slunce. A

posíláš nám celou spoustu neuvěřitelných a fantastických dat. Ale…“

„Ano, Louise?“

„Lieserl, nenechala's tu zálohu.“

„Ach,“ Lieserl se usmála a zavřela oči. Proud neutrin z jádra

Nového Slunce ji pošimral po tváři, jemně jako motýlí křídlo.

„Zajímalo mě, jak dlouho ti potrvá, než na to přijdeš.“

„Hergot, Lieserl, tam uvnitř je teď tvoje jediná kopie!“

„Já vím. Není to nádherné?“

„Ty to nechápeš. Co kdyby se ti něco stalo?“ pokračovala ztěžka

Louise. „Lieserl, dosud nikdy jsme nespouštěli červí díru do VHO.

Nejsme si jisti, co se stane.“

„Ne. No, přede mnou taky nikdo červí díry do Slunce nespustil.

Moc se toho nezměnilo, že?“

„Sakra, Lieserl! Snažím se ti vysvětlit, že bys mohla zemřít.“

„Myslíš, že to nevím? Copak nechápeš – o to právě jde!“

Louise neodpověděla.

„Louise, jsem velmi stará. Dívala jsem se, jak moje rodná

hvězda stárne a umírá. Jsem vám vděčná, že jste mě ze Slunce

vytáhli; nenechala bych si ujít ten let Prstencem ani… za půl své

paměťové banky. Ale Louise, myslím, že už nemohu být člověkem –

ani jeho virtuální kopií. A nechci stavět světy… to je pro Přadlenu

lan, pro Lovkyni žab a Malířku tváří a další děti z lesa a z palub. Ne

pro mě.“

„Lieserl, ty chceš zemřít?“

„Ach Louise, já jsem už jednou zemřela – nebo aspoň to

předpokládáme, na planetě neutronové hvězdy spolu s chudákem

Uvarovem – a ani jsem to necítila. Nechci to prožít znovu.

Já chci být tady, Louise. Tady, uvnitř nové hvězdy.“ Usmála se.

„K tomu jsem byla navržena, na to nezapomínej.“

Louise chvíli mlčela. Pak zašeptala: „Vrať se domů, Lieserl.“

„Louise, drahá Louise – já jsem doma.“

„Lieserl –“

– 425 –

S nostalgií vypnula hlasové spojení se Severní. Později je znovu

otevře, řekla si; až si Louise zvykne na myšlenku, že Lieserl je teď

tady a nikde jinde a že tu i zůstane.

A mezitím, uvědomila si s rostoucím vzrušením, procesory

uložené v chladicí červí díře došly k závěru ohledně osudu její

hvězdy, Nového Slunce.

Vyvolala si virtuální obraz hvězdy; kroužil kolem ní jako hrubě

vykreslená mnohovrstevná cibule.

Už věděla, že v kapsách po celé hvězdě hoří kyslík a ukládá

složitější prvky – uhlík, křemík, neon, hořčík, které měla červí díra

vytáhnout. Časem se jádro hvězdy spalující helium smrskne a

zanechá kolem středu se stále rostoucí teplotou obal z vychládajícího

helia a popela.

V dlouhodobém měřítku – snad za půl milionu let, jak vyvodily

procesory, se začne kyslík spalovat i v jádru…

Lieserl s rostoucím vzrušením sledovala virtuální dioráma,

připravená zjistit, jak zemře.

Až se začne v jádru spalovat kyslík, stane se hvězda okamžitě

nestabilní.

Obal vybuchne a rotující hvězda se začne asymetricky hroutit.

Pak jádro bleskově imploduje.

Gravitační energie obří hvězdy se změní v proud neutrin, která

budou pronikat hroutícím se jádrem. Některá z neutrin uvězní

zhroucení jádra. Jiná uniknou několik posledních milisekund před

konečným zhroucením VHO do černé díry jako mohutný neutrinový

pulz…

Vzpomněla si na první sekundy svého života: matčiny ruce pod

zády, oslňující světlo v očích. Slunce, Lieserl Slunce!

V posledních okamžicích jejího dlouhého života jí bude po

kostech tváře poskakovat ohnivá koule z neutrin. Lieserl se usmála.

Bude to nádherné!

– 426 –

Kapitola 35

Čas plynul.

Po určité době ztratilo smysl i měření času. Pro Michaela Poolea

tento okamžik nastal, když už nikde nezbylo žádné jaderné palivo ke

spalování, poslední hvězda zablikala a zhasla.

To už byl vesmír stotisíckrát starší, než když Xeelee odešli.

Poole zachmuřeně sledoval zánik hvězd vzájemnými srážkami,

v mršinách galaxií nebo pádem do obrovských černých děr,

vznikajících ve středech galaxií. Pak, když se dlouhá noc vesmíru

prohloubila, zhroutily se i protony a začaly kolabovat i poslední

hvězdné mrtvoly.

Poola už unavilo sledování masivních, pomalých projektů

fotinových ptáků.

Vyhledal místo, které kdysi bylo neutronovou hvězdou.

Zuhelnatělá koule, pohybující se na oběžné dráze kolem obří černé

díry, se zahřívala – nebo alespoň byla ponechávána na několika

stupních nad absolutní nulou – rozpadem protonů uvnitř jejího trupu.

Poole, jakoby ve snaze nalézt pohodlí, se zaměřil na tento stín

baryonové slávy.

Možná zbyly ve vesmíru další baroynické myslící bytosti.

Možná dokonce zbyli i další lidé nebo tvorové od nich odvození.

Poole je nevyhledával. S uzavřením Prstence byl baryonický příběh u

konce.

Osamělý Michael Poole se přivinul ke chladnému povrchu

neutronové hvězdy. Jeho vědomí zajiskřilo a vytratilo se.

Řeka

času

nedotčeně

plynula

k

bezbřehým

mořím

časupodobného nekonečna.

– 427 –

Autorova poznámka

Příběh o Prstenci uzavírá cyklus Xeelee.

Román je zcela samostatný, i když se v něm odkazuje na

události z mých tří předchozích románů i ze souvisejících povídek.

Alternativní vesmír s vysokou gravitací, o němž se zmiňuje

kapitola 32, popisuje můj román Vor. Osud Michaela Poolea, poprvé

zmíněného v kapitole 2, je hlavním obsahem mého románu

Časupodobné nekonečno. Projekt kolonizace neutronové hvězdy,

objevený v kapitole 28–9, popisuje kompletně můj román Proud.

Následuje úplná chronologie cyklu Xeelee. Jsou zde uvedeny

romány a povídky cyklu, romány jsou vyznačeny tučně, povídky

kurzívou.

Můžete si být jisti, že i když je Prstenec Xeelee chronologicky

poslední z celého cyklu, mnoho příběhů ještě čeká na převyprávění.

– 428 –

Cyklus Xeelee – Chronologie

Singularita: Velký třesk

OBDOBÍ: Prvotní

20 miliard let p.n.l.: Vznik života v polévce z quagmatu.

První kontakt mezi Xeelee a fotinovými ptáky. Časové lodě

Xeelee přilétají z období po r. 10.000 našeho letopočtu a začínají

upravovat dějiny vývoje Xeelee.

Zpráva z quagmatu (česky – Ikárie 3/99)

Vakuové diagramy (česky – Ikárie 5/94)

14 miliard let p.n.l.: Sněžní lidé postaví obrovské skladovací

zařízení – Sněhovou vločku.

Godelova slunečnice

10 miliard let p.n.l.: Začíná výstavba Prstence, mohutného

rotujícího toru z kosmických strun. Vznik Slunce.

5 miliard let p.n.l.: Fotinoví ptáci začínají útočit na Prstenec. Na

Zemi vzniká život. Mimozemská loď, možná Xeelee, ztroskotá na

Merkuru.

Zlatořaska (česky – Nové dobré kusy, Laser 2001)

1 miliarda let p.n.l.: První zamoření Slunce fotinovými ptáky.

cca. 1 milion let p.n.l.: Drážky se rozhodnou změnit se v živé

kosmické lodě (Časupodobné nekonečno)

Časupodobné nekonečno (česky – Laser 2002)

– 429 –

OBDOBÍ: Expanze

3000: Otevření Sluneční soustavy technologií VJT a červích děr.

Začíná první expanze lidstva mimo Slunce.

Cca. 3000: Založení Církve Svatého světla Superetu.

Cca 3600: Vývoj technologie zastavení stárnutí – ZS.

3621: Narození Michaela Poolea.

3672: Výstavba Port Solu, zastávkové stanice pro mezihvězdné

cestování v Kuiperově pásu. Michael Poole tvoří síť červích děr ve

Sluneční soustavě a hvězdnou loď VJT Cauchy. Objev inteligentního

života Michaelem Poolem na Pečené Aljašce, planetce v Kuiperově

pásu.

Lidé Slunce

3698: Výstavba červí díry na orbitě kolem Nereidy. Zamoření

Nereidy umělou formou života.

Jezírko logiky

3717: Odlet lodi VJT Cauchy s jedním koncem ústí červí díry.

Po 1500 letech relativistického okružního letu – na palubě Cauchy

uplynulo jen 111 let – vzniká spojení s budoucností u druhého ústí

červí díry na oběžné dráze kolem Jupitera.

Časupodobné nekonečno (česky – Laser 2002)

3745: Vytvořeno spojení červí dírou s Plutem.

3797: Narození Lvovové, objevitelky života na Plutu.

3825: První katastrofické zhroucení červí díry (Pluto) Objev

života na Plutu a Chirónu.

Babí léto

3828: Sekta z budoucnosti Wignerovi Přátelé přiletí červí dírou

z roku 5274.

Časupodobné nekonečno (česky – Laser 2002)

– 430 –

3829: Invaze časem Qaxy z období Okupace. Wignerovi Přátelé

začínají osazovat Jupiter černými děrami, až nakonec přivodí jeho

zhroucení. Qaxové z budoucnosti odraženi a Michael Poole vstupuje

do červí díry v ukořistěné Drážce, čímž červí díru zničí.

Časupodobné nekonečno (česky – Laser 2002)

3948: Postaven Thovt, habitat na oběžné dráze poblíž Slunce.

Hluboko uvnitř Merkura jsou objeveny formy života a trup 5 miliard

staré kosmické lodi.

Zlatořaska (česky – Nové dobré kusy, Laser 2001)

3951: Lieserl, žena uzpůsobená k životu uvnitř Slunce, je

spuštěna do konvektivní zóny.

Lieserl

3953: Odlet lodi VJT Velká Severní.

Prstenec Xeelee

OBDOBÍ: Squeemská okupace

4874: Dobytí lidských planet Squeemy. Zničení New Yorku.

4874: Pilot

4922: Květ Xeelee

4925: Squeemové svrženi. Lidé získají hyperpohon a

konstrukční materiál Xeelee.

5000 a dále: Začíná druhá expanze.

5024: Víc než čas či vzdálenost

5066: Spínač

– 431 –

OBDOBÍ: Qaxská okupace

5088: Dobytí lidských planet Qaxy. Zničení technologie

zastavení stárnutí a výstavba obřích planktonových farem. Kontakt s

Lieserl přerušen.

5204: Narození Jasofta Parze, velvyslance lidstva u Qaxů.

5274: Návrat lodi VJT Cauchy. Qaxové obnoví výrobu exotické

hmoty a vyšlou loď VJT, aby vytvořila přechodové rozhraní pro

cestu časem do roku 5775.

Časupodobné nekonečno (česky – Laser 2002)

5275: Otevřeno přechodové rozhraní červí díry do roku 5775. Z

budoucnosti roku 5775 vyletí noční stíhač Xeelee a budoucí Qax

zahájí invazi časem zpět do roku 3829. Brzy poté se vynoří Michael

Poole v ukořistěné Drážce z roku 3829 a zničí obě červí díry a

několik Jupiterových měsíců, pak pokračuje v cestě sítí červích děr

do roku 5 000 000.

Časupodobné nekonečno (česky – Laser 2002)

5406: Modrý posuv

5407: Svržení Qaxů. Lidé získají technologii Drážek a

hvězdoborců.

5500 a dále: Začíná třetí expanze.

5588: Narození Jacka Raoula, velvyslance lidstva u Duchů.

5611: Zpráva z quagmatu

5653: Katastrofální následky pokusu Duchů snížit Planckovu

konstantu. Goldbachova domněnka vyvrácena Duchy.

Planck nula

– 432 –

5664: Eva

5775: Relativistická loď VJT ze Země v období qaxské okupace

v roce 5275 přiletí na domovskou planetu Qaxů po 6 subjektivních

měsících a otevře spojení do minulosti... Noční stíhač Xeelee v

držení Qaxů vstoupí do červí díry a odletí do roku 5275.

(Časupodobné nekonečno)

Časupodobné nekonečno (česky – Laser 2002)

OBDOBÍ: Asimilace

10.000 a dále: Lidé druhým dominantním druhem po Xeelee.

Rychlá expanze a asimilace druhů a technologií. Odlet časových lodí

Xeelee do daleké minulosti.

Cca 10 500: Zničena kolonie Khorte, pradávný nános diamantů

ve tvaru úlu.

10 515: Lidé objeví Sněhovou vločku, obří mimozemský

artefakt.

Godelova slunečnice

21 124: Vakuové diagramy

OBDOBÍ: Poslední válka

100 000 a dále: Lidé začínají útočit na koncentrace Xeelee.

104 858: Černý pasažér

168 349: Odlet Velebení jednoty.

171 257: Tyranie nebes

193 474: Lidé upraveni k životu uvnitř neutronových hvězd.

– 433 –

Hrdina (česky – Asimov's SF 1/96)

Proud (česky – Laser 2001).

1 000 000: Závěrečné obléhání Sluneční soustavy Xeelee.

Porážka a uvěznění člověka.

OBDOBÍ: Útěk

4 000 000 a dále: Migrace Xeelee skrze Prstenec. Slunce opouští

Hlavní sekvenci.

Cca 4 000 000: Tajná historie

4 101 214: Slupka

4 101 266: Osmá místnost

4 101 284: Zničení Prstence fotinovými ptáky.

Baryoničtí vládci

5 000 000 a dále: Poslední lidé se vracejí ke Slunci v lodi VJT

Velká Severní a cestují k Prstenci. Michael Poole vyletí z červí díry,

do které vstoupil v roce 3829

Prstenec Xeelee (česky – Laser 2005)

OBDOBÍ: Vítězství fotin

10 000 000 a dále: Baryonický život prakticky vymírá.

1010: Michael Poole posledním člověkem.

Singularita: Časupodobné nekonečno

– 434 –

Baxter, Stephen (Michael) (1957 – )

Přední britský hard–SF autor, narodil se 13. 11. 1957 v

Liverpoolu, vystudoval matematiku a strojírenství, pracoval jako

učitel matematiky a fyziky, později v oboru informačních

technologií, spisovatelem z povolání je od roku 1995, nyní žije v

anglickém Northumberlandu. Debutoval v Interzone povídkou The

Xeelee Flower (1987), která se později stala součástí rozsáhlého

projektu „historie budoucnosti“ lidstva, které při dobývání vesmíru

narazí na složité společenství mimozemských ras. V paralelním

vesmíru s neuvěřitelně silnou gravitací se odehrává román Raft (čas.

1989, rozš. 1991, č. Vor/Laser 2000), popisující život potomků

skupiny těžařů z pásma asteroidů, která sem byla kdysi přenesena.

Snahu o osvobození Země od tyranské okupace rasy Xeelee

zachycuje s využitím časových posunů román Timelike Infinity

(1992 – Seiun, č. Časupodobné nekonečno/Laser 2002). Potomci

skupiny

geneticky

upravených

lidských

kolonistů

obývají

neutronovou hvězdu v románu Flux (1993, č. Proud/Laser 2001).

Děj románu Ring (1994, č. Prstenec/Laser 2005) je rozdělen do dvou

proudů, v prvním je do vesmíru vyslána loď s pohonem VJT na

tisíciletou cestu do pět milionů let vzdálené budoucnosti, aby

prozkoumala, co ničí hvězdy, v tom druhém je vědomí ženy v

podobě umělé inteligence vysláno na průzkum nitra Slunce.

Vesmírná loď nese přechodové rozhraní červí díry, díky kterému se

má umožnit spojení s pět milionů let vzdálenou minulostí. Kratší

práce cyklu Xeelee shrnul do sbírky Vacuum Diagrams: Stories of

the Xeelee Sequence (1997 – P. K. Dick Memoriál Award),

různorodé povídky zde spojil příběhem pozemského diplomata,

kterému tajemná postava odkrývá vlastní verzi budoucnosti lidstva.

K sérii patří i samostatně vydaná novela Riding the Rock (2002).

V nedávno dokončené trilogii Destiny's Children: Coalescent

(2003), Exultant (2004) a Transcendent (2005) se Baxter věnuje

galaktické válce mezi lidmi a nadřazenými Xeelee; válce, která svým

rozsahem překrývá miliony let i světelných roků; válce, v níž je

– 435 –

lidstvo odsouzeno k záhubě, pokud se nezbaví toho nejcennějšího co

má, samotného lidství.

Samostatnou část románové tvorby otevírá titul Anti–Ice

(1994), ve kterém britské impérium viktoriánské doby využívá jediný

známý zdroj antihmoty k provedení technických zázraků, s čímž se

před ním zároveň otevírá také lákavá možnost zneužít tohoto

mocného nástroje k válečným účelům. V rozsáhlém románu The

Time Ships (1995 – J. W. Campbell Memoriál Award, P. K. Dick

Memoriál Award, BSFA, Seiun, nom. Hugo) se hrdina slavného

Stroje času z pera H. G. Wellse rozhodne k návratu mezi obávané

Morloky za záchranou dívky Weeny, místo toho však potká zcela

jiný druh Morloků, s nimiž cestuje časem až k velkému třesku a ještě

dále. V alternativním světě románu Voyage (1996 – Sidewise

Award) nebyl J. F. Kennedy zabit a díky neustálému rozvoji

kosmického programu přistanou Američané na Marsu již v roce

1986. V románu Titan (1997) objeví expedice pro výzkum života na

bázi čpavku na Saturnově měsíci mnohem víc, než se původně

očekávalo. Do SF série románů pro mládež The Web přispěl tituly

GulliverZone (1997) a Webcrash (1998), jejichž děj je zasazen do

prostředí

celosvětové

sítě

virtuální

reality

21–století.

V

katastrofickém románu Moonseed (1998) je objevena nebezpečná

forma měsíčního prachu, která je pravděpodobně pozůstatkem

mimozemské technologie.

Příběh mamutů bojujících o přežití v drsných podmínkách lidmi

opuštěného Marsu popisuje SF trilogie pro mládež Mammoth:

Silverhair (1999, č. Mamut/přip Laser), Longtusk (2000) a

Icebones (2001). Série vyšla později v jednom svazku pod názvem

Behemoth (2004).

Lidstvo je zdánlivě neodvratitelně odsouzeno k brzkému zániku

v hard–SF trilogii Manifold: Time (2000), Space (2000) a Origin

(2001), jejíž hrdinové odkryjí ve snaze o záchranu celého druhu

skrytý důvod existence pozemské civilizace. Kratší práce této série

tvoří část obsahu povídkového souboru Phase Space (2002).

Realistickou vizi světa budoucnosti odkrývá román The Light of

Other Days (2000, sp. Arthur C. Clarke, č. Svit vzdálených

dní/Baronet a Knižní klub 2001), v němž se autoři zabývají možností

– 436 –

využití uměle vytvořených miniaturních červích děr k záznamu

událostí bez omezení v čase a prostoru. Román Evolution (2002) je

nebývalé komplexním pohledem na historii pozemského života, od

dob dinosaurů až po budoucnost, v níž lidstvo hledá východisko před

zdánlivě neodvratným zničením naší planety. Ke spolupráci s A. C.

Clarkem se autor vrátil v sérii Time Odyssey (Odysea času): Time's

Eye (2003, č. Oko času/Baronet 2005) a Sunstorm (2005), kde se

řada známých historických osobností snaží ve spolupráci s obyvateli

roku 2037 zabránit mimozemšťanům božských schopností v jejich

hrátkách s válečnou povahou lidstva.

Kratší práce sebral ve sbírkách World Lines (1997) a Traces

(1998), jmenujme z nich především tituly Brigantia's Angels

(Interzone 1995 – Sidewise Award), The Spacetime Pit (SF Age

1996 – Interzone Story Poli, sp. Eric Brown, č. Časoprostorová jáma

– Ikarie 3/98), War Birds (Interzone 1997–BSFA), Moon Six (SF

Age 1997–nom. Hugo, č. Měsíc číslo šest – Ikarie 1/98), Moon–Calf

(Analog 1998 – Analog ReadersToll), Huddle (F&SF 1999 – Locus),

On the Orion Line (Asimov's SF 2000 – Asimov's Readers' Poli,

nom. Hugo, č. Na orionské frontě – Ikarie 9/2003), Sheena 5 (Analog

2000 – Analog ReadersToll), The Granty Mine (Asimov's SF 2000 –

nom. Hugo), The Ghost Pit (Asirnov's SF 2001 – nom. Hugo) a The

Hunters ofPangaea (Analog 2002 – Analog ReadersToll). Uveďme

rovněž samostatně vydané novely Reality Dust (2000) a Mayflower

II (2004).

Zajímavá nonfiction kniha Deep Future (2001) zamýšlí nad rolí

lidstva ve vztahu k samotnému vesmíru a jeho možné kolonizaci.

Mimo beletrii spadá také různorodá sbírka eseji Omegatropic: Non–

Fiction & Fic–tion (2001–BSFA). Zcela mimo fantastiku patří

životopis zakladatele moderní geologie Revolutions in the Earth:

James Hutton and the True Age of the Earth (2003 = Ages in

Chaos), v němž se tento slavný skotský farmář rozhodl odkrýt

skutečné stáří naší planety a tím usvědčit z omylu v 18. století všemi

uznávaná biblická tvrzení. Stephen Baxter se již dnes vysoce

produktivní a přesto kvalitní tvorbou zařadil mezi nejvýznamější

představitele moderní světové SF, v jeho podání zaměřené především

– 437 –

na úlohu rozvinuté technologie v budoucím životě nás i našich

potomků.

Martin Šust

– 438 –

Stephen Baxter

PRSTENEC

Obálka Patrik J. Krásný

Překlad Jan Pavlík

Odpovědný redaktor Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor Helena Šebestová

Sazba provedena v LATEXU

Vytiskl PBtisk Příbram s.r.o.

Vydalo Nakladatelství Laser–books s.r.o.

Úslavská 2, Plzeň 326 00

tel+fax: 377 246 407

www.laser–books.cz

v edici Laser jako 303. publikaci

Edice SF svazek 167.

Plzeň 2005, vydání 1.

– 439 –