Arthur C.

Clarke

Stephen Baxter

PRVOROZENÍ

Přeložil:

JIŘÍ T. PELECH

Arthur C. Clarke, Stephen Baxter: Prvorození

Vydání první

Copyright © 2008 by Arthur C. Clarke and Stephen Baxter

Published by arrangement with Baror International, INC.

All Rights Reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Izraelská 6, Praha 10

v roce 2008.

Přeloženo z anglického originálu Firstborn vydaného

nakladatelstvím Del Rey Books, an sprint of The Random House

Publishing Group, New York v roce 2008.

Český překlad © 2008 Jiří T. Pelech.

Přebal a vazba © 2008 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu Valentino Sani.

ISBN 978-80-7384-112-6

BARONET

Praha 2008

I.

PRVNÍ KONTAKTY

1. BISESA

Únor 2069

Nepodobalo se to probuzení. Bylo to náhlé zjevení se, úder do

činelů. Oči měla doširoka otevřené, plné oslňujícího světla.

Zhluboka nabírala vzduch do plic a lapala po dechu v šoku z

vlastního já.

Šok, ano. Neměla by být při vědomí. Něco se pokazilo.

Ve vzduchu se vznášelo jakési bledé těleso.

„Doktor Heyer?“

„Ne. Ne, mami, to jsem já.“

Zaostřila na tu tvář o trochu víc a rozeznala svou dceru, její

výrazný obličej, její jasně modré oči, její trošku hustší tmavé

obočí. Měla ale něco na tváři, nějakou značku. Tetování?

„Myro?“ Škrábalo ji v krku, hlas měla chraplavý. Teď už

nejasně vnímala, že leží na zádech, vnímala pokoj kolem sebe,

vybavení a lidi nacházející se těsně za hranicí jejího zorného pole.

„Co se pokazilo?“

„Pokazilo?“

„Proč mě neuložili k letnímu spánku?“ Myra se zarazila.

„Mami - kolikátého podle tebe dneska je?“

„5. června 2050.“

„Ne. Je rok 2069, mami. Únor. O devatenáct let víc. Hibernace

byla úspěšná.“ Teď si Bisesa všimla šedých pramínků v Myřiných

tmavých vlasech, vrásek kolem jejích pronikavých očí. Myra

řekla: „Jak vidíš, já jsem tím časem prošla klasickou cestou.“

Musí to být pravda. Bisesa podnikla další dlouhý,

nepravděpodobný krok svou osobní odyseou časem. „Propána!“

Nad Bisesou se objevil další obličej.

„Doktor Heyer?“

„Ne. Doktor Heyer už dávno odešel do důchodu. Já jsem

doktor Stanton. Teď zahájíme plnou resangvinaci. Obávám se, že

to bude bolet.“

Bisesa si zkusila olíznout rty. „Proč jsem vzhůru?“ zeptala se a

okamžitě si sama odpověděla. „Aha. Prvorození.“ Co by to mohlo

být jiného? „Nová hrozba.“

Myra se uraženě zamračila. „Byla jsi pryč devatenáct let.

První, na co se zeptáš, jsou Prvorození. Přijdu za tebou, až tě úplně

oživí.“

„Myro, počkej...“

Ale Myra už byla pryč.

Ten nový doktor měl pravdu. Bolelo to. Ale Bisesa kdysi

bývala vojačkou v britské armádě. Úspěšně potlačovala pláč.

2. MONITOR VZDÁLENÉHO VESMÍRU

Červen 2064

Lidstvo poprvé zřetelně spatřilo novou blížící se hrozbu o pět

let dříve. A zrak, který tu anomálii zaznamenal, byl elektronický,

nikoli lidský.

Monitor vzdáleného vesmíru X7-6102-016 proplouval stínem

Saturnu, nad kterým visely prstence jako nějaké lampy. Saturnovy

prstence byly jen slabým odvarem své slávy z dob před sluneční

bouří, když jimi ale sonda prolétala, vzdálené Slunce zapadlo za

prstence a proměnilo je ve stříbrný most klenoucí se oblohou.

Monitor vzdáleného vesmíru nebyl schopen údivu, ani v

nejmenším. Jako každý dostatečně moderní stroj však byl vybaven

jistou mírou inteligence a jeho elektronická duše se chvěla údivem

nad tím uspořádaným zázrakem z plynu a ledu, kterým prolétal.

Nesnažil se ale o jeho průzkum.

Sonda se tiše přiblížila k dalšímu bodu na své orbitální

smyčce.

Titan, největší Saturnův měsíc, byl hladká okrová koule, chabě

osvícená vzdáleným Sluncem. Ale v jejích spodních vrstvách

oblaků a mlhy se ukrývaly zázraky. Když se MVV X7-6102-016

blížil k tomu měsíci, opatrně naslouchal elektronickému švitoření

roje robotických průzkumníků.

Pod kalně oranžovou oblohou lezli přes duny z ledových

krystalků „písku“ tvrdých jako bazalt průzkumní roboti se šesti

nohama, vyhýbali se gejzírům metanu, obezřetně slézali do údolí

vyhloubených řekami etanu a hrabali se v povrchu rozbředlém

neustálým globálním mrholením metanu. Jeden neohrožený

průzkumný balon, nadnášený hustým vzduchem, se vznášel nad

nějakým kryovulkánem, který vyvrhoval lávu vody sycené

čpavkem. Hlubinné ponorky zkoumaly ložiska tekuté vody těsně

pod ledovým povrchem, zamrzlá jezera uchovala krátery po

dopadu různých těles. Všude byly komplexní organické produkty,

které vytvořily elektrické bouře v atmosféře Titanu spolu se

slunečním světlem a magnetickým polem Saturnu, dorážejících na

vrchní vrstvy vzduchu.

Kam se sondy podívaly, tam nacházely stopy života. Některé

organismy byly pozemského druhu, anaerobní potvůrky milující

metan, které si ve studené solance jezer zaplavujících krátery líně

budovaly své ostrůvky a hromádky. Exotičtější druhy životních

forem založených na uhlíku, jež místo vody dávaly přednost

čpavku, zase plavaly v tekutině probublávající z kryovulkánů.

Nejexotičtější ze všech byla kolonie jakýchsi hlenovitých

organismů, pro něž byly základní stavební hmotou sloučeniny

křemíku a nikoli uhlíku, žily v mrazivé zimě černých, dokonale

nehybných jezer etanu.

Mikroorganismy ze zaplavených kráterů byly vzdálenými

příbuznými pestrého pozemského života. Čpavkové ryby byly

podle všeho na Titanu doma. Etanový sliz milující chlad mohl

pocházet z měsíců Neptunu nebo ještě z nějakého vzdálenějšího

tělesa. Sluneční soustava překypovala životem - životem, který

pronikal všude, do hornin i do kusů ledu odlomených dopady těles.

Přesto byl Titan výjimečný, stal se křižovatkou životních forem z

celé Sluneční soustavy a možná i odjinud.

Ale Monitor vzdáleného vesmíru X7-6102-016 nenavštívil

Titan z vědeckých důvodů. Při nejbližším průletu kolem tohoto

měsíce oplývajícího životem nevěděli o jeho přítomnosti ani jeho

robotičtí příbuzní.

Složité nitro Monitoru vzdáleného vesmíru tvořila vesmírná

sonda zkonstruovaná na principu starém sto let - hranatá kostra, ze

které trčela různá tykadla zakončená sadami čidel a napájecími

jednotkami na bázi radiotermálních generátorů. Ale toto jádro

obklopovala

pevná

slupka

z

„metamateriálu“

-

síť

nanotechnologických plošek a vodičů, které zachytávaly paprsky

slunečního světla před sondou a posílaly je dále po drahách, po

nichž by se normálně pohybovaly, kdyby tam sonda vůbec nebyla.

Monitor vzdáleného vesmíru nebyl slepý, jeho slupka zkoumala

všechny přicházející paprsky. Protože ale paprsky ani neodrážel,

ani neodkláněl, stal se v podstatě neviditelným. Obdobně nebyl

zachytitelný zářením na všech vlnových délkách od tvrdých

paprsků gama po dlouhé rádiové vlny.

MVV X7-6102-016 nebyl průzkumník. Byla to mlčící hlídka

skrytá pod pláštěm neviditelnosti. A nyní mířil k setkání, k němuž

byl stvořen.

Když MVV X7-6102-016 proletěl těsně nad vrcholky mraků

kolem Titanu, gravitace tohoto měsíce ho jako prak vystřelila na

novou trajektorii, která ho měla vynést mimo soustavu Saturnu,

vysoko nad jeho prstence. To vše v naprostém rádiovém klidu, bez

jediného zážehu trysek.

A MVV X7-6102-016 se blížil k té anomálii.

Detekoval kaskády exotických vysokoenergetických částic.

Také se o něj otřelo silné magnetické pole, zuřivý

elektromagnetický uzel ve vesmíru. Podal hlášení na Zemi - vyslal

proud silně komprimovaných dat pomocí sporadických laserových

záblesků.

Monitor vzdáleného vesmíru nemohl žádným způsobem

změnit svůj kurz, protože by se tím vyzradil, a tak letěl bezmocně

dál. Mohl tu anomálii klidně minout o půl kilometru.

Jeho posledním poznatkem, svým způsobem jeho poslední

vědomou myšlenkou, byla náhlá změna v silném magnetickém

poli anomálie.

Poslední signály MVV X7-6102-016 dávaly tušit, že se

vzdaluje obrovskou, neskutečnou rychlostí. Těmto signálům tvůrci

sondy ani nevěřili, ani nerozuměli.

Anomálie, jako každý dostatečně rozvinutý stroj, měla do jisté

míry vlastní vědomí. Destrukce, pro kterou byla vytvořena, ji

teprve čekala, takže si s ní zatím nemusela lámat hlavu. Pocítila ale

náznak lítosti nad tím, že zničila ten roztomilý strojek, který ji

dosud sledoval a jehož pokusy o maskování byly k smíchu.

Anomálie

osamoceně

prolétala

soustavou

Saturnu,

nahromadila z té obří planety hybnou sílu a kinetickou energii a

vyrazila ke vzdálenému Slunci a prohřátým světům, které se

shlukly kolem něj.

3. ABDIKADIR

2068 (Země), rok 31 (Mir)

První známka blížící se anomálie na Miru by byla zcela

obyčejná, kdyby se projevila na jiném místě a v jiném čase.

Abdikadir byl podrážděný, když ho učedník odvolal od

dalekohledu. Zase jednou byla jasná noc. Azylanti ze Země první

generace si stále stěžovali na oblačnost na Miru, tomhle světě

poskládaném z útržků ve vlastním, stejně poskládaném vesmíru.

Dnes v noci ale byla viditelnost vynikající a Mars plul vysoko na

nebi bez mráčku, jasně modrý.

Než ho vyrušil učedník, observatoř na střeše Mardukova

chrámu tiše a pilně pracovala. Jejím hlavním nástrojem byl

reflektor, jeho obrovské zrcadlo ukotvené mongolskými otroky

pod vedením řeckého učence z Othikovy školy. Nabízel podrobný,

jen trochu roztřesený obraz povrchu Marsu. Když Abdi prováděl

pozorování, jeho učedníci zabírali za páky, kterými otáčeli

podstavcem dalekohledu dokola, aby tak vyrovnávali rotaci světa,

a tím udržovali Mars stále ve středu Abdiho zorného pole. Rychle

si něco načmáral na destičku, kterou měl připevněnou ke kolenu,

průmysl ve světové Alexandrově říši prozatím nepokročil do

stadia, které by umožňovalo pořizovat fotografie.

Z Marsu jasně viděl polární čepičky, modrá moře, okrové

pouště, které porůznu protínaly hnědozelené a modré pásky, a

dokonce i třepotavá světla cizích měst, která se podle tvrzení

učenců nacházela ve vyhaslé kaldeře Mons Olympus.

Abdi byl zcela ponořen do své práce, chtěl využít každé

vteřiny svého pozorování, když pro něj přišel učedník. Spirovi

bylo čtrnáct, studoval Othikovu školu, pocházel ze třetí generace

obyvatel Miru. Byl to bystrý vynalézavý chlapec, měl ale sklony k

nervozitě a teď ze sebe ani nedokázal vykoktat tu zprávu určenou

astronomovi, jenž nebyl ani o deset let starší než on.

„Uklidni se, chlapče! Nadechni se. Pověz mi, co se stalo.“

„Mardukova komnata...“ Samotné srdce chrámu, na jehož

střeše teď oba stáli. „Musíte jít, Mistře!“

„Proč? Co tam uvidím?“

„Neuvidíte, Mistře Abdi - uslyšíte.“

Abdi ještě jednou pohlédl na okulár, v němž se dokonce

třpytilo modré světlo Marsu. Chlapcovo rozrušení ho ale

přesvědčilo. Něco se stalo.

Neochotně sešplhal ze svého sedátka u okuláru a křikl na

jednu ze svých studentek. „Hej, Xenie! Vystřídej mě. Nechci z

tohohle pozorování ztratit ani chvilku.“ Dívka ho poslechla a

rychle vylezla nahoru.

Spiros běžel k žebříku.

„Doufám, že to nebude žádná hloupost,“ řekl Abdi a pospíchal

za mladíkem.

Museli slézt a potom zase vylézt do nitra chrámu, protože

komnata velkého boha Marduka se nacházela až téměř u vrcholu

celého komplexu. Procházeli spletí nejrůznějších místností

osvícených olejovými lampami, které čadily ve výklencích.

Dlouho po tom, co chrám opustili jeho kněží, se tu stále ještě

vznášela silná vůně kadidla.

Abdi vstoupil do Mardukovy komnaty a rozhlédl se.

V této místnosti kdysi stála velká zlatá socha boha. Během

Porušení spojitosti, události, která vytvořila tento svět, byla socha

zničena a stěny zůstaly zcela holé, jak je spálil nějaký intenzivní

žár. Zůstal jen podstavec sochy, ohlazený a zaoblený, a na něm

možná sotva znatelné stopy dvou obřích nohou. Komnata byla v

troskách, jako by ji poškodil nějaký výbuch. Tak ale vypadala po

celý Abdiho život.

Abdi se otočil na Spira. „Tak co? Kde je ten problém?“

„Copak to neslyšíte?“ zeptal se chlapec se zatajeným dechem.

Znehybněl a přitiskl si ukazovák ke rtům.

A potom to Abdi zaslechl, tiché cvrlikání, téměř jako cvrček -

ale příliš pravidelné, příliš rovnoměrné. Pohlédl na mladíka, který

měl hrůzou vyvalené oči a nebyl schopen pohybu.

Abdi si stoupl doprostřed místnosti. Odtud dokázal odhadnout,

že cvrkot vychází z vyřezávaného oltáře připevněného k jedné ze

stěn. Když došel až k němu, zvuk zesílil.

Aby si před chlapcem zachoval tvář, snažil se Abdi zastavit

chvění ruky, když ji natáhl k té malé skříňce v samém středu oltáře

a otevřel její dvířka.

Věděl, co je v oltáři ukryto. Tento artefakt ve tvaru oblázku se

na Mir dostal ze Země. Patřil společnici Abdiho otce, která se

jmenovala Bisesa Duttová, opatrovali ho řadu let a když mu

nakonec přestal fungovat zdroj energie, uložili ho sem.

Byl to telefon.

A zvonil.

II.

CESTY

4. KDYŽ SE SPÁČ PROBUDÍ

Únor - březen 2069

Bisesa byla ráda, když se konečně dostala z hibernačního

ústavu pryč. Páchlo to tam po pukavcích - sirovodíkem, který

používají, když chtějí zastavit příjem kyslíku v orgánech.

V nemocnici trvalo doktorům tři dny, než jí dostali do žil

všechnu krev, než přesvědčili její orgány, aby zase začaly přijímat

kyslík, a než prošla patřičnou rehabilitací, aby se dokázala

pohybovat alespoň s chodítkem. Cítila se nevýslovně stará, starší

než na svých čtyřicet devět biologických let, a taky byla vychrtlá

jako nějaká oběť hladomoru. Hlavně oči ji svědily a pálily. Měla

zvláštní poruchy vidění, zpočátku dokonce lehké halucinace. Také

měla nepříjemný pocit, že páchne vlastní močí.

Devatenáct let neměla žádný pulz, žádnou krev, žádnou

elektrickou aktivitu v mozku, její tkáně nepřijímaly žádný kyslík a

byla uložená v lednici studené tak, aby jí zima ještě neroztrhala

buňky v těle. Člověk pak musí počítat s tím, že bude celý

rozbolavělý.

Hibernákulum 786 se za tu dobu, co ležela v nádrži, změnilo.

Teď vypadalo jako nějaký prvotřídní hotel, samé skleněné stěny,

bílé podlahy, plastová lehátka a staří, velmi staří lidé -

přinejmenším tak vypadali - v županech, kteří chodili velmi

nejistě.

Nejhorší ze všeho bylo, že se hibernákulum přestěhovalo.

Když přistoupila k panoramatickému oknu, spatřila pod sebou

obrovskou trhlinu v zemi, zaprášený kaňon, jehož stěny rozrušené

sutí poskládané z vrstev sedimentů vypadaly jako stránky nějaké

obrovské knihy. Dozvěděla se, že je to Velký kaňon a pohled na

něj byl úchvatný - napadlo ji, že pro spáče v hibernákulu je ho

možná škoda.

Teď ji zpětně zneklidnilo, že tu složitou chladničku, ve které

spala svůj bezesný spánek, odpojili, demontovali a přestěhovali

přes celý světadíl.

Jak se postupně zotavovala, ráda sedávala před oním

vypouklým oknem a dívala se ven na to statické geologické drama

kaňonu. Předtím podnikla ke kaňonu jen jeden výlet. Podle toho,

jak slunce putovalo po jarním nebi, musela teď být na jižním

okraji, možná někde v blízkosti Grand Canyon Village. Zdálo se,

že se místní flóra i fauna vzpamatovaly po globálním útoku

sluneční bouře. Země byla posetá kaktusy, jukou a keři černého

pelyňku. Během svého trpělivého pozorování zahlédla malé stádo

ovcí tlustorohých, letmo zachytila plížícího se kojota a jednou

měla dojem, že vidí chřestýše.

Zatímco se kaňon vzpamatoval, mnoho dalšího se podle všeho

změnilo. Na východním obzoru rozeznala jakousi strukturu, ploché

kovové pole stojící na nohou jako kostra nějakého nedokončeného

nákupního střediska. Občas viděla, jak nějaká vozidla projíždějí

kolem té konstrukce nebo i pod ní. Neměla tušení, co by to mohlo

být.

A někdy viděla na obloze světla. Bylo mezi nimi i jedno jasné,

pohyblivá hvězdička, která překonala jižní večerní oblohu zhruba

za čtyřicet minut - něco velkého na orbitě. Viděla ale ještě

podivnější věci, mnohem větší - jako bledé skvrny na modré

obloze ve dne a záblesky hvězd na vodní hladině v noci. Podivná

obloha v téhle nové éře. Říkala si, že by měla být zvědavá, možná

by se měla bát, zpočátku ale nic takového nepociťovala.

To se změnilo, když zaslechla to vrčení. Bylo to hluboké

dunění, které jako by otřásalo samotnou zemí, jeho původcem byla

spíš zemská kůra než nějaké zvíře.

„Co bylo tohle?“

„Biseso? Ptala ses na něco?“

Ten hlas byl uhlazený, mužský, až příliš dokonalý a vycházel z

prostoru.

„Aristoteles?“ Ale ještě než odpověděl, uvědomila si, že to

nemůže být on.

Odpověděl až po podivně dlouhé odmlce. „Bohužel ne. Já

jsem Thales.“

„Thales, no ovšem.“

Před sluneční bouří existovaly na lidských světech tři

významné umělé inteligence, vzdálení potomci vyhledávacích

serverů a dalších inteligentních softwarových agentů prvních

technických generací, a všechny tři byly s lidstvem zadobře.

Proslýchalo se, že jejich kopie byly uchovány jako proudy bitů

vypuštěné do mezihvězdného prostoru. Jinak ale přežil sluneční

bouři jenom Thales, uložený v jednodušších sítích na chráněném

Měsíci.

„Ráda zase slyším tvůj hlas.“

Odmlka. „A já tvůj, Biseso.“

„Thalete, proč odpovídáš s takovou prodlevou? Aha! Stále

ještě jsi uložen na Měsíci?“

„Ano, Biseso. A omezuje mě rychlost světla. Stejně jako Neila

Armstronga.“

„Proč tě nepřenesli na Zemi? Není to trochu nepříjemné?“

„Dá se to různě obejít. Když je časová prodleva nebezpečná -

například během lékařských zákroků -, pomáhají mi místní agenti.

Jinak ale všichni považují tohle řešení za uspokojivé.“

Tyto odpovědi připadaly Bisese naučené. Možná dokonce

předepsané. Za umístěním Thaleta na Měsíci bylo něco víc, než co

jí prozradil. Necítila ale žádné nutkání to zjišťovat.

Thales řekl: „Ptala ses na to vrčení.“

„Ano. Znělo to jako lev. Africký lev.“

„Taky to byl lev.“

„Ale co dělá africký lev tady, uprostřed Severní Ameriky?“

„Národní park Velkého kaňonu se teď jmenuje Jeffersonův,

Biseso.“

„Jak?“

„Jeffersonův park. Je součástí projektu na obnovu divočiny.

Když se podíváš napravo...“

Na obzoru, za severním okrajem, viděla nějaké hranaté siluety,

masivní jako chodící balvany. Thales nechal okno, aby ten obraz

přiblížilo. Dívala se na slony, celé stádo včetně mláďat, z profilu

nebyli zaměnitelní s žádným jiným zvířetem.

„Mám o parku spoustu informací.“

„O tom nepochybuju, Thalete. Ještě něco! Co je to tamhle za

konstrukci? Vypadá to jako nějaké lešení.“

Ukázalo se, že jde o elektrickou mřížku, pozemní stanici

orbitální elektrárny, kolektor mikrovln přicházejících sem z nebe.

„To zařízení je dost velké, může mít tak deset krát deset

kilometrů.“

„Je to bezpečné? Viděla jsem nějaká auta, která pod tím

projížděla.“

„Ale ovšem, bezpečné pro lidi. I pro zvířata. Je tam ale zákaz

vstupu.“

„A co ta světla na nebi, Thalete - to třepotání...“

„Zrcadla a plachty. Kolem Země je už toho postaveno hodně,

Biseso. Je to opravdu úchvatný pohled.“

„Takže se naše sny plní. Budu Tookovi by se to určitě líbilo.“

„Je mi líto, plukovník Tooke zemřel v roce...“

„Na tom nesejde.“

„Biseso, můžeš si promluvit s lidskými poradci. O čemkoli

budeš chtít. Třeba o podrobnostech o tvé hibernaci.“

„Vysvětlili mi to předtím, než jsem do té ledničky vlezla...“

Hibernákula byla produktem sluneční bouře. První z nich

spustili v Americe ještě před ní, protože boháči hledali nějaký

způsob, jak uniknout před obtížným obdobím do lepších časů.

Bisesa tento proces podstoupila až v roce 2050, osm let po bouři.

„Můžu tě seznámit s pokroky medicíny během tvé

nepřítomnosti,“ řekl Thales. „Teď to například vypadá tak, že

náchylnost tvých buněk k sirovodíku je pozůstatkem velmi raného

stádia vývoje života na Zemi, kdy se aerobní buňky ještě dělily o

svět s metanogeny.“

„To zní tak zvláštně poeticky!“

Thales řekl jemně: „Za celou věcí stojí samozřejmě i jistá

motivace.“

Nebylo jí to příjemné. „Jaká motivace?“

Měla důvod utéct do lednice. Myra, její jedenadvacetiletá

dcera, se provdala proti Bisesině vůli a požádala o trvalé

vystěhování ze Země. A Bisesa chtěla také uniknout před tou

obecně rozšířenou teorií spiknutí, která se ve spojitosti s ní

objevila, kvůli její podivné roli v krizi během sluneční bouře, a to

všechno přesto, že většina z toho, k čemu v oněch dnech došlo,

dokonce i skutečná příčina sluneční bouře, mělo zůstat přísně

tajné.

„Přesto,“ řekla, „do hibernákula jsem odešla v zájmu lidstva.

Alespoň mi to říkali, když jsem jim na to dávala své peníze. Můj

nadační fond měl pomoct zlepšit porozumění technikám, které se

jednou budou používat na všechno od uchovávání orgánů k

transplantacím po zajištění posádky pro dlouhodobé vesmírné lety.

A ve světě, který měl co dělat, aby se dal po sluneční bouři do

pořádku, jsem představovala mnohem menší ekonomické zatížení

zmrazená v nádrži...“

„Biseso, čím dál víc se šíří názor, že spánek v hibernákulu je

ve skutečnosti sublimovanou sebevraždou.“

To jí vyrazilo dech. Aristoteles by byl jemnější, napadlo ji.

„Thalete,“ řekla pevně, „až si o tom budu chtít s někým promluvit,

promluvím si se svou dcerou.“

„Ovšem, Biseso. Potřebuješ ještě něco?“

Zaváhala. „Kolik mi je?“

„Hm. Dobrá otázka! Jsi rarita, Biseso.“

„Díky.“

„Narodila ses v roce 2006, tedy před šedesáti třemi lety.

Musíme odečíst devatenáct let času stráveného v hibernákulu.“

„Takže vychází čtyřicet čtyři,“ řekla starostlivě.

„Tvůj biologický věk je ale čtyřicet devět let.“

„Ano. A těch dalších pět let?“

„To jsou roky, které jsi strávila na Miru.“

Přikývla. „Ty o tom víš?“

„Je to přísně tajné. Ano, vím.“

Opřela se do křesla, sledovala slony v dálce a tetelící se oblohu

roku 2069 a pokoušela se uspořádat si myšlenky.

„Děkuju, Thalete.“

„Bylo mi potěšením.“ Když ztichl, jako by ve vzduchu kolem

ní najednou něco chybělo.

5. LONDÝN

Bella Fingalová byla ve vzduchu nad Londýnem, když jí její

dcera jako první sdělila tu špatnou zprávu z nebe.

Bellu sem dopravovali přes Atlantik a její letadlo mířilo na

Heathrow, na předměstí západně od centra Londýna. Pilot jí ale

oznámil, že podle letové trasy nejdříve přeletí nad městem na

východ a potom se vrátí na západ podle toku Temže, kvůli

protivětru, a v tomto jasném březnovém dopoledni jí město

připadalo jako třpytivý koberec rozprostřený jen pro ni. Bella měla

celé letadlo pro sebe, jeden z nových strojů poháněný náporovým

motorem s nadzvukovým spalováním, luxusní kočár pro

sedmapadesátiletou babičku.

Ona ale opravdu nechtěla tuhle cestu podniknout. Pohřeb

Jamese Duflota byl náročný sám o sobě; ještě horší bylo navštívit

domov truchlící rodiny. Byla to však její povinnost, byla

předsedkyní Světové vesmírné rady.

K této práci se dostala téměř náhodou, šlo pravděpodobně o

kompromisní volbu mezistátního výboru, který řídil Vesmírnou

radu. Ve skrytu duše ji napadlo, že její nový úřad bude především

čestnou funkcí, jako většina univerzitních funkcí kancléřů a

nevýkonných ředitelů, které se jí, veteránce sluneční bouře,

naskytly. Nepředstavovala si, že ji budou vozit po planetě, aby se

potýkala s takovými nepříjemnými uslzenými situacemi, jako je

tahle.

Ona si odsloužila své u štítu. Měla zůstat v důchodu,

pomyslela si tesklivě.

A ve chvíli, kdy se na lince ozvala Edna se svou špatnou

podivnou zprávou, Belle došlo, že je skutečnou vrchní velitelkou

vesmírného námořnictva.

„Hlídači si výjimečně myslí, že objevili něco důležitého,

mami. Něco, co se pohybuje v temnotách - konkrétně teď se to

blíží k orbitě Jupiteru a pohybuje se to po hyperbolické trajektorii.

Není to zaneseno v mapě Extirpátoru, ale to není nic zvláštního,

každou chvíli se objevují nějaké komety s dlouhou oběžnou

dráhou, které jsou pro systém varování příliš vzdálené. Tenhle

objekt má ale další vlastnosti, které jim dělají vrásky...“

Bella měla jednu variantu „mapy Extirpátoru“ v podobě

planetária na své základně, ve staré budově ředitelství NASA ve

Washingtonu. Rozsáhlý, dynamický, trojrozměrný snímek celé

Sluneční soustavy, který bezprostředně před sluneční bouří

vytvořila ve vzdáleném vesmíru exploze jedné staré ničivé jaderné

bomby jménem Extirpátor - tento výbuch také vyslal k mlčenlivým

hvězdám melancholický řetěz lidské kultury jménem „Pozemská

pošta“, zahrnující kopie nejvýznamnějších umělých inteligencí

planety: Aristotela, Thaleta a Athénu. Několik hodin po výbuchu

zaznamenaly radioteleskopy na Zemi rentgenové odrazy výbuchu,

které přicházely od každého tělesa o průměru větším než jeden

metr mezi Sluncem a oběžnou dráhou Saturnu.

Dvacet sedm let po sluneční bouři byly lidské světy i vesmír

samotný plné čidel, která sledovala všechno, co se hýbe. Všechno,

co není zachyceno na mapě, musí být nové přírůstky. Většinu nově

příchozích, ať už umělého nebo přirozeného původu, bylo možné

rychle identifikovat a zneškodnit. A pokud prošly - jak Bella

postupně zjišťovala -, potom se ta špatná zpráva rychle prodrala

hierarchií Rady až k jejímu sluchu.

V zaobleném, tichém teple kabiny letadla se zachvěla. Bella,

jako mnoho lidí její generace, stále mívala noční můry o sluneční

bouři. Teď bylo Belliným úkolem naslouchat špatným snům.

Ednin obličej na ohebném displeji v opěradle sedadla před

Bellou byl vyveden dokonale trojrozměrně. Edně bylo teprve

dvacet tři, patřila do první generace „Vesmířanů“, jak si je Bella

zvykla nazývat, protože se narodila ve vesmíru během Bellina

rehabilitačního pobytu po sluneční bouři na Měsíci. Edna už měla

přesto hodnost kapitána. Ale u námořnictva, kde sloužila jen hrstka

lidí v lodích tak chytrých, jak alespoň Edna tvrdila, že měly roboty

dokonce i na vytírání, byl služební postup rychlý. Dnes, kdy měla

své tmavé irské vlasy pevně stažené dozadu a uniformu upnutou až

ke krku, vypadala Edna nervózně a pod očima měla kruhy.

Bella toužila po tom, aby se mohla dotknout své dcery.

Nemohla si s ní ale ani normálně promluvit. Edna sloužila na

operačním velitelství námořnictva v pásu asteroidů. Vlivem

proměnlivých orbit byla Edna v téhle chvíli vzdálená zhruba dvě

astronomické jednotky od své matky, dvakrát dále než Země od

Slunce, a tato obrovská propast zpožďovala jejich komunikaci

každým směrem o šestnáct minut.

A kromě toho musely dodržovat protokol. Bella byla vlastně

velícím důstojníkem své dcery. Snažila se soustředit na to, co jí

Edna říká.

„Jsou to teprve první dohady, mami,“ pokračovala Edna.

„Nemám žádné podrobnosti. Proslýchá se ale, že podviceadmirál

Paxton letí do Londýna, aby ti o tom podal zprávu...“

Bella sebou trhla. Bob Paxton, hrdinný první průzkumník

Marsu a ta největší osina - víte kde - na světě.

Edna se usmála. „Nezapomínej, že má sice sako plné metálů,

ale ty jsi velitelka! Ještě něco: Thea se má skvěle.“ Ednina dcera,

Bellina tříletá vnučka, Vesmířanka druhé generace. „Brzy už ji

pošlu domů. Měla bys ale vidět, jak hrozně se jí líbí

mikrogravitace v habitatech s nízkými otáčkami!“

Edna dál vyprávěla o všedních záležitostech, o rodině, o méně

významných událostech, než je osud Sluneční soustavy. Bella

chytala každé slovo, jako každá babička. Bylo to ale všechno tak

zvláštní, dokonce i pro Bellu, která dříve také sloužila ve vesmíru.

V Ednině jazyce byly neznámé příměsi. Po rotujícím vesmírném

habitatu se pohybujete ve směru, proti směru nebo ke středu... I

přízvuk už měla jiný, ještě zbytek Bellina irského, ale významně

ovlivněný americkou angličtinou z východního pobřeží -

námořnictvo bylo v podstatě potomkem starého amerického

oceánského námořnictva a z tohoto zdroje zdědilo podstatnou část

své kultury.

Její dcera i vnučka si žijí a rostou daleko od ní, posteskla si v

duchu. Ale asi každá babička, Evou počínaje, měla nejspíš

podobné pocity.

Tlumený signál ji upozornil, že se letadlo blíží na přistání.

Uložila si zbytek zprávy od Edny a poslala jí krátkou odpověď.

Letoun se naklonil a Bella shlédla na město pod sebou.

Jasně rozeznala obrovskou plochu Dómu. Jednalo se o téměř

dokonalý kruh o průměru zhruba devíti kilometrů se středem na

Trafalgarském náměstí. Pod Dómem byla před běsněním sluneční

bouře uchráněna většina historických budov a zůstalo tam i něco z

charakteru starého dobrého Londýna, vybledlý lesk z pískovce a

mramoru. Z Westminsteru se teď ovšem stal ostrov a opuštěné

budovy Parlamentu na něm posloužily jako památník. Město po

sluneční bouři vzdalo své pokusy o ovládnutí řeky a stáhlo se na

nová nábřeží, která byla více podobná širšímu, přirozenému

korytu, jak je poprvé zaznamenali Římané. Londýňané se

přizpůsobili, teď jste se mohli potápět mezi betonovými troskami

čtvrti na jižním břehu.

Za hranicí kruhu vyklidily většinu z londýnských předměstí

požáry v den sluneční bouře. Nyní tuto plochu pokrýval koberec

nových hranatých budov, které vypadaly jako protitankové

zátarasy.

A když letadlo kleslo ještě níž, viděla i samotný Dóm.

Obložení už bylo dávno rozebráno, ale některá velká žebra a

sloupy

mohly

zůstat

stát;

zvětralé

a

špinavé

vrhaly

několikakilometrové stíny na město, které Dóm uchránil. Zahlédla

to jen na okamžik. A svým způsobem to bylo všední, po

sedmadvaceti letech byly po celém světě stále viditelné jizvy po

sluneční bouři. Vídala je všude, kam přicestovala.

Město pod ní zmizelo a letadlo kleslo nad anonymní předměstí

přilepené těsně k zemi mezi centrem a Heathrow.

6. MYRA

Myra seděla s Bisesou u vypouklého okna a popíjela ledový

čaj. Bylo ráno a téměř vodorovné sluneční paprsky jako by

zdůrazňovaly vrásky v Myřině obličeji.

„Nedívej se tak na mě!“ řekla Myra.

„Promiň, zlato. Můžeš se ale pro to na mě zlobit? Pro mě jsi za

týden zestárla o devatenáct let.“

„Stále jsem ale mladší než ty.“ Z Myřina hlasu bylo slyšet

rozčilení, nebylo se jí co divit.

Myra měla na sobě volnou blůzku a kalhoty z nějaké chytré

látky, která jako by ji ochlazovala. Vlasy měla sčesané dozadu,

tenhle účes připadal Bisese s jejími zastaralými názory příliš

neženský, ale dobře se hodil k Myřině fyziognomii, protože

odhaloval její jemné čelo. Nenosila žádné prsteny. Pohybovala se

úsporně, rozvážně, téměř škrobeně a málokdy pohlédla na svou

matku.

Nevypadala šťastně. Byla taková roztěkaná.

Bisesa nevěděla, co se děje. „Měla jsem tu zůstat s tebou,“

řekla.

Myra zvedla hlavu. „Ale neudělala jsi to.“

„Teď vlastně ani nevím...“

„Víš, že jsem si vzala Eugena, krátce předtím, než ses nechala

zchladit.“ Eugene Mangles, vědec s raketovou kariérou, téměř

autistický, který se díky svým hrdinským výpočtům během

sluneční bouře stal nejnovějším vzorem spasitele světa. „V té době

se všichni brali mladí,“ řekla Myra. Roky po sluneční bouři se

vyznačovaly rychlým populačním boomem. „Rozvedli jsme se po

pěti letech.“

„To je mi líto. Našla sis někoho jiného?“

„Nic vážného.“

„A kde teď pracuješ?“

„Asi tak před deseti lety jsem se vrátila do Londýna. Bydlím v

našem starém bytě v Chelsea.“

„Pod kostrou Dómu.“

„Pod tím, co z ní zbylo. Ty trosky příznivě ovlivňují cenu

nemovitostí. Snobi dokážou ocenit, když mohou žít pod Dómem.

Asi jsme bohaté, mami. Kdykoli mi dojdou peníze, stačí, když

uvolním trošku kapitálu. Ceny rostou tak rychle, že se to brzy musí

všechno zhroutit.“

„Takže jsi zpátky ve městě. Co tam děláš?“

„Přeškolila jsem se na sociální pracovnici. Pracuju v oddělení

PTS.“

„Posttraumatický stres.“

„Většinou jde o tvou generaci, mami. Všichni si berou svůj

stres do hrobu.“

„Oni ale zachránili svět,“ namítla Bisesa tiše.

„To je pravda.“

„Nikdy jsem si tě nepředstavovala jako sociální pracovnici.

Přece jsi vždycky chtěla být astronautem!“

Myra se zamračila, jako by jí teď připomněla něco netaktního.

„Z toho jsem vyrostla, když jsem pochopila, o co skutečně jde.“

Zjevně bezmyšlenkovitě se dotkla tetování na tváři. Ve

skutečnosti šlo o identifikační tetování, povinnou registraci

zavedenou pár let po tom, co se Bisesa nechala podchladit. Nebyl

to důkaz příliš svobodné společnosti.

„Nepracoval Eugene na nějakých systémech pro řízení

počasí?“

„Ano, pracoval. Rychle se ale nechal svést vymýšlením zbraní.

Řízení počasí jako nástroj politické moci. Nikdy ho nikdo

nepoužil, ale je k dispozici. Měli jsme dlouhé spory o morálnosti

toho, co dělá. Nikdy jsem žádný náš spor neprohrála, ale ani

nevyhrála. Eugene to prostě odmítal pochopit.“

Bisesa si povzdychla. „Takového si ho pamatuju.“

„Nakonec pro něj byla důležitější práce než já.“

Bisese bylo nesmírně líto, že vidí takové rozčarování u své

dcery, které bylo - z jejího pohledu - před pár týdny teprve

jednadvacet.

Vyhlédla z okna. Na protější straně kaňonu se něco hýbalo.

Tentokrát to byli velbloudi. „V tomhle novém světě mi nepřipadá

úplně všechno špatné,“ řekla, jak se jí snažila zvednout náladu.

„Docela se mi líbí nápad s tím, že se velbloudi a sloni procházejí

po Severní Americe - i když úplně nechápu, proč tady vlastně

jsou.“

„Tady jsme uprostřed Jeffersonova parku,“ řekla Myra.

„Pojmenovaném po prezidentu Jeffersonovi?“

„O amerických prezidentech jsem se toho dozvěděla až moc,

když jsem bydlela s Eugenovou rodinou v Massachusetts,“ řekla

Myra suše. Tenhle cílevědomě řízený celosvětový návrat divočiny

vyvolal impulz, který se objevil v období bezprostředně po

sluneční bouři. „Na vymýšlení tohohle globálního programu se

podílela i Linda. Psala mi o tom.“

„Moje sestřenice Linda?“

„Teď je z ní madam Linda.“ Linda, která studovala bioetiku,

bydlela v období před sluneční bouří s Bisesou a Myrou v jednom

bytě. „Jde o to, že většinu velkých savců vybili první přistěhovalci

dávno před Kolumbem, už v době kamenné. Takže vznikl

ekosystém se spoustou chybějících článků, které už evoluce

nestihla doplnit. ‚Koncert, ve kterém schází příliš mnoho partů.'

Myslím, že to řekl Thoreau. Toho Linda s oblibou citovala. Když

sem Španělé dovezli koně, jejich populace se rozrůstala šíleným

tempem. Proč? Protože současní koně se tady vyvinuli...“

Ve zdejších „Jeffersonových parcích“ se lidé vědomě snažili

obnovit ekologii do stavu odpovídajícímu konci doby ledové tím,

že sem zasazovali živočišné druhy co nejvíc podobné těm, které tu

vyhynuly.

Bisesa přikývla. „Afričtí a indičtí sloni místo mamutů a

mastodontů.“

„Velbloudi místo vyhynulých velbloudovitých. Další druhy

koní, které měly zajistit diverzitu. Myslím, že dokonce i zebry.

Místo pozemních lenochodů přivezli nosorožce, obdobně velké

býložravce s podobným jídelníčkem.“

„A lvy asi jako zlatý hřeb.“

„Ano. Podobné parky vznikly i na jiných světadílech. V

Británii zalesnili polovinu Skotska původními duby.“

Bisesa pohlédla na povznesené velbloudy. „Asi je to všechno

součástí terapie. Jsou to ale všechno činnosti po katastrofě. Léčivé.

Když jsem se probudila, zjistila jsem, že stále ještě žijeme ve světě

po katastrofě, po všech těch letech.“

„Ano,“ souhlasila Myra chmurně. „A všechny reakce na

sluneční bouři nejsou tak kladné, jako je budování čtvrtohorních

parků.

Mami, lidé zjistili, co vyvolalo sluneční bouři. Známe pravdu.

Nejdříve to bylo tajné. Nebylo dokonce zveřejněno ani jméno

Prvorození. Zpočátku nám nikdo neprozradil, že sluneční bouře

byl úmyslný čin.“

Vyvolalo ji vržení planety velikosti Jupitera do nitra Slunce.

„Pravda ale nakonec vyplula na povrch. Někdo si pustil pusu

na špacír. Rozvířilo se to v době, kdy lidé z generace bojovníků se

sluneční bouří odcházeli do důchodu, takže už neměli co ztratit a

začali mluvit nahlas o všem, co věděli.“

„Šokuje mě, že se jim to dařilo utajovat tak dlouho.“

„I teď se ale asi najde spousta lidí, kteří tomu nevěří. Lidi

prostě mají strach. A ve vládě, v průmyslu i v dalších institucích se

najde dost takových, kteří toho strachu využívají. Militarizují

celou Zemi a teď dokonce i celou Sluneční soustavu. Říkají tomu

válka na nebi.“

Bisesa si odfrkla. „To je směšné! Jak se dá vést válka proti

něčemu abstraktnímu?“

„Myslím, že v tom to právě je. Může to znamenat naprosto

cokoli. A ti, kteří ovládají nebe, mají obrovskou moc. Proč myslíš,

že Thales zůstal trčet na Měsíci?“

„Hm. Protože se tam k němu nemůže nikdo dostat. A proto jsi

odsud odešla?“

„Většina z těch bambilionů, které utrácejí, prostě vyletí

komínem. A ještě horší je, že neprovádějí žádný větší výzkum

toho, co známe z technologie Prvorozených. Očí. Manipulace s

časoprostorem, tvorba malých vesmírů - toho všeho. Věcí, které by

mohly být opravdu užitečné v případě, že by se to nebezpečí

objevilo znovu.“

„A proto jsi to vzdala.“

„Ano. Víš, mami, byla to legrace. Musela jsem odejít na

Měsíc! Nedokázala jsem ale překousnout ty lži. Na téhle planetě i

mimo ni se najde spousta lidí, kteří mají stejné názory jako já.“

„Mimo planetu?“

„Mami, po sluneční bouři se už mimo Zemi narodila druhá

generace. Říkají si Vesmířané.“ Podívala se na svou matku, potom

zase odvrátila zrak. „Mně zavolal jeden Vesmířan. A požádal mě,

abych tě tady vyzvedla.“

„Proč?“

„Něco se blíží.“

Z těch tří slov Bisesu zamrazilo.

Všimla si nějakého pohyblivého světla. Když vzhlédla, uviděla

tu zářící družici, která právě přelétala po obloze. „Myro, co je

tohle? Mezi těmi vesmírnými zrcadly vypadá trochu staromódně.“

„To je Apollo 9. Nebo jeho replika. Tahle loď tudy plula už

před sto lety. Vláda opakuje všechny klasické výpravy. Jako

připomenutí starých časů před sluneční bouří.“

Rezervace a památníky. Lpění na minulosti. Jako by byl celý

svět opravdu stále v šoku. „Dobře. Co mám tedy udělat?“

„Jestli jsi už v pořádku, tak si sbal věci. Odjíždíme.“

„Kam jedeme?“

Myra se usmála, trochu nuceně. „Pryč ze Země...“

7. TOOKOVA PLAKETA

Kolona aut je dovezla k jednomu z domů na předměstí

jménem Chiswick.

Bella vystoupila z auta a s ní i její dva osobní strážci přidělení

Radou. Byli to muž a žena, obrnění neprůstřelnými pancíři,

mlčenliví a anonymní stejně jako všichni jejich kolegové. Žena

nesla malý balíček v černém koženém kufříku.

Auto se zavřelo.

Bella stála před domem Duflotů a sbírala odvahu. Byl to

anonymní blok z bílého betonu se zaoblenými rohy rozrážejícími

vítr, zapuštěný do země, jako by byl na londýnský jíl příliš těžký.

Na střeše měl soustavu větrných turbin, panelů slunečních

kolektorů a antén, okna byla malá a stěny silné. Tenhle dům s

místnostmi pod zemí a nezávislým zdrojem energie připomínal

bunkr. Typický představitel obytné zástavby vystrašené poloviny

jedenadvacátého století.

Bella musela ke vstupním dveřím sejít po schodišti. Čekala

tam už nějaká štíhlá žena v černém obleku.

„Vy jste paní Duflotová?“

„Vy jste doktorka Fingalová. Děkuju, že jste přišla. Říkejte mi

Phillippo...“ Podala jí ruku s dlouhými prsty.

Bellu s jejími ochránci v patách provedli domem do obývacího

pokoje.

Phillippě Duflotové muselo být něco málo přes šedesát, byla o

trochu starší než Bella. Prošedivělé vlasy měla ostříhané nakrátko.

Tvář měla celkem hezkou, ale úzkou, rty sevřené. Zdálo se, že se

Phillippa dokáže dokonale ovládat, tahle žena ale přišla o syna a

stopy této tragédie se jí odrážely ve vráskách kolem očí, napadlo

Bellu, a v napětí v šíji.

V obývacím pokoji na Bellu čekaly všechny generace

Phillippiny rodiny. Když Bella vstoupila do místnosti, stáli tam

všichni seřazení před nástěnným displejem, na němž bylo

zobrazeno nějaké hezké skotské jezero. Bella se pečlivě a

nervózně naučila jména všech rodinných příslušníků. Phillippini

dva zbývající synové, Paul s Julianem, byli solidní a těžkopádní

muži kolem třicítky. Po jejich boku stály jejich ženy. A tahle

štíhlá, hezká šestadvacetiletá žena byla Cassie, vdova po

posledním synovi Jamesovi, a vedle ní jejich dvě děti, šestiletý

chlapec a pětiletá dívka Toby a Candida. Všichni byli ve

smutečním, v černé a bílé, dokonce i děti. A na tvářích měli

všichni tetování. Holčička měla vytetovanou hezkou růžovou

kytičku.

Jak tak Bella stála před tou skupinou, před zraky těch dětí,

najednou neměla ani tušení, co by jim měla říct.

Na pomoc jí přispěchala Phillippa. „Je opravdu strašně dobře,

že jste přišla.“ Měla typický přízvuk britské vyšší vrstvy, přežitek

z jiných časů, vyrovnaný a rozkazovačný. Phillippa řekla svým

vnoučatům: „Doktorka Fingalová je předsedkyní Vesmírné rady.

Je to velmi významná osoba. A přiletěla z Ameriky jen za námi.“

„Ano, to je pravda. A taky abych vám předala tohle.“ Bella

pokývla na své ochránce a žena jí podala kožený kufřík. Bella jej

opatrně otevřela a položila na nízký stolek. Kotouč z jemné

třpytivé hmoty položený na podušce z černého sametu.

Děti vykulily oči. Chlapec se zeptal: „To je medaile?“

A Candida se zeptala: „To je pro tatínka?“

„Ano, ta je pro vašeho otce.“ Ukázala na vyznamenání, ale

nedotkla se ho. Vypadalo jako pavučina, do níž byly vsazené

nějaké elektronické součástky. „Víte, z čeho je vyrobená?“

„Z hmoty vesmírného štítu,“ odpověděl Toby rychle.

„Ano. Z opravdické. Říká se jí Tookova plaketa. Je to nejvyšší

možná pocta pro ty, kdo žijí a pracují ve vesmíru. Já jsem Buda

Tooka znala osobně. Pracovala jsem s ním u samotného štítu. Vím,

jak moc by obdivoval vašeho tátu. A není to jenom vyznamenání.

Chcete vidět, co to dokáže?“

Chlapec se tvářil nedůvěřivě. „Co?“

Ukázala na plaketu. „Stiskni tenhle knoflík a uvidíš.“

Chlapec ji poslechl.

Nad stolkem se objevil rozechvělý hologram, který zakryl

vyznamenání i krabičku. Zobrazoval záběr z pohřbu, rakev

přikrytou vlajkou na lafetě tažené šesti malými černými koňmi.

Kolem stáli vojáci v tmavě modrých uniformách. Zvuk byl slabý,

ale zřetelný. Bella slyšela vrzání koňských postrojů, tlumený

klapot jejich kopyt.

Děti se mlčky skláněly nad tou scénou jako nějací obři. Cassie

tiše plakala, její bratr ji konejšil. Phillippa Duflotová všechno

nehnutě pozorovala.

Záznam se přesunul o kus dopředu. Zazněly tři salvy z pušek a

nad rakví přelétl jeden malý lesklý tryskový letoun, který se

oddělil z formace.

„To je tatínkův pohřeb,“ řekl Toby.

„Ano.“ Bella se sklonila k dětem. „Pochovali ho na

Arlingtonském hřbitově. To je ve Virginii, v Americe, kde je

hřbitov amerického námořnictva.“

„Tatínek se cvičil v Americe.“

„Máš pravdu. Já jsem tam byla, na tom pohřbu, s vaší

maminkou. Tenhle hologram vytváří jeden prvek samotného

štítu...“

„Proč jeden tryskáč letěl jinudy?“

„Říká se tomu formace nezvěstného. Ta letadla, víš, Toby.

Byla to T-38. Používali je k výcviku první astronauti. Jsou staré

víc než sto let, jen si to představ!“

„Mně se líbí ti koníčci,“ řekla Candida.

Jejich strýc jim položil ruce na ramena. „Pojďte se mnou.“

Belle se trochu ulevilo a narovnala se.

Jejich mladá teta, zjevně uklidněná dávkou sedativ, přinesla

nápoje - sherry, whisky, kávu, čaj. Bella si vzala kávu a přistoupila

k Phillippě.

„Bylo od vás milé, že jste si s nimi takhle povídala,“ řekla

Phillippa.

„Řekla bych, že je to moje práce,“ odpověděla Bella rozpačitě.

„Přesto to ale lze provést dobře nebo špatně. Vy jste zřejmě

nová, že?“

Bella se usmála. „Ve funkci jsem šest měsíců. Je to znát?“

„Vůbec ne.“

„K úmrtím ve vesmíru nedochází často.“

„Ano, díkybohu,“ řekla Phillippa. „Proto je ale také těžké se s

tím vyrovnat. Doufala jsem, že tahle nová generace bude

ochráněna před - zkrátka před tím vším, čím jsme si prošli my.

Četla jsem o vás. Vy jste opravdu působila u štítu.“

Bella se usmála. „Jen jako obyčejná spojařka.“

Phillippa zavrtěla hlavou. „Jen to nesnižujte! Byla jste přece

během bitev povýšena na velitelku mise, ne?“

„Jenom proto, že do večera nezbyl nikdo jiný, kdo by to mohl

dělat.“

„Přesto jste ale odvedla svou práci. Zasloužíte si uznání,

kterého se vám dostalo.“

Bella si tím nebyla jistá. Její další kariéra v řídících funkcích v

nejrůznějších telekomunikačních korporacích a regulačních

úřadech určitě zvýšila obecné povědomí o ní, stejně jako její

schopnost působit jako nástroj styku s veřejností. Přesto se ale

nikdy nikam netlačila, až do odchodu do penze, když jí bylo

čtyřicet pět. Té si však moc dlouho neužila, protože jí nabídli tuhle

novou roli, postavení, které nemohla nepřijmout.

Phillippa řekla: „Já jsem před začátkem bouře bydlela v

Londýně. Pracovala jsem v úřadu primátora, měla jsem na starosti

plánování nouzových situací a tak podobně. Těsně před

vypuknutím bouře mě ale rodiče odvezli do krytu v L2.“

Štít umístili nad Zemí v bodě neustálého poledne, v L1,

prvním Lagrangeově bodu gravitační stability přímo mezi Zemí a

Sluncem. Druhý Lagrangeův bod se nacházel na stejné spojnici

Země se Sluncem, ale na odvrácené straně planety, v bodu půlnoci.

Takže zatímco se dělníci u štítu starali o zastínění světa před bouří,

v bodu L2 se skrývali uprchlíci v bezpečném stínu Země, samí

bilionáři, diktátoři a další bohatí a mocní - včetně, jak se

proslýchalo, poloviny britské královské rodiny. Informace o L2

později vyvolaly velký skandál.

„Bylo to příjemné místo,“ šeptala Phillippa. „Snažila jsem se

pracovat. Údajně jsme byli pozorovací stanicí. Já jsem udržovala

spojení s pozemními stanicemi. Někteří z těch boháčů ale pořádali

večírky.“

„Vypadá to, jako byste neměla na vybranou,“ řekla Bella.

„Nemůžete si to vyčítat.“

„Je od vás milé, že to říkáte. Člověk se s tím ale musí nějak

vyrovnat.“

Opatrně se k nim přiblížila Cassie, vdova po Jamesi Duflotovi.

„Děkuju, že jste přišla,“ řekla zdráhavě. Vypadala unaveně.

„Nemusíte...“

„Byla jste na děti milá. Na tenhle den určitě nikdy

nezapomenou.“ Usmála se. „Viděli vaši fotku v novinách. Myslím

ale, že bude lepší, když ten hologram odstraním.“

„Možná to bude nejlepší.“ Bella váhala. „Nemůžu vám říct

příliš o tom, co měl James za úkol. Chci ale, abyste věděla, že váš

manžel neobětoval svůj život nadarmo.“

Cassie přikývla. „Tak trochu jsem s něčím takovým musela

počítat. Lidé se mě ptají, jaké to je, když vám manžel odletí do

vesmíru. Říkám jim, že by si měli sami zkusit zůstat na Zemi.“

Bella se nuceně usmála.

„Musím se vám přiznat, že jsme právě neprocházeli nejlepším

obdobím. Jsme svázaní se Zemí, doktorko Fingalová. James jen

odešel do vesmíru za prací, ne proto, aby tam žil. Tady jsme doma.

V Londýně. A já chodím do města každý den, pracuju v Thule.“

Bella si to všechno zjistila. Thule Inc. byla velká mezinárodní

agentura pro obnovu životního prostředí. „Občas jsme stočili řeč

na to, že bychom si dali chvíli pauzu.“ Cassie se hořce zasmála.

„Teď už ale nedokážeme říct, jak by to s námi bylo dál, co?“

„Je mi líto...“

„Víte, co mi schází? Jeho dopisy. Jeho videohovory. Chápete,

neměla jsem sice jeho, ale měla jsem dopisy. Takže se mi po něm

vlastně ani nestýská, ale stýská se mi po jeho dopisech.“ Pohlédla

zpříma na Bellu. „Stálo to však za to, ne?“

Bella nedokázala opakovat ty banality, které se od ní

očekávaly. „Dělám to teprve krátce. Moje práce je zajistit, aby to

za to stálo.“

To nestačilo. Nestačilo by stejně vůbec nic. Oddechla si, když

se konečně mohla vymluvit na další schůzku a unikla z toho

krabicového domu.

8. EUROJEHLA

Na schůzku s Bobem Paxtonem odvezli Bellu do

Livingstonovy věže - neboli „Eurojehly“, jak jí stále všichni

Londýňané říkali. Tohle místní správní ředitelství Euroasijské unie

a občasné sídlo předsedy vlády Unie se podobalo věži plné

vzdušných kanceláří s velikými okny z tvrzeného skla, která

nabízela úchvatné pohledy na Londýn. Během sluneční bouře byla

jehla ukrytá pod Dómem a teď bylo na její střeše, která se stala

jedním z opěrných bodů konstrukce Dómu, umístěno malé

muzeum těchto nebezpečných dnů.

Paxton na ni čekal v zasedací místnosti ve čtyřicátém prvním

podlaží. Chodil po místnosti a velkými doušky upíjel kávu. Bellu

přivítal se strnulou vojáckou úklonou. „Předsedkyně Fingalová!“

„Děkuju, že jste cestoval až sem do Londýna, abyste se se

mnou sešel...“

Mávl nad tím rukou. „Mám tu ještě jinou práci. Musíme si

promluvit.“

Posadila se. I když byla stále ještě otřesená ze setkání s

Duflotovými, tušila, že tenhle den jen tak brzy neskončí.

Paxton zůstal stát. Byl příliš neklidný na to, aby vydržel na

jednom místě. Nalil Belle kávu z velké konvice v koutě místnosti;

nalil i lidem z Belliny ochranky a oni se posadili u druhého konce

stolu.

„Řekněte mi, co máte na srdci, admirále.“

„Řeknu vám to jednoduše. Nová pozorování to potvrzují.

Máme tu dalšího bubáka.“

„Bubáka?“

„Anomálii. Naší sluneční soustavou prolétá něco, co sem

nepatří...“

Paxton byl vysoký a šlachovitý. Má obličej astronauta,

napadlo ji, velmi bledý a posetý jizvami po drobných nádorech z

ozáření. Na tváři měl vytetován hrdý emblém pozemského

námořnictva a vlasy střižené na ježka měl prošedivělé.

Odhadovala, že je mu něco přes sedmdesát. Bylo mu asi

čtyřicet, když vedl Auroru 1, první lidskou výpravu na Mars, a stal

se tak prvním člověkem, který vstoupil na jinou planetu. A potom

provedl svou ztroskotanou posádku ještě těžší zkouškou v podobě

sluneční bouře. Zkrátka si to všechno zažil na vlastní kůži. Teď, ve

funkci podviceadmirála v novém vesmírném námořnictvu, se stal

výkonnou mocí v paranoidních letech po sluneční bouři a s plnou

vervou se pustil do boje s hrozbou, kvůli níž kdysi uvízl na Marsu.

Bella, když ho tak pozorovala, jak rázuje po místnosti,

nadopovaný kofeinem, se sveřepým a naléhavým výrazem ve

tváři, dostala absurdní nápad, že by ho mohla požádat o autogram.

A vzápětí ji napadlo, že by mu mohla poručit, aby odešel do

výslužby. Oba nápady rychle zaplašila.

Paxton svým úsečným středozápadním přízvukem jen

doplňoval náznaky, které jí poskytla Edna. „Už jsme to těleso

zaznamenali třikrát.“

První setkání bylo náhodné.

Voyager 1, který odstartoval v roce 1977, poté, co pro lidstvo

provedl první průzkum vnějších planet, odlétal stále rychleji ze

Sluneční soustavy. V pátém desetiletí nového století se Voyager

nacházel ve vzdálenosti přesahující stopadesátinásobek vzdálenosti

Země od Slunce.

A potom jeho palubní detektor kosmického záření, vytvořený

tak, aby pátral po částicích ze vzdálených supernov, narazil na

záplavu energetických částic.

Tam venku v temnotách se zrodilo něco nového.

„Tehdy si toho nikdo moc nevšímal. Protože se to stalo 20.

dubna 2042.“ Paxton se usmál. „V den sluneční bouře. Měli jsme

spoustu jiných problémů.“

Podle pozdějších pozorování Voyageru ta anomálie,

přitahovaná gravitací Slunce, zahájila dlouhý pád do srdce

Sluneční soustavy. Prvním významnějším tělesem, na něž měl ten

novorozenec narazit na své cestě ke Slunci, byl Saturn se svou

soustavou měsíců, a to v roce 2064. Podle toho byly připraveny

další plány.

„A tam došlo k druhému setkání,“ řekl Paxton. „Máme

záznamy pořízené Monitorem vzdáleného vesmíru X7-6102-016 a

také záznam zničení té sondy. A třetí, poslední pozorování

stejného objektu, které ohlásil roj sond na spojnici Saturnu s

Jupiterem. Na orbitě Jupiteru.“ Na displeji na stole zobrazil mapu.

„Tyhle tři vyznačené body, vidíte - tři body na pravděpodobné

orbitální trajektorii. Tři pozorování téhož objektu, který se potuluje

tam, kam nepatří.“ Upřeně ji pozoroval, chladné modré oči měl

lehce zarudlé, ale nemrkal, jako by ji chtěl za každou cenu přimět

k tomu, aby to pochopila co nejrychleji.

„A jste si jistý, že nejde o kometu, o něco přirozeného

původu?“

„Komety nevyzařují záblesky kosmických paprsků,“ řekl. „A

je to pořádná náhoda, že se ten objekt objevil odnikud přesně v den

sluneční bouře, nemyslíte?“

„A pokud tu trajektorii prodloužíte - kam směřuje, admirále?“

„To dokážeme vypočítat velmi přesně. Anomálie se odrazila

od Saturnu, teď už se nepřiblíží k žádné hmotě dost významné na

to, aby změnila její dráhu. Pokud budeme předpokládat, že se bude

pohybovat už jen pod vlivem gravitace...“

Skočila mu na návnadu. „Míří k Zemi, že?“

V jeho tváři se nepohnul ani sval. „Pokud bude pokračovat ve

svém současném kurzu, dorazí sem v prosinci příštího roku.

Možná je to Santa Klaus na saních.“

Zamračila se. „Jednadvacet měsíců! To není moc času.“

„To opravdu není.“

„Pokud se spustil poplach, když to těleso proletělo kolem

Saturnu, a jak říkáte zničilo přitom jednu sondu, mohli jsme začít

jednat dříve.“

Pokrčil rameny. „Člověk si musí nastavit nějakou hranici

varování. Vždycky jsem tvrdil, že jsme málo podezřívaví. Řešil

jsem to s vaším předchůdcem při spoustě příležitostí. Vypadá to,

že jsem měl asi pravdu. Jestli tohle přežijeme, měli bychom se

zamyslet nad změnou postupů.“

Jestli tohle přežijeme. Z jeho slov ji zamrazilo. „Myslíte, že

jde o nějaký artefakt, admirále?“

„To nedokážu odhadnout.“

„Jste ale přesvědčen o tom, že je to hrozba?“

„Musím to předpokládat. Nemyslíte?“

To nemohla popřít. Otázkou bylo, co s tím teď mají dělat.

Světová vesmírná rada měla jen minimální vazby na starou

OSN, která od sluneční bouře soustředila své úsilí na obnovu

Země. Základním úkolem Rady byla koordinace celosvětových

příprav na další podobné hrozby od onoho neviditelného nepřítele,

který stál za sluneční bouří, nepřítele, jehož existence vlastně stále

ještě nebyla oficiálně uznána. Jejím základním výkonným

nástrojem bylo námořnictvo, které podléhalo Radě. Radu

samotnou ale financovala a důsledně ovládala složitá aliance čtyř

největších světových mocností - především USA, Eurasie a Číny,

které měly v úmyslu využít vesmír k tomu, aby získaly nějakou

politickou oporu proti čtvrté z mocností, Africe.

Přívažkem této vratké struktury moci a ovládání byla Bella,

kompromisní kandidátka v kompromisní funkci.

Myslela si, že by se v krátkodobém výhledu mohly tyto tři

mocnosti působící ve vesmíru pokusit využít onoho nového

smrtelného nebezpečí k získání nějaké výhody nad Afrikou - ta

totiž posílila svou moc díky tomu, že ji sluneční bouře celkem

ušetřila. Tektonické desky, na kterých byla postavena Rada, se

mohou začít posouvat, pomyslela si smutně, právě v té chvíli, kdy

měla začít jednat.

„Přemýšlíte o politice,“ postěžoval si Paxton.

„Ano,“ připustila. Jako by ta tajemná anomálie byla jen dalším

bodem na programu světových záležitostí. Pokud se ale jednalo o

hrozbu podobnou sluneční bouři, mohla všechny ty záležitosti

rázem smést ze stolu.

Náhle se cítila unavená. Stará, opotřebená. Přistihla se, že ji

rozčiluje, že jí tuhle hrozbu naložili na bedra tak brzy po jejím

nástupu do funkce.

A jak tak pozorovala Paxtonovu rozhodnou tvář, uvažovala o

tom, jak velkou moc nad těmi událostmi může mít.

„Dobře, admirále, poslouchám vás. Co byste mi doporučil?“

Ustoupil stranou. „Shromáždil bych další údaje a svolal bych

poradu, na které bychom probrali různé možnosti. Lepší to ale

bude zorganizovat doma ve Washingtonu. A pokud možno co

nejdříve.“

„Dobře. Nesmíme ale zapomínat na širší důsledky. Co říct

lidem, pokud jim vůbec něco říkat. Jak se na tu blížící se tajemnou

anomálii připravit.“

„Předtím ale potřebujeme získat víc informací.“

„A co řekneme našim zřizovatelům?“

Paxton odpověděl: „Pokud jde o politickou stránku věci,

musíme za každou cenu zajistit, aby náš mandát ani možnosti

neomezovaly žádné politické boje. Pokud, paní předsedkyně,

souhlasíte, na schůzku připravím i materiál shromážděný

Výborem.“

Cítila, jak se jí v týlu varovně zježily chloupky. Po většinu

svého života ve vysokých funkcích ve velkých organizacích

dokázala poznat, když na ni někdo nastražil past. „Myslíte tím svůj

Vlastenecký výbor.“

Usmál se. Jako žralok. „Měla byste někdy přijít mezi nás,

madam předsedkyně! Působíme v kancelářích bývalých Zvláštních

projektů námořnictva v hlavním městě, spousta z nás jsou staří

námořní piloti z nejrůznějších koutů světa. Naším posláním, a

zaručuju vám, že dobrovolným, je monitorovat reakce našich

státních a mezistátních agentur na mimozemskou intervenci, která

vedla ke sluneční bouři i ke stavu nouze, který dosud trvá. Ani o

tomhle nechtěl váš předchůdce nic slyšet. Jsem přesvědčen o tom,

že si myslel, že styky s nějakými bláznivými pošuky by mohly

uškodit jeho kariéře. Teď se tu ale opravdu něco objevilo, madam

předsedkyně, skutečná anomálie. Teď nadešel čas nás vyslechnout

spíš než kdy jindy.“

Opět bylo obtížné proti tomu něco namítat. „Mám takový

pocit, že se snažíte vyvolat hádku, Bobe. Tak dobře, ale mám

právo veta.“

„Děkuji. Je tu ještě jedna zvláštnost.“

„Sem s tím!“

„Problém je v tom, že si Výbor stěžuje na to, že oficiální

představitelé s až podezřelou ochotou nikdy nesledovaly stopy

mimozemšťanů. Vývoj naší výzbroje a výstroje je jedna věc, ale

ignorovat schopnosti nepřítele je zločin. Přesto ale víme o někom,

kdo by nás mohl do celé té pochmurné záležitosti zapojit.“

„Kdo to je?“

„Jistá Bisesa Duttová. Dříve sloužila v britské armádě. Je to na

dlouhé vypravování. To kvůli ní jsem dnes přiletěl do Londýna,

ona tady totiž bydlí. Ale teď tu není ani ona, ani její dcera. Když

jsem sem dorazil, doneslo se mi, že možná nastoupila do

hibernákula v USA pod nějakým vymyšleným jménem.

Samozřejmě se už odsud také mohla mezitím odstěhovat.“ Pohlédl

na Bellu. „S vaším dovolením bych ji zkusil vypátrat.“

Zhluboka se nadechla. „Stačí na to moje pravomoci?“

„Pokud budete chtít.“ Nechal to na ní.

„Dobře. Najděte ji. Pošlete mi všechny záznamy o ní.

Pohybujte se ale v mezích zákona, admirále. A chovejte se slušně.“

Usmál se. „To všechno je naší službě vlastní!“

Paxton je šťastný, došlo jí náhle. Čekal na tenhle okamžik,

vyčkával celou tu dobu po vystřízlivění od svých hrdinských dnů

na Marsu během sluneční bouře. Čekal, až se jim nebe zase zřítí na

hlavu.

Bella přemohla zachvění. Pokud šlo o ni, jen doufala, že

nebude mít na svědomí žádné další Jamese Dufloty.

9. FLORIDA

Myra vyzvedla Bisesu v hibernákulu a odvezla ji na Floridu.

Letěly nějakým bachratým letadlem s kratičkými křídly. Stroj

pohánělo něco na způsob vzdušné rakety, čemu říkali náporový

motor s nadzvukovým spalováním. Bisesa stále ještě nebyla ve své

kůži, v armádě ale létala ve vrtulnících a už si tuhle novou

generaci dopravních prostředků se zájmem prostudovala -

přinejmenším novou pro spáče jako ona. Skok přes celý světadíl, z

Arizony na Floridu, byl zanedbatelný, tohle robustní vzdušné

plavidlo se plně uplatnilo teprve na velmi dlouhých letech, kdy

mělo možnost zcela opustit atmosféru jako nějaký kovový losos na

tahu.

Bezpečnost ale byla velmi přísná. Dokonce se museli nechat

prohledat a prohlédnout během letu. Za tuhle paranoiu nemohla

jen sluneční bouře, ale i incidenty, kdy byla letadla nebo vesmírná

plavidla použita jako řízené střely, jako například při zničení Říma

několik let před bouří.

S bezpečností měly ostatně problém od samého začátku.

Bisesa vystoupila ze své chladničky v hibernákulu bez

nejnovějších identifikačních tetování. Přímo v hibernákulu

působila kancelář FBI, která měla na starosti podobné pacienty,

uprchlíky z trochu nevinnějších časů - a měla také zajistit, aby se

žádní uprchlíci před spravedlností nepokusili o únik v čase. Myra

ale přišla do Bisesina pokoje s jakýmsi velkým hranatým

přístrojem, který vyrobil Bisese na tváři tetování, a dala jí také

injekci něčeho, čemu říkala „genetická terapie“. Potom vyklouzly

z hibernákula nákladním vjezdem a vyhnuly se tak zdaleka

úřadovně FBI.

Od té doby bez problémů prošly všemi kontrolami.

Bisesa se cítila mírně rozrušená. Ten, s kým se Myra spojila,

měl očividně dostatek prostředků. Myře ale bezmezně důvěřovala,

i když tohle byla nezvyklá nová Myra, starší a zatrpklejší, nový

člověk, k němuž si zvolna budovala nový vztah. Vážně neměla na

vybranou.

Vystoupily v Orlandu a přenocovaly v nějakém laciném

turistickém hotelu v centru.

Bisesu trochu udivilo, že lidé stále ještě cestují po světě do

míst, jako bylo tohle. Myra jí vysvětlila, že je to většinou z

nostalgie. Nejnovější systémy virtuální reality, které se dokázaly

napojit přímo na centrální nervovou soustavu, dokázaly dokonce

simulovat pocity pohybu, zrychlení. Mohli jste se svézt na horské

dráze po měsících Jupitera, pokud jste chtěli. Který zábavní park

by se tomu dokázal vyrovnat? Jak poslední z generací před bouří

vzdávaly honbu za svými sny z dětství a vymíraly, dalo se

očekávat, že se většina lidí jen málokdy odváží někam dále od

bezpečí svého domova postaveného na způsob bunkru.

Povečeřely jídlo donesené do pokoje, zapily je vínem z

minibaru a šly spát. Moc jim to nešlo.

Další den ráno na ně před hotelem čekalo auto bez řidiče. Byl

to nějaký zvláštní robustní model, který Bisesa nepoznávala.

Byly odváženy jako v bavlnce rychlostí, která Bisese připadala

závratná, v provozu, kde se auta pohybovala těsně za sebou. Vůbec

jí nevadilo, když se okna zneprůhlednila a ona s Myrou seděla v

tichu rušeném jen tlumeným předením a jen jemná zhoupnutí

dávala tušit, že se řítí čím dál rychleji pryč z města.

Když auto zastavilo, dveře se odsunuly a vpustily dovnitř jasné

sluneční světlo a Bisesa zaslechla křik racků a ucítila neomylně sůl

ve vzduchu.

„Tak pojď!“ Myra se vysoukala z auta a pomohla své matce,

které chvíli trvalo, než se rozhýbala.

Byl březen, přesto však na Bisesu dolehlo horko. Stály na

nějakém asfaltovém pásu - nebyla to silnice ani parkoviště, spíš to

připomínalo ranvej, která se táhla do dálky, lemovaná nějakými

hranatými budovami. Na obzoru spatřila nějaké rampy, některé

oranžové od rzi. Stály daleko a byly rozmazané, jako by se

ztrácely v mlze. Na sever od nich - muselo to být tím směrem,

alespoň podle větru vanoucího z moře - zahlédla nějaké chvění,

nějakou přímku namalovanou na obloze, mírně nakloněnou od

svislé osy. Nedokázala na to pořádně zaostřit, nedokázala to

rozeznat, možná to byla stopa po letadle.

Nebylo nejmenších pochyb o tom, kam dojely. „Mys

Canaveral, že?“

Myra se usmála. „Kam jinam? Vzpomínáš, jak jsi mě sem

vzala na výlet, když mi bylo šest?“

„Čekala jsem, že se to od té doby mohlo změnit. Připravila jsi

mi opravdu pořádnou projížďku, Myro.“

„Tak vítej zpátky na Canaveralu!“ Přišel k nim nějaký mladík,

za nímž se batolil chytrý kufr. Měl identifikační tetování a potil se

ve své prošívané kombinéze pošité logy NASA.

„Co jste zač, turistický průvodce?“

„Ahoj, Alexeji!“ pozdravila ho Myra. „Z mé matky si nic

nedělej. Po devatenácti letech vstala z postele levou nohou.“

Podal jí ruku. „Alexej Carel. Rád vás poznávám, paní Duttová.

Asi jsem pro dnešek opravdu vaším průvodcem - jistým

způsobem.“

Je mu tak mu dvacet pět nebo dvacet šest a je docela hezký,

napadlo Bisesu. Vypadá přátelsky, i přes tu vyholenou lebku, na

níž už začínaly rašit černé vlasy. Zdálo se ale, že není ve své kůži,

jako by nebyl zvyklý pohybovat se na otevřeném prostranství.

Bisesa si připadala jako nějaká vyslankyně z minulosti a chtěla na

tohohle přistěhovalce po sluneční bouři udělat dobrý dojem.

Stiskla jeho teplou ruku. „Říkej mi Biseso!“

„Nemáme moc času.“ Luskl prsty a kufr se otevřel. Byly v

něm uloženy dvě další oranžové kombinézy, úhledně složené, a

další výstroj - deky, láhve s vodou, balíčky sušeného jídla, cosi na

způsob skládací chemické toalety, zařízení na čištění vody,

kyslíkové masky.

Bisesa si to harampádí prohlédla a pochopila. „Podobá se to

výstroji, kterou jsme používali při výletech do terénu v

Afghánistánu. Někam vyrážíme, že?“

„Přesně tak.“ Alexej vylovil z kufru kombinézy. „Oblečte si

to, prosím. V tomhle koutě areálu není příliš důsledný dohled,

stejně je ale lepší splynout s okolím co nejdříve.“

„Přímo tady?“

„Ale no tak, mami!“ Myra si už rozepínala blůzku.

Kombinéza se dala obléct snadno, jako by se na ní sama

uvelebila, a Bisesa přemítala o tom, jestli není vybavená nějakou

vlastní omezenou inteligencí. Alexej jí podal boty a v kapse

objevila rukavice a cosi na způsob kukly.

Pod floridským sluncem jí bylo horko ve chvíli, kdy dopnula

zip kombinézy. Zjevně ale měli namířeno někam, kde je podstatně

chladněji.

Myra si sbalila oblečení do menší tašky, kterou si vzala z auta.

V té měla také uloženo náhradní spodní prádlo a toaletní potřeby.

Hodila tašku do kufru, který se zase zavřel. Potom poklepala na

auto. To se samo zavřelo a prázdné odjelo pryč.

Alexej se zazubil. „Připraveny?“

„Na všechno,“ odpověděla Myra.

Alexej znovu luskl prsty. Asfalt pod Bisesinýma nohama se

zachvěl.

Kus dráhy se prudce propadl a spustil je tři i s kufrem dolů do

tmy. Kovový poklop se nad nimi se zaduněním uzavřel.

„Sakra!“ zaklela Bisesa.

„Promiň,“ omluvil se Alexej. „Slouží k přepravě nákladu, ne

lidí.“

Rozsvítily se zářivky a objevila se betonová chodba.

10. STARTOVNÍ KOMPLEX 39

Alexej je dovedl k nějakému otevřenému vozítku, které se

podobalo golfovému vozíku.

Nasedli do něj. Bisesa si v té kombinéze připadala objemná a

nemotorná. Dokonce i ten kufr se pohyboval ladněji než ona.

Vozík hladce vyrazil do tunelu. Byl dlouhý a jen hrubě

opracovaný a táhl se do dálky tlumeně osvětlený zářivkami

rozmístěnými ve velkých rozestupech. Páchlo to v něm

zatuchlinou, ale aspoň tu dole bylo trochu chladněji.

„Tohle je nákladní tunel,“ vysvětloval Alexej. „Není určen pro

cestující.“

„Dobře ale chrání před slídivými pohledy,“ řekla Bisesa.

„Přesně tak. Je to pár kilometrů, ale budeme tam coby dup.“

Přízvuk má v podstatě americký, říkala si Bisesa v duchu, ale

se zvláštním nádechem francouzštiny, s dlouhými samohláskami a

zavřeným er. „Kam jedeme?“

„Tys celou přestavbu prospala, že? Jedeme k SK39.“

Bisese hlavou probleskly mlhavé vzpomínky. „Startovní

komplex 39. Odtud startovala Apolla.“

„A po nich i raketoplány, přesně tak.“

„Teď ale slouží k něčemu úplně jinému,“ řekla Myra. „Sama

uvidíš.“

„Samozřejmě, že museli použít SK-39,“ řekl Alexej. „Stejně

jako museli použít Canaveral. Ovšem je to celkem vhodné místo,

hlavně teď, když už je s hurikány konec. Existují sice lepší místa,

blíž k rovníku, ale ne, muselo to být tady! Je však ironií, že ke

startu nových Saturnů, které vynášejí repliky Apolla na oběžnou

dráhu, museli postavit úplně novou plošinu.“

Bisesa stále nechápala, o čem to mluví. K čemu používali tu

plošinu? „Carel - odkud to jméno znám?“

„Možná jste znala mého otce Billa Carela? Pracoval s

profesorkou Siobhan McGorranovou.“

Bylo to dávno, kdy Bisesa slyšela to jméno naposledy.

Siobhan byla v čase sluneční bouře britskou královskou

astronomkou a nakonec sehrála významnou roli při reakci lidstva

na krizi - i v Bisesině vlastním osudu.

„Můj otec s ní spolupracoval během postgraduálního studia.

Spolupracovali na zkoumání kvintesence.“

„Čeho? To je vlastně jedno.“

„To bylo před sluneční bouří. Teď už je táta taky profesorem.“

Vozík zpomalil. „A jsme tady.“ Muž čile seskočil z vozíku ještě

dříve, než zastavili. Ženy a kufr ho následovaly trochu opatrněji.

Stoupli si na nějakou asfaltovou plošinu. Nad nimi se s

kovovým klapnutím otevřel poklop, který odkryl čtverec modré

oblohy.

Alexej řekl: „Nahoře by si nás nikdo neměl všímat. Kdyby

náhodou, nechte mluvit mě. Teď se pevně držte.“ Luskl prsty.

Asfaltová plošina se změnila ve výtah, který vyrazil vzhůru tak

prudce, že Bisesa zakolísala.

Vyjeli na přímé slunce. Alexejovi bylo podle všeho lépe pod

zemí, teď se pod otevřeným nebem přikrčil.

Bisesa se rozhlédla, aby se zorientovala. Nacházeli se ve

společném bodu cest, které se vinuly po pobřežní pláni

Canaveralu, ucpané proudy vozidel, většinou nákladních. Vedla

tudy dokonce i nějaká jednokolejná nadzemní dráha, po níž jezdil

vlak s vagony podobnými luskům, lesklý a futuristický. Všechny

ty dopravní prostředky směřovaly na toto místo.

A před ní stála zrezivělá rampa, plošina, která jí připadala jako

ropná těžební věž, ale položená na zemi a připevněná na obrovské

housenkové pásy. Její hrubý kovový povrch pokrývala různá loga -

většinou na nich stálo „Konsorcium Vesmírný výtah“, název, který

jí cosi matně připomínal. Nedaleko stála mnohem podivnější

konstrukce, krátké tubusy, stojící vzpřímeně na mobilních

podstavcích jako nějaké dělo namířené na bleděmodrou oblohu.

„Tenhle nosič mi ze všeho nejvíc připomíná ty staré

dopravníky, které používali při přesunu Saturnů a raketoplánů ven

na startovní plošinu.“

„To je přesně ono,“ řekl Alexej. „Opravená a znovu použitá

mobilní startovní plošina.“

„A co ta děla? To jsou nějaké zbraně?“

„Ne,“ odpověděl Alexej. „To je zdroj energie.“

„K čemu?“

Myra jí tiše řekla: „Spousta se toho změnila, mami. Podívej se

nahoru.“

Na velkém dopravníku bylo připevněno něco, co připomínalo

menší továrnu, ve které se jakési podivné stroje pohybovaly v

očividné souhře. V podstatě vypadaly jako nákladní auta, na

bocích ale měly připevněná křídla slunečních baterií a na střechách

zase jakési kladky, takže vypadaly jako kabiny lanovky sundané z

lana. Všechny byly označeny logem Vesmírného výtahu.

Ta podivná vozidla se řadila před jakousi stříbrně se třpytící

stuhou, ne širší než Bisesina dlaň, která se zvedala z plošiny.

Nákladní vozy postupně přijížděly k té stuze, sklonily svou

výkyvnou kladku a vzápětí začaly prudce stoupat k obloze.

Bisesa o krok ustoupila a zvedla hlavu, jak se snažila zjistit,

kam ta stuha vede. Stoupala stále výš, Bisesa viděla, jak po ní

šplhají nákladní vozy jako korálky po niti. Stuha byla prohnutá k

nebi, s perspektivou se narovnávala a stalo se z ní vlákno mírně

nakloněné od osy, drážka vyrytá do oblohy. Zvedla hlavu ještě

výš, jak hledala to, co drží stuhu v takové poloze...

Nedrželo ji nic.

„To snad není možné!“ vydechla. „Vesmírný výtah.“

Alexeje její reakce podle všeho zaujala. „Říkáme tomu

Jákobův žebřík. Je to takový malý zázrak už od roku 2069, Biseso.

Vítám tě v budoucnosti. Tak pojď, musíme si někoho stopnout.

Nebude ti vadit trocha stoupání?“

Museli se vyškrábat po zrezivělých příčlích připevněných z

boku k plošině. Bisesa měla co dělat - v hibernákulu pořádně

zeslábla a k tomu ještě ta kombinéza! Zbývající dva jí pomohli -

Alexej lezl jako první a Myra jako poslední.

Když dorazili na horní část plošiny, dali jí pár vteřin na

vydýchání. Nákladní auta jezdila pravidelně tam a zpátky, jejich

motory tlumeně vrčely.

Jak byla na rozpacích, snažila se říct něco inteligentního. „Proč

používají dopravník?“

Odpověděl jí Alexej: „Je lepší, když je základna výtahu

mobilní. Většina z nich je ostatně umístěna na mořské hladině -

staré ropné plošiny a tak podobně - včetně Bandary, té úplně

první.“

„Bandary?“

„To je australský výtah, u Perthu. Teď mu říkají Bandara.

Podle legendy Austrálců o světovém stromě.“

„Proč je potřeba pohybovat základnou? Kvůli hurikánům?“

„To taky. I když, jak jsem říkal, dneska už mají hurikány

celkem pod kontrolou.“ Vzhlédl k nebi. „Ale o kus výš číhají jiná

rizika. Staré družice na nízkých oběžných drahách. Dokonce i

objekty blízké Zemi. Asteroidy. Tohle zařízení vede opravdu

hodně vysoko, Biseso, a musí se cestou vypořádat se spoustou

nástrah. Můžeme už pokračovat?“

Dovedl je k jednomu z nákladních aut. Říkal mu „pavouk“.

Křídla slunečních baterií měl složená na bocích a na střeše ten

složitý kladkový mechanismus. Průhledný trup měl zaplněný

nějakým nákladem - paletami a krabicemi. Pavouk se ve

skutečnosti stále pohyboval, jen pomaleji než chůze, v koloně

naprosto stejných strojů, které se lišily jen registračními čísly

vyznačenými na trupu - Bisesa si všimla, že pavouci tvoří jakousi

složitou spirálovitou frontu.

Alexej šel vedle pavouka. Vyndal z kapsy nějaký plastový disk

velikosti hokejového puku, který přitiskl pavoukovi k trupu.

„Musíme mu dát chvilku, než se prokouše protokoly a zavede

svoje rozhraní...“ Hbitě vyskočil pavoukovi na střechu a přitiskl

další hokejový puk ke kladkovému mechanismu. Jakmile se vrátil

k nim dolů, průhledné dveře vozu se odsunuly a muž se usmál.

„Můžeme nastupovat! Myro, podej mi prosím ruku.“ Lehce skočil

do vozu a bezohledně začal dveřmi vyhazovat náklad. Myra mu

pomáhala tím, že vyházené věci odsouvala stranou.

„Jen aby bylo jasno,“ ozvala se Bisesa nejistě, „tohle bychom

asi neměli dělat, že? Vypadá to, že chceme utéct v nákladním

autě.“

„Je vhodné i pro lidi,“ prohlásil Alexej sebevědomě.

„Přetlakové. Má dobrou ochranu proti záření, a tu budeme

potřebovat. Strávíme docela dost času ve van Allenových pásech.

S výbavou, kterou mám s sebou, nám nic nehrozí. Mysleli jsme si,

že nejlepší bude, když tě dostaneme z planety co nejrychleji,

Biseso.“

„Proč? Myro, ty před něčím utíkáš? A já?“

„Tak trochu,“ odpověděla Myra.

Ozval se Alexej: „Musíme si nastoupit. Už jsme skoro u

stuhy.“

Jakmile Alexej vyprázdnil nákladní prostor, přivolal svůj kufr.

Ten s pomocí hydraulických nožek bez problémů vyskočil do

trupu pavouka. Myra šla za ním, takže vedle šinoucího se pavouka

teď šla jen Bisesa.

Myra k ní natáhla ruku. „Mami? Tak pojď. Nic to není.“

Bisesa se rozhlédla přes spleť pavouků po modré obloze nad

Canaveralem, na vzdálené rampy. Měla takovou zvláštní

předtuchu, že se sem už možná nikdy nevrátí. Možná už nikdy v

životě nevstoupí na Zemi.

Zhluboka se nadechla. I přes pachy oleje a elektrických

rozvodů cítila slanou vůni oceánu.

Potom prudce vykročila z plošiny transportéru do pavouka,

jeden krok, druhý. Myra ji objala, jak ji vítala na palubě.

Vnitřek trupu byl holý, byl totiž určen jen k občasnému pobytu

lidí. Ve výšce pasu bylo připevněno madlo a ve stěnách byla

vestavěna malá rozkládací sedátka. Výhled průhledným trupem

částečně zakrývala velká složená křídla solárních panelů.

Alexej měl napilno. Na vnitřní stěnu trupu připevnil displej,

poklepal na něj a dveře se zase zasunuly. „A je to!“ Zhluboka se

nadechl. „Konzervovaný vzduch,“ řekl. „Neznám nic lepšího.“

Bylo vidět, že teď, když je někde zavřený, se mu ulevilo.

Bisesa se ho zeptala: „Ty jsi Vesmířan?“

„Ne tak úplně. Narodil jsem se na Zemi, ale většinu svého

života jsem strávil mimo ni. Asi jsem si zvykl na prostředí, které si

člověk může řídit sám. Tam venku v přírodě je to pro mě trochu -

zahlcující.“ Natáhl ruku ke své tváři a odlepil si z ní tetování.

Bisesa se dotkla tváře a cítila, jak se i její tetování odlupuje

jako vrstva vosku. Schovala si je do kapsy v kombinéze.

Alexej jim poradil, aby si sedly. Bisesa vytáhla sedátko a

všimla si úzkého samonavíjecího bederního pásu, kterým se

připoutala. Myra ji odhodlaně následovala.

Pavouci ve frontě před nimi mizeli, už byla vidět stuha, svislé

stříbrné lano přímo před nimi.

Alexej vysvětloval: „Teď se stane to, že se náš pavouk zachytí

stuhy pomocí kladek nad námi. Jasné? Jakmile získá trakci, začne

stoupat. Pocítíte trochu zrychlení.“

„Jak velké?“ zeptala se Bisesa.

„Asi tak půl G. A asi jen deset vteřin. Potom, jakmile

dosáhneme maximální rychlosti, budeme stoupat plynule.“

„A jaká je maximální rychlost?“

„Jen dvě stě kilometrů za hodinu. Ta stuha je ve skutečnosti

dimenzovaná na dvojnásobek. Zablokoval jsem omezovač

rychlosti, kdybychom to náhodou potřebovali.“

„Doufejme, že k tomu nedojde,“ reagovala Bisesa odměřeně.

Myra vzala svou matku za ruku. „Pamatuješ, jak jsme se jely

podívat na spuštění australského výtahu? Bylo to těsně po sluneční

bouři. Bylo mi asi tak osmnáct. Tam jsem se taky znovu potkala s

Eugenem. A teď jsou výtahy po celém světě.“

„To byl ale den! Stejně jako ten dnešní.“

Myra jí stiskla ruku. „Jsi ráda, že jsem tě vzbudila?“

„To zatím ještě nevím.“ Usmívala se ale od ucha k uchu. Kdo

by tomu odolal?

Alexej sledoval tu rodinnou scénku s rozpaky.

Posouvali se ke stuze. Nad hlavami se jim s neohrabaným

boucháním rozkládala soustava kladek. Stuha byla opravdu úzká,

na šířku měla jen čtyři nebo pět centimetrů. Zdálo se nemožné, že

by dokázala unést váhu tohoto vozidla, natožpak stovek nebo

dokonce tisíců dalších. Pavouk se ale šinul vpřed bez jediného

zaváhání.

Soustava kladek se zvedla, sevřela se kolem stuhy a pavouk s

trhnutím, které jim stlačilo žaludek, vyrazil vzhůru.

11. STUHA

V tom okamžiku opustili pavouci farmu a stoupali do jasného

slunečního světla. Když Bisesa vzhlédla, spatřila stuhu ztrácející

se v dálce na nebi bez mráčku. Nad nimi se posouvaly lesklé perly

ostatních pavouků šplhající před nimi vzhůru do neznáma.

A když pohlédla dolů, mezerami mezi slunečními panely

sledovala, jak se svět pod ní zmenšuje a jak se jí otevírá úchvatný

pohled na celý mys. Zaclonila si oči před sluncem. Viděla rampy,

budovy i rovné silnice, po kterých jezdily generace astronautů. Na

ranveji odpočíval nějaký vesmírný letoun, černobílá můra. A o kus

dál stála vedle zrezivělé rampy bílá jehla. Musel to být Saturn V,

který má možná vynést repliku Apolla 10, dalšího průzkumníka

před přistáními na Měsíci před sto lety. Oni už teď ale byli výš než

špička Saturnu, výš než astronauti, kteří vystupovali po startovní

rampě ke svým lunárním lodím.

Stoupali rychle a stejnoměrně. Brzy už měla rozhled po

kilometrech pláže. Canaveral jako by byl víc voda než země,

škraloup hlíny na stříbřité kůži velkého oceánu, který se rozkládal

až k východnímu obzoru. A viděla auta i náklaďáky zaparkované

na silnicích i vedle pláže, kterým se na anténách třepetaly

americké vlaječky.

„Lidé se sem stále jezdí podívat,“ řekl Alexej s úsměvem.

„Slyšel jsem, že je to pěkná podívaná, když začne Saturn stoupat k

nebi. Žebřík je ale úchvatnější, svým způsobem...“

Trhlo to s nimi.

„Omlouvám se,“ řekl Alexej. „Konec akcelerace.“ Poklepal na

displej, teď se na něm objevil jednoduchý panel, který zobrazoval

výšku, rychlost, tlak vzduchu a čas. „Tři sta metrů vysoko,

rychlost maximální, takže teď až nahoru pojedeme úplně hladce.“

Země pod nimi se zmenšovala, historický nepořádek na

Canaveralu se zmenšil do podoby mapy.

Po minutě, ve výšce čtyř kilometrů, se začal svět zakulacovat,

východní obzor oceánu se prohnul do obrovského oblouku. S

trhnutím se rozevřela velká křídla slunečních baterií a stočila se k

zemi.

„Já to nechápu,“ ozvala se Bisesa. „Ty mají dodávat energii?

Přijde mi, že sluneční články jsou na spodní straně.“

„To je správně,“ vysvětloval jí Alexej. „Pavouci získávají

energii z laserů na zemi.“

„Viděla jsi je přece, mami,“ dodala Myra.

„Takže napájení zůstává na zemi. Dobře. A jak dlouho bude

trvat naše cesta?“

„Nad geostacionární bod? Až nahoru k odpojení? Zhruba

dvanáct dnů,“ odpověděl Alexej.

„Dvanáct dnů v téhle krabici?“ Bisese se navíc nelíbil význam

toho výrazu, odpojení.

„To je obrovská konstrukce, mami,“ řekla Myra, zjevně však

takhle cestovala také poprvé, protože její slova nezněla nijak

přesvědčivě.

Po několika dalších minutách vystoupali do osmi kilometrů,

výš, než kam vyletí většina letadel, když se ozvalo zařinčení a

pavouk se zatřásl. Kladkový mechanismus nad jejich hlavami

změnil uspořádání, když zapojil do práce jinou sadu kol a kladek.

A potom se náhle změnila i samotná stuha, z úzkého pásku

širokého jako Bisesina dlaň na pruh široký jako rozevřené noviny.

Viděla, jak se ostře stáčí. Jejich pavouk se teď držel jednoho z

okrajů stuhy.

Alexej jim prozradil: „Tohle je standardní šířka stuhy, po

většinu délky na oběžnou dráhu. Ve spodních vrstvách atmosféry

je užší, s ohledem na nebezpečí, která jí tam hrozí. Ovšem špatné

počasí se teď většinou daří udržet na uzdě. Největší problémy totiž

stuha mívá ve chvíli, kdy startuje některý z těch Saturnů; to se

potom třese celá země a můžu vám říct, že se kvůli tomu ozývá

dost reptání.“

Deset kilometrů, dvanáct, patnáct, vzdálenost prostě stále

narůstala. Křivka Země byla čím dál zaoblenější a nebe nad

Bisesinou hlavou začalo přecházet do tmavomodré. Uvědomila se,

že se už nacházejí nad hustšími vrstvami atmosféry.

K dalšímu náhlému přechodu došlo ve chvíli, kdy se barva

stuhy změnila na zlatou - je potažená kovem, který ji chrání před

korozivními účinky kyslíku ve velkých výškách, vysvětlil jim

Alexej, ionizovaného plynu v řídkých horních vrstvách

pozemského vzduchu.

A zatím stoupali stále výš a výš.

„Uděláme si trochu pohodlí.“ Alexej poručil svému kufru, aby

se otevřel. „Vzduch se změní ve vesmírnou směs - nižší tlak,

třetina atmosférického, ale víc kyslíku. Na přechodnou dobu tu

máme kyslíkové masky.“ Ukázal je, i s baterií lahví. „A taky bude

zima. Vaše kombinézy by vás měly dostatečně zahřívat. Mám tu i

ohřívací přikrývky.“ Začal se přehrabovat v kufru. „Nějaký čas si

tu pobudeme. Mám tady skládací kempová lehátka a křesla.

Kopulovitý stan pro případ, že nebudete chtít spát pod hvězdami,

abych tak řekl. Mám ohřívač jídla a pití. Budeme muset recyklovat

vodu. Nedá se nic dělat, ale mám dobré zařízení na úpravu vody.“

„Nemáme skafandry,“ konstatovala Bisesa.

„Neměli bychom je potřebovat, pokud se nic nestane.“

„A pokud se něco stane?“

Pohlédl na ni, jako by odhadoval její psychickou odolnost. „V

druhém nejhorším případě uvízneme na laně. Existuje celá řada

nouzových mechanismů, které by nás mohly udržet naživu, dokud

nám nepřijde někdo na pomoc v jiném pavouku. I kdybychom

ztratili tlak, máme záchranné bubliny. Koule pro křečky. Nejsou

pohodlné, ale jsou praktické.“

Koule pro křečky? Bisesa tajně doufala, že na ně nikdy

nedojde. „A co ten nejhorší případ?“

„Ztratíme úplně spojení se stuhou. Jistě víš, že určitý bod na

výtahu leží na geostacionární orbitě, takže se otočí kolem Země

přesně za čtyřiadvacet hodin. To je ve skutečnosti jediná výška,

která se nachází na orbitě, striktně vzato. Pod tímhle bodem se

pohybujeme příliš pomalu a nad ním zase příliš rychle na to,

abychom se udrželi na oběžné dráze.“

„Takže kdyby pavouk ztratil trakci...“

„Pod geostacionárním bodem spadneme zpátky na Zemi.“

Zabušil na průhledný trup. „Možná na to nevypadá, ale je vyroben

tak, aby vydržel návrat z nízké oběžné dráhy.“

„A nad tím bodem? Odletíme pryč od Země, že?“

Zamrkal. „Tak nějak by to bylo. Nelámej si s tím hlavu.“

Nabídl jim baňku. „Dáte si někdo kávu?“

Myra zavrčela: „Možná bychom nejdříve měli vyndat tu tvoji

fantastickou toaletu.“

„Dobrý nápad.“

Zatímco si hráli s toaletou, Bisesa vyhlédla ven.

Jak tak tiše stoupali do nebe, brzy dosáhli výšky sta kilometrů.

Teď byli výš, než se kdy dostali první průkopníci raketových

letadel, stroje X-15. Obloha nad ní byla celá černá a přímo na

obzoru se třpytily hvězdy v místech, kam stuha, ve slunečním

světle zářivě zlatá, ukazovala jako nějaká šipka. Když pohlédla tím

směrem, neviděla žádné známky struktur dále na stuze, žádné

stopy po hmotě protizávaží, o němž věděla, že musí být upevněno

na druhém konci stuhy, nic než třpytivé korálky dalších pavouků

šplhajících po tomto vlákně do nebe. Tušila, že stále ještě

nedokázala pojmout rozměry tohoto výtahu, ani vzdáleně.

Po hodině a půl stoupání skončil rychlý sled událostí ze

začátku cesty. Někde po překonání výšky tří set kilometrů už

viděla obzor po celém obvodu Země a stuhu mířící přímo dolů ke

známým obrysům amerických subkontinentu hluboko pod ní.

Uvědomila si, že během tohoto výjimečného stoupání kolem ní

sice budou rotovat hvězdy, ale Země pod ní bude stále na stejném

místě. Připadala si, jako by byla přenesená do středověkého

vesmíru, Danteho kosmu, kde Země stojí na místě a kolem ní

obíhají všechny hvězdy.

Když vstala, cítila se podivně lehce. Jeden z Alexejových

ukazatelů na displeji sledoval snižování přitažlivé síly s tím, jak se

vzdalovali od obrovské hmoty Země. Už klesla o několik procent

ve srovnání s úrovní u mořské hladiny.

To tiché kolmé stoupání, ta vzdalující se Země, ten paprsek

svítící stuhy, který jí ukazoval cestu, ten mírný pokles hmotnosti -

byl to kouzelný zážitek, mrazivě zneklidňující, jako kdyby

stoupala do nebe.

Dvě hodiny po „startu“ se stuha znovu změnila, rozšířila se na

dvojnásobek standardní šířky a prohnula se - přesto byla široká jen

zhruba dva metry a mírně se stáčela.

Bisesa se zeptala: „Proč je teď ještě širší?“

„Vesmírný odpad,“ odpověděl Alexej. „Myslím tím úlomky

starých kosmických lodí. Kusy zmrzlé moči astronautů. A

podobné věci. Mezi pěti a sedmnácti sty kilometry výšky je riziko

jejich výskytu nejvyšší. Takže máme trochu větší šířku, abychom

se dokázali vyrovnat s případnými nárazy.“

„A jestli něco narazí do nás...“

„Všechno dost velké na to, aby přetrhlo stuhu, se sleduje, a my

jen odsuneme celý ten cirkus stranou pomocí dopravníku na zemi.

Cokoli menšího udělá do stuhy díru, ona je ale dost chytrá na to,

aby se sama opravila. Jediný problém by nastal, kdybychom měli

takovou smůlu, že by nás zasáhlo něco malého přicházejícího z

boku, podél stuhy.“

„Proto je asi taky ta stuha prohnutá,“ usoudila Bisesa.

„Ano, aby ji nic nepřetrhlo. Není se čeho bát.“

Myra, která se právě dívala ven, řekla: „Asi vidím dalšího

pavouka. Na druhé straně stuhy. Myslím - no pane jo!“

Druhý pavouk s hvízdáním proletěl kolem dolů k zemi a minul

je sotva o půl metru. Všichni sebou podvědomě trhli. Bisese tak na

chvilku ukázal, jak rychle se pohybují.

„Stavitel,“ řekl Alexej, příliš rychle na to, aby jeho hraný klid

působil věrohodně. „Putuje po stuze dolů a přidává k jejímu okraji

dalších pár centimetrů.“

Bisesa se zeptala: „Z jaké látky je stuha vyrobená?“

„Z fullerenů. Uhlíkových nanotrubiček. Malé válečky z atomů

uhlíku spletené do vlákna. Nesmírně pevné. Celá stuha se napíná,

rotace Země se snaží od sebe odhodit protizávaží, jako když dítě

točí kamenem na provázku. Žádná běžná látka není dost pevná. A

tak pavouci lezou nahoru a dolů, tkají další proužky a všechno to

spojují lepicí páskou.“

Mechaničtí pavouci, kteří bez ustání splétají pavučinu vedoucí

do nebe.

Stoupali většinou mlčky, protože ti dva nechtěli mluvit.

„No tak! Už jsem pryč ze Země. Teď už mi můžete říct, co se

děje. Proč jsem tady, Myro?“

Oba váhali. Potom promluvila Myra: „Mami, je to složité.

Zaprvé, poslouchá nás celý svět.“

„To vozidlo je chytré.“ Alexej ukázal prstem kolem sebe.

„Všude kolem nás jsou odposlouchávací zařízení.“

„Aha.“

„A za druhé,“ dodala Myra, „ty už to stejně víš.“

Alexej pokračoval: „Věř mi, na rozhovory budeme mít ještě

spoustu času, Biseso. Protože až dorazíme k odpojení, bude to

teprve začátek naší cesty.“

„Cesty kam? Ne, neodpovídej mi na to.“

Myra řekla: „Myslím, že tě ta odpověď překvapí, mami.“

Bisesa by přivítala, kdyby si mohla promluvit s Myrou, ne o

přísně tajných záležitostech a osudu Sluneční soustavy, ale prostě

jako matka s dcerou. Myra jí neřekla téměř nic o tom, co se událo

v jejím životě od chvíle, kdy se Bisesa nechala zchladit. Zdálo se

ale, že se k tomu jen tak brzy nedostanou. Myra jí připadala

nezvykle nesmělá. A teď k tomu přítomnost Alexeje, se kterým

sdíleli tuhle malou kapsli, ji před ní uzavřela ještě víc.

Bisesa začala cítit únavu, tvář a studené ruce, žaludek zahřátý

kávou, mysl otupenou tím vytrvalým stoupáním. Navlékla si kuklu

a rukavice, které našla v kapsách. Naskládala přikrývky z kufru na

podlahu, jednu přetáhla přes sebe a lehla si. Bylo tam ticho,

necítila žádný pohyb, klidně mohla být na jednom místě, vznášet

se nad pomalu odlétající Zemí. Pohlédla nahoru na stuhu a

zkoumala, jak daleko dokáže sledovat její linii.

Došlo k dalšímu přechodu, když se stuha změnila ze zlaté na

svou obvyklou stříbrnou. A později se zase zúžila. Více než

sedmnáct set kilometrů vysoko, osm hodin po opuštění Země, se

nacházeli ve větší výšce, než v jaké kdy létala naprostá většina

družic vyrobených lidmi.

Bisesa si všechno tohle nejasně, periferně uvědomovala.

Většinou podřimovala.

Probudilo ji trhnutí, krátká akcelerace, která ji silněji přitiskla

k pokrývkám.

Posadila se. Alexej s Myrou seděli na svých vyklápěcích

sedátkách. Myra měla oči navrch hlavy, ale Alexej se tvářil

vyrovnaně. Alexejův displej na stěně blikal červeně.

Cestovali třináct hodin, ve výšce více než dvou tisíc šesti set

kilometrů. Když se Bisesa pohnula, měla pocit, že se vznese do

vzduchu. Přitažlivost klesla zhruba na polovinu. Země vypadala

titěrně, koule visící na konci stříbrného provázku.

Kolem nich prolétali další pavouci, které při svém zrychleném

stoupání předjížděli.

„Zrychlili jsme, že? Co se děje?“

„Někdo nás pronásleduje,“ sdělil jí Alexej. „Museli jsme s tím

počítat. Takže už vědí, že tady jsme.“

„Pronásleduje?“ Bisesa si představovala hrůzný obraz řízené

střely stoupající z prastaré startovní plošiny na Canaveralu. To ale

byla hloupost. „Nemůžou riskovat, že by si zničili stuhu.“

„Máš pravdu,“ řekl Alexej. „Ta stuha je mnohem cennější než

my. A stejně tak nechtějí zastavovat pohyb pavouků. Mohli by

nám odpojit napájení. Po tomhle laně ale přepravují náklad, který

má cenu miliard.“

„Co tedy můžou dělat?“

„Mají superpavouky. Ty dovedou jezdit rychleji. Bude to trvat

několik dnů, ale nakonec by nás ten superpavouk dohonil.“

Myra se nad tím zamyslela. „Jak dokáže předstihnout všechny

ty pavouky pod námi?“

„Stejně jako my. Ostatní mu zkrátka musí uhnout z cesty. My

teď stoupáme stejně jako superpavouk, dvojnásobkem normální

rychlosti. Vlastně jsem nás napojil na superpavouka, takže

můžeme kopírovat jeho rychlost. Nejspíš nás nedokáže dohonit.

Jakmile si to představitelé na Zemi uvědomí, vzdají to.“

„Dvojnásobek normální rychlosti... Je to bezpečné?“

„Tyhle systémy jsou kalibrované pro lidi; mají v sobě

zabudované silné bezpečnostní pojistky.“ Neznělo to ale kdovíjak

přesvědčivě.

Trvalo jen několik minut, než se z displeje ozval další signál a

jeho barva se změnila na zelenou. Alexej se usmál. „Už to

pochopili. Můžeme zpomalit. Chyťte se něčeho.“

Bisesa sevřela madlo.

Zpomalovali několik vteřin a nebylo to právě příjemné.

Přikrývky vzlétly z podlahy a chemická toaleta začala hučet, jak se

podtlaková čerpadla snažila udržet její obsah uvnitř, aby nevylétl

do vzduchu.

Myra nevypadala příliš zdravě a Bisesa cítila, jak se jí zvedá

žaludek. Všichni si oddechli, když se přitažlivost obnovila.

Displej ale znovu začal blikat červeně. „No teda!“ řekl Alexej.

Bisesa se zeptala: „Co je to teď?“

Usilovně pracoval s displejem. „Nestoupáme tak rychle, jak

bychom měli.“

„Nějaká porucha pavouka?“

„Ne, to ne. Navíjejí stuhu.“

„Navíjejí?“ Bisesa si hned představila pavouka jako rybu na

konci monstrózního rybářského vlasce.

„Je to trochu drastické, ale jde to udělat. Stuha je pěkně vzácná

věc.“

„Co budeme dělat?“

„Můžeš třeba zavřít oči. A zase se něčeho chytit.“ Poklepal na

svůj displej a Bisesa cítila, jako by se od trupu něco oddělilo.

Pevně sevřela víčka.

Následoval záblesk, viditelný i skrz zavřená víčka, a kabina se

lehce zakymácela.

„Bomba,“ řekla Bisesa. Cítila trochu rozčarování. „Jak kruté!

Asi jsem od tebe čekala něco víc, Alexeji.“

„Byl to jen varovný výstřel, mikrofúzní pulz. Nic jsem

nepoškodil. Je ale dobře viditelný ze Země.“

„Dáváš jim tak najevo, že jsi schopen odpálit stuhu, pokud nás

nenechají na pokoji.“

„Nebylo by to nic těžkého. Je dost náročné chránit stovky tisíc

kilometrů stuhy tenké jako papír před úmyslnou sabotáží...“

Bisesa se zeptala: „Neublížili bychom tím někomu?“

„Ne tak, jak myslíš, mami,“ odpověděla jí Myra. „Před

několika lety zaútočili izolacionističtí teroristé na Modimo.“

„Modimo?“

Odpověděl jí Alexej: „Výtah Africké aliance. Pojmenovaný

myslím podle zimbabwského boha nebes. Nikdo nebyl zraněn,

stejně jako nikomu nic nehrozí teď. Jde o hospodářskou hrozbu.“

Pohlédl však nejistě na svůj displej.

Bisesa se ho ostře zeptala: „A když tvůj trik prokouknou?

Vyplníš tu hrozbu?“

„Myslím, že bych to neudělal. Můžou si ale oni dovolit takové

riziko?“

Bisesa odpověděla: „Mohli by nás prostě zabít. Vypnout

přísun energie. Recyklaci vzduchu. Byli bychom bezmocní.“

„Mohli by. Ale neudělají to,“ namítl Alexej. „Chtějí vědět, co

víme my. Kam máme namířeno. Takže budou trpěliví v naději, že

nás dopadnou později.“

„Doufám, že máš pravdu.“

Displej jako by v reakci na to opět zezelenal. Alexej se zase

usmíval od ucha k uchu. „Tak to bychom měli. Dobře! Kdo si dá

fazole?“

12. OPERAČNÍ CENTRUM MOUNT WEATHER

Bella očekávala, že schůzka s Bobem Paxtonem proběhne v

jejím úřadu v budově bývalého ředitelství NASA na ulici E ve

Washingtonu, bloku z betonu a skla, který byl po erozi způsobené

sluneční bouří opraven a renovován.

Paxton se s ní ale sešel před budovou. Stál u otevřených dveří

limuzíny. „Bello!“ Vůz byl součástí kolony, kterou doplňovaly

uniformovaní důstojníci námořnictva a agenti FBI v modrých

oblecích.

Připadal jí směšný - starší muž škrobeně upjatý ve své

nejparádnější uniformě, který tu stojí jako nějaký poslíček. V

dopoledním slunci se mračil. Pochopila, že patří k těm, kteří už

slunci nedůvěřují, ještě víc než většina ostatních příslušníků jeho

poznamenané generace.

„Dobrý den, Bobe. Vyrážíme na projíždku, že?“

Strojeně se usmál. „Musíme přesídlit na bezpečnější pozici.

Musíme řešit záležitosti globálního významu, které jsou důležité

pro budoucnost života na planetě. Doporučuji se sejít v Mount

Weather. Dovolil jsem si už všechno zařídit. Je to ale zcela ve vaší

kompetenci.“ Pohlédl na ni a napětí, které mezi nimi panovalo ode

dne, kdy nastoupila do úřadu, se začalo uvolňovat.

Nikdy o Mount Weather neslyšela. Neviděla ale žádný

problém v tom, aby mu vyhověla. Nastoupila do vozu a on přisedl

k ní, budou celou tu cestu o samotě.

Vyrazili. Kolona vyjela po 66. silnici a odbočila na 50. státní,

směřující na západ. Silnice byly plné aut, ale oni jeli rychle.

„Jak daleko pojedeme?“

„Budeme tam za půl hodiny.“ Paxton tam seděl a mračil se,

zjevně podrážděný.

„Vím, co vám leží na srdci, Bobe. Je to profesor Carel, že?“

Svaly na bledých tvářích se mu začaly napínat, jako by toužil

po žvýkačce. „O tom starém Angličanovi nic nevím.“

„Určitě jste si ho dal prověřit.“

„Ze všech možných stran. Nemá s tím ale vůbec nic

společného. Nepatří do té party.“

„Pozvala jsem ho,“ řekla pevně. Ten starší britský vědec podle

ní ve skutečnosti patřil do party, do hlouběji a déle propojené

party, než byla ta, kterou tvořila s Paxtonem.

Profesor Bill Carel býval postgraduálním studentem, který

spolupracoval se Siobhan McGorranovou, další britskou

astronomkou, která se zapojila do společného úsilí při budování

štítu proti sluneční bouři. Ta si po bouři vzala Buda Tooka a potom

ho ošetřovala, když onemocněl rakovinou, krutým následkem

onoho úžasného dne. Tahle osobní vazba byla vlastně kanálem,

kterým ji Carel kontaktoval a snažil se ji přesvědčit, že může

přispět svou troškou při řešení problému s objektem ve Sluneční

soustavě, o němž se doslechl díky různým klepům a náznakům.

Pokoušela se něco z toho Paxtonovi vysvětlit, on nad tím ale

jen mávl rukou. „Je to kosmolog, sakra! Celý svůj život jen civí do

vzdáleného vesmíru. K čemu by nám dneska mohl být?“

„Zkuste se na to dívat bez předsudků, Bobe,“ řekla pevně.

Ztichl a nepromluvil až do konce jejich jízdy. Bella

vychovávala dítě, byla zvyklá na trucování, takže si ho prostě

nevšímala.

Po osmdesáti kilometrech odbočili na 101. silnici, úzkou

dvouproudovou okresku, která stoupala do hor. Na vrcholu

stoupání dorazili k linii oplocení z ostnatého drátu. Na vybledlé

ceduli bylo napsáno:

MAJETEK USA

VSTUP ZAKÁZÁN

Za ním rozeznala Bella několik omšelých hliníkových bud a za

nimi nějakou sklovitou stěnu.

Museli

počkat,

dokud

se

jejich

vozy

nespojí

se

zabezpečovacím systémem základny. Bella si všimla malé tečky

laserového světla, když ji kontrolovali.

„Takže tohle je ten Mount Weather,“ otočila se na Paxtona.

„Dvě stě hektarů pozemků v Modrých horách. V padesátých

letech dvacátého století tady postavili kryt, který měl sloužit

vládním představitelům z hlavního města v případě jaderné války.

Přestal být používán, ale byl obnoven po 11. září 2001 a znovu po

roce 2042. Teď ho v podstatě vláda USA zapůjčila Světové

vesmírné radě.“

Bella se snažila potlačit úšklebek. „Bunkr z dob studené války,

války proti teroru a teď války s nebem. Myslím, že je to

příznačné.“

„Spravují ho především příslušníci námořnictva. Slouží jako

vězení a zásobárna vzduchu. Slyšel jsem, že Mount Weather je

dobrý soused. Udržují silnice a v zimě je pluhují. I když sněhu už

teď bývá poskrovnu...“

Předpokládala, že kolona projede k nějaké bráně v té lesklé,

neprostupné stěně. Lekla se, když se kus země pod autem, i s

několika rostlinami, proměnil ve výtah, který je odvezl někam do

tmy.

Bob Paxton se smál, když klesali. „Připadám si, jako bych se

vracel domů.“

Když usmívající se mladí příslušníci námořnictva celou

skupinu prověřili a doprovázeli je do jednací místnosti, Bella

zahlédla kousek z Mount Weather.

Stropy byly nízké, vyložené šedivými panely, chodby úzké.

Ale tyhle neatraktivní chodby obklopovaly malé, staromódní

městečko. Byla tam televizní a rozhlasová studia, restaurace, malá

stanice městské policie a dokonce i krátká řada obchodů, všechno

pod zemí, všechno provázené neustálým tlumeným hučením

klimatizace. Vypadá to jako nějaké muzeum, napadlo ji, památník

způsobu uvažování v polovině dvacátého století.

Alespoň, že jednací místnost byla moderní, velká a světlá a

vybavená chytrými stěnami a nástěnnými displeji.

A tam na ni čekal Bill Carel. V místnosti plné mohutných

hřmotných lidí, většinou mužů, většinou v Paxtonově věku,

většinou v nejrůznějších uniformách, stál Carel ve svém ošuntělém

starém saku osamoceně vedle kávovaru.

Bella si nevšímala Paxtonových kamarádů ve zbrani a zamířila

přímo ke Carelovi. „Profesore, jsem ráda, že jste přišel!“ Potřásli si

rukou, ta jeho byla vychrtlá, kostnatá.

Byl o trochu mladší než ona, jak si zjistila v jeho záznamech,

něco přes padesát, vypadal ale křehce, vyzáblé, ve tváři jaterní

skvrny, stál tam jako hromádka neštěstí. Sluneční bouře zničila

mnoho životů, profesor možná trpěl nějakou nemocí. Oči v jeho

tváři kostlivce ale byly jasné. Řekl jí: „Doufám, že můj podíl na

celém projektu k něčemu bude a něčemu prospěje.“

„Nejste si jistý?“ Jeho nesmělost ji hluboce zklamala.

Hydeovská polovina jejího já se už těšila, jak ho využije k tomu,

aby šlápla Paxtonovi na palec.

„Jak si může být někdo jistý? Celá tahle situace je úplně nová.

Ale moji kolegové na mě naléhali, abych se s vámi spojil - abych

se spojil s někým.“

Přikývla. „Jak je vidět, jsem ráda, že jste to zkusil.“ Bella si

nalila kávu a dovedla Carela k jeho židli. „Dohlédnu na to, abyste

dostal slovo,“ pošeptala mu. „A potom si spolu ještě musíme

promluvit o Tookeových.“

Nato absolvovala rychlé kolečko po místnosti, při němž se

seznamovala a zdravila s ostatními. Kromě typických představitelů

Vlasteneckého výboru tu byli i zástupci různých mezinárodních

ozbrojených sil a států, které podporovaly Světovou vesmírnou

radu.

Její první dojem o úrovni těchto delegátů nebyl valný. Rada se

celá desetiletí zaměřovala pouze na „přípravnou“ a „poradenskou“

činnost, a od sluneční bouře se válka s nebem změnila ve

studenou. A tak účast v Radě nepatřila mezi kariérními důstojníky

k vysoce hodnoceným postům. Možná, že tahle místnost byla plná

Bobů Paxtonů, fanatiků s ocelovým pohledem, nebo také hňupů

odklizených na teplé místečko.

Přinutila se ale, aby je nehodnotila tak příkře. Pokud se totiž k

Zemi skutečně blížila nějaká hrozba, tito muži a ženy byli těmi,

kdo se s ní musí vypořádat.

Bob Paxton, stojící v čele stolu jako samozvaný předsedající,

poklepal prsty na sklenici, aby mohl zahájit schůzi. Ostatní

přítomní, možná pod vlivem hvězdy v podobě prvního člověka na

Marsu, se okamžitě utišili a obrátili se k němu.

Paxton jim sdělil, že tato schůze má dva důvody. „Zaprvé

musíme seznámit předsedkyni Fingalovou se zdroji, které máme k

dispozici. Za druhé se musíme zaměřit konkrétně na onu anomálii,

která se právě blíží k oběžné dráze Jupiteru...“

„A v tomto bodě,“ přerušila ho Bella, „vyzvu profesora Carela,

aby nám přednesl svůj příspěvek.“

Paxton neochotně souhlasil.

13. PEVNOST SOL

Paxtonova prezentace byla směsí odrážek, grafů a obrázků, z

nichž některé byly trojrozměrné a animované. Hologramy se

vznášely nad středem stolu jako nějaké reklamy na fantastické

hračky. Její podstata však byla neradostná.

„Od sluneční bouře jsme věnovali nemálo prostředků na Zemi

i mimo ni na sledování oblohy...“

Bella nabyla dojmu, že Země je posetá elektronickýma očima,

které zírají na nebe na všech vlnových délkách. To zahrnovalo i

zařízení NASA jako starobylý řetěz Sítě vzdáleného vesmíru

složené ze sledovacích systémů ve Španělsku, Austrálii a v

Mohavské poušti, zařízení na sledování asteroidů v blízkosti Země

v Novém Mexiku s názvem LINEAR a další zařízení Vesmírné

stráže. Stejně tak obří radioteleskop v Arecibu věnoval většinu své

kapacity nikoli astronomii, ale pátrání po nepřirozených signálech

přicházejících z hvězd.

I astronomové pracující ve viditelném spektru najednou

dostávali

peníze

na

uskutečnění

svých

až

dosud

neuskutečnitelných snů. Bella zkoumala fotografie - bez fantazie

pojmenovaných: Velmi velkého dalekohledu v Chile, Extrémně

velkého dalekohledu v Maroku a monstra přezdívaného Sova,

Ohromně velkého dalekohledu na místě zvaném Dóm C v

Antarktidě, kde ocelová konstrukce z materiálu dostačujícího na

stavbu druhé Eiffelovy věže podpírala monstrózní zrcadlo o

průměru sto metrů. Sova měla plno práce s fotografováním zrodu

prvních hvězd ve vesmíru a - což bylo mnohem důležitější - s

mapováním povrchu planet nejbližších hvězd.

Neméně působivá byla i zařízení mimo Zemi. Nejúspěšnější z

nových vesmírných observatoří byla Kyklopská stanice, která

sledovala Zemi na její oběžné dráze ve stabilním Lagrangeově

bodu. Byl tam sestaven dalekohled s jedinou, obří „Fresnelovou“

čočkou - nešlo tedy o zrcadlo, ale o složenou čočku.

Všechny tyto automatické oči využívaly ke sledování poznatky

starých nadšenců SETI, kteří získali stoleté zkušenosti při

teoretických studiích. Byly vytvořeny postupy detekce signálů

všech druhů až po velmi krátké záblesky - možná šlo o zbloudilé

záblesky laserových signálů se soustředěným paprskem, které byly

rozeznatelné už od miliardtiny vteřiny trvání.

Paxton také hovořil o menších očích, jejich letce roztroušené

po celé Sluneční soustavě až k oběžné dráze Neptunu. Ukázal jim

trojrozměrný snímek Monitoru vzdáleného vesmíru X7-6102-016,

který byl umístěn na oběžné dráze kolem Saturnu.

„Tohle jsou naše robotické hlídky, naše hraniční stráž,“ hřímal

Paxton.

„MVV X7-6102-016 byl typický - vybavený nejmodernějšími

vědeckými přístroji, jen zesílený a maskovaný. Tyhle malé stroje

střeží naše nebe až na hranice Sluneční soustavy. A stejně bedlivě

pozorují jeden druhého.“

„To je pravda,“ přerušil ho profesor Carel váhavě. „Vlastně

jsem si toho všiml spíše díky tomu, že zničení MVV X7-6102-016

pozorovaly ostatní sondy, než že bych dokázal něco vyčíst z údajů,

které poslala sonda samotná.“

Ozvala se Bella: „Takže žijeme v důkladně špehované

Sluneční soustavě. Co k tomu ještě máte, Bille?“

„Zbraně.“ Paxton mávl rukou a snímek MVV X76102-016 se

rozplynul.

„Tomuhle konceptu říkáme Pevnost Sol,“ řekl Paxton rázně.

„Budujeme široká obranná pásma od vnějšku Sluneční soustavy do

jejího středu, všechny se středem v domově lidstva na Zemi. Sama

víte, madam, že jsme zaujali pozice až u Trojanů.“

Trojané představují hustý shluk asteroidů sledujících Jupiter na

jeho oběžné dráze v Lagrangeově stabilním bodu. Bellina dcera

Edna sloužila právě teď na Trojánské stanici, kde pracovala na

nové generaci hvězdoletů, „Lodí A“. Všechno přísně tajné.

„Blíže ke středu máme asteroidy. Pro vojenské účely počítáme

s linií A a středním pásem jako hranicí mezi vnější a vnitřní

soustavou. Potom máme stanice v Lagrangeových bodech u Marsu

a Země...“

V samotné soustavě Země-Měsíc byly zbraňové systémy

umístěny na Měsíci a v lunárních Lagrangeových bodech a na

oběžné dráze Země - útočné družice, které mohly zasypat každého

vetřelce projektily, usmažit ho lasery záření gama nebo do něj

prostě narazit. Základny byly rozmístěny i po Zemi, těžké lasery,

částicová děla a modernizované mezikontinentální balistické střely

z dob studené války, které stále dokázaly vynést svůj smrtící

náklad mimo Zemi. Dokonce i v horních vrstvách zemské

atmosféry neustále hlídkovaly obří letouny, vybavené zbraněmi,

které dokázaly zničit přilétající střely. A tak dále. Zdálo se, že se

prostor mezi Zemí a Měsícem ježí zbraněmi, od povrchu Země

přes to, o čem Paxton hřímal jako o „LEO, HEO, GEO a super-

GEO“ - nízká, vysoká a geostacionární oběžná dráha a všechno, co

leží nad ní.

A ta neutajovaná válečná výzbroj byla jen začátkem. Bylo

vyzbrojeno i všechno, co se vyzbrojit dalo. Dokonce i systémy na

řízení počasí umístěné ve vesmíru, jako vesmírné čočky a zrcadla

o průměru několika kilometrů, bylo snadné namířit jinam. Každou

radlici bylo možné překout na meč.

Belle selhávala fantazie, když si zkoušela představit tu

pomyslnou poslední zoufalou obrannou bitvu, která by mohla

záviset na využití všech těch zbraní. Hrozila se i možnosti, že by

tyto zbraně, vyrobené pro boj ve válce s nebem, mohly být stejně

snadno obráceny proti nepříteli na Zemi.

Paxton řekl: „Ovšemže si uvědomujeme, že tato výzbroj by

stejně nemusela dokázat sluneční bouři zabránit. Proto máme i

nouzová řešení. Nevíme, čím nás Prvorození můžou zasáhnout

příště. A tak jsme se pro jistotu podívali do minulosti na další

neštěstí, ta přirozená, která nás kdy zasáhla, a na to, jak jsme se s

nimi vypořádali...“

Přesunul se k novému schématu, pochmurnému členění

katastrof.

Šlo o „lokální neštěstí“, která by zabila několik procent

obyvatel světa, jako například velké sopečné výbuchy nebo

světové války ve dvacátém století, „globální katastrofy“, které by

zabily významnou část populace, například po dopadu malého

asteroidu, a „události na úrovni vyhlazení“, tak ničivé, že by byla

vyhubena podstatná část všech živočišných druhů a byl by ohrožen

samotný život na Zemi. „Nebýt štítu,“ oznámil Paxton suše,

„sluneční bouře by byla tou největší možnou událostí na úrovni

vyhlazení, protože by roztavila zemský povrch až na podkladové

horniny. Štít nakonec celou událost snížil na úroveň pouhé

globální katastrofy.“

Dále řekl, že sluneční bouře vedla k rozhodnutí, že Země musí

být odolnější pro případ možných útoků v budoucnosti.

„Pokoušíme se přebudovat naši průmyslovou bázi, abychom ji

co možná nejrychleji dokázali přeměnit na režim obnovy v

případě, že by nám hrozila některá z větších katastrof. Takže,

pokud bychom například měli vybudovat nový štít, dokázali

bychom to udělat efektivněji. Někdo by samozřejmě mohl tvrdit,

že jako živočišný druh bychom se měli takto připravovat i v

případě, že by Prvorození neexistovali.

Máme jisté výhody. Infrastruktura, kterou jsme vybudovali ve

vesmíru, by měla pomoct v obnově pozemské civilizace. Systémy

řízení počasí, které by měly stabilizovat poškozené klima, stejně

jako po sluneční bouři. Orbitální stanice, které by měly obnovit

stuhy u všech rozbitých výtahů. Vesmírné generátory energie a

komunikační spojení. Nahoru se dají umístit i léčebná zařízení.

Možná by dokonce bylo možné i nasytit svět, například pomocí

orbitálních farem nebo lunárního zemědělství. Děti Země by na

oplátku pomohly své zraněné matce.“ Ušklíbl se. „Kdyby ti pitomí

Vesmířani spolupracovali.

Musíme ale jít ještě dále a uvažovat o té nejhorší možnosti.“

Každému na chvilku pohleděl do očí a přísně řekl: „Musíme

počítat s možností vyhlazení.

Samozřejmě, že teď už žije část obyvatelstva mimo Zemi.

Ozývají se ale hlasy, že není jisté, že by mimozemské kolonie

přežily, pokud by byla Země totálně zničená. A proto máme další

zálohy.“

Mluvil o sklepeních na Zemi i mimo ni, jedno bylo například

vyhloubeno do lunární hory jménem Pico v Moři dešťů. Kopie

moudrostí lidstva, uložené na zlatém listu i elektronicky. Sklady

DNA. Zmražené zygoty. Skrýše, které může využít každý, kdo tam

přijde, pokud dojde k vyhlazení lidstva. „Pozemská pošta“, zoufalý

výkřik obsahující fragmenty lidské kultury, směřující ke hvězdám

během sluneční bouře, byl skrýší jiného druhu.

„Dobře, Bille. Myslíte, že to bude stačit?“

Paxton odpověděl s kamennou tváří: „Ví někdo z vás, co byla

Vesmírná opera? Fantazie ze vzdálené budoucnosti, popisující

války mezi galaxiemi, hvězdolety velké jako celý svět. Od 2.

světové války uplynulo teprve jedno století - jen sto padesát let od

doby, kdy hlavním dopravním prostředkem při válečných

operacích byl kůň. A přesto musíme čelit hrozbě z hvězdných

oper. Za takových tisíc let budeme už natolik rozptýlení, že už nás

nevyhubí nic menšího než výbuch jádra galaxie. Ale v téhle chvíli

jsme stále zranitelní.“

Bill Carel se odvážil zvednout ruku. „Z toho také vychází

logická úvaha, že druhý úder je mnohem pravděpodobnější teď,

než někdy později.“

„Jo,“ zavrčel Paxton.

„A bez ohledu na vaši skvělou prezentaci, admirále, mají

všechny ty strategie zjevné slabiny.“ Paxton se zhluboka nadechl,

Carel si toho ale nevšímal. „Můžu?“

„Ovšem,“ vybídla ho Bella rychle.

„Za prvé, vaše zdroje mají nízkou hustotu, admirále. To, že

máte stanici na oběžné dráze Jupiteru, neznamená, že dokážete

odrazit hrozbu přicházející z této vzdálenosti od Slunce, ale z jeho

opačné strany.“

„To si uvědomujeme...“

„A zdá se, že uvažujete ve dvou rozměrech, jako by se jednalo

o nějakou pozemní válku starého druhu.

Co když útok proti nám přijde mimo ekliptiku - myslím tím

mimo rovinu Slunce a planet?“

„Chodil jsem po Marsu,“ řekl Paxton hrozivě. „Já vím, co je

ekliptika. Ukazuje se, že ten nový bubák opravdu přichází v rovině

téhle ekliptiky. Pro budoucnost zvažujeme i možnosti obrany

mimo tuto rovinu. Vy ale víte stejně dobře jako já, že vysoká

energetická náročnost takového přístupu tuhle možnost značně

omezuje. Ano, profesore Carele, Sluneční soustava je nesmírně

velký prostor. Ano, nedokážeme ho celý pokrýt. Co ale můžeme

dělat jiného, než se o to snažit?“

Carel potlačil smích. „Všechny ty snahy jsou ale tak nicotné,

že je v podstatě zbytečné...“

Paxton se zamračil a Bella zvedla ruku. „Prosím, Bille!“

„Omlouvám se,“ řekl Carel. „A dál je tu otázka účinnosti

všech těch příprav proti hrozbě, která před námi právě vyvstala...“

„Skvěle!“ Paxton rozzlobeně vymazal všechny displeje.

„Takže si promluvme o té anomálii.“

Bella zatoužila po čerstvé kávě.

Ve srovnání s dlouhou a podrobnou diskuzí o Pevnosti Sol

byla Paxtonova prezentace anomálie stručná.

Rychle zopakoval základní důkazy existence bubáka. „Ten

objekt právě teď prolétá linií J, oběžnou drahou Jupiteru. Vlastně

máme příležitost se s ní přímo setkat, protože bude náhodou

prolétat blízko Trojánské stanice a my připravujeme možné

scénáře takového setkání. A potom proletí pásem asteroidů kolem

oběžné dráhy Marsu k Zemi, kam je podle všeho přesně namířena.

My ale stále nemáme tušení o tom, co to je, ani co by to mohlo

způsobit, až to sem dorazí, pokud to sem dorazí.“

Když se posadil, zavládlo na chvíli ticho.

Bill Carel pohlédl na Paxtona a rozhlédl se po ostatních, jako

by očekával další příspěvek. „To je všechno?“

„To je všechno, co máme,“ řekl Paxton.

Carel řekl tiše: „Ani ve snu by mě nenapadlo, že byste mohli

vědět tak málo - ještě dobře, že jsem přišel. Můžu, admirále?“

Bob Paxton pohlédl významně na Bellu, ta ale jen lehce

pokývla hlavou a předala slovo Carelovi.

„Moje spojení,“ řekl Carel, „s tímhle bubákem pochází svým

způsobem z let před sluneční bouří, když jsem spolupracoval s

astronomkou Siobhan McGorranovou na sondě, kterou jsme

nazvali ASK, neboli anizotropní sonda kvintesence...“

Paxton i jeho Vlastenci se zavrtěli a cosi zabručeli.

Anizotropní sonda kvintesence byla následníkem plavidla

jménem Wilkinsonova mikrovlnná anizotropní sonda, která v roce

2003 zkoumala tlumené dozvuky Velkého třesku, a která poprvé

určila proporce základních komponent vesmíru - baryonické

hmoty, temné hmoty a temné energie. Právě temná energie,

některými označovaná jako „kvintesence“, poháněla rozpínání

vesmíru. A úkolem ASK bylo měřit výsledek tohoto rozpínání

vesmíru hledáním odrazů prvotních zvukových vln.

„Byl to opravdu velmi elegantní koncept,“ navazoval Carel.

„Prvotní vesmír, malý, hustý a neskutečně horký, byl akustickou

komorou plnou zvukových vln, které se šířily turbulentním

médiem. Potom ale přišlo rozpínání.“ Rozpřáhl své drobné ruce.

„Bum! Najednou vznikl prostor k ochlazování hmoty a spousta

dalších fyzikálních podmínek.

Když došlo k rozpínání, tyto prvotní zvukové vlny se

rozptýlily. Zanechaly ovšem po sobě stopy, protože jejich vzorec

zahuštění ovlivňoval utváření prvních galaxií. Takže jsme doufali,

že při mapování rozložení galaxií dokážeme rekonstruovat první

zvuky.

To by nám na oplátku poskytlo stopy k fyzice kvintesence,

temné energii, která v té době...“

Když už byly uniformy velmi neklidné, řekla Bella mírně:

„Možná byste měl přikročit k jádru věci, Bille.“

Usmál se na ni. Měl vlastní displej, který rozprostřel po stole,

ten se rychle spojil se subsystémem stolu. „Toto je profil rozpínání

vesmíru.“ Byl to ježatý graf, vytvořený na logaritmických

stupnicích, stoupající křivka. Popisoval, jak byla tato křivka

vytvořena pomocí analýzy starého světla přicházejícího z

nejvzdálenějších míst a pomocí korelací mezi strukturami

pozorovanými

v

různých

měřítkách.

„Frekvence“

vzorů

galaktických formací byla promítnuta zpět na frekvence oněch

ztracených zvukových vln.

Tentokrát ho Paxton přerušil. „Pro všechno na světě, profesore

Semtamťuku, netrapte mě už! Kam tím vším míříte?“

Carel poklepal na displej. „Jedna z mých studentek náhodou

narazila na animaci zničení sondy MVV X76102-016.“

„To by mě zajímalo, jak se k tomu dostala,“ zavrčel Paxton.

Carel se nenechal vyvést z míry. „Jmenuje se Lyla Nealova.

Nigerijka, děsivě chytrá. Při destrukci MVV došlo k podivné

explozi, víte. Nevypadalo to, jako by ji zasáhla nějaká zbraň

zvenčí. Spíš jako by se sama roztrhala zevnitř. Když si toho tedy

Lyla všimla, vytvořila křivku rozpínání sondy MVV, aby zjistila,

jak skončil její malý vesmír.“

Vyvolal další graf. Bella viděla, že se měřítko liší, ale závěr

byl zřejmý. Křivka rozpínání sondy MVV se přesně shodovala s

profilem vesmíru pořízeným sondou ASK. Dokonale, jak se

přesvědčili, když Carel promítl oba grafy přes sebe.

Bella se ohromeně napřímila. „A co to tedy znamená?“

„Můžu se pouze dohadovat,“ odpověděl Carel.

„Tak do toho, u všech svatých!“ vyštěkl Paxton.

„Připadá mi, že MVV zničilo specifické a přesně umístěné

použití temné energie neboli kvintesence. Roztrhala ji přesně

stejná síla, která způsobila rozpínání vesmíru, nějak upravená na

velikost toho malého plavidla. Stručně řečeno, jedná se o

kosmologickou zbraň. Velmi pozoruhodnou.“ Usmál se. „Lyla ji

nazvala bomba K.“

„Roztomilé!“ vyštěkl Paxton. „A můžeme tedy ten objekt

nějak zastavit, sestřelit, odrazit?“

Zdálo se, že Carela takováto otázka překvapila. „Nevím,

nemám nejmenší tušení. Tohle není jako sluneční bouře, admirále,

to byla velmi energetická událost, ale nedokonale připravená.

Tohle je fyzika naprosto neznámého druhu. Je velmi těžké si

představit, že bychom na to dokázali zareagovat nějakým

smysluplným způsobem.“

Bella se zeptala: „Bille, co se ale stane, jestli tahle bomba K

skutečně doletí až k Zemi?“

Znovu ho taková otázka překvapila. „To snad musí být všem

jasné. Pokud bude fungovat úplně stejně - nemáme důvod se

domnívat, že je její účinnost nějak omezená - proběhne to stejně

jako u MVV.“ Roztáhl prsty. „Bum!“

Ticho v místnosti by se dalo krájet.

Bella se rozhlédla kolem stolu. Skoro se zdálo, že tyhle staré

nebeské bojovníky nevyvede nic z míry. Teď jako by jim srazil

hřebínek, mlčeli. Vyšlo najevo, že se jen tak naparují.

A co bylo ještě horší, podle všeho tahle „kosmologická“

technologie dokázala proniknout hladce tou vratkou a nákladnou

obranou, kterou se lidstvo pokoušelo vybudovat.

„Dobře,“ řekla. „Máme jednadvacet měsíců, než ten objekt

dorazí k Zemi. Co tedy podnikneme?“

„Musíme ho zastavit,“ reagoval okamžitě Paxton. „Je to naše

jediná možnost. Obyvatelstvo žádným jiným způsobem ochránit

nedokážeme - nemůžeme evakuovat celou tuhle zatracenou

planetu. Vrhneme na to všechno, co máme. Počínaje našimi zdroji

na Trojánské stanici.“ Pohlédl na Bellu.

Bella věděla, co tím myslí. Lodě A. A také věděla, že by to s

největší pravděpodobností znamenalo zapojení Edny do akce. Pro

tuto chvíli tu myšlenku odsunula stranou. „Připravte operační

rozkaz, Bobe! Nemáme ale žádný důvod se domnívat, že některá z

našich zbraní bude co platná. Musíme o tom objektu zjistit něco

víc a nalézt jeho slabiny. Profesore Carele, tímto vás zařazuji do

našeho týmu.“

Carel sklonil hlavu.

Paxton pronesl důrazně: „Je tu ještě něco!“

„Ano?“

„Bisesa Duttová. Pohřešujeme ji. Utekla výtahem jako nějaká

krysa kanalizací.“

To Bellu udivilo. „Vesmírným výtahem? Kam má namířeno?“

„Nevím. Právě opustila hibernákulum, je možné, že to neví ani

ona. Někdo to ale ví, nějaký pitomý Vesmířan.“

„Admirále!“ zpražila ho Bella. „Takovéhle vyjadřování nám v

ničem nepomůže.“

Pokusil se o úsměv, potlačil vztek. „Už budu hodný. Musíme

ale najít Bisesu Duttovou za každou cenu.“

Bella si povzdychla. „Dobře. Teď si stejně musím promluvit s

několika prezidenty. Máte ještě něco?“

Paxton zavrtěl hlavou. „Za hodinu uspořádáme telefonickou

konferenci. A upozorňuji všechny, že si nepřejeme, aby se něco z

dnešního jednání dostalo ven.“

Bella byla na konci schůze podrážděná. Fakt, že se sem Carel

musel vecpat silou, pro ni znamenal, že brilantní prezentace

automaticky neznamená porozumění problému. A kdyby si toho ta

Carelova chytrá studentka nevšimla, ani zdaleka by se nepřiblížili

k pochopení skutečné podstaty toho artefaktu, té zbraně, té bomby

K.

Co jim ještě uniklo? Čeho dalšího si nevšimli? Co ještě?

14. STOUPÁNÍ NAD OBĚŽNOU DRÁHU

Téměř veškeré vzrušení z výstupu vyprchalo po prvních

čtyřiadvaceti hodinách. Bisesa by tomu nevěřila, když opouštěli

Zemi, rychle ji to ale začalo nudit.

Jak postupně ztráceli přitažlivost, po celém vnitřku se vznášely

různé věci, přikrývky a části oblečení a jídla. Jako by pořádali

piknik v padajícím výtahu, napadlo Bisesu. Nejnepříjemnější asi

byly lupy z Alexejovy vyholené hlavy. A nebylo snadné se umýt.

Měli dost vody na pití, ale tahle nákladní kabina nebyla vybavená

sprchou. Po několika dnech už kabina nevyhnutelně zapáchala

jako záchod.

Bisesa se snažila využít toho času konstruktivně. Pracovala na

své rehabilitaci po hibernákulu. Hodně spala a Alexej s Myrou jí

pomáhali při jejích cvičeních v nízké gravitaci, když se odrážela

od stěn a podlahy, aby si posilovala svaly. Takže svůj čas dělila

mezi cvičení a spánek.

Alexej měl také co na práci. Stále dokola kontroloval systémy

pavouka a dvakrát denně prováděl jejich kompletní test. Dokonce i

vizuálně kontroloval těsnění a filtry kabiny. Při práci si mluvil pro

sebe nebo zpíval zvláštní, znepokojivé ódy na sluneční světlo.

Bisesa stále ještě neměla příležitost promluvit si se svou

dcerou - a vlastně o to ani nestála. Připadalo jí, že Myra je čím dál

víc ponořená sama do sebe, zatímco Bisesa spala, rozvíjely se v ní

ty nejtemnější deprese. To budeme řešit později, řekla si Bisesa v

duchu.

Bisesa sledovala, jak se Země zmenšuje, dětská kulička na

konci stuhy, která jako by se teď táhla donekonečna oběma směry.

Jednou řekla: „Kdyby se tak svět mohl otočit, abych si mohla

prohlédnout i ostatní stuhy! Dokonce ani nevím, kolik jich je.“

Myra je počítala na prstech. „Modimo v Africe. Bandara v

Austrálii, první ze všech. Ťien-mu v Číně. Marahuaka ve

Venezuele v Jižní Americe. Všechny nazvané podle bohů nebes.

My Evropané máme Yggdrasil.“

„Pojmenovaný podle severského světového stromu.“

„Ano.“

„A Američané mají Jákobův žebřík.“

Alexej se usmál. „‚Měl sen: Hle, na zemi stojí žebřík, jehož

vrchol dosahuje k nebesům, a po něm vystupují a sestupují poslové

Boží.' První kniha Mojžíšova, dvacet osm, dvanáct.“

Myra řekla: „Amerika je stále velmi křesťanskou zemí.

Myslím, že zamítli jména světových stromů ze všech jazyků

původních obyvatel. Uspořádali k tomu referendum.“

„Proč v tolika kulturách existují legendy o světových

stromech? Přijde mi to hodně nepravděpodobné.“

Alexej odpověděl: „Někteří antropologové tvrdí, že jde čistě o

reakci na nejasnou budoucnost - vlnky a vlny, které připomínají

větve nebo příčle. Nebo jde možná o legendu o Mléčné dráze.

Další říkají, že by mohlo jít o fenomén vybíjení plazmy. Možná o

sluneční aktivitu.“

Myra řekla: „Spousta lidí má z výtahů strach. Někteří je

považují za rouhání. Za zkratku k Bohu. Přednedávnem jsme přece

museli čelit hrozbě z nebes.“

„Proto také zaútočili na africký výtah,“ dodal Alexej. „Nemá

to smysl, ale stejně to zkusí.“

„Na Vesmířana toho o pozemské kultuře víš hodně.“

„Zajímá mě. Sleduju ji ale zvenčí. Řekl bych, že

antropologicky.“

Bisesa si připadala jako ve školce. „Předpokládám, že vy

Vesmířané jste všichni racionální stejně jako počítače.“

„Ale kdepak!“ usmál se Alexej. „Pracujeme na celé nové sadě

komplexů.“

Stále stoupali. Jak se planeta scvrkávala z velikosti

fotbalového míče přes grapefruit po kriketový míček, nakonec už

byla příliš malá na to, aby Bisesa dokázala rozeznat obrysy

světadílů a do vědomí se jí vytrvale vtírala myšlenka, jak nesmírný

je ten artefakt, po němž pomalu stoupá.

Po třech dnech stoupání projeli první významnější konstrukcí

od Země. Shlukli se uprostřed kabiny a sledovali, jak se blíží.

Byl to volný prstenec nafouklých modulů, všechny byly v

podstatě válcovitého tvaru, pokryté pestrými barvami. Byly

obrovské, každý z nich měl velikost menšího domu, a ve

vytrvalém slunečním světle zářily jako nějaké obří hračky. Byl to

zábavní park s hotelem, jak jim prozradil Alexej, stále ještě

nedokončený a neobydlený. „Oficiálně se jmenuje Jákobův.

Hlavním investorem je Disney. Doufají, že dostanou zpátky něco z

těch peněz, o které přišli ve starých pozemských zábavních

parcích.“

„Dobré místo pro hotel,“ řekla Myra. „Jen tři dny stoupání a

stále ještě desetina gravitace, dost na to, aby se člověk vyhnul

všem těm problémům ve stavu beztíže.“

„Člověk si hned uvědomí, co se dá podniknout s jedním nebo

dvěma vesmírnými výtahy,“ šeptal Alexej. „Ne jen laciný výtah,

ale i významný výtah. Spousta možností. Tenhle zábavní park je

jednoduchý, ale je to teprve začátek. Vzniknou další komunity,

města na nebi zakládaná podél výtahů. Úplně nová říše. Je to jako

železnice v devatenáctém století.“

Bisesu to dojalo tak, že vzala Myru za ruku. „Žijeme v báječné

době, nemám pravdu?“

„Ano, mami, je to tak.“

Hotel kolem nich proletěl a vzápětí zmizel a Bisesa si zase po

několika dnech uvědomila jejich skutečnou rychlost. Potom se ale

vrátili k pohybu bez času, bez pohybu, bez měřítka, ještě výše nad

Zemí, a brzy se už zase mezi sebou hašteřili.

Osmého dne projeli geostacionárním bodem. Na jeden jediný

okamžik se ocitli ve stavu beztíže, protože obíhali Zemi ve výšce,

ve které se pohybovaly všechny poctivé družice, i když gravitace

už byla několik dní tak nízká, že se to ani nedalo prakticky

rozeznat.

V geostacionárním bodu byla další konstrukce, obří kolo se

středem na stuze. Nebylo dokončené. Bisesa viděla, jak se po

obřím lešení pohybují menší stroje a zahlédla i záblesky sváření.

Na jiném místě už ale bylo vidět obří skleněné tabule, za nimiž se

zelenaly nějaké rostliny.

Geostacionární stanice proletěla kolem, zmizela pod nimi a

všichni ji upřeně pozorovali, jak se ztrácela v dálce.

Jakmile překročili geostacionární bod, reálná přitažlivost v

pavouku se převrátila, jak odstředivá síla, před chvílí ještě v

rovnováze s přitažlivou silou Země, zesílila a snažila se je odhodit

pryč. Teď „dole“ směřovalo pryč od Země velikosti hrášku.

Museli změnit uspořádání v kabině, takže strop se změnil v

podlahu a naopak. Alexej jim řekl, že kabiny určené k dopravě

cestujících provádějí tohle překlopení automaticky.

Ta přeměna, přestavba kabiny, byla jedinou zajímavou věcí, ke

které došlo ve dnech po dosažení geostacionárního bodu. Jedinou

věcí.

Bisesa se ale dozvěděla, že se nepotáhnou až na samotný

konec k protizávaží, což trvalo dalších třináct dnů od

geostacionárního bodu, jednadvacet dní ze Země. A konečně se

dozvěděla, že se tam nachází hřbitov pavouků.

„Potřebují zvyšovat protizávaží, aby tak vyrovnali narůstající

hmotu stuhy,“ řekl Alexej. „Proto se také žádný nákladní pavouk, s

výjimkou stavitelů, nevrátí na Zemi.“

Bisesa se rozhlédla po přecpané kabině, ušpiněné jejich

pobytem. Pocítila trochu lítost. „A skončí tam i tenhle pavouk?“

„Ale kdepak,“ odpověděl jí Alexej. „Tenhle kousek vystoupá

jen k bodu ve výšce padesáti šesti tisíc kilometrů. Dvanáct dní od

Země.“

Bisesa pohlédla na Myru, která, jak cítila, měla podobně temné

představy jako ona. „A co potom?“

„Pamatuješ, jak jsem ti říkal, že jestli se pavouk pustí před

geostacionárním bodem, zapadneme zpátky na Zemi? Pokud se ale

pustíme nad geostacionárním bodem...“

„Budeme vystřelení pryč z oběžné dráhy Země,“ doplnila ho

Myra. „Do meziplanetárního prostoru.“

„Když si k opuštění výtahu vyberete správnou výšku, můžete

využít jeho hybnost k tomu, aby vás vymrštil tam, kam

potřebujete. Například na Měsíc.“

„Tam poletíme my?“

Alexej se usmál. „No, o trošku dále.“

„Tak kam, zatraceně? Teď už je nějaké utajování stejně

zbytečné - jakmile se odpojíme od výtahu, úřady už stejně poznají,

kam máme namířeno.“

„Na Mars, mami, na Mars.“

Bisesa to odmítala pochopit. „Na Mars?“

„Kde - kde na tebe něco čeká.“

„Ale tahle malá kabinka nás neudrží naživu až na Mars.“

„Ovšemže ne,“ připustil Alexej. „Vyzvednou si nás. Setkáme

se se světelnou lodí. Sluneční plachetnicí. Už je na cestě.“

Bisesa se zamračila. „My nemáme žádné rakety, že? Jakmile

se odpoutáme od stuhy, nemáme vůbec žádnou pohonnou

jednotku.“

„Nepotřebujeme ji. Loď se setká s námi.“

„Můj Bože!“ zhrozila se Bisesa. „A když se něco pokazí...“

Alexej se jen bezstarostně usmál.

Jak se tak během těch dlouhých dní Bisesa bavila s Alexejem,

začínala si myslet, že pomalu proniká do jeho psychiky - psychiky

Vesmířana, která se trochu liší od psychiky Pozemšťana.

Alexej měl cosi podobného morbidnímu strachu ze selhání

techniky kolem sebe, protože na ní přímo závisel jeho život. Na

druhou stranu ale neměl nejmenší pochyby při určování oběžných

drah, trajektorií a setkání. Žil ve světě, kde všemu zjevně vládla

nebeská mechanika, mocný, mlčenlivý hodinový stroj, v němž se

nikdy nevyskytla žádná chyba. Takže jakmile je jeho přístroje

odpojily od stuhy, věřil, že jsou v bezpečí a že jim nic nehrozí.

Bylo pro něj nemyslitelné, že by se při setkání se sluneční

plachetnicí mohli minout, zatímco Bisesa s Myrou se takové

možnosti děsily.

Tam někde se skrývá klíč k pochopení Alexeje, říkala si

Bisesa, a celé nové generace Vesmířanů. A pomyslela si, že by ho

chápala ještě víc, pokud by dokázala zachytit ty podivné modlitby,

které si tiše odříkával, když byl rozrušený - žalmy o

„Nepokořeném Slunci“.

Dvanáctého dne seděli na svých sklápěcích sedátkách a

veškerou výbavu měli připevněnou. Připravili se tak na krátkodobý

beztížný stav, ve kterém se ocitnou, až Alexejovy výbušné čepy

oddělí kabinu od kladkového mechanismu.

Alexej pohlédl na své spolucestující. „Chcete někdo

odpočítávat?“

„Sklapni!“ odsekla Myra.

Bisesa pohlédla pod sebe na stuhu, která byla po dvanáct dní

jejím pojítkem s realitou, a nahoru na Zemi, velikou už jen jako

oblázek. Přemítala o tom, jestli ji ještě někdy uvidí větší než teď -

a co ji všechno čeká, než k tomu zase dojde.

Alexej zašeptal: „A jede se...“

Pod nimi, na střeše kabiny, která se změnila v podlahu, se

zablesklo. Stuha se začala vzdalovat, překvapivě rychle, a

přitažlivost se rozplynula jako sen. Padali, uvolněné části výstroje

poletovaly kolem nich a Alexej se smál na celé kolo.

15. OSVOBODITEL

Duben 2069

John Metternes, lodní technik, zavolal Edně z Achilla. Došlo k

dalšímu zdržení. Technici dole na asteroidu stále nebyli spokojení

s magnetickým uchycením kapslí s antihmotou.

Ještě pár takových zpoždění a Osvoboditel nestihne další okno

pro svůj zkušební let.

Edna Fingalová vyhlédla tlustými okny po obvodu směrem od

spletitého povrchu Trojánského asteroidu pod sebou a vyhledala

Slunce, které odsud z linie J bylo tak daleko, že bylo jen o trochu

větší než pouhý bod. Obklopená klidným vrněním v kokpitu a

pachem nových koberců ztrácela trpělivost a klid. Čekání nebylo

její silnou stránkou.

Vědomě, v mozku, věděla, že musí počkat, dokud si technici

nebudou absolutně jistí tím, co dělají. Osvoboditel využíval novou

a nevyzkoušenou technologii a pokud Edna mohla soudit, tyhle

láhve s antihmotou nebyly nikdy příliš stabilní. Nejlepší, co se od

nich dalo čekat, byla jakási řízená nestabilita, která trvala dost

dlouho na to, abyste je stihli uložit na jejich místo. Říkalo se, že

porucha při jejich uchovávání byla příčinou ztráty bezejmenného

prototypu - předchůdce Osvoboditele - a dvoučlenné posádky

stroje A-230C, Mary Lanchesterové a Thea Woese.

Ale vnější soustavou, temnotou daleko od Slunce, se něco

blížilo, něco tichého, mimozemského a nepřátelského. Už se to

nacházelo na linii J, blíže ke Slunci, než byla teď Edna. Edna byla

kapitánkou jediného pozemského bitevního hvězdoletu, který byl

těsně před dokončením, jediného funkčního plavidla v prvním

Útočném roji Vesmírné skupiny. Už se nemohla dočkat, až se s tím

vetřelcem střetne.

Tak jako jindy, i tentokrát se pokusila uvolnit napětí

myšlenkami na rodinu.

Pohlédla na chronometr. Byl nastaven na houstonský čas, jako

všechny hlavní hodiny v lidmi obydleném vesmíru, a v duchu

přepočítala čas pro hlavní město. Ednina dcera Thea, které byly

nedávno tři, by měla být touhle dobou v jeslích. Edna pocházela ze

západního pobřeží, ale pro Theu si vybrala školu ve Washingtonu,

aby její dcera mohla být nablízku své babičce. Edna si ráda

představovala, kde se právě Thea nachází, kdykoli během dne.

„Libby, otevři mi prosím složku s poštou!“

„Ovšem. I vizuální záznam?“

„Ano. Můžu? Ahoj, Theo! Už se ti zase ozývám, teď tady zase

čekám, jako obvykle...“

Thea uslyší její slova a uvidí přesně tolik, co teď vidí ona, jak

to zachytí vizuální snímače v identifikačním tetování na Ednině

tváři. Bezpečnost byla podle očekávání přísná, ať už šlo o

kterýkoli aspekt bitevních lodí třídy A tady venku na linii J, a Thea

obdrží jenom silně zcenzurovanou verzi vzkazů od své matky.

Bylo to však lepší než nic.

A pokud se něco pokazí, tyhle zprávy mohou být to jediné, co

Thee zůstane po její matce. A tak Edna namlouvala vzkazy pro

budoucnost.

„Sedím tady a čekám, dokud nenaloží láhve s antihmotou do

komory pohonné jednotky A. Trvá to dlouho, protože musíme být

hrozně opatrní. Právě se dívám dolů na Achilla. Je to jeden z

větších trojánských asteroidů a je to místo, kde stavíme naše lodi

A. Podívej se se mnou a uvidíš doky i velké jámy, odkud dolujeme

led a horniny, které používáme jako reaktivní hmotu, to, co tlačí

loď dopředu. A tady jsou kopule, pod kterými všichni bydlíme,

když jsme právě na tomhle asteroidu - věř mi, že Osvoboditel je

mnohem pohodlnější!“

Trojané se shlukly v bodu gravitační stability na linii J

označovaném jako L4, Lagrange 4, stále šedesát stupňů před

samotným Jupiterem na jeho oběžné dráze. Existoval ještě druhý

takový bod, L5, držící se za Jupiterem. Astronomové na Zemi

pojmenovali tyto dva tábory asteroidů podle soupeřících hrdinů z

Homérovy Iliady. Achilles a další Řekové se pohybují před

Jupiterem, zatímco Trojané se navždy pohybují v jeho závěsu.

L4 byl užitečnou zásobárnou zdrojů, místem, které se přímo

nabízelo ke stavbě základny, řídicího stanoviště. Možná proto sem

také Prvorození během sluneční bouře vsadili Oko.

„Nebudu předstírat, že nemám strach, Theo. Byla bych blázen,

kdybych se nebála. Naučila jsem se, jak ten strach ovládnout a

splnit svůj úkol. Protože vím, že ten úkol je třeba splnit.

Možná víš, že tahle loď, čtvrtá z nové třídy A, je první, která

dostala jméno. Protože zatímco ty ostatní podnikaly jenom

zkušební lety, tahle loď bude první, která bude vyslaná do boje.

Doufám, že ať se stane cokoli, vždycky na ni budou všichni

vzpomínat jako na první. Samozřejmě musíme nejdříve

podniknout několik ověřovacích letů.

S jejím jménem jsme se hodně natrápili. Tady nás obklopují

hrdinové z klasických bájí. Jsou to ale báje jiné epochy, vzdálené

od té naší. Nakonec jsme se shodli na jméně jednoho ze slavných

letadel, které pomohlo vést poslední významnou válku lidstva

předtím, než příchod Prvorozených změnil všechna pravidla.

Doufám, že během několika dalších týdnů dokážeme zachránit

lidstvo před ještě smrtelnější hrozbou. A že potom dostanu

příležitost, abych mohla přiletět domů za tebou. Já...“

Zazněl výstražný signál a na displeji před ní zablikalo zelené

světlo. Láhve s palivem byly konečně úspěšně naložené, pozemní

personál opouštěl loď.

A startovní okno pro plánovaný zkušební let se mělo otevřít za

necelých deset minut.

Času dost. A potom už mohla přijmout operační rozkaz ke své

skutečné misi.

„Zavři prosím soubor, Libby! Odstřihni poslední kousek. A

pošli mi sem nahoru Johna Metternese.“

16. JAMES CLERK MAXWELL

Světelná plachetnice, která je měla dopravit na Mars, vyplula

ze tmy. Jmenovala se James Clerk Maxwell. Plachta vypadala jako

stín a Bisesa si povšimla neskutečně dlouhých pružných prutů.

Jak se blížil čas setkání, Bisesa byla čím dál napjatější. Člověk

nemusel vědět nic o technice, aby pochopil, že loď poháněná

Sluncem musí být lehká jako pavučina a velmi křehká. A jejich

zubatý pavouček, rotující kus kovu, narazí plnou silou do téhle

fantazie z plachet a pavučin. Stále čekala, kdy se rozezní poplašný

signál a kdy uvidí, jak se kolem ní ta tenká zrcadlová plachta ovine

jako nějaký vánoční balicí papír.

I Myra byla čím dál nervóznější, bez ohledu na své dosavadní

zkušenosti ve vesmíru. Ale Alexej Carel byl naprosto v pohodě.

Jak se blížil okamžik setkání, seděl u svých displejů, sledoval

nějaké obskurní grafické ukazatele, občas tiše pronesl nějaké

slovo, které bylo odesláno systému blížící se lodi pomocí

úzkopásmového laserového pojítka. Zdálo se, že bezmezně

důvěřuje té směsi orbitální mechaniky a exotické nebeské lodní

navigace, díky kterým se pavouk stále přibližoval k Maxwellovi.

Před okamžikem se hlavní trup Maxwella vynořil z temnoty.

Bisesa si představovala, že pluje v malém člunu a sleduje, jak k ní

v nějakém rozlehlém oceánu připlouvá zaoceánský parník. Ten

obyčejný válec se ježil talíři a pruty antén a Bisesa nad jeho

horním okrajem rozeznala prstenec kladek, jednoho z nejstarších

lidských strojů, který držel pohromadě kilometry propletených

vláken.

Z trupu se vysunula průhledná hadice o průměru několika

metrů, nejistě ohmatala pavouka a potom se kolem něj se

slyšitelným cvaknutím zaklesla. Trhlo to s nimi, když toto

mechanické spojení vyrovnalo poslední drobnou odchylku v jejich

hybnostech. Potom se hadice složila jako tahací harmonika a

vsunula jeden trup do druhého, dokud se do sebe se zřetelným

cvaknutím nezaklesly.

Alexej se narovnal, ve tváři široký úsměv. „Díky Slunci za

univerzální spojovací protokoly!“

„Tak to bychom měli.“ Sloupl displej ze stěny před sebou,

svinul ho a strčil si ho do kapsy. „Je na čase se zabalit. Vezměte si

všechno, co chcete, zahoďte všechno, co tady nebudete

potřebovat.“

„My s sebou nebereme pavouka,“ řekla Bisesa pomalu.

„Ovšemže ne.“

Bisesa kupodivu váhala, když měla opustit sféru pavouka.

„Asi už začínám být na všechny ty změny moc stará.“

Myra jí stiskla rameno. Při tom povzbudivém gestu se jí

samotné třásla ruka. Bisesa přijala cokoli, co jí byla její ne zcela

zdravá dcera schopná poskytnout. „Mami, když se s tím dokážu

vyrovnat já, svedeš to taky. No tak, dáme se do toho.“

Když Alexej otevřel průlez ve stěně kabiny, vnější poklop

Maxwella, vystavený vlivům prostředí, lehce páchl spáleninou.

Bisesa se ho zvědavě dotkla, toho povrchu, který byl několik

měsíců vystaven vakuu vesmíru. Připadal jí horký.

Průlez do Maxwella se rozevřel.

Přesunuli se do prostoru, který byl čistý, jasně osvícený a byl

sotva znatelně provoněný mýdlem. Kufr je rachotivě následoval.

Vystřelily z něj malé přísavky na pevných vláknech a přichytily se

ke stěnám, aby se mohl protáhnout dovnitř jako nějaký nemotorný

pavouk s bachratým tělem.

Přechodové uzly se za nimi zavřely a Bisesa pocítila jemné

zachvění, jak větší hmota Maxwella zareagovala na odhození

pavouka. V průlezu nebylo žádné okno. Ráda by sledovala, jak se

od nich odhozený pavouk vzdaluje.

Alexej si neodpustil jedno varování. „Nezapomínejte, že

vyvažovali každý gram, aby tuhle loď postavili. Celá loď váží jen

kolem deseti tun - a to včetně plachty. Klidně by se mohlo stát, že

protrhnete trup nohou.“ Poklepal na vnitřní panel spojující podlahu

se stropem. „A tohle tak trochu připomíná rýžový papír. Lehký, ale

křehký.“ Vrazil do něj prst, aby jim to předvedl, potom si odtrhl

malinký proužek a strčil si ho do úst. „Je i jedlý. V případě největší

nouze se dá sníst nábytek.“

Bisesa se zeptala: „Nouze? Jaké nouze?“

Myra rozvážně odpověděla: „Předpokládám, že to nejhorší, co

se nám může stát, je, že ztratíme plachtu nebo ji zničíme tak, že

nebude použitelná. V takovém případě bychom byli ztracení a

letěli bychom po trajektorii, na které bychom právě byli. Záchrana

by byla možná, ale nejspíš by to trvalo několik měsíců nebo

dokonce let.“

Bisesa se zamyslela. „Ke kolika nehodám už došlo?“

„Jenom k pár,“ odpověděl Alexej. „A žádná z nich nebyla

smrtelná.“ Stručně je seznámil s různými stupni zabezpečení v

plánu letu, takže kdyby přišli o plachtu, vždycky by skončili na

nějakém dostupném místě. „Je mnohem pravděpodobnější, že vás

zradí vaše tělo, než že se něco podobného stane takovéhle lodi,“

řekl Bisese, ale tím ji právě dvakrát nepřesvědčil.

Zatímco Alexej zmizel v prostoru, kterému říkal „můstek“,

aby zkontroloval systémy lodi, Myra s Bisesou si prohlížely loď a

vybalovaly.

Netrvalo dlouho, než pochopily rozložení Maxwella.

Přetlakový trup tvořil válec vysoký jen několik metrů. Byl

rozdělen listy onoho rýžového papíru na tři hlavní paluby. Té

nejnižší říkal Alexej služební paluba. Když tam nahlédly

průlezem, viděly tam stohy zásob, prostředky na zajištění života

posádky, skafandr pro výstup mimo loď, nástroje na opravy a

náklad. Alexejův můstek se nacházel na horní palubě.

Prostřední palubu zabíraly obytné prostory. Kromě samostatné

kuchyňky a koupelny byla rozčleněná posuvnými zástěnami na

místnosti, které mohly sloužit k odpočinku, spaní nebo práci

posádky složené až z deseti lidí. Stěny byly poseté různými

skříňkami, skládacími lehátky a židlemi. Bisesa s Myrou věnovaly

nějaký čas přesouvání zástěn tam a sem. Nakonec sestavily tři

malé ložnice oddělené navzájem od sebe a co možná nejvíc od

toalety - zástěny tlusté jako papír nebyly právě zvukotěsné.

Ubytování bylo téměř tak stísněné jako v útrobách pavouka.

Ale úzké chodby a místnosti s nízkými stropy představovaly

jedinečnou směs architektury vytvořené pro pobyt na zemi i ve

vesmíru. Plachta poskytovala zrychlení nepřesahující jedno

procento pozemské přitažlivosti - nestačilo to na to, abyste se

udrželi na podlaze. Proto konstrukce napodobovala vesmírné

stanice vybavené madly a stupačkami, suchými zipy a barevnými

značkami, které označovaly dole hnědě a nahoře modře, abyste

vždy na první pohled věděli, kde je nahoře a kde dole.

Ale na druhou stranu ono jedno procento G bylo stálé a

neměnné. Bisesa po řadě pokusů zjistila, že pokud se vyšplhá ke

stropu a pustí se, klesne na podlahu během šesti nebo sedmi vteřin

- snášela se jako sněhová vločka a dopadla jemně. Tahle nepatrná

přitažlivost byla až překvapivě užitečná, protože díky ní se prach

usazoval a jakýkoli rozvířený nepořádek se nakonec snesl na

podlahu. Tady nemusela zápasit s rozdováděnými přikrývkami ani

pronásledovat kapky, které jí unikly ze šálku s kávou.

„Můstek“ Maxwella byl celkem neformálně vybaven židlemi a

stoly. Bisesa si díky tomu uvědomila, že nejde o vojenskou loď.

Když Bisesa s Myrou vystoupaly po krátkém žebříku z prostřední

paluby, Alexej seděl na jedné z těch židlí a trpělivě sledoval nějaké

ukazatele ubíhající po displeji.

Stěny tu byly zcela průhledné.

Vesmír byl bez hvězd, prázdný až na lampy, Slunce, Zemi a

Měsíc, které tvořily obrovský trojúhelník kolem lodi. Cosi v

Bisese se před tímto uskupením světů zachvělo. Kdoví proč si

vzpomněla na Mir a na opolidi, které tam viděla, australopitéky s

nohama lidí a rameny goril.

Myra si všimla její reakce a zatahala ji za ruku. „Mami, je to

jen taková jízda na lochnesce. Nedělej si nic z toho, kdyby se ti

zvedal žaludek. Podívej se nahoru!“

Bisesa zvedla hlavu.

Viděla kotouč o něco světlejší než tma, s nádechem šedé ve

srovnání s černým sametem oblohy. Po jeho ploše přebíhaly

světelné skvrny, jasné odrazy slunečních paprsků. Byla to plachta,

fólie dost velká na zabalení celého centra Londýna. Slyšela jemné

přerušované bzučení, které musely vydávat ty malé kladky

připevněné dokola střechy, napínající vlákna natažená od středu

nad ní někam vzhůru, přímočará vlákna zachycující sluneční

světlo.

Trup, který ji obklopoval, vypadal jako rybí konzerva

zavěšená na padáku.

„Vítejte na palubě Jamese Clerka Maxwella,“ řekl jim Alexej s

úsměvem od ucha k uchu.

„Tohle všechno díky slunečnímu světlu.“

„Ano.“ Alexej zvedl ruku k paprsku slunečního světla, který

procházel kabinou. „Tlak všech těch malinkých fotonů, které se

odrážejí od zrcadlového povrchu. Za slunečního dne na Zemi

vytvoří na vaší tváři tlak možná jedné desetitisíciny gramu. My

máme dost velkou plochu plachet a dost malou hmotu na zrychlení

jedné setiny G. Je ale plynulé a bezplatné a nepřestává působit ani

na chvilku... Proto také můžeme doletět k Marsu za dvacet dnů.

Plachta samotná byla připevněna k síti z nanotrubiček,

stejného superpevného materiálu, z něhož byly vyrobeny stuhy

vesmírného výtahu. ‚Plátno' je ultratenká fólie z bóru o tloušťce

několika stovek průměrů atomu. Vyrábí se nástřikem.

Látka plachty je tak jemná, že když se jí dotknete, připadá

vám, jako byste se dotýkali kouře, a ne něčeho hmotného,“

vysvětloval jim Alexej. „Je ale dost odolná na to, aby vydržela

přímý sluneční žár na oběžné dráze Merkuru.“

Po zrcadle plachty se přelévaly světelné pruhy, malé kladky

bzučely.

„K takovým oscilacím dochází každou chvíli,“ řekl Alexej.

„Proto jsou taky plachty chytré stejně, jako byl sluneční štít. Do

látky jsou vsazené akční členy a miniaturní raketové motory. Max,

umělá inteligence lodi, je umí správně nastavit. Má taky na starosti

většinu navigace, já mu jen řeknu, kam chci letět. Všechno to tu

řídí Max, vážně. Díky Slunci, že kvůli tomu moc nereptá.“

Bisesa řekla: „Chápu, jak je možné nechat se tlačit směrem od

Slunce. Jak se ale dá plachtit směrem k němu - například od Marsu

k Zemi? Je to asi něco jako křižování ve větru, ne?“

„To není vhodné přirovnání,“ namítl Alexej klidně. „Musíš mít

na paměti, že všechny objekty ve Sluneční soustavě se v podstatě

pohybují na oběžné dráze kolem Slunce. A to taky ovlivňuje to,

jak funguje plachta... Orbitální mechanika může jít proti zdravému

rozumu. Pokud zrychlím, posunu se na vzdálenější orbitu. Pokud

ale nastavím plachtu tak, aby tlak Slunce působil proti mému

pohybu, moje orbitální rychlost klesne a já se budu po spirále

přibližovat ke Slunci...“ Bisesa zkoumala diagramy, které jí ukázal

na displejích, když ale začal projíždět rovnice, vzdala to.

„Tohle snad intuitivně chápeš, ne? Principy nebeské

mechaniky.“

Máchl rukou k nebeským tělesům kolem nich. „A víš proč?

Tady nahoře vidíš všechny ty zákony přímo v akci. Vždycky jsem

žasl nad tím, jak vědci na Zemi dokázali tam zdola všechen ten

chaos pochopit. První lidé na Měsíci před sto lety, první, kteří tudy

letěli, se vrátili jiní, změnili se možná k lepšímu, možná k horšímu.

Spousta nás Vesmířanů jsou deisté, teisté nebo panteisté - prostě

vždycky něco z toho.“

„Věříte, že se ve fyzikálních zákonech musí ukrývat Bůh,“

řekla Myra.

„Nebo že Bůh ty zákony představuje.“

„Myslím, že to dává smysl,“ řekla Bisesa. „Náboženství a

bohové spolu nemusejí souviset. Buddhisté nemusí věřit v nejvyšší

bytost, existují náboženství nezávislá na žádném bohu.“

Myra přikývla. „A můžeme věřit v Prvorozené, a přitom kolem

nich nemít žádné náboženství.“

Alexej řekl mírně: „Ne, Prvorození nejsou bohové. Jak se

jednou dozvědí.“

Bisesa namítla: „Ty ale nejsi teista. Nebo snad ano, Alexeji?

Rád cituješ bibli, ale slyšela jsem tvé modlitby - Díky Slunci.“

Zatvářil se rozpačitě. „Dostala jsi mě.“ Zvedl obličej ke

slunečnímu světlu. „Někteří z nás si tajně váží našeho Velikána. Je

to energie, která nás všechny drží při životě, jediný objekt, který

vidíte kdekoli, kde se v téhle soustavě ocitnete.“

Myra přikývla. „Slyšela jsem o tom. Kult Nepokořeného

Slunce. Jedno z posledních velkých pohanských božstev - z

Římské říše krátce předtím, než tam za oficiální náboženství

prohlásili křesťanství. Nevyrašil snad na Zemi znovu, krátce před

sluneční bouří?“

Alexej přitakal. „V těch dnech bylo potřeba vzájemně

usmiřovat spoustu rozzlobených božstev. Mezi prvními Vesmířany

si ale nejvýznamnější místo vydobylo Nepokořené Slunce,

především mezi těmi, kteří pracovali u štítu. A šíří se dál.“

Bisesa si vzpomněla na jiného slunečního boha, který zasáhl

do jejího života - Marduka, zapomenutého babylonského božstva.

Řekla: „Vy Vesmířané jste opravdu jiní než my ostatní, že,

Alexeji?“

„Ovšemže ne! Jak bychom mohli?“

„A proto mě tedy vezete na Mars? Jen kvůli jinému úhlu

pohledu?“

„Nejen kvůli tomu. Protože lidi na té planetě něco našli. Něco,

co by vlády na Zemi ani nenapadlo hledat. Ty vlády ale hledají

tebe, Biseso.“

Bisesa se zamračila. „Jak to víš?“

Alexej se začal ošívat. „Můj otec pracuje pro Světovou

vesmírnou radu. Je to kosmolog...“

Tak to bychom měli, napadlo Bisesu. Propast mezi starou a

novou generací v celé své nahotě. Syn Vesmířan, který špehuje

svého otce na Zemi.

I když teď byli daleko od Země, stejně neřekl Bisese nic víc o

tom, kam ji veze a co po ní vlastně chtějí.

Myra ohrnula ret. „Je to zvláštní Nepokořené Slunce - takový

kontrast ve srovnání s věcným uvažováním teistů.“

„Jo. Nemyslíš ale, že dokud těm blbým Prvorozeným

napráskáme zadek, potřebujeme nějakého boha z doby železné?“

A Alexej v úsměvu odhalil zuby. Měl výraz až neuvěřitelně

podobný opičímu, jak ho ozařovalo světlo Slunce a Měsíce.

Bisesa, unavená tím stresem a novým prostředím, odešla do

své nově zkonstruované kajuty. Urovnala si těch pár svých věcí a

připoutala se k úzkému kavalci.

Místnost ohraničená zástěnami byla malá, ale to jí nevadilo.

Sloužila v armádě. Pokud jde o ubytování, tohle je mnohem lepší

než tábor USA v Afghánistánu, kde sloužila předtím, než se

dostala na Mir.

Udivilo ji ale, jak jí tahle obytná paluba připadá stísněná, a to i

s ohledem na geometrii trupu, který měl tvar konzervy fazolí.

Vybavila si, jak si prohlížela služební palubu - měla dobrou

prostorovou paměť. Jak byla ospalá, řekla si tlumeným hlasem:

„Proč je vlastně tahle paluba o tolik menší, než ta služební?“

Ozval se nějaký tichý hlas. „Protože tyhle stěny jsou plné

vody, Biseso.“

„To jsi ty, Thalete?“

„Ne, Biseso. Alexej mi říká Max.“ Hlas měl mužský, s lehkým

skotským přízvukem.

„Max, neboli James Clerk Maxwell. Ty jsi tahle loď.“

„Přísně vzato jenom plachta, která je její nejdůmyslnější a

nejinteligentnější součástí. Já jsem svéprávná osoba, ne-lidská,“

vysvětlil jí Max klidně. „Disponuji kompletní sadou kognitivních

schopností.“

„Alexej nás měl představit.“

„To by bylo milé.“

„Ve stěnách je voda?“

Byla tam proto, aby chránila křehký lidský náklad před tvrdým

zářením vesmíru, pouhých pár centimetrů vody vytvořilo

překvapivě účinný štít.

„Max. Proč tohle jméno?“

„Je přiléhavé...“

Skotský fyzik James Clerk Maxwell v devatenáctém století

dokázal, že světlo vyvíjí tlak, tedy princip, na jehož základě lidstvo

postavilo novou letku slunečních plachetnic. Jeho práce položila

základy pro Einsteinovy průlomové koncepty.

Bisesa se usmála. „Věřím, že Maxwell by žasl nad tím, jak se

jeho základní znalosti o dvě století později uplatnily v technice.“

„Musím se přiznat, že jsem si prostudoval všechno o

Maxwellovi. Mám spoustu volného času. Myslím, že on by

dokázal vymyslet i sluneční plachtu. Fyzikální princip je ostatně

celý jeho.“

Bisesa si podložila hlavu rukou. „Když jsem četla o Athéně,

umělé inteligenci štítu, vždycky jsem přemýšlela o tom, jaký to

musí být pocit být na jejím místě. Inteligence zabudovaná do tak

cizího tělesa. Maxi, jaké to je být tebou?“

„Často přemýšlím o tom, jaké to je být vámi,“ odpověděl svým

tichým hlasem. „Jsem vybaven i zvědavostí. A bázní.“

Bisesu jeho slova překvapila. „Bázní? Před čím?“

„Bázní před tím, že existuji v tak krásném vesmíru, který

přitom řídí několik jednoduchých zákonů. Proč to tak je? A na

druhou stranu, proč ne?“

„Jsi teista, Maxi?“

„Řada významných teistických myslitelů jsou umělé

inteligence.“

Elektroničtí proroci, napadlo ji, když se nad tím zamyslela.

„Myslím, že James Clerk by byl na tebe hrdý, Maxwelle mladší.“

„Děkuji.“

„Zhasni, prosím!“

Světlo se ztlumilo do slabého karmínového žhnutí. Upadla do

hlubokého spánku, sotva znatelná přitažlivost stačila k tomu, aby

její vnitřní ucho přesvědčila, že už nikam nepadá.

Max ji probudil po několika hodinách, protože, jak jí omluvně

oznámil, se blížili k Měsíci.

Alexej na můstku vysvětloval: „Samozřejmě je náhoda, že nás

naše cesta na Mars zavede do blízkosti Měsíce. Dokázal jsem ale

jeho gravitační urychlení zakomponovat do plánu naší

trajektorie...“

Bisesa ho přestala poslouchat a jen se dívala.

Oteklá tvář Měsíce, téměř v úplňku, nepřipomínala tu známou

lidskou tvář, která se vznášela nad ulicemi Manchesteru jejího

dětství. Doletěli tak daleko, že se ta tvář otočila, velké „pravé“ oko

Moře dešťů bylo natočené k ní a jasně byla vidět i část odvrácené

strany, výseč posetá krátery, neviditelná lidskému oku až do

příchodu vesmírných letů.

Nezajímala ji však měsíční krajina, ale stopy lidstva v ní.

Dychtivě s Myrou vyhledávaly velké základny na odvrácené straně

- Armstrongovu a Tookovu, jasně viditelné jako nějaké stříbrné a

zelené puchýře, které kontrastovaly s tmavým odstínem lunárního

prachu. Bisese se zdálo, že vidí nějakou cestu, stříbrnou stuhu

procházející kráterem jménem Clavius, ve kterém se uhnízdila

Tookova základna, jež dříve nesla jméno tohoto kráteru. Potom si

uvědomila, že to musí být urychlovač hmoty, elektromagnetická

startovní dráha dlouhá několik kilometrů.

Měsíc současnosti byl zjevně průmyslovým centrem. Rozlehlé

plochy plání měsíčních moří plných lávového prachu vypadaly,

jako by je někdo učesal, lunární moře se změnila v povrchové

doly, z jejichž prachu se získával kyslík, voda a minerály. Na

pólech se rozložila obří pole solárních baterií a nové observatoře

zářily jako uhlíky, protože byly vyrobené z černého skla

vytvořeného pomocí mikrovln přímo z měsíčního prachu. Poledník

obepínalo zářící chromové vlákno - aleftron, nejvýkonnější

urychlovač částic v celé soustavě.

Všechen ten průmysl Bisesu znepokojoval. Na Měsíci se toho

tolik změnilo po čtyřech miliardách let podsvětního klidu, během

jednoho století od Armstrongova prvního malého kroku!

Hospodářský vývoj Měsíce byl vždycky snem Buda Tooka

samotného. Teď ale uvažovala o tom, jak asi mohli tenhle

znepokojivý cvrkot vnímat Prvorození, kteří jsou sami podstatně

starší než Měsíc.

Myra ukázala. „Mami, podívej se tamhle, na Moře dešťů.“

Bisesa pohlédla tím směrem. Viděla tam kotouč, který musel

mít průměr několika kilometrů. Třpytil se odraženým slunečním

světlem a rozbíhaly se po něm chvějící se vlny.

„To je továrna na sluneční plachty,“ zašeptal Alexej. „Položí

tam síť, na kterou nanesou bórovou fólii - splétají ji tam od

začátku, aby ji měsíční gravitace držela na místě...“

Zdálo se, že se ten třpytivý kotouč otáčí a vlní, až se náhle, bez

varování, hladce odloupl od povrchu moře, jako by právě vzklíčil,

a začal za neustálého chvění stoupat do vesmíru.

„To je krása!“ vydechla Bisesa.

Alexej pokrčil rameny. „Hm, hezké. Musím se vám přiznat, že

většině z nás nepřipadá Měsíc ničím zajímavý. Na jeho povrchu

nežijí skuteční Vesmířani. Odsud se dá na Zemi dostat za den nebo

za dva. Říkáme tomu půda nad Zemí...“

„Za chvíli se přiblížíme na nejmenší vzdálenost,“ oznámil jim

Max tiše.

Bisese teď celé zorné pole zabíral posouvající se Měsíc.

Krátery zaplavené stíny proplouvaly kolem křehkých oken

můstku. Bisesa cítila, jak jí Myra tiskne ruku. Některé pohledy

zkrátka nebyly určené pro lidi, napadlo ji bezmocně.

Potom proletěli nad okrajem Měsíce, zbrázděnou linií

nasvícených vrcholků a stěn kráterů, a ponořili se do temnoty,

kterou narušoval jenom slabý svit Země. Jakmile bylo ostré

sluneční světlo odstíněno, sluneční plachetnice přišla o svou hnací

sílu a Bisesa pocítila, že zmizela i ta nepatrná přitažlivost.

17. BITEVNÍK

John Metternes přispěchal do kokpitu Osvoboditele.

Edna se ho zeptala: „Všechno v normě?“

„Super,“ odpověděl lodní technik. Lapal po dechu, pod vlivem

kombinace lehkého vlámského přízvuku s převzatým australským

zněly jeho sykavky chrčivě. „Magnetické láhve máme naložené a

zapojené a nic nám přitom nevybuchlo. Všechny protokoly

proběhly bez chyb, plošiny s antihmotou jsou tak hodné, že se s

námi baví... Ano, všechno je v normě a připravené ke startu. A už

je sakra na čase.“

Kolem čtyřicítky, trochu při těle, potil se tak silně, že propotil

podpaží kombinézy přes všechny ochranné vrstvy. A kolem úst

měl vlhko. Nejspíš zase zvracel. I když měl oficiálně hodnost

velícího poručíka a měl letět s Osvoboditelem jako vrchní technik,

dostal se John do vesmíru pozdě. Patřil k té malé skupině

nešťastníků,

jejichž

vnitřnosti

se

odmítají

přizpůsobit

mikrogravitaci. Jakmile se ale spustí pohonná jednotka A, už na

tom nebude záležet, protože Osvoboditel bude zrychlovat jedním

G.

Edna poklepala na displej, přelétla poslední návrh svého

operačního rozkazu a ověřila si, že má povolení od řídícího centra

na Achillu. „Startovní okno se otevře za pět minut.“

Metternes se tvářil vyplašeně, kulatá vousatá tvář mu

zpopelavěla. „Už se nemůžu dočkat.“

„Jsi v pořádku? Automatické odpočítávání už začalo, ale

můžeme to ještě odvolat, jestli...“

„Ale kdepak, ne! Chápej - trochu jsi mě tím překvapila, to je

všechno, nevěděl jsem, že to půjde tak rychle. Čím dřív vyrazíme,

tím líp. A stejně se ještě něco pokazí, než dopočítáme k nule.

Vždycky se něco stane... Libby, schémata prosím.“

Velké okno před nimi potemnělo a pohled na Achilla

obklopeného hvězdnou oblohou vystřídal boční pohled na

samotného Osvoboditele, obraz v reálném čase snímaný senzory

na Achillu i v jeho okolí. Jak John poklepával na jeho jednotlivé

části, trup na vybraném místě zprůsvitněl. Většina odkrytých

součástí zářila pastelovou zelenou, porůznu ale poblikávala

červená světélka, která signalizovala přetrvávající technické

problémy, kterým bylo jedno, jestli mají startovat nebo ne.

Jeho konstrukce byla v podstatě jednoduchá. Osvoboditel se

nejvíce podobal nějaké světlici z ohňostroje, byla to raketa dlouhá

plných sto metrů s obytnými prostory napěchovanými v samotné

špici a s obrovskou tryskou trčící ze zádě. Většinu vnitřku zabíral

led vytěžený z asteroidu, špinavý sníh, který měl sloužit jako

reaktivní hmota pohánějící loď vpřed.

A někde v útrobách lodi, blízko trysky, se skrývala pohonná

jednotka s antihmotou.

Antihmota Osvoboditele byla uložena v malých granulích

zmrzlého vodíku - přesněji antivodíku, hmoty, které technici

pohonných jednotek říkali „H-tyčinka“. Teď byla uložena ve

wolframovém jádře, izolovaná od jakékoli běžné hmoty

nehmotnými

elektromagnetickými

stěnami,

samotné

její

uchovávání vyžadovalo velké množství energie.

H-tyčinka byla z drahocenného materiálu. S ohledem na její

náchylnost k explozím při jakémkoli styku s běžnou hmotou se

nedala antihmota nikde v přírodě získat, a proto ji bylo třeba

vyrobit. Ukázalo se, že jde o vedlejší produkt kolizí

vysokoenergetických částic. Ale nejmocnější urychlovače na

Zemi, i kdyby byly spuštěné nepřetržitě, by byly schopné vyrobit

jen nepatrné množství antihmoty - k její výrobě se nehodil

dokonce ani obří aleftron na Měsíci. Nakonec přece jen objevili

její přirozený zdroj ve „vodivé trubici“, která spojuje měsíc Io s

jeho otcovským Jupiterem, neviditelný elektrický tok nabitých

částic o síle pěti milionů ampérů, který vzniká díky pohybu Io

magnetickým polem Jupiteru.

Pokud jste chtěli získat antihmotu, stačilo jenom vyslat

kosmickou loď do oné vodivé trubice a pomocí magnetických

pastí prosít částice antihmoty. Za tím „jenom“ se ale skrývala

ohromná spousta technických problémů.

Jakmile Edna vydá příkaz, magnetická pole začnou pulzovat a

postupně vystřelovat kapsle s H-tyčinkami tak, aby narážely do

nepřetržitého proudu běžného vodíku. Hmota s antihmotou se

anihilují, každý kousek hmoty se okamžitě přemění na energii. Led

z asteroidu sublimuje na proud páry, který je vypouštěn z trysky a

pohání tak Osvoboditele vpřed.

To bylo opravdu všechno, pokud pomineme všechny ty složité

problémy uchovávání antihmoty - Osvoboditel byla proudová

raketa. Ohromující na ní ale bylo měřítko. Dokonce i ono obrovské

požírání hmoty, k němuž docházelo v tavícím se nitru Slunce,

převádělo na energii jen malé procento hmoty paliva. Při anihilaci

hmoty s antihmotou byla uvolněna veškerá dostupná energie, ze

slavné Einsteinovy rovnice E se rovná em cé na druhou prostě víc

šťávy získat nešlo.

Díky tomu poskytla i nepatrná dávka antihmoty, zhruba

padesát miligramů, stejně energie, jako všechno palivo uložené v

obřích chemických nosných raketách používaných například ke

startu raketoplánu. Díky tomu se nová pohonná jednotka na

antihmotu tolik hodila vládám, které chtěly získat možnost rychlé

reakce v případě invaze do Sluneční soustavy. Osvoboditel byl tak

výkonnou lodí, že dokázal dopravit Ednu k bombě K, vzdálené na

půli cesty k Jupiteru, stejně jako ze Země k asteroidům, za

pouhých sto dvanáct hodin.

Osvoboditel

byl

pomalejší

než

sluneční

plachetnice

Vesmířanů. Zatímco se však plachetnice skládala jen z pavučiny a

plachty, Osvoboditel byl vyroben z pevné hmoty jako kyj, jako

zbraň. A měl příznačně falický tvar, jako tolik lidských zbraní v

minulosti, jak sarkasticky poznamenal nejeden pozorovatel.

John neměl ve skutečnosti příliš práce, Libby se starala o

podrobnosti kolem odpočítávání, které bylo co možná

nejjednodušší. John byl čím dál nervóznější.

„Sledují nás,“ řekla mu Edna klidně, aby odpoutala jeho

pozornost.

„Vážně? Kdo?“

„Z Achilla. Technici, správci i ostatní zaměstnanci.“

Edna uvolnila průzor a oba pohlédli na ledový povrch

planetky. Dok se hemžil lidmi ve skafandrech.

„Tak to bychom měli bezpečnostní protokoly,“ prohodil John.

„Co tam dole dělají?“

Libby odpověděla: „Myslím, že se přišli podívat na start první

lidské bitevní kosmické lodi.“

„No jo,“ zašeptal John. „Má pravdu. Pamatuješ na Hvězdné

války nebo Star Trek?“

Edna o těch starých kulturních přežitcích nikdy neslyšela.

„Tady to všechno začíná,“ řekl John. „První bitevník. Dám

ruku do ohně za to, že určitě není poslední.“

„Třicet vteřin,“ oznámila Libby monotónně.

„Už aby to bylo,“ řekl John. Sevřel podničky svého křesla.

Tohle je skutečné, napadlo Ednu najednou. Už tomu věřila,

skutečně povede tuhle loď do boje proti neznámému nepříteli,

poháněnou motorem, který vyzkoušeli jen několikrát ve spěchu, v

lodi tak nové, že stále ještě páchla leštěným kovem.

Ozvala se Libby: „Tři, dva, jedna...“

Magnetická past kdesi v útrobách lodi se prohnula. Hmota

začala umírat.

A ten tah zatlačil Ednu do křesla tak silně, že jí vytlačil vzduch

z plic.

18. MARS

Let byl pěkně únavný.

Ani teď nedovolil Alexej žádné debaty o choulostivých

záležitostech, dokonce ani „klábosení“ v kabině Maxwella, toho

malého tělesa plachtícího miliony kilometrů od nejbližšího

člověka. „Člověk nikdy neví, kdo ho poslouchá.“ A i když tu bylo

víc místa než v kabině pavouka, papírové zástěny nebyly příliš

zvukotěsné a Myra i Bisesa cítily, že nemají skutečné soukromí.

Nikdo nemluvil. Byli tu ve stejném vězení jako v kabině

pavouka.

Po nekonečném čase, vyměřovaném pouze neustálým

zmenšováním se Slunce, se ze tmy vynořil Mars. Bisesa s Myrou

si ho zvědavě prohlížely okny na můstku.

Blížící se planeta byla vysochána z oranžové a červené hmoty,

povrch měla posetý krátery a rýhami a většinu severní polokoule

zakrývala široká šmouha šedé mlhy. Ve srovnání se Zemí, která

byla při pohledu z vesmíru jasná jako denní obloha, připadal

Bisese Mars podivně tmavý, ponurý, mrzutý.

Když ale kolem něj začala sluneční plachetnice kroužit na stále

klesající oběžné dráze, naučila se jeho povrch rozeznávat. Tady

viděla rozeklanou jižní vysočinu, poznamenanou obrovskou jizvou

pánve Hellas, a na severu hladší, očividně mladší pláně Vastitas

Borealis. Bisesu uchvátilo, jak je na Marsu všechno velké.

Soustava kaňonů v údolí Marineru se táhla téměř přes čtvrtinu

obvodu planety a sopky na planině Tharsis představovaly největší

magmatické narušení tvaru planety.

Tolik by viděla, kdyby sem nepřiletěla v roce 2069, ale 1969.

Dnes ovšem vzduch Marsu žíhaly jasně bílé mraky vodní páry. A

když je při jednom oběhu zavedla cesta Maxwella přímo nad

vrcholek samotného Olympu, hromadil se tam v kaldeře dost velké

na to, aby pohltila celý New York, černý dým.

I když na této nové tváři Marsu byly zjevné jizvy po sluneční

bouři, neméně viditelné byly i výsledky lidské práce. Největší

kolonií na Marsu byl Port Lowell, stříbrná skvrna na rovníku na

okraji rozeklané jižní vysočiny. Vinuly se od ní cesty do všech

světových stran a připomínaly tak přímočaré vějíře kanálů, které si

na Marsu vykouzlila představivost pozorovatelů ze Země v dobách

před kosmickou érou. A mezi cestami a kopulemi bylo vidět

zelené skvrny - život ze Země, udržovaný pod sklem v marťanské

půdě.

Myra však ukázala na další zeleň, která se v pásu táhla po

severních pláních a rozlévala se do velké hluboké pánve Hellas,

tmavší zasmušilejší druh. Tohle nemělo se Zemí nic společného.

Alexej oznámil Bisese, že stráví několik dní v Lowellu.

Jakmile bude k dispozici nějaké povrchové vozidlo, měla se vydat

na další cestu na sever - až na samotný pól Marsu, jak se, s čím dál

větší nedůvěřivostí, dozvěděla. Shlédla na hustý příkrov severní

mlhy a přemítala, co ji asi v těch ponurých místech čeká.

Celý den strávili průlety nad Marsem, jak jemný tlak

slunečního světla upravoval oběžnou dráhu Maxwella. Potom se k

nim z Lowellu vzneslo nějaké hranaté, neohrabané vzdušné

plavidlo.

Ve člunu letěla pouze jedna žena, které mohlo být něco přes

dvacet. Byla oblečená ve světle zelené kombinéze, štíhlá, poněkud

křehce vypadající. Na odkryté, jako by prázdné tváři, měla hezké

identifikační

tetování.

„Ahoj!

Já

jsem

Paula.

Paula

Umfravilleová.“

Když se Paula usmála přímo na ni, Bisesa zalapala po dechu.

„Promiňte! To jen...“

„To nic. Spousta lidí ze Země reaguje úplně stejně. Lichotí mi,

opravdu, že si lidé mou matku tak dobře pamatují...“

Pro Bisesinu generaci byla tvář Heleny Umfravilleové jednou

z nejslavnějších ze všech lidských světů - nejen kvůli její účasti na

první lidské výpravě na Mars, ale kvůli mimořádnému objevu,

který učinila těsně před svou smrtí. Paula mohla být její dvojnicí.

„Já nejsem důležitá.“ Paula doširoka rozpřáhla ruce. „Vítám

vás na Marsu! Myslím, že vás zaujme to, co jsme tady našli,

Biseso Duttová...“

Člun klesal hladkým klouzavým letem. Jak se Bisesa dívala

kolem, zvrásněná tvář Marsu se vyhladila do prašné krajiny, na niž

z oblohy dopadalo okrové světlo.

Paula povídala celou cestu dolů, možná jen tak plácala, aby

uklidnila nervózní pasažéry. „Já se obvykle návštěvníkům ze Země

omlouvám - hlavně pokud mají namířeno k pólům jako vy, Biseso.

Teď přistaneme na desátém stupni severní šířky a potom vás

musíme dopravit až na polární čepičku, která je odsud vzdálenější.

Všechny podpůrné prostředky jsou tady v Lowellu nebo v

ostatních koloniích v blízkosti rovníku, protože rovníkový pás byl

jediný cíl, jehož dokázaly dosáhnout lodi první generace s

chemickými motory...“

Myra se víc zajímala o Paulu než o Mars. Řekla

nediplomaticky: „Astronautkou jsem se stala až po sluneční bouři.

Helena Umfravilleová byla mou hrdinkou - studovala jsem její

život. Nikdy jsem se nikde nedozvěděla, že by měla dceru.“

Paula pokrčila rameny. „Taky neměla, než odletěla z Marsu.

Ale chtěla dítě. Věděla, že na Auroře 1 stráví mnoho měsíců

vystavená záření hlubokého vesmíru. A tak na Zemi před odletem

nechala svá vajíčka a další genetický materiál. Během sluneční

bouře bylo všechno převezeno do hibernákula. A když bouře

skončila, můj otec - ale co! Prostě žiju. Ovšem, že mě má matka

nikdy nepoznala. Ráda si představuju, že by byla hrdá, že jsem

tady na Marsu a jistým způsobem pokračuju v její práci.“

„Určitě by byla hrdá,“ řekla Bisesa.

Dosedli rychle a profesionálně, na plošinu vyrobenou z

nějakého druhu skla, vzniklého roztavením povrchové vrstvy.

Bisesa měla oči navrch hlavy. Tak tohle je Mars! Kolem

poškrábaného povrchu plošiny bylo všechno červenohnědé, země,

obloha, dokonce i vybledlý kotouč Slunce.

Po několika minutách k nim přikodrcal malý autobus s

puchýřovitými okny, podobný štěněti, s obřími měkkými koly. Byl

natřený na zeleno jako Paulina kombinéza - ovšem, napadlo

Bisesu, pokud měl člověk na červeném Marsu přežít, musel

používat zelenou. Bisesa prolezla spojovacím tunelem hned za

Paulou a za ní lezli Alexej s Myrou, jejich zavazadlem a částmi

výstroje. Autobus, vybavený řadami plastových sedaček, mohl

sloužit na kterémkoli letišti na Zemi.

Když autobus vyrazil, rozhovořila se Paula o krajině. Zdálo se,

že je na ni pyšná, a snažila se podobné nadšení vyvolat i u nich.

„Právě se nacházíme na dně kráteru jménem Ares Vallis. Je to

odtokový kaňon, vytvořený katastrofickými záplavami v dávné

minulosti, které se sem přivalily z jižní vrchoviny.“

Soudilo se, že ta dávná kalamita trvala jen deset nebo dvacet

dnů, pár týdnů před miliardami let, kdy si řeka tisíckrát vodnatější

než Mississippi razila cestu dávnými skalami. Zdálo se, že k

podobným událostem docházelo po celé délce hranic na rovníku,

kde se jih Marsu střetával se severem. Celou severní polokouli

tvořila proláklina jako nějaký obrovský kráter pokrývající celou

polovinu planety.

„Člověk dokáže pochopit, proč byla posádka Aurory poslána

sem na první lidský průzkum - a také proč NASA vyslala v 90.

letech 20. století do stejné oblasti svou automatickou sondu

Pathfinder...“

Bisesa, zahleděná z okna, přestala vnímat její slova. Tahle

prašná pláň, posetá plochými balvany, se podobala pozemské

krajině, a přesto byla zcela nezemská. Jak zvláštní bylo, že se

nikdy nebude moci dotknout těch zaprášených kamenů nebo

ochutnat místní železitý vzduch!

Cestou ke kopulím Lowellu projeli kolem nějakých válců

postavených na výšku na trojnožkách. Bisese připomínaly napájecí

lasery vesmírného výtahu. Marťané podle všeho ještě neměli

natažené žádné stuhy, napájecí jednotky už ale byly připravené.

Autobus projížděl kolem praporů, které se zplihle vlnily nad

značkami z marťanského skla. Bisesa předpokládala, že je to místo

přistání Pauliny matky. Ta tu byla se všemi ostatními z posádky

Boba Paxtona, kteří nepřežili ztroskotání na Marsu. Zatímco

krajinu tohoto údolí navždy zformovala ona nesmírná záplava v

dávné minulosti, lidské dějiny bude určitě formovat hrdinství

posádky Aurory.

Autobus je zavezl k největší z kopulí a hladce se spojil s

přechodovou komorou.

Prošli spojovacím tunelem a ocitli se v jakémsi doupěti

rozděleném spoustou přepážek a osvětleném velkými zářivkami

zavěšenými pod stříbřitým stropem. Bisesa se cítila velmi

sebevědomě, když vstupovala do kopule a trénovala přitom

marťanský cval. Bylo tu velmi hlučno, všechny zvuky se odrážely

od stěn.

Kolem se hemžili lidé, mnoho z nich v zelených kombinézách

jako Paula. Zdálo se, že všichni mají napilno a jen několik

pohlédlo na Bisesu a ostatní. Bisesa tušila, že pro tyhle usedlíky je

stejně vítaná jako turista na základně na jižním pólu na Zemi.

Alexej si toho všiml a snažil se je omlouvat. „Nic si z toho

nedělej! Nezapomínej, že každé tvoje nadechnutí musí být

zaplaceno z něčích daní...“

Bisesa si ale všimla, že jen málo Marťanů nosí na tvářích

identifikační tetování.

Odložili svá zavazadla v místnostech, které jim poskytli ve

stísněném spartánském „hotelu“, a Paula jim nabídla, že mohou

těch pár hodin v Lowellu strávit jeho prohlídkou. A tak pod

Pauliným vedením prozkoumávali základnu a tunely, které byly

místy tak nízké, že se museli krčit, procházeli z obydlené kopule

do kopule obydlené jen zčásti.

V automatické jídelně si koupili oběd. Jejich kredit ze Země

tady platil, ale misky s nějakou lepkavou polévkou a hořká káva,

které si koupili, byly pěkně drahé.

Zatímco jedli, přiběhla do jídelny banda smějících se dětí.

Byly vyzáblé, vytáhlé a vysoké přinejmenším jako Bisesa, podle

jejich štíhlých těl a hladkých tváří bylo těžké odhadnout, jak jsou

staré. Běžely dlouhými skoky.

Alexej řekl tiše: „Marťani první generace. Od zplození

vyrůstají v nízké gravitaci. Další generace, jejich děti, bude

zajímavá...“

Bisese bylo líto, že jim zase zmizely z očí a s nimi zmizelo i to

příjemně lidské teplo, které vyzařovaly.

Jedna velká průhledná kopule zakrývala farmu. Procházeli

mezi záhony čerstvě a zdravě vypadajícího salátu a kapusty,

mělkými jezírky, která sloužila jako rýžová políčka, a vyvýšenými

stoly, na nichž stály nízké nádoby plné jakési husté kapaliny, ze

které vyrůstaly fazole, hrách a sója. Rostly tam dokonce ovocné

stromky, pomerančovníky, jabloně a hrušně v květináčích,

očividně velmi vzácné a pečlivě piplané. Tady alespoň byli

vystaveni růžovému marťanskému dennímu světlu, ale světlo

vzdáleného Slunce doplňovaly baterie zářících bílých lamp.

Rychle pokračovali dál. Jemná vůně nějakého průmyslového

parfému překrývala hutný pach kanalizace.

Dorazili k průhledné stěně kopule a Bisesa viděla řady rostlin

táhnoucí se do dálky, zasazených do půdy vně kopule. Všimla si,

jak se třpytí, podivně skelné, a zeleň jejich nezvykle tvarovaných

listů má tmavší odstín, než ty světle zelené rostliny kolem ní.

Stále ještě si na Mars nezvykla. Chvíli jí trvalo, než jí došlo, že

ony řady rostlin si vesele vegetují v marťanském vzduchu vně

přetlakové kopule. „Pane jo!“ podivila se.

Alexej se zasmál.

Procházeli dalšími obydlenými oblastmi. Minuli cosi, co bylo

nejspíš školou, a Bisesa zatoužila vejít dovnitř, aby zjistila, podle

jakých osnov se tihle první mladí Marťané učí - co jim říkají o

Zemi? Ale neměla odvahu na to, aby poprosila Paulu.

Objevili i bar jménem „U Skia“ - podle všeho pojmenovaný po

Schiaparellim, který náhodou objevil kanály v oblasti Lowellu.

Podávali tu i alkohol, ale jen ovocná vína nebo whisky. Ochutnali

jablečné víno, Bisese připadalo příliš slabé.

„Nízká přitažlivost, nízký tlak,“ vysvětloval Alexej. „Tady se

člověk opije snáz.“

Jako poslední si prohlédli největší kopuli, která vypadala

nejnákladněji. Byla postavená z panelů připevněných na

obrovských příčkách z materiálu, v němž Myra poznala lunární

sklo. Interiér nebyl téměř využíván. Kromě několika koutů

sloužících jako skladiště a malé dílny tu byly jen zaprášené

přepážky, kabely a potrubí rozvedené po nedokončené podlaze.

„Vypadá to, jako by pořádně nevěděli, co s tím dělat,“ řekla

Bisesa.

„Tohle si ale nevymysleli Marťané,“ vysvětlila jim Paula. „Po

sluneční bouři zavládla všeobecná lítost nad tím, co se přihodilo

posádce Aurory, takže nacpali spoustu peněz do co nejhladšího

osidlování Marsu. A tohle je jeden z důsledků. Měl to být kousek

Země tady na Marsu.“ Přejela po prostoru kopule rukou. „Tyhle

skleněné nosníky pocházejí ze samotného štítu proti sluneční

bouři. Takže tohle je něco jako památník. Měla tu být modrá

obloha, promítaná na strop téhle velké kopule. Mělo se to

jmenovat Oxford Circus.“

„Děláte si legraci!“

„Ne,“ řekl Alexej. „Dokonce tady mělo být i zoo.

Hospodářská zvířata. Možná i jeden nebo dva sloni, u Slunce,

nevím co všechno. Všechno sem mělo být dopraveno jako

zygoty.“

„I počasí mělo být v té kopuli jako na Zemi,“ pokračovala

Paula. „Dokonce se jim to na chvíli podařilo zprovoznit, když jsem

ještě byla malá. Ta sluneční bouře byla pořádně děsivá. Nakonec

se to ale všechno porouchalo a nikomu se to už nechtělo

opravovat. Proč taky? Spousta z nás Zemi nikdy neviděla, nám

neschází. Máme svoje vlastní počasí.“ Usmála se trochu víc,

mladistvou tváří s čirýma očima tolik podobná své matce.

Tu noc ulehla Bisesa do strohé klášterní cely, která jako by

byla vytvořená tak, aby jí připomínala, že tady není hostem, že

není vítána, že ji tu vlastně jen trpí.

Nad postelí ale visela polička s knihami - skutečnými

papírovými knihami nebo podobnými faksimilemi. Byly to

klasické romány o Marsu takovém, jak si ho představovali v oněch

dávných dobách před lety do vesmíru, od Wellse přes Weinbauma

s Bradburym k Robinsonovi a dalším. Listování těmi starými

knihami jí kupodivu zvedlo náladu, poprvé od svého příletu sem si

uvědomila, kolik snů se vždy odehrávalo na Marsu.

Vyšplhala na lůžko. Přečetla si několik kapitol z Marťanského

prachu, který napsal spisovatel jménem Martin Gibson. Bylo to

pestré melodrama, které ji příjemně unavilo a rychle doprovodilo

do říše snů.

19. MARŤANSKÉ PÍSKY

Probudil ji Alexej, který jí třásl ramenem. „Musíme vyrazit!“

Sedla si a protírala si oči. „Myslela jsem, žes říkal, že musíme

počkat na nějaké vozidlo.“

„Plány se změnily. Oni sice na Marsu nemají příliš zdrojů,

přes noc se ale začali přesouvat.“

„Kdo jsou oni?“

„Astropol. Vesmírná rada. Poslyš, Biseso, o tomhle si

promluvíme jindy. Teď ale prosím musíme co nejrychleji

vypadnout.“

Věřila mu, i Myře, natolik, že vypadla.

Malým okénkem pozorovali vozidlo, sunoucí se ke

spojovacímu uzlu v centrální kopuli. Mělo číslo: bylo čtvrtým ze

šesti, která v Lowellu tvořila vozový park těchto výzkumných

strojů schopných překonávat velké vzdálenosti. Mělo dokonce i

jméno, vyvedené na trupu bleděmodrou barvou: Discovery. Bylo

velké asi jako minibus, natřené na světle zeleno, na trupu se mu

ježila spousta antén a ramen s čidly a snímači a na boku mělo

složenou mechanickou ruku dálkově ovládaného manipulátoru.

Táhlo za sebou stejně velký přívěs, propojený s tažným strojem

silnou trubkou. Vozidlo i jeho přívěs se pohybovaly na velkých a

složitě vypadajících, nezávisle odpružených kolech. V přívěsu

byly uložené zásoby, náhradní díly, výstroj na podporu života a - k

Bisesině velkému údivu - malá jaderná elektrárna.

Tohle vozidlo bylo dost velké na přepravu desetičlenné

posádky na rok trvající okružní jízdě kolem Marsu. Bisesa si

uvědomila, že není přesné uvažovat o něm jen jako o obyčejném

autobusu. Byla to vesmírná loď na kolech.

K vnější stěně trupu byly připevněné skafandry. Bisesa řekla:

„Připomíná mi to kapitána Achaba připevněného k boku velryby.“

Ani jeden z nich, dokonce ani Myra, nikdy neslyšel o Moby

Dickovi.

„Proč se jmenuje Discovery? Podle toho starého raketoplánu?“

„Ne, ne! Podle první lodi kapitána Scotta,“ vysvětlila jí Paula.

„Myslím při průzkumu Antarktidy. Právě tohle vozidlo používáme

k polárním výletům na sever i na jih, takže to jméno nám připadá

vhodné.“

Výpravy na póly byly vždycky tradicí Lowellovy základny,

řekla jim Paula. I astronauti z Aurory během těch dlouhých

trosečnických let před sluneční bouří podnikali výpravy na jižní

pól, aby tam provedli sondy v prastarém ledu a prozkoumali tak

klimatické dějiny Marsu.

Paulino příjemné vypravování jim krátilo čas, zatímco čekali,

než budou moci nastoupit do vozidla. Alexej si ale okusoval nehty,

zoufalý z toho, jak rychle jim běží čas.

Nakonec se přechodová komora otevřela. Prolezli jí do

prostorného interiéru. Byl tam dokonce i malý lékařský koutek,

vybavený robotickými manipulátory schopnými pracovat s

chirurgickými nástroji.

Paula jim vysvětlila: „Urazíme vzdálenost zhruba čtvrtiny

obvodu planety, pojedeme dvacet hodin denně průměrnou

rychlostí padesát kilometrů za hodinu. Za pět dní bychom tam měli

být.“

„Dvacet hodin denně?“

Myra s Bisesou na sebe pohlédly. Už byly spolu na cestách

několik týdnů ve výtahu a na palubě Maxwella. Ale tihle

Vesmířané jsou zvyklí na dlouhý pobyt ve stísněných prostorách.

„Discovery bude samozřejmě řídit sám. Už tou cestou jel

mnohokrát a možná zná každý balvan i ledové pole. Jakmile se

rozjedeme, bude to celkem plynulá jízda...“

Paula si krátce promluvila se střediskem řízení provozu a

potom se vozidlo rychle odpojilo od spojovacího uzlu kopule.

Jakmile byli utěsnění uvnitř, Alexej se posadil a úlevně si

oddechl. „Tak, to bychom měli! Jaká úleva.“

Myra se ohlédla na kopule Lowellu. „Nemůžou nás

pronásledovat?“

Alexej odpověděl: „Ostatní vozidla jsou venku v terénu. Mars

je stále osídlen velmi řídce, Myro, a stejně řídce je po něm

rozmístěna technika. Není to vhodné místo pro automobilové

honičky. A není pravděpodobné, že by Astropol nebo další

organizace měly nějaké zastoupení na polární základně.“ Bisesa se

dozvěděla, že Astropol je federace pozemských policejních

agentur zaměřená na mimozemské operace. „Ovšem, že by nás

mohli pronásledovat,“ řekl Alexej zamyšleně. „To by ale museli

provést něco hodně mimořádného. A oni nám podle všeho zatím

nechtějí odkrýt své karty.“

Vozidlo se stočilo a vyrazilo na sever.

Bisesa s Myrou se usadily vepředu u velkého pozorovacího

okna a sledovaly, jak se jim postupně otevírá výhled. Bylo zhruba

poledne a Slunce jim stálo v zádech, před nimi se pohyboval stín

jejich vozidla.

Kopule Lowellu se brzy ztratily za obzorem za nimi, který

zakrýval obrovský závoj prachu zvednutého vozidlem. Cesta byla

zpočátku štěrková, skelná, potom přešla do upěchované hlíny jako

jizva ve vybledlém prachu, až se z ní zanedlouho staly jen vyjeté

koleje. Když opustili základnu, zmizely jakékoli stopy lidské

činnosti s výjimkou nezvyklé meteorologické stanice a těch

nekonečných vyježděných kolejí táhnoucích se na sever. Bisesa

rozeznala ve zpustošené krajině údolí Ares pozůstatky záplavy,

erodované vyvýšené ostrůvky, tu a tam obrovské balvany.

Všechno však bylo staré, obroušené časem, všechny skály a

kameny na povrchu vyhlazené, každý svah zanesený silnou

vrstvou prachu.

Protože stále nebylo k vidění nic jiného než kameny, Myra se

brzy připojila k Alexejovi s Paulou, kteří se věnovali nějaké

exotické variantě pokeru.

Bisesa seděla sama ve vypuklém puchýři okna vozidla, které

hladce projíždělo po povrchu Marsu. Jak Slunce putovalo po

obloze, Mars ji začal jistým způsobem okouzlovat. Byl podobný

Zemi, jeho krajina se celkem podobala té na Zemi - země pod

nimi, obloha nad nimi, prach a volně ležící kameny. Obzor byl ale

příliš blízko, Slunce příliš malé, příliš bledé. Kdesi v koutku

vědomí si stále kladla otázku - jak může nějaký svět vypadat

takhle?

Stále ještě pod vlivem těchto myšlenek spatřila oblouk.

Vozidlo se k němu nepřiblížilo. Tyčil se ale na obzoru, vysoký

a neskutečně štíhlý. Byla přesvědčená o tom, že takový nesmírný

portál by se na Zemi musel zhroutit, jeho forma byla typicky

marťanská.

Den pomalu uplynul. Západ slunce byl dlouhý a

komplikovaný, postupně blednoucí světlo odcházelo za malým

sluncem za obzor. Noční obloha jí ale kupodivu přinesla zklamání,

hvězd na ní bylo poskrovnu, ve vzduchu se asi vznášelo příliš

mnoho prachu. Bisesa hledala Zemi, ale ta byla buď za obzorem,

nebo ji Bisesa nedokázala rozeznat.

Paula jí přinesla talíř s večeří, horké rizoto s houbami a

zelenými lusky a hrnek s kávou zakrytý víčkem. Sklonila se k ní a

vyhlédla z okna před sebe.

Bisesa ze zeptala: „Co hledáte?“

„Severní nebeský pól. Lidé se po něm většinou ptají.“

„Myslíte turisté jako já.“

Paula to nijak nekomentovala. „Nad Marsem nesvítí nad

pólem žádná jasná hvězda jako je Polárka. Ale - tamhle, vidíte

Cygnus, souhvězdí Labutě? Nejjasnější hvězdou je Deneb, Alfa

Cygni. Když se posunete po páteři labutě k hlavě, nahoru přes

Deneb, nebeský pól je asi v polovině vzdálenosti mezi Denebem a

dalším zřetelným souhvězdím, Kefeou.“

„Děkuji. Ale jak je všude prach - výhled není tak dobrý, jak

jsem čekala.“

„Mars je velkým shromaždištěm prachu, jak říkají

klimatologové,“ řekla Paula. „Není to tady jako na Zemi. Nemáme

tu déšť, který by spláchl prach, neprobíhal tady ani proces

sedimentace, který by ho stlačil do hornin. A tak zůstává ve

vzduchu.“

Mars jako těžítko s umělým sněhem, napadlo Bisesu. „Viděla

jsem nějaký oblouk.“

Paula přikývla. „Postavili ho Číňané. Podobné památníky

postavili na všech místech, kde přistály jejich archy.“

Takže ta obrovská konstrukce je památníkem stovkám Číňanů,

kteří zemřeli na Marsu během dne sluneční bouře.

Bisesa se jí odvážila říct: „Paulo, trochu mě překvapilo, že

jedete s námi.“

„Překvapilo?“

„A že jste zapletená do té tajuplné záležitosti na marťanském

pólu. Alexeje, toho chápu, vidím to v jeho osobnosti.“

„Je trochu tajemný, co?“

Obě se zasmály. Bisesa řekla: „Vy ale vypadáte víc...“

„Konformní?“ Stále ještě měla ve tváři ten svůj úsměv letušky,

osvětlený rychle ubývajícím světlem. „Mně nevadí, když mi to

někdo říká. Možná je to pravda.“

„Je to jen proto, že jste tak dobrá v tom, co děláte.“

Paula bez zlosti řekla: „Možná jsem se taková narodila. Moje

matka je nejznámější členkou posádky Aurory, po Bobu Paxtonovi

- který ji asi jako jediný předčil.“

„A proto působíte dobře na návštěvníky.“

„Mohla by to být moje nevýhoda. Proč toho tedy spíš

nevyužít?“

„Dobře. Ale to vůbec nevysvětluje, proč se kvůli nám trmácíte

celou tu cestu až na severní pól.“ Odmlčela se. „Obdivujete svoji

matku, že?“

Paula pokrčila rameny. „Nikdy jsem se s ní nesetkala. Jak

bych ji ale mohla neobdivovat? Bob Paxton přišel na Mars a svým

způsobem ho dobyl, a potom se zase vrátil domů. Moje matka ale

Mars milovala. Dá se to vytušit z jejích deníků. Bob Paxton je

hrdinou na Zemi,“ řekla. „Ale moje matka je hrdinou tady na

Marsu, naším úplně prvním hrdinou.“ Znovu jí naskočil úsměv

letušky. „Dáte si ještě rizoto?“

V šedavé marťanské tmě, v teple kabiny, usnula Bisesa ve

svém sedadle.

Probudilo ji poklepání na rameno. Zjistila, že ji někdo zabalil

do deky.

Vedle ní seděla Myra, která hleděla z okna do přibývajícího

ranního světla. Bisesa si všimla, že projíždějí krajinou plnou

zahnutých dun, některé z nich byly vysoké desítky metrů, ztuhlé

ve vlnách vzdálených od sebe jeden až dva kilometry. V jejich

závětří se skrývalo cosi jako jinovatka.

„Páni, prospala jsem celou noc!“

„Jsi v pořádku?“

Bisesa se zavrtěla, jak zjišťovala stav své tělesné schránky.

„Jsem jen trochu ztuhlá. Řekla bych ale, že v nízké přitažlivosti je

pohodlná i takováhle sedačka. Za chvilku se půjdu protáhnout a

opláchnout.“

„Budeš muset počkat, až skončí Alexej. Zase si holí hlavu.“

„Asi mě zhypnotizoval ten pohled ven.“

„Trans z bílé dělící čáry. Nebo tak něco.“ Myra byla zjevně

něčím podrážděná. „Myro? Děje se něco?“

„Děje? Panebože, mami, podívej se ven! Nic. A přesto jsi

pořád tady, sedíš na stejném místě už spoustu hodin a jen to do

sebe nasáváš.“

„Co je na tom špatného?“

„Ty. Pokud je něco nenormálního, tebe to přitahuje. Ty si to

užíváš.“

Bisesa se rozhlédla. Ostatní spali. Uvědomila si, že je to

poprvé, kdy jsou s Myrou skutečně samy od těch vybledlých dnů

po tom, kdy se probudila v hibernákulu - nikdy neměly skutečné

soukromí na Maxwellu, a samozřejmě ani v kabině výtahu

pavouka.

„Zatím jsme neměly příležitost si promluvit,“ řekla.

Myra se začala zvedat. „Tady ne.“

Bisesa jí položila ruku na rameno. „No tak! Komu záleží na

tom, jestli nás odposlouchává policie? Prosím, Myro, mám takový

pocit, že už tě vůbec neznám.“

Myra zůstala sedět. „V tom je možná ten problém. Já neznám

tebe. Od chvíle, kdy tě vytáhli z chladničky - asi jsem si už zvykla

na život bez tebe, mami. Možná jako kdybys zemřela. A od té

doby, co tě probudili, nejsi taková, jakou si tě pamatuju. Jsi jako

sestra, která se náhle objevila v mém životě, ne jako má matka.

Chápeš, co tím myslím?“

„Ne. Asi nejsme přizpůsobení časovým posunům v

hibernákulu, co?“

„O čem si chceš promluvit? Tedy, kde mám podle tebe začít?

Uběhlo devatenáct let, polovina mého života.“

„Stručně mi to shrň.“

„Dobře.“ Myra se odmlčela a odvrátila zrak. „Máš vnučku.“

Jmenuje se Charlie, Charlotte - dcera Myry a Eugena

Manglese. Teď jí bylo patnáct, narodila se čtyři roky po tom, co se

Bisesa nechala uspat.

„Pane jo! Já jsem babička.“

„Když jsme se rozešli, Eugen se se mnou soudil o její

výchovu. A vyhrál, mami. Měl dost velký vliv na to, aby to

dokázal. Eugen má moc a je slavný.“

Bisesa řekla: „On ale nebyl nikdy moc lidský, co?“

„Samozřejmě, že se s ní můžu stýkat. To ale nikdy nestačilo.

Já nejsem jako ty. Já netoužím po nenormálnosti. Chtěla jsem

vybudovat domov, pro mě a pro Charlie. Chtěla jsem - stabilitu.

Nikdy se mi to ani zdaleka nepovedlo. A nakonec mě od ní oddělil

úplně. Nebylo to těžké. Skoro pořád jsou někde mimo Zemi.“

Bisesa ji vzala za ruku, byla studená a netečná. „Proč jsi mi to

neřekla hned?“

„Protože ses mě na to neptala. A teď jsme stejně na Marsu! A

jsme tady proto, že ty jsi slavná Bisesa Duttová. Ty se musíš

zabývat mnohem důležitějšími záležitostmi, než je ztráta vnučky.“

„Myro, to mi je líto. Až tohle všechno skončí...“

„Ale no tak, nebuď směšná, mami! Tohle nikdy neskončí, pro

tebe. Přesto jsem v tom tady s tebou. A vždycky budu. Víš co,

zapomeň na to. Máš právo to vědět. Tak teď to víš.“ Tvářila se

rozhodně, rty měla stažené. V očích se jí odráželo zelené světlo.

Zelené?

Bisesa se s trhnutím napřímila a vyhlédla vypouklým oknem

ven.

Pod lososově růžovým ranním světlem se vyjeté koleje

klikatily po pláni, která měla matnou tmavě zelenou barvu.

Přisedla k nim Paula. „Discovery! Zpomal, abychom si to

mohly prohlédnout.“ Vozidlo poslušně zvolnilo, kdesi v jeho

útrobách bylo slyšet, jak podřadilo.

Myra s Bisesou byly celé nesvé. Bisesa uvažovala o tom, kolik

toho Paula zaslechla z jejich rozhovoru.

Teď Bisesa viděla, že tu zeleň má na svědomí koberec

drobných rostlin, velkých asi jako její palec. Všechny rostlinky

vypadaly jako nějaký kaktus se silnou slupkou, částečně ale byly

průsvitné - průzory propouštějící dovnitř sluneční světlo, napadlo

Bisesu, bez toho, aby ztrácely vzácnou vláhu. Byly tam i jiné

rostliny. Všimla si malých černých kuliček - díky oblému tvaru si

uchovávaly teplo, které jim černá barva na povrchu pomáhala

střádat během dne. Říkala si, jestli zbělají jako chameleon, aby

zabránily úniku tepla v noci. Kaktusů tu ale rostlo mnohem víc.

Myra jí řekla: „Tyhle kaktusy objevila Helena na začátku

sluneční bouře. Život na Marsu.“

„Ano,“ přidala se Paula. „Nejběžnější mnohobuněčný

organismus, který jsme zatím na Marsu objevili. Bakteriální

struktury pod povrchem a stromatolity v pánvi Hellas jsou

rozšířenější - tvoří větší biomasu. Průzorové kaktusy ale stále

zůstávají našimi hvězdami. Ten druh byl pojmenován po mé

matce.“

Každý z oněch průzorových kaktusů je pamětníkem dávných

časů, řekla jim Paula.

Když byla Sluneční soustava mladá, tři sesterské světy si byly

celkem podobné - Venuše, Země a Mars, všechny teplé, vlhké a

geologicky aktivní. Bylo obtížné určit, na kterém z nich se objevil

život jako první. Mars si určitě jako první vytvořil kyslíkovou

atmosféru, tu hnací sílu složitých mnohobuněčných forem života,

miliardy let před Zemí. Mars ovšem také jako první vychladl a

vyschl.

Paula jim vysvětlovala: „To ale trvalo nějaký čas, stovky

milionů let. Během stovek milionů let se toho dá dokázat hodně -

savci vyplnili naši ekologii opuštěnou dinosaury během necelých

šedesáti pěti milionů let. Marťané si dokázali vyvinout strategie

pro přežití.“

Kořeny kaktusů pronikaly hluboko do studené horniny Marsu.

Nepotřebovaly kyslík, svůj ledový organismus místo něj

vyživovaly vodíkem uvolňovaným pomalou reakcí vulkanických

hornin se stopami vodního ledu. Díky tomu ony i jejich předchůdci

přežily celé eony.

„Každou chvíli proběhly nějaké vulkanické epizody,“

pokračovala Paula.

„Kaldery na planině Tharsis zahušťovaly vzduch každých

deset až sto milionů let. Kaktusy rostly, rozšiřovaly se, přecházely

do útlumu, přežívaly v podobě spor až do další epizody. A potom

sluneční bouře vyvolala déšť, vodní déšť. Vzduch zůstal dost hustý

a vlhký na to, aby je po celý rok udržoval v bdělém stavu.

A biologové tvrdí, že jsou příbuzné našemu pozemskému

životu. Tady je jen DNA jiného druhu,“ řekla Paula. „Používá

jinou sadu bází - šest místo čtyř - a jiný způsob kódování. Stejné je

to i s marťanskou RNA a bílkovinami, které se od těch našich také

liší. Předpokládá se, že sada aminokyselin používaná tady se také

mírně liší, to ale není stále potvrzeno. Každopádně se jedná o

DNA, RNA a bílkoviny, stejné základní kameny jako na Zemi.“

Mars byl ještě mladý v časech neustálého hustého

bombardování, kdy pozůstatky divokého formování Sluneční

soustavy narážely do nových světů. Tohle dorážení však

způsobilo, že nesmírné množství hmoty, odprýskané z

neustálených povrchů, bylo přenášeno z jedné planety na druhou.

A ta hmota obsahovala i život.

Bisesa si pozorně prohlížela trpělivé kaktusy. „Takže to jsou

naši bratránci.“

„Ale vzdálenější, než kterákoli forma života na Zemi. K

poslednímu významnému přenosu biomasy muselo dojít velmi

brzy, kdy konečná forma kódování DNA ještě nebyla na

jednotlivých světech ustálená. Ta příbuznost je ovšem dostatečně

blízká na to, aby byla výhodná.“

„Výhodná? Jak?“

Paula poklepala na displej na palubní desce Discovery a

ukázala jim záběry toho, jak vědci v Lowellu hledají způsob

přenosu marťanských genů do pozemských rostlin. Tak také

vznikaly nové druhy rostlin, které nebyly ani čistě pozemské ani

marťanské, dokázaly však růst vně přetlakových kopulí kolonií a

přitom poskytovat potravu pro lidi - a také do vzduchu vypouštět

kyslík. Podle některých biologů to byla cesta k terraformaci, první

krok k přiblížení podmínek života na Marsu těm pozemským.

Vytvořili dokonce neformální skupinu, která se řídila heslem:

všechny tyto světy patří nám.

„Přiznávám,“ řekla Paula, „že jsem ráda, že jsme narazili na

kaktusy. Je důležité, abyste o nich věděla, Biseso.“

„Proč?“

„Abyste pochopila, co nalezli na pólu.“

„Už se nemůžu dočkat,“ prohlásila Myra sarkasticky.

„A já se už nemůžu dočkat koupelny,“ řekla Bisesa. Vstala ze

sedačky a nechala deku sklouznout na zem. „Alexeji? Už jsi tam

skončil?“

Discovery ujížděl stále dál, trpělivý, mlčenlivý, kilometr za

kilometrem, kybernetický stachanovec. V poledne toho dne vyjeli

ze zelené oblasti a šinuli si to po nějaké nudné zvlněné pláni.

Od té chvíle každý další den jejich cesty stoupalo slunce stále

níž a níž. Nakonec se nadobro schovalo za obzor a od té doby se

nedočkali jasného dne, ale jen jakéhosi příšeří, kdy zaprášeným

nebem pronikalo jen málo paprsků.

Bisesa to chápala. Mars měl nakloněnou osu rotace, stejně jako

Země. Během zimy na severu směřoval pól pryč od Slunce a jak

postupovali na sever, vjížděli do dvanáct měsíců trvající arktické

noci. Na Marsu ta změna ovšem probíhala podstatně svižněji; tady

linky zeměpisné délky ubývaly mnohem rychleji. Celkem zřetelně

vnímala, že se pohybuje po povrchu malého kulatého světa jako

mravenec, který leze po pomeranči.

Během jednoho západu slunce spatřili na severním obzoru

shluk mraků.

Za svítání se ocitli pod ním. Polární čepička byla dost tlustá na

to, aby zaclonila téměř všechny hvězdy, proniklo jí jen světlo těch

nejjasnějších. Deneb i nebeský pól se ztratily.

V poledne začalo sněžit.

20. OSVOBODITEL

„Za necelých pět dní jsme proletěli celou Sluneční soustavou,

Theo. Jen si to představ! A teď nám zbývá jen několik hodin do

hodiny K, do našeho setkání s tou bombou...“

Osvoboditel byl zhruba stejně těžký a velký jako staré nosné

rakety Saturn V. Ale zatímco většina hmoty Saturnů shořela

během několika minut, takže náklad urazil bez pohonné jednotky

většinu své cesty na místo určení, výkonný motor Osvoboditele

dokázal udržovat zrychlení jednoho G nebo i silnějšího po mnoho

dnů, dokonce týdnů. To umožnilo, aby loď proletěla po přímé

trajektorii z jednoho bodu na linii J do jiného, od trojánské

základny na pozici bomby. Její přímá trasa byla ve Sluneční

soustavě skládající se z kružnic a elips něčím výstředním.

A Edna urazila polovinu vzdálenosti mezi Jupiterem a

vzdáleným Sluncem během jednoho sta hodin.

„Teď už zpomalujeme. Blížíme se k bombě K pozpátku a

brzdíme tryskou...

Většina důstojníků sloužících ve vesmíru přišla od amerického

námořnictva, protože většina vesmírných lodí se ze všeho nejvíc

podobá ponorkám. Ale Osvoboditel je jiný. Máme dost energie,

takže nám v lodi zbývá víc místa než v kterémkoli jiném

vesmírném plavidle od dob Skylabu. Jestli jsi o něm nikdy

neslyšela, vyhledej si ho. S Johnem Metternesem sdílíme něco

jako velký byt, vybavený ložnicemi, sprchami a salonem s displeji

a kávovarem. Když se průzory podíváme po trupu lodi, je to jako

bychom se dívali z okna v nějakém výškovém hotelu na Zemi.

Většina hotelů ale nemá tolik různých antén a snímačů. Ani střílen.

Už musím jít, zlato. Budeme muset vypnout motor a nebylo by

vhodné, kdybych při setkání s tím bubákem zůstala viset ve

vzduchu...

Jak se cítím? Mám strach. Jsem vzrušená. Věřím ve svoje i v

Johnovy schopnosti i v Osvoboditele, který se dosud choval jako

vynikající loď. Doufám, že to bude k úspěchu stačit. Já - myslím,

že už je to všechno, Libby. Uzavři soubor.“

„Ano, Edno. Už je čas.“

„Já vím. Zavolej prosím Johna.“

21. PÓL

Bisesa neviděla vůbec nic.

Discovery si razil cestu půlmetrovou vrstvou sněhu z oxidu

uhličitého. Křehká hmota suchého ledu tála pod náporem horka z

vozidla, takže projížděli oslepující mlhou a když z ní vyjeli, stejně

bylo velké šero. Všichni mlčeli, hráči pokeru pokračovali ve svých

nekonečných turnajích. Bisesa se zkrátka musela s tou

zneklidňující jízdou vyrovnat sama.

Potom v houstnoucí tmě zahlédla jasně zelená světla, třpytivé

hvězdy. Vozidlo zpomalilo a zastavilo. Zbytek posádky se nahrnul

do přední části.

Na ledě sedělo jakési vozidlo s velkými balonovými koly,

rozkročené nad dvěma pasažéry ve skafandrech. Měli osvětlené

přilby, Bisesa však jejich tváře rozeznat nedokázala. Když zahlédli

světla vozidla, zamávali.

„To je trojkolka,“ řekla jí Myra obdivně.

„Vlastně,“ opravila ji Paula mírně, „se tomu říká víceúčelové

vozidlo. Slouží k dopravě v blízkosti polární stanice...“

„Takové chci.“

Alexej poklepal na displej. „Juriji, jsi to ty?“

„Ahoj, Alexeji! Vyčistili jsme vám cestu sublimační radlicí.

Sníh je v tomhle období těžší než obvykle.“

„Díky moc.“

„Discovery, jeďte za námi a všechno půjde jako po másle. Za

jedenáct nebo dvanáct hodin dorazíme bez problémů domů. Na

viděnou ve Wellsu.“ Trojkolka se otočila a vyrazila. Kolem ní se

začaly zvedat vějíře mlhy, osvětlené velkými hledáčky.

Protože pro Discovery byla jízda v závěsu snadná, brzy

překročili rychlost čtyřicet kilometrů za hodinu.

Jak se řítili dál do tmy, tvrdá země pod ledem se začala měnit.

Ležela ve vrstvách, střídavě světlých a tmavých, a každá z nich

byla tlustá asi jako Bisesina paže, jako usazeniny skládající se na

dně předvěkého oceánu. A vypadala hladce, pokrytá jemnou

patinou, která se ve světlech jejich vozidla třpytila.

Po několika hodinách jízdy tímto terénem se vyhrabali na

pevnější světlejší podklad, šedavě bílý žíhaný marťanskou červení.

„Vodní led,“ oznámila jim Pamela. „Tedy většinou. Tohle je

trvalá ledová čepička, sedliny, které tu zbývají vždycky na jaře,

když roztaje sníh z oxidu uhličitého. Tady na jejím okraji jsme

vzdálení asi pět set kilometrů od Wellsovy stanice, která je

umístěná v blízkosti zeměpisného pólu. Jízda teď bude

pohodlnější. Naše vozidlo si umí nastavit kola pro různé druhy

povrchu.“

Bisesa řekla: „Divím se, že Discovery nespustí na zem sanice.“

Alexej si ji změřil soucitným pohledem. „Biseso, tohle je

Mars! Teplota tam venku se pohybuje na bodu mrazu suchého ledu

- při tomhle tlaku je to asi sto padesát Kelvinů.“

Přebrala si to. „Sto dvacet stupňů pod nulou.“

„Správně,“ řekla Paula. „Vodní led je při takových teplotách

tak tvrdý, že by to bylo jako lyžovat na bazaltu.“

Bisesu ta nevědomost zamrzela. „Tuhle lekci jste už asi dávali

tisíckrát přede mnou, co?“

„Neměla jste čas na obvyklé přizpůsobení. Nelámejte si tím

hlavu.“

Když teď vyjeli na led, očekávala Bisesa hladkou přímočarou

jízdu až k pólu. Vedoucí trojkolka se ale brzy odklonila od kurzu

směřujícího přímo k severu a vydala se na velkou rozmáchlou

objížďku po směru hodinových ručiček. Když Bisesa vyhlédla

levým oknem, spatřila vedle nich nějaký kaňon.

Přemohla svou hrdost a zeptala se Pauly.

Paula jí vysvětlila, že je to „spirálový kaňon“, jeden z mnoha,

které se táhnou ledovou čepičkou. Vyvolala snímek celé čepičky

pořízený v létě z vesmíru, kdy tu nebyl sníh ze suchého ledu, který

by ji zakrýval. Ledová čepička připomínala nějakou soustavu

tornád, protože spirálovité kaňony začínaly u jejího okraje a vedly

až téměř k pólu. Bylo to úchvatné, nic podobného Bisesa na Zemi

neviděla. Po jejím výletě celou Sluneční soustavou jí už v duši

nezbývalo příliš místa pro údiv.

S přibývajícími kilometry byl sníh stále hlubší, až nakonec jeli

po cestě mezi dvěma hradbami sněhu tyčícími se do výšky zhruba

dvou metrů. Sníh vypadal pevně, zjevně byl tvrdší než sníh na

Zemi, možná i hustší.

Oddechla si, když před sebou spatřila shluk světel a zaoblené

stěny obytných modulů.

Do dálky se táhla řada zelených světel, jako by projížděli po

nějaké ranveji. Jakmile se k nim jejich vozidlo přiblížilo, Bisesa

viděla, že světla jsou umístěná na sloupech vysokých zhruba čtyři

metry, nejspíš proto, aby zůstala nad sněhovou pokrývkou. Když

se ohlédla, zjistila, že v opačném směru jsou ta světla jasně bílá -

takže se ve tmě marťanského blizardu vždycky dalo odhadnout,

jestli směřujete k základně nebo od ní.

Konstrukce zvedající se ve tmě, umístěné na vysokých

pilotách nad zemí, neměly kopulovitý, ale spíš čočkovitý tvar.

Měly světle zelenou barvu a tísnily se k sobě, vzájemně propojené

krátkými tunely. Bisesa viděla, že tyhle velké obytné moduly jsou

ve skutečnosti umístěné na kolových podvozcích a že jsou k zemi

připevněné pomocí lan upevněných k pilotám. Napadlo ji, že

vypadají jako nějaké obří karavany.

Jak se vozidlo blížilo ke stanici, stěny ze sněhu ze suchého

ledu se postupně snižovaly až zmizely úplně, takže nakonec jeli po

ledovém povrchu téměř očištěném od sněhu, ale pokrytém sítí

černých bodů. Možná šlo o vyhřívací jednotky, které měly za úkol

rozpouštět suchý led. Vozidlo natáhlo spojovací rukáv k nízké

kopuli u paty jednoho z pilotů. Parkovaly tam už dvě vozidla ze

stanice, očividně velmi masivní a menší než vozidlo z Lowellu.

Paula je provedla spojovacím uzlem a Bisesa se ocitla pod

schodištěm, zastřešeným modrozeleným plastem, které podle

všeho vedlo k nejbližšímu ze zavěšených obytných modulů.

Alexejův kufr nedokázal po těch schodech vyjít, takže ho museli

vytáhnout na plastovém laně.

Na vrcholu schodiště čekali na příchozí obyvatelé stanice. Byli

čtyři, dvě ženy a dva muži. Končetiny měli typicky marťansky

hubené, ale břicha měli trochu objemnější. Všichni byli velmi

mladí, jak Bisesa odhadla, nikomu nebylo přes čtyřicet.

Kombinézy měli záplatované ale čisté a všichni byli trochu cítit

potem. Nikdo z nich neměl na tváři identifikační tetování.

Zírali na Bisesu a stáli až příliš těsně u sebe.

Přistoupil k nim tělnatější mladík kolem pětadvaceti a podal

Bisese ruku. „Musíte nám prominout. Nemíváme tady moc často

návštěvy.“ Měl velký skvrnitý nos pijáka, špinavé černé vlasy

stažené do culíku a hustý kudrnatý plnovous. Přízvuk měl neurčitý,

v podstatě americký, ale promíseny s delšími evropskými

samohláskami.

„Vy jste Jurij, že? Ten z ledové trojkolky.“

„Ano. Mávali jsme na sebe. Jurij O'Rourke. Místní glaciolog,

klimatolog a tak podobně.“ Rychle jim představil ostatní: fyzičku

Ellii von Devenderovou, doktorku biologie Grendel Spethovou a

Hanseho Critchfielda, technika, který měl na starosti elektřinu,

dopravu a základní podpůrné systémy, ale také odborníka na

podzemní vrty, hlavní vědeckou funkci této základny. „Každý z

nás má ale i další odbornosti,“ řekl jim Jurij. „Například jsme

všichni vyškolení ošetřovatelé...“

K Bisese přistoupila Ellie von Devenderová. Fyzičce bylo

zhruba třicet, v kombinéze vypadala podsaditě, vlasy měla stažené

dozadu. Měla sluneční brýle s tlustými obroučkami, tahle póza jí

zakrývala oči a dodávala jí nepřátelský vzhled.

Bisesa řekla zvědavě: „Asi bych tu čekala glaciologa, biologa.

Ale fyzika?“

Ellie jí odpověděla: „Glaciologie je příčinou existence téhle

základny, spolu s Grendel a její živou laboratoří. Já jsem příčinou

toho, proč jste tady vy, paní Duttová.“

Jurij

poplácal

Bisesu

po

rameně.

„Pojďte

se

tu

porozhlédnout!“ Rychle je provedl prostory celé buňky. „Tomuhle

tu říkáme Šestá konzerva,“ vysvětloval. „Port pro výstup ven...“

Šestou konzervu tvořila látková bublina se stěnami barvy

mořské světle zelené, ozdobené vlnitým vzorem, který vytvářel

optické klamy. Měla podlahu z roštu ve tvaru plástve, který ji

rozděloval v místě největšího průměru. Když se Bisesa podívala

do spodní části, viděla tam skladiště zaplněné až ke stropu různými

věcmi. Nikde nezaregistrovala žádné skafandry, ve stěnách ale

byly zvláštní přechodové uzly, které mohly vést do skafandrů

upevněných ke stěně zvenčí, stejně jako na jejich vozidle. Byly

tam složené různé náhradní díly a další výbava pro vozidla, a také

malá vědecká laboratoř a zdravotnický kout, jediné lůžko

obklopené různými přístroji, oddělené od zbytku prostoru

plastovým závěsem na zip. Byla v něm tma a vypadal chladně a

sešle, jako by ho nepoužívali příliš často.

Jurij je rychle provedl malou přechodovou komorou do dalšího

modulu. „Pátá konzerva, vědecká,“ oznámil jim. Tady byla další,

mnohem lépe vybavená laboratoř, větší ošetřovna a také něco, co

vypadalo jako malá tělocvična. Bylo tu víc světla, protože stěny,

které byly vyzdobené obrazy nějakých hor a řek, pokrývaly svítící

panely.

Bisesa pošeptala Myře: „Proč dvě laboratoře, dvě ošetřovny?“

Myra pokrčila rameny. „Možná aby předešli kontaminaci.

Když přijdeš zvenčí, můžeš zpracovat své vzorky a ošetřit zranění,

a přitom nehrozí zamoření zbytku základny.“

„Kontaminaci zdejšího osazenstva Marťany?“

„Nebo Marťanů zdejším osazenstvem.“

V Páté konzervě Grendel Spethová, drobná, hezká štíhlá žena,

jejíž černé vlasy už prokvétaly stříbrem, všem nově příchozím

rychle odebrala vzorky krve, moči a provedla jim výtěr nosních

dutin. „Aby mohla stanice pečovat o vaše zdraví,“ vysvětlila jim.

„Zjišťujeme alergie, nutriční genomy a tak podobně. Naše potrava

se skládá z hluboce zmražených zásob z Lowellu a zeleniny z naší

domácí zahrady. Přidáváme do ní všechno potřebné tak, abychom

splnili všechny nutriční požadavky každého jednotlivce. Jejich

přítomnost v jídle si ani neuvědomíte...“

Potom je Jurij rychle provedl třetím modulem - Třetí

konzervou, podle všeho určenou ke spaní. Její prostor byl rozdělen

na výseče jednotlivých ložnic. Nesvítilo se v nich, zjevně je nikdo

nepoužíval. Přešli do dalšího modulu, Druhé konzervy. Tenhle byl

bizarně upraven tak, aby připomínal typický hotel někde v centru

města, nazvaný „Mars-Astoria“. Mnoho vnitřních přepážek ale

bylo strženo, aby tak vznikl otevřenější sdílený prostor. Středová

sekce byla přesto vyhrazena malé kuchyňce a sprše s toaletou. V

tomto kruhovém prostoru byly umístěny čtyři postele, vedle každé

stál malý noční stolek a židle, všechny byly plné různého oblečení

a částí výstroje. Přes markýrované výhledy na město byly

připevněné displeje, které stále dokola zobrazovaly snímky

příbuzných, domácích zvířat a domovských krajin.

Myra se zvědavě zeptala: „Vy tyhle prostory nepoužíváte tak,

jak je jejich tvůrci zamýšleli, co?“

Odpověděl jí Jurij: „Wells je určen pro deset lidí, my jsme tu

jenom čtyři. Noci jsou tady dlouhé, Myro. My radši žijeme takhle,

pohromadě.“

Potom je Jurij omluvně vedl dolů po dalším schodišti do malé

kopule na povrchu a pak po schodech vytesaných do ledu.

„Omlouvám se! Viděli jste, že máme připravená jenom čtyři lůžka

a že jsme v podstatě zakonzervovali moduly, které nepoužíváme.

Návštěvníky většinou ubytováváme tady dole, v našem krytu před

radiační bouří... Pokud by se vám tu nelíbilo, můžeme otevřít

některou z ostatních konzerv.“

Bisesa se při sestupu rozhlížela. Kaverna v ledu měla tvar

nízkého válce, rozděleného přepážkami do výsečí jako koláč.

Zaregistrovala kuchyňku, komunikační stanici, sprchový kout a

jakýsi plně obestavěný prostor, který připomínal laboratoř nebo

ošetřovnu. Tenhle prostor byl obývaný. Na podlaze kolem

kuchyňky a sprchového koutu byly rýhy, stěny a kovové části

vypadaly odřené a ohlazené častým používáním a ve vzduchu se

vznášel mírný zápach zatuchliny, vzduchu, který byl už mnohokrát

recyklován.

Část stěny kaverny byla odkrytá a Bisesa viděla, že je zdobená

podivnými vzory, tenkou páskou rýhovanou mělkými příčnými

vrypy a střídavě velkými světlými a tmavými pruhy vysokými asi

metr. Tenhle zmrzlý čárový kód se táhl po křivolakém povrchu

stěny jako stažená kůže nějakého obrovského hada.

Místnost, o kterou se měly dělit Bisesa s Myrou, byla

zkráceným dílem koláče, dost velká na dva kavalce, stůl a dvě

židle. Zadní stěna byla z ledu pokrytého průhledným plastem a

ozdobeného tím podivným vzorem čárového kódu, který se táhl po

celé stěně z jednoho konce na druhý.

Zatímco se zabydlovaly, Jurij seděl na kavalci. Zabíral v té

malé místnosti dost prostoru. „Tady nahoře na Wellsu je to dost

titěrné, my tu ale v pohodě přežíváme. Zima na pólu vlastně není o

moc větší. Když si na Marsu vyjdete ven na rovníku v poledne

uprostřed léta, stejně zmrznete na kost. Nejhorší tady nahoře je ta

tma - pokaždé trvá půl marťanského roku, dvanáct pozemských

měsíců. Polární badatelé na Zemi žijí v hodně podobných

podmínkách. Od lidí na Zemi jsme se toho hodně naučili. I když

víc od Shackletona než od Scotta.“

Myra řekla: „Juriji, nedokážu si nikam zařadit tvůj přízvuk.“

„Jak napovídá moje jméno, moje matka byla Ruska, jak

napovídá moje příjmení, můj otec byl Ir. Oficiálně jsem občanem

Irska, tedy Eurasie.“ Usmál se. „Tady nahoře na tom ale zase tak

nesejde. Tady, daleko od Země, se všechno tak nějak zamíchá.“

Otočil se k Bisese. „Podívejte, paní Duttová...“

„Biseso.“

„Biseso. Vím, že jsi sem přijela kvůli té věci v Jámě.“

Bisesa se podívala na Myru. Jaké věci? V jaké Jámě?

„Měla bys ale vědět, co tady opravdu děláme.“ Přejel rukou po

onom proužkovaném vzoru na stěně. Pásky byly vybledlé, různě

široké a různě barevné. Opravdu připomínaly čárový kód nebo

spektrogram. „Podívej se na tohle! Proto jsem tady já. Tahle tapeta

představuje obraz nejúplnějšího jádra, jaký jsme dokázali získat.“

Myra přikývla. „Ledové jádro z Marsu.“

„Správně. Vrtali jsme ke středu přímo odtud, z vrcholu ledové

kopule, a dostali jsme se až do hloubky dvou a půl kilometru -

Hanse Critchfield vám jistě rád předvede svou vrtnou soupravu.

Určitě by pronikl i do tří kilometrů, kdyby sluneční bouře

neroztavila vrchní ledové vrstvy.“ Potřásl hlavou. „Strašná škoda!“

Myra přejela prstem po záznamu. „A ty to dokážeš dekódovat,

stejně jako rozebírají ledová jádra na Zemi?“

„Ovšem. Ta čepička vznikala postupně po vrstvách, rok po

roce. A každý rok zachycovala snímek podmínek v dané době -

klima, prach, vesmírné záření, všechno možné. Stejně jako na

Zemi. Ovšem, že se to tady v podrobnostech liší. Třeba v Grónsku

ročně napadne vrstva sněhu o tloušťce desítek centimetrů. Tady

přibývá zbytkového vodního ledu jedna sedmina milimetru ročně.

Třeba tady.“ Stoupl si ke stěně, kde ten dlouhý zvlněný pruh

končil. „Tohle je horní strana pásku. Nejnovější vrstvy leží na

povrchu, ty, které se uložily jako poslední, jasné, ne? Tenhle horní

kousek záznamu získala posádka Aurory před sluneční bouří. Těch

pár centimetrů odpovídá celým desetiletím. Tyhle tenké hnědé

proužky...“ Ukázal na ně nehtem na palci. „Ty odpovídají

celoplanetárním prachovým bouřím. A tenhle pásek zase

připomíná záplavu, na kterou narazil Mariner 9, když v roce 1971

zakotvil na oběžné dráze. Tehdy celou planetu zahalil prach...“

Událostem, které se odehrávaly na Marsu v různě dlouhých

obdobích, odpovídaly různé vrstvy ledového jádra. V hloubce

deseti centimetrů nalezli stopy záření, kterým zasáhla planetu

Krabí mlhovina před tisícem let. Zhruba v metrových intervalech

se nacházela významná vrstva mikrometeoritů, kapek kdysi

roztavených hornin. Mars každých deset až sto tisíc let zasáhlo

nějaké těleso dost hmotné na to, aby jeho úlomky dopadly až na

póly. A pás široký metr odpovídal nejdramatičtější události během

současného marťanského cyklu, změně jeho polárního naklonění

osy, ke které docházelo každých sto tisíc let.

Jurij pokračoval: „V tomhle marťanském ledu se dají dokonce

nalézt i stopy Země - meteority vyštípnuté z našeho domovského

světa, stejně jako meteority z Marsu dopadají na Zemi.“ Usmál se.

„Stále ještě hledám stopy zabijáka našich dinosaurů.“

Myra si ho zkoumavě prohlédla. „Ty svou práci miluješ, co?“

Bisesu napadlo, že z jejího hlasu zaznívá závist. Vždycky ji

přitahovali lidé s nějakým posláním, jako třeba Eugene Mangles.

„Jinak bych přece netrčel v téhle ledové rakvi. My se už ale

nedokážeme soustředit. Po tom, co jsme našli pod ledem, už na

těch ostatních věcech nikomu nezáleží. Na ledové čepičce, na

jádrech. To nám teď jenom překáží.“

Bisesa se nad tím zamyslela. „To mě mrzí.“

Krátce se zasmál. „Ty za to nemůžeš.“

Myra se zeptala: „Tak co jste vlastně našli?“

„Brzy se to dozvíte. Až se zabydlíte, mám vás dovést na

válečnou poradu.“ Vstal.

22. PŘIBLÍŽENÍ

Osvoboditel mířil k bombě K, štíhlé kopí z ledu a ohně. Edna

Fingalová s Johnem Metternesem v jeho kokpitu byli oblečení do

skafandrů a měli nasazené přilby, jen průzory zatím nechali

otevřené.

I když byla bomba K stále pouhým okem neviditelná,

„sledovali“ ji díky jejímu gravitačnímu poli, její koncentrované

magnetické energii a mračnu exotických částic, které vyzařovala

na svém letu Sluneční soustavou.

„Je to přesně tak, jak předpověděl profesor Carel,“ ohlásil

John, který procházel souhrny na displeji. „Přesně jako spektrum,

které vznikne při odpaření miniaturní černé díry. Zkrátka

kosmologický artefakt...“

„Tamhle,“ zašeptala Edna. Ukázala na okno.

Bomba K vypadala jako bublina rozostřeného světla hvězd,

kapka vody stékající po tváři nebes. Edna cítila mrazení v kostech,

když ten objekt pozorovala.

„To je Oko,“ hlásil John. „Dokonale reflektivní sféra, koule o

průměru sta metrů. Všechny klasické příznaky - rozostřená

geometrie, anomální Dopplerovy posuny na povrchu. Spektrum

záření ale neodpovídá přesně Oku, které zaznamenaly Trojané

během sluneční bouře.“

„Takže tenhle objekt není obyčejný pozorovatel. To už ale

přece dávno víme.“

„Vzdálenost pět kilometrů, a stále se přibližuje,“ oznámila

Libby tiše.

Edna pohlédla na Johna. Věděla, že se sprchoval teprve před

hodinou, přesto mu ale z oroseného čela stékaly ke krku pramínky

potu. „Připraven?“

„Jak nejlíp to jde, kámo.“

„Budeme postupovat podle domluvené strategie. Libby, je ti to

jasné? Čtyři průlety. A jestli se něco změní...“

„Vypálíme k domovu,“ dokončila Libby. „Přesně tak, jak jsme

si to nacvičili. Nejmenší přiblížení na tři kilometry. Edno?“

„Ano, Libby?“

„Teď píšeme dějiny.“

„Panebože!“ zašeptal John.

23. JÁMA

Čtyři obyvatelé základny spolu s Bisesou, Myrou a Alexejem

seděli v kruhu na židlích a převrácených bednách ve Druhé

konzervě, hotelu Mars-Astoria. Vypadalo to, že Paula dospává čas

probděný na cestě.

A tady na marťanském severním pólu, pod příkrovem sněhu z

oxidu uhličitého, asi na tom nejvzdálenějším a nejbezpečnějším

místě, jaké se dá ve Sluneční soustavě nalézt, se Bisesa konečně

dozvěděla pravdu.

Zdálo se, že se Alexejovi ulevilo, když jí konečně prozradil, co

různými způsoby odhalily různé skupiny Vesmířanů - že se vnitřní

Sluneční soustavou krade cosi neznámého a nebezpečného. „Říkají

tomu bomba K. Nejpravděpodobnější je hypotéza, že se jedná o

artefakt Prvorozených, který nám má uškodit. Námořnictvo

zahájilo nějakou misi, která má tu bombu zničit. Možná se jim to

dokonce i povede. Ale jestli ne...“

„Vy máte vlastní plán.“

„Přesně tak.“

Bisesa se rozhlédla po tvářích ostatních v kruhu. Všichni ti lidé

byli o tolik mladší než ona i Myra - ale Vesmířané přece byli od

podstaty mladí! „Tohle všechno je tajné. To znamená, že vy patříte

k nějaké klice. Pobíháte z místa na místo, skrýváte se před

pozemskou policií. A baví vás to, co? Máte nějakého vůdce?“

„Ano,“ odpověděl Alexej.

„Koho?“

„To ti nemůžeme říct. Zatím. Není to nikdo z nás.“

„A mě jste sem dovezli kvůli něčemu, co jste našli pod

ledem.“

„Správně.“

„Tak mi to ukažte!“

Na Bisesu se obrátila Grendel Spethová, astrobioložka a

lékařka. „Právě jsi dorazila. Určitě si nepotřebuješ odpočinout?“

Bisesa vstala. „Odpočívala jsem devatenáct let a putovala jsem

sem několik týdnů. Jdeme!“

Ostatní postupně také vstali a vyrazili za ní.

Pokud se chtěli dostat k Jámě, museli si obléct skafandry.

Vrátili se do Šesté konzervy, odkud sestoupili jiným

schodištěm do malé kopule na ledu. Tady si museli Bisesa, Myra a

Alexej svléknout kombinézy. Bisesa, která si uvědomovala, že

marťanská zimní noc je od ní vzdálena jen pár metrů, iracionálně

pocítila na nahé kůži chlad.

Doktorka Grendelová rychle zhodnotila její fyziognomii.

„Když odhlédnu od toho, že jsi své tělo systematicky ničila dvě

desetiletí v hibernákulu, musím říct, že vypadáš skvěle.“

„Díky.“

Bisese rychle natřeli tělo olejem. Musela si obléct „biovestu“,

pořádně svědivý kus oblečení, který jí přilnul na nahé tělo a

poskytoval rozhraní biometrickým systémům, které měly

monitorovat chování jejího těla během výletu mimo základnu.

Potom si oblékla spodní vrstvu, jasně zelenou a přiléhavou, k tomu

přilbu, boty, rukavice a malý batoh. Tohle jí mohlo posloužit jako

skafandr, jak jí vysvětlila Grendel, který dokázal díky napětí

elastické látky uchovat potřebný tlak a jenž by ji dokázal udržet

naživu několik minut, možná i hodinu, pokud by došlo k nějaké

kritické události, například proražení modulu.

Tahle spodní vrstva ale byla jen spodní částí dvojité

konstrukce skafandru. Musela se ještě nasoukat do jednoho z těch

vnějších skafandrů ve stylu kapitána Achaba.

Dovedli ji k malému průlezu ve stěně kopule, který vedl do

jejího vnějšího skafandru, připevněného ke kopuli zvenčí. Nejdříve

jí pomohli navléknout nohy do nohavic skafandru, potom ruce do

rukávů a nakonec tělo a hlavu. Její průzor byl neprůhledný.

Skafandr se skládal z pevných segmentů, bylo to, jako by si

zalézala do nějakého brnění. Zdálo se však, že jí skafandr pomáhá,

aby uvnitř zaujala co nejpohodlnější polohu. Slyšela hučení

servomotorů. Nejsložitější bylo prostrčit průlezem hlavu v přilbě

tak, aby s ní nikam nenarazila, a potom ji propojit s konstrukcí

větší přilby vnějšího skafandru.

Grendel na ni zavolala: „Jak se cítíš? Tyhle skafandry nejsou

dělané přesně na míru.“

„Skvěle. Jak se z toho dostanu ven?“

„Skafandr ti poradí, až to budeš potřebovat.“

Grendel jí konečně zaklapla panel na zádech. Skafandr se

oddělil od stěny kopule a Bisesa lehce zavrávorala.

Průzor se jí projasnil. Obklopená marťanskou zimní tmou

dokázala rozeznat jenom kulatou tvář technika základny v přilbě,

který se jmenoval...

„Hanse,“ připomněl jí s úsměvem. „Jen prověřím, že tvůj

skafandr správně funguje. Až si zvykneš na místní rytmus, budeš

vědět, že ty máš zkontrolovat ten můj. Pracujeme ve dvojicích...

Skafandre pět? Jaký je tvůj stav?“

Bisese v uchu promluvil tlumený mužský hlas. „Všechno v

normě, Hanse, jak vidíš z mého výstupu. Biseso?“

„Copak?“

„Jsem tu, abych ti ve všech směrech pomohl během tvého

pobytu mimo základnu.“

Ozval se Hanse: „Vím, že ti konstrukce skafandru musí

připadat trochu zvláštní, Biseso. Vychází to z POP.“

„POP?“

„Planetární ochranné protokoly. Nikdy nebereme své

skafandry do obytných modulů vyhrazených lidem, nikdy

nesměšujeme prostředí. Chráníme marťanské i pozemské životní

formy před vzájemným ovlivňováním.“

„I když jsou docela příbuzné.“

„Není to tak úplně pravda. A navíc je tu otázka prachu. Prach

na Marsu je jedovatý a plný rzi a peroxidů, velmi korozivní. Lepší

je nepouštět ho do našich obytných prostor ani do našich plic.

Vlastně musíme neustále oprašovat těsnění skafandru, aby příliš

neztvrdla a ty tady určitě nechceš zůstat trčet. To oprašování ti

předvedu později.“

Do zorného pole jí vplula tvář doktorky ukrytá za vlastním

průzorem. „Vedeš si dobře, Biseso. Zkus se projít tady kolem.“

Bisesa zvedla ruce a zase je spustila, ozvalo se bzučení

servomotorů a skafandr jí připadal lehký jako pírko. „Je trochu

zvláštní, že nemůžu spustit ruce až dolů podle těla. Nebo se

podrbat na obličeji. Na to si snad zvyknu.“

„Na tváři tě můžu podrbat já, jestli...“

„Když, tak ti dám vědět, Skafandre pět.“ Rozhlédla se. Země

byla rovná a bílá, obloha zčernalá prachem. Moduly stanice se nad

ní pochmurně tyčily, jednotlivé piloty byly ověšené výbavou a

zásobami a kolem parkovalo několik vozidel - dva stroje se

sněhovými radlicemi a také něco, co připomínalo sněžné skútry.

Discovery se už dávno samostatně vydal na zpáteční cestu do

Lowellu.

Byl tu Alexej, Mira, celé osazenstvo Wellsu s výjimkou Pauly,

v zelených skafandrech s bíle osvětlenými obličeji, a všichni se

dívali na ni. Sníh stále padal, velké husté vločky z šedého mraku,

který nad nimi visel jako poklice. „Stojím na marťanském pólu.

Pane jo!“ Zvedla ruku a natáhla prsty v rukavici.

K Bisese přistoupil Jurij. „Čeká nás kratší procházka. Jen pár

set metrů. Vrtná souprava je umístěna mimo obytné prostory kvůli

bezpečnosti a kvůli ochraně planet. Dělej normální kroky a

všechno bude v pořádku. Prosím. Pojď se mnou. Ty taky, Myro!“

Bisesa to zkusila. Krok za krokem, vykračovala tak lehce, jako

když jí byly tři roky. Skafandr jí zjevně pomáhal. Jurij šel mezi

Myrou a Bisesou. Ostatní kráčeli před nimi. Vrtný technik Hanse

Critchfield měl na zadní straně své jednotky pro podporu životních

funkcí vyveden tiskacími písmeny nápis VRTAŘ doplněný

obrázkem tryskajícího ropného vrtu. Jeho skafandr se zdál

masivnější než ostatní. Možná šlo o nějakou zesílenou verzi,

určenou k těžké práci s vrtnou soupravou.

Marťanské vločky dopadaly na Bisesin průzor, okamžitě ale

tály a zůstávaly po nich sotva znatelné skvrny.

„Mimochodem, můžu ti pomoct ve všem, co budeš

potřebovat,“ řekl jí Skafandr pět.

„O tom nepochybuju.“

„Starám se ti o přenos dat i o přísun všeho potřebného. Taky

mám k dispozici dostatek výpočetního výkonu. Jestli se například

zajímáš o geologii, můžu ti upravit zorné pole a zvýraznit zajímavá

místa - neobvyklé druhy hornin nebo ledu, zvláštnosti.“

„Dneska to asi nebudu potřebovat.“

„Hrozně rád bych ti předvedl své fyzické schopnosti. Možná

víš, že vzhledem k přitažlivosti na Marsu je chůze energeticky

účinnější než běh. Jestli chceš, můžu ti za chůze napínat

odpovídající svalové skupiny a zajistit ti tak dostatek tělesného

pohybu...“

„Buď už zticha, Skafandre pět, nudíš ji tím!“ okřikl ho Jurij.

„Biseso, promiň. Naši elektroničtí společníci jsou nesmírně

vyspělí. Dokážou ale pěkně lézt na nervy, co? Obzvlášť ve

chvílích, kdy nás obklopuje takovýhle zázrak.“

Myra se rozhlédla po pochmurné pláni z ledu ztvrdlého na

kámen, v paprscích světla z přilby se jiskřily řídce poletující

vločky. Skepticky poznamenala: „Zázrak?“

„Ano, zázrak - přinejmenším pro glaciologa. Jak rád bych žil

ve vesmíru, kde vládne mír a kde bych se mohl bez vyrušování

věnovat své vášni!“

Dorazili k největšímu objektu na ledové pláni. Byla to

vypouklá kopule vysoká přes dvacet metrů, jak Bisesa odhadla.

Pod prověšenými panely se rýsovala kostra, byl to stan, napnutý na

konstrukci, nikoli nafouknutý. Přesto byl vybaven látkovými

přechodovými komorami, kterými museli postupně projít.

Byla to vrtná souprava, dítě Hanseho Critchfielda, který

pomohl Bisese, aby se předklonila a mohla tak projít komorou.

„Tohle nejsou klasické přechodové komory, ale zábrany POP.

Vlastně tady uvnitř udržujeme mírný podtlak. Pokud by došlo k

průrazu, vzduch by to nasálo dovnitř a nevypustilo ven. Musíme

chránit veškerý život z hlubin, který vyneseme z našich vrtů na

povrch - dokonce i před ostatními formami života, na něž bychom

mohli narazit v jiných vrstvách. A musíme ho chránit před námi a

samozřejmě i naopak.“ Mluvil komickou směsí čehosi na způsob

holandského přízvuku a přízvukem z jihu USA, nejspíš z Texasu.

Možná zhlédl až moc starých filmů.

Všech sedm jich tam stálo pod kopulí v jasném světle zářivek

pod splasklými látkovými stěnami. Vrtná věž, třebaže v nečinnosti,

působila úctyhodným dojmem, věž z lešení postavená na pevných

základech z marťanského skla. Hanse jim stručně prozradil

základní parametry - třicet tun, pět set kilowattů. Stočený článkový

vrták byl dlouhý čtyři kilometry, což bohatě stačilo k dosažení

spodního okraje ledové čepičky. Vedle stála špinavá tlaková

jednotka, která vháněla kapalinu do vrtné díry a bránila tak jejím

stěnám, aby díru zase uzavřely, jak se led zvolna posouval pod

vlastní obrovskou vahou - u vrtných souprav se používal tekutý

oxid uhličitý, který tlaková jednotka kondenzovala z marťanského

vzduchu.

Hanse se začal vychloubat technickými problémy, s nimiž se

vrtaři musejí vyrovnávat - potřeba nových maziv, tendence

pohyblivých částí v nízkém tlaku přimrzat k sobě. „Základem je

ovládání teploty. Musíme ale jednat opatrně, tam dole nemůžeme

vytvářet příliš velké horko. Z jednoho prostého důvodu - pokud by

vodní led roztál, voda by se smísila s kapalným oxidem uhličitým

a prásk! Vznikla by kyselina uhličitá, která by nám pořádně

zatopila. Posádka Aurory si s sebou vzala mrňavou vrtnou

soupravu, která se dá naložit na valník a dokáže proniknout do

hloubky nějakých sto metrů. Ta hračka vlastně byla první

opravdickou vrtnou soupravou na Marsu...“

Jurij mu skočil do řeči: „To už nám jako přednáška stačí!“

Myra došla k vrtné plošině. „V téhle vrtné díře není žádná

kapalina. Teď je zjevně něčím vyvložkovaná.“

Jurij přikývl. „Tohle je první díra, kterou jsme vyvrtali, vede k

tomu. Vlastně jsme díky radarovým průzkumům věděli, že tam

dole pod ledem něco je. Když jsme k tomu dorazili, přestali jsme a

požádali Lowell o pořádnou finanční injekci, která nám zajistila

dostatečně pevnou vložku, abychom udrželi vrt trvale otevřený.

Potom jsme vyčerpali vrtnou kapalinu...“

Hanse pokračoval: „A vedle jsme vyvrtali další díru. Nejdřív

jsme dolů spustili kamery a další snímače.

Ale potom...“ Sklonil se a zvedl poklop. Pod ním se ukrývala

jáma v zemi, které měla v průměru zhruba dva metry. Těsně pod

úrovní země v ní byla umístěna plošina, k níž byl připevněn

sloupek zakončený malým ovládacím panelem.

Bylo zřejmé, o co se jedná. „Výtah!“ vydechla Bisesa.

Jurij přikývl. „Dobře. Okamžik pravdy. Ty a já, Biseso.

Alexej, Ellie a Myra. Hanse počká tady nahoře. I ty, Grendel.“

Jurij vstoupil na plošinu a vyčkávavě se otočil. „Biseso, souhlasíš?

Teď to tu asi řídíš ty.“

Popadla dech. „Ty chceš, abych jela touhle věcí? Do hloubky

dvou kilometrů, do téhle vaší Jámy?“

Myra k ní vztáhla ruku. Přestože ji posilovaly servomotory,

cítila Bisesa stisk své dcery jen velmi slabě. „Nemusíš to dělat,

mami. Přece ti stále ještě neřekli, co tam dole našli.“

„Věřte mi,“ ozval se Alexej přívětivě. „Je lepší, když to uvidíte

na vlastní oči.“

„Tak do toho!“ rozhodla se Bisesa. Vykročila vpřed a snažila

se nedat najevo strach.

Stáli průzory proti sobě. Když se tam postavilo pět lidí ve

skafandrech, byla ta kruhová kovová plošina rázem přeplněná.

Disk sebou trhl a rozjel se s bzučením dolů do ledového tunelu

po kolejích uchycených ve stěnách. Bisesa pohlédla nahoru.

Připadalo jí, jako by klesala do nějaké hluboké, jasně osvětlené

studny. Měla nepříjemně vtíravý pocit, že padá, že je v pasti.

Skafandr k ní tiše promluvil: „Zaznamenal jsem zrychlený

dech i tep. Dokážu vyrovnat jakékoli zvýšení tlaku...“

„Pst,“ zašeptala.

Sestup byl milosrdně krátký.

Jurij je vyzval: „Chyťte se kolem ramen...“

Plošina výtahu se s trhnutím zastavila.

Ve stěně za Jurijem byly kovové dveře, průlez vsazený do

ledu. Jurij se otočil a s trhnutím je otevřel. Vedly do krátkého

tunelu, jasně osvětleného zářivkami. Bisesa na konci chodby

zahlédla nějaký stříbrný záblesk.

Jurij jí uvolnil cestu. „Asi bys měla jít první, Biseso.“

Cítila srdce až v krku.

Zhluboka se nadechla a vykročila. Podlaha tunelu byla hrubě

vytesaná, neuhlazená, nebezpečná. Soustředila se na chůzi,

nedívala se před sebe, nevšímala si toho stříbřitého lesku na okraji

svého zorného pole.

Vyšla z tunelu do větší komory, nahrubo vytesané v ledu.

Rychlým pohledem nahoru zachytila úzkou vrtnou díru, která

posloužila jako první sonda. Potom se podívala přímo před sebe,

aby si prohlédla, co tu objevili Vesmířané, ukryté pod ledem

marťanského severního pólu.

Viděla svůj vlastní odraz.

Byl to archetypální artefakt Prvorozených. Bylo to Oko.

24. NEJTĚSNĚJŠÍ PŘIBLÍŽENÍ

Po povrchu bomby K sklouzl zkreslený odraz Osvoboditele,

který zářil všemi reflektory. Edna pocítila jisté uspokojení. Lidstvo

sem přišlo s jasným cílem.

Poprvé kolem bomby K proletěli s vypnutým motorem,

průzkumný pokus. Při největším přiblížení se loď zachvěla,

jednou, podruhé. Vypustila dvě malé sondy, jednu umístila na

nízkou oběžnou dráhu kolem bomby K a druhou zamířila přímo na

její povrch.

Potom hladký zrcadlový povrch proplul kolem a Osvoboditel

se od něj obloukem vzdálil.

Procházeli souhrnem ukazatelů. Loď nebyla nijak poškozená.

Bomba K měla hmotnost malého asteroidu - měla hustotu olova - a

její gravitace trajektorii lodi nijak výrazně neovlivnila.

„Něco jsme se ale dozvěděli,“ hlásil John. „Všechno jsme v

podstatě čekali. Je to dokonalá koule, jakou by se stejnou přesností

dokázali vyrobit běžnými pozemskými postupy. A samozřejmě má

obvyklou anomální geometrii.“

„Pí se rovná třem.“

„Ano. Naše sonda přešla na oběžnou dráhu kolem ní.

Hmotnost bomby je tak nízká, že sonda krouží velmi nízko, měla

by se tam ale udržet po celou zbývající dobu letu. A přistávací

modul co nevidět dosedne...“

Loď se otřásla a Edna sevřela sedadlo. „Co to sakra bylo,

Libby?“

„Gravitační vlny, Edno.“

„Ten pulz vyšel od bomby K,“ oznámil John rozčileně, téměř

křičel. „Přistávací modul.“ Přehrál záběry šedé polokoule, která

vystřelila z povrchu bomby K, pohltila přistávací modul a potom

zase splynula s povrchem. „Ona ho prostě spolkla. Bylo to něco

jako bublina. Jestli má Carel pravdu,“ pokračoval dramaticky, „to,

co jsme právě viděli, bylo zrození a smrt celého malinkého kosmu.

Vesmír použitý jako zbraň.“ Rozpačitě se zasmál. „No tě pic, co to

tady stojí proti nám?“

„My víme, co to je,“ řekla mu Edna klidně. „Je to jen

technologie, nic víc. A zatím to neprovedlo nic, co bychom

nečekali. Seber se, Johne!“

Podrážděně, vyděšeně vyštěkl: „Zatraceně, jsem jenom

člověk!“

„Libby, můžeme provést druhý průlet?“

„Všechny systémy jsou v normě, Edno. Podle letového plánu

dojde k zážehu motoru za třicet vteřin. Mám odpočítávat?“

„Víš co, radši ne,“ řekl jí John přísně.

„Zkontrolujte si prosím pásy...“

Bisesa pomalu obcházela komoru v ledu. Měla kulový tvar,

který kopíroval Oko. Vzhlédla a uviděla svůj pokřivený obraz,

hlava v přilbě skafandru vypadala směšně. Cítila, že tam něco je.

Něco, co je tady, co všechno pozoruje. „Nazdar, kluci,“ řekla tiše.

„Pamatujete si mě?“

Ellie, Alexej, Jurij a Myra, tísnící se v komoře, si vyměnili

vzrušené nervózní pohledy. „Kvůli tomuhle jsme tě sem dovezli,

Biseso,“ řekl jí Jurij.

„Dobře. Co to ale k čertu dělá tady? Všechny Oči ve Sluneční

soustavě zmizely po sluneční bouři.“

„To dokážu vysvětlit,“ řekla Ellie. „Tohle Oko tu podle všeho

bylo už před sluneční bouří - dávno před ní. Vyzařuje všemi směry

vysokoenergetické částice - jedná se o záření s jednoznačným

vzorem. Proto sem přivolali mě. Pracovala jsem v měsíčním

aleftronu. Jsem docela velká kapacita přes kvantové černé díry.

Mysleli si, že jsem vhodným kandidátem na prozkoumání toho

objektu...“

Bylo to poprvé, kdy se Ellie s Bisesou bavila. Chovala se

zvláštně - když s někým mluvila, nedívala se mu do očí, náhodně

se usmívala nebo mračila a kladla důraz na nesprávná místa.

Zjevně patřila k těm jedincům, jejichž vysoká inteligence souvisela

s nějakou složitou psychickou úchylkou. Bisese trochu

připomínala Eugena.

Měsíční aleftron byl nejvýkonnějším urychlovačem částic,

jaký lidstvo sestrojilo. Měl za úkol zkoumat vnitřní strukturu

hmoty tím, že proti sobě vrhal částice rychlostí blížící se rychlosti

světla. „Dokážeme dosáhnout hustoty hmoty a energie převyšující

Planckovu hustotu - tedy, když jsou účinky kvantové mechaniky

silnější než látka časoprostoru.“

Myra se zeptala: „A co se při tom stane?“

„Vznikne černá díra. Malinká, hmotnější než kterákoli

základní částice, ale podstatně menší. Rozpadne se téměř okamžitě

a vytvoří spršku exotických částic.“

„Stejně jako záření Oka,“ odhadla Bisesa.

„A co tedy,“ zeptala se Myra, „mají malé černé díry

společného s Okem?“

„Myslíme si, že žijeme ve vesmíru tvořeném mnoha

prostorovými rozměry - tím myslím více než třemi,“ řekla Ellie.

„Ostatní prostory se nacházejí vedle našich, obrazně řečeno, ve

vyšších dimenzích jako stránky v knize. Přesněji řečeno se

pravděpodobně jedná o zvlněné zhuštění dimenzí - to je jedno, na

tom nesejde. Tyhle vyšší dimenze určují naše základní fyzikální

zákony, nemají ale přímý vliv na náš svět - ne prostřednictvím

elektromagnetismu nebo jaderných sil - s výjimkou gravitace.“

„A proto vyrábíme na Měsíci černé díry. Černá díra je

gravitační artefakt, takže existuje jak ve vyšších dimenzích, tak ve

světě, který vnímáme my. Tím, že zkoumáme naše černé díry,

můžeme sondovat i v těch vyšších dimenzích.“

„A ty jsi přesvědčená,“ řekla Bisesa, „že Oči mají něco

společného s vyššími dimenzemi.“

„Dává to smysl. Ustupující povrch, který se nehýbe. Anomální

geometrie, kde se pí rovná třem. Tenhle objekt do našeho vesmíru

příliš nezapadá...“

Stejně jako ty, pomyslela si Bisesa s trochou škodolibosti.

„Takže se možná jedná o projekci odněkud odjinud. Jako prst

pronikající povrchem kaluže vody - ve vesmíru kapilárního jevu

ho vidíš jako kruh, ve skutečnosti se ale jedná o průnik složitějšího

tělesa z vyšší dimenze.“

Bisesa nějak vytušila, že je to správná domněnka, nějak

vnímala onen vyšší průnik. Oko nebylo konečným subjektem, věcí

samou o sobě, ale průchodem vedoucím někam výš.

Myra se zeptala: „Co ale to Oko dělá tady?“

„Myslím, že tu uvízlo,“ odpověděla Ellie.

Loď znovu vyrazila k bombě K. Hluboko v jejím nitru nadšeně

anihilovala antihmota s hmotou a vytvářela vysoce zahřátý

burácející proud.

Při největším přiblížení se loď natočila, motor stále pracující

naplno, aby její reaktivní hmota zasáhla povrch bomby K. Byla to

jejich první otevřeně nepřátelská akce, bohatě by to stačilo k zabití

všech lidí na onom zrcadlovém povrchu.

Motor se vypnul a loď se dál pohybovala bez pohonu.

„Žádný zjevný účinek,“ oznámil John okamžitě.

Edna na něj pohlédla. „Kontroluj všechny údaje i dál. Myslím

však, že výsledek známe. Použijeme tedy zbraně nebo ne?“

Poslední rozhodnutí leželo na posádce. Signál k Trojánské

základně a zpátky by letěl čtyřicet pět minut, komunikace se Zemí

by byla ještě zdlouhavější.

John pokrčil rameny, ale potil se a byl podrážděný. „Operační

rozkaz je jasný. Bomba K nereagovala na náš neškodný průlet,

viděli jsme zničení mírumilovné sondy, nezaznamenali jsme

žádnou reakci na zásah z naší trysky. Nikdo se už nemusí dostat

takhle blízko. Musíme jednat.“

„Libby?“

Umělá

inteligence

byla

oficiálně

velícím

důstojníkem lodi a formálně se mohla účastnit rozhodování.

„Shoduji se s analýzou pana Metternese.“

„Tak dobře.“

Edna vyndala z kombinézy displej, rozvinula ho a rozložila na

konzoli před sebou. Když se propojil se systémem Osvoboditele,

rozsvítil se a potom se červeně rozblikal přísnými bezpečnostními

pokyny. Edna pomocí virtuální klávesnice zadala své bezpečnostní

údaje a naklonila se, aby displej mohl naskenovat její duhovky a

tetování na tváři. Potom displej spokojeně změnil barvu na žlutou.

„Připravení na třetí průlet,“ oznámila Libby.

„Do toho!“

Jednotka A se o třicet vteřin později znovu zažehla a

Osvoboditel se proměnil v hořící zápalku ženoucí se vesmírem.

Spalování bylo tentokrát silnější, zrychlení se blížilo dvěma G. Pět

vteřin před největším přiblížením klepla Edna na tlačítko na svém

velitelském displeji a udělila tak zbrani poslední povolení.

Start fúzní bomby vyvolal další zachvění lodi, jako by šlo jen

o další neškodnou sondu.

Jakmile Osvoboditel vypustil zbraň, rychle zamířil pryč.

Přetížení zatlačilo Ednu do sedadla.

Bisese selhávala fantazie. „Jak je možné polapit čtyřrozměrný

objekt?“

„Do trojrozměrné klece,“ odpověděla Ellie. „Podívej se na

tohle!“ K rukávu skafandru měla připevněnou tužku. Vzala ji,

zvedla ji do blízkosti Oka a pustila ji.

Tužka vystřelila vzhůru a přitiskla se ke stropu komory.

„Co to bylo?“ zeptala se Myra. „Magnetismus?“

„Žádný magnetismus. Gravitace. Kdyby ti v tom nepřekáželo

Oko, mohla by ses tady procházet po stropě. Hlavou dolů! Oko

obklopuje gravitační anomálie, zjevně stejný artefakt jako Oko

samotné. Vlastně jsem v tom tady dokázala rozeznat určitou

strukturu. Vzory, těsně na hranici rozeznatelnosti. Samotná

struktura gravitačního pole může obsahovat informace...“

Jurij se usmál. „Když o tom tak člověk přemýšlí, může to

vypadat jako legrace. Chápeš, existují způsoby, jakými může

dvojrozměrná bytost žijící v rovině kapilárního jevu polapit prst,

který do ní proniká. Ovinout ho nějakým vláknem a potom ho

pevně utáhnout, aby se prst nedal vyprostit. Stejné to musí být s

touhle gravitační strukturou.“

„Řekněte mi, co se tady podle vás stalo,“ vyzvala je Bisesa.

„Myslíme si, že tu byli nějací Marťané,“ odpověděl Jurij. „V

dávné minulosti, v časech, kdy naši předkové byli jen skvrnami

růžového slizu. My o nich nevíme vůbec nic. Dělali ale dost

povyku na to, aby upoutali pozornost Prvorozených.“

„A Prvorození udeřili,“ zašeptala Bisesa.

„Ano. Ale Marťané se nedali. Podařilo se jim tohle. Gravitační

past, která polapila Oko. To tu zůstalo až do současnosti. Nejspíš

celé eony.“

„Zkusili jsme použít tvůj úhel pohledu, Biseso,“ řekla Ellie.

„Co tím myslíš?“

„Co jsi prozradila o Miru a své zpáteční cestě z něj. Říkala jsi,

že Oko funguje jako brána, přinejmenším v některých případech.

Možná jako červí díra. A tak jsme prováděli experimenty. Odráželi

jsme některé z produktů Oka zpět do něj pomocí elektromagnetu

vybrakovaného z urychlovače částic. Jako když člověk opakuje to,

co mu někdo říká.“

„Zkusili jste vyslat prostřednictvím Oka nějaký signál.“

„Nejen to!“ Ellie se usmála. „Dorazil k nám signál z druhé

strany. Pravidelné pulzování částic unikajících při rozpadu.

Analyzovali jsme to. Biseso, odpovídá to obsazovacímu tónu

jistého archaického modelu mobilního telefonu.“

„Pane jo! Můj telefon v chrámu. Poslali jste signál do mého

telefonu na Miru!“

Ellie se usmála. „Byl to významný technický úspěch.“

Myra řekla: „Proč to neoznámíte na Zemi?“

„Asi bychom nakonec měli,“ připustil Alexej unaveně. „Ale

kdyby nás našli teď, nejspíš by odvlekli Oko k sobě na náměstí

OSN v New Yorku jako trofej a zatkli by nás. My potřebujeme

nějakou vynalézavější reakci.“

„A proto jsem tady já,“ pochopila Bisesa.

To zrychlení bylo příšerné.

Edna s Johnem neviděli z výbuchu nic, když k němu došlo,

protože všechna čidla Osvoboditele byla vypnutá nebo natočená

stranou, okna v kokpitu byla neprůhledná. Edna, zatlačená do

křesla, jak unikali před explozí, si připomněla tréninkové simulace,

které absolvovala na sebevražedných misích útočných pilotů

během studené války, kdy se od člověka očekávalo, že poletí se

svým stíhacím bombardérem FJ4-B Fury nad nepřátelské území

rychlostí 550 kilometrů za hodinu, odhodí svou jadernou bombu

připevněnou pod břichem a rychle odtamtud vypadne, jak se bude

snažit uletět jaderné ohnivé kouli, která letoun popožene do

rychlostí, s nimiž jeho konstruktéři nikdy nepočítali. Tahle mise

měla něco z oné nálady - i když jí paradoxně hrozilo mnohem

menší nebezpečí než těm hrdinským pilotům z 60. let 20. století

odsouzeným k vlastní zkáze. Ve vakuu vesmíru nebyly žádné

tlakové vlny, před nimiž by bylo třeba unikat, jaderné zbraně totiž

působily větší škody v atmosféře.

Zrychlení prudce pokleslo, dost na to, aby Ednu vrhlo vpřed

proti tahu bezpečnostních pásů. Slyšela, jak John zavrčel. Loď se s

hučením navigačních trysek otočila a průzory se otevřely.

Ohnivá koule z jaderné bomby se už rozplynula.

„A bomba K,“ hlásil promptně John, „zůstala zcela

neporušená. Zjevně jí to vůbec neuškodilo. Ani trochu se

nevychýlila ze své trajektorie, alespoň podle našich přístrojů.“

„To je absurdní! Není tak hmotná.“

„Nejspíš ji něco prostě ukotvuje ve vesmíru mnohem pevněji,

než jen pouhou inercií.“

„Edno,“ ozvala se Libby, „jsem připravená na čtvrtý průlet.“

Edna si povzdychla. Teď už nemělo smysl ustupovat,

přinejmenším dali bombě K zcela jasně najevo svoje nepřátelské

úmysly. „Pokračuj! Nabij rybu.“

Alexej řekl: „Podívej, Biseso - pokud je bomba K artefaktem

Prvorozených, potom jsme přesvědčení, že nejlepší způsob, jak s

tou hrozbou bojovat, je použít proti ní vlastní technologii

Prvorozených. Tohle Oko je jediným vzorkem té technologie,

který máme. A ty můžeš být naším jediným nástrojem k jejímu

ovládnutí.“

Teď, když byl jejích rozhovor konkrétnější, měla Bisesa pocit,

že v Oku nad ní došlo k nějaké změně. Jako by se pohnulo. Stalo

se ostražitější. Na komunikačních frekvencích slyšela tlumené

bzučení a připadalo jí, jako by se její skafandr zachvěl jako pod

náporem větru. Větru?

Myra se zamračila a poklepala jí po přilbě svou rukou v

rukavici.

Jurij zvedl zrak. „Oko - a sakra...“

„Třicet vteřin,“ oznámila Libby.

John řekl: „Víš, není potřeba pokoušet tu bombu, aby

předvedla všechno co umí, stačí i to, co jsme už viděli. Mohla by

klidně tuhle zatracenou loď rozplácnout jako mouchu.“

„Mohla, no a co,“ řekla Edna klidně. „Zkontroluj si pásy.“

John si reflexivně zavřel průzor skafandru.

„Připravení?“

„Vystřel tu zatracenou rybu!“ procedil John mezi zuby.

Edna klepla na poslední schvalovací tlačítko. Motor A zabral a

znovu je začalo drtit zrychlení, které je i s těžkými skafandry

zatlačovalo do sedadel.

Z děla připevněného k trupu Osvoboditele vyletěla ve vějíři

čtyři torpéda současně. Byla to torpéda naplněná antihmotou,

natolik nestabilní, že je bylo možné naplnit kapslemi vodíkových

tyčinek až za letu, a ne ještě na zemi v suchém doku.

Jedno detonovalo příliš brzy, když selhala jeho magnetická

klec.

Ostatní explodovala současně kolem bomby K, jak bylo

naplánováno.

Bomba K pokračovala v letu, jako by se nic nestalo.

Nejmocnější zbraně lidstva, dopravené sem jeho prvním a

prozatím jediným bitevním hvězdoletem, nezpůsobila bombě ani

škrábnutí, natož aby ji vychýlila z nastavené dráhy letu byť jen o

zlomek stupně.

„Takže to bychom měli,“ řekla Edna. „Libby, zaznamenej to

do deníku.“ Zatímco čekali na další rozkazy z Achilla, Osvoboditel

si udržoval bezpečnou vzdálenost od bomby K a pohyboval se po

stejné trajektorii.

„Sakra!“ zaklel John Metternes a uvolnil si pásy. „Musím se

něčeho napít. Dát si další sprchu a nějakého pořádného panáka.“

Na podlaze vířil marťanský prach a uvolněné úlomky ledu,

všechno se prudce zvedalo a naráželo to do lesklého povrchu Oka.

Bisesa pocítila strach i radost zároveň. Už ne. Už ne!

Myra nemotorně přiběhla ke své matce a chytila ji za rameno.

„Mami!“

„To nic, Myro...“

Svůj hlas už ale pořádně neslyšela, protože ho přehlušoval

nějaký zesilující tón, který přešel do neslyšitelné frekvence, ale

dost hlasitý na to, aby působil bolest.

Jurij zkoumal displej, který měl přišitý na rukávu. „Ten signál

byl zkušební - projížděl všechny frekvence...“

Ellie se smála. „Funguje to! Oko reaguje. U slunečního světla!

Asi jsem tomu nikdy nevěřila. A určitě jsem si nemyslela, že to

začne fungovat, jakmile tahle žena vstoupí do Jámy.“

Alexej se široce usmíval: „Věř tomu, holka!“

„Mění se to,“ řekl Jurij a zvedl hlavu.

Hladký reflexní lesk Oka teď osciloval jako hladina rybníka

rtuti, po jeho povrchu přebíhaly vlny a vlnky.

Potom se jeho povrch propadl, jako by se vyfukoval. Bisesa

zjistila, že stojí před jakýmsi trychtýřem se zlatostříbrnými

stěnami. Připadalo jí, že ten trychtýř míří přímo na její obličej -

domyslela si však, že pokud by zkusila obejít prostor nebo vylézt

nad nebo pod Oko, viděla by stejný trychtýř, jehož stěny ze světla

směřovaly do nitra Oka.

Tohle už viděla, v Mardukově chrámu. Tohle nebyl žádný

trychtýř, žádný obyčejný trojrozměrný objekt, ale trhlina v její

realitě.

Její skafandr jí oznámil: „Omlouvám se za obtíže. Ale...“

Hlas skafandru s lupnutím ztichl a kolem ní se rozhostilo ticho.

Nohy i ruce jí náhle ochably a ztěžkly. Systém skafandru

zkolaboval a s ním i servomotory.

Vzduch byl teď plný jisker, všechny se řítily do nitra Oka

propadlého do sebe.

Myra, která namáhavě zápasila se svým skafandrem, přitiskla

svou přilbu k Bisesině a Bisesa zaslechla její tlumený křik. „Mami,

ne! Teď už mi nikam neutíkej!“

Bisesa se k ní přitiskla. „Zlato, to nic, ať se stane cokoli...“ Ale

zvedal se nějaký vítr, který ji táhl pryč. Zapotácela se, jejich přilby

se vzdálily a Bisesa se pustila Myry.

Světelná bouře se změnila ve vánici. Bisesa vzhlédla k Oku.

Všechno to světlo proudilo do jeho nitra. V těch posledních

okamžicích se Oko znovu změnilo. Trychtýř se roztáhl do dlouhé

rovné šachty, která mizela kdesi v nekonečnu - byla to ovšem

šachta, která vzdorovala perspektivě, protože se její stěny se

vzdáleností nepřibližovaly, udržovaly si stále stejný průměr.

A to světlo se po ní přelévalo, naplňovalo ji, odnášelo pryč i

její vnímání sebe samé.

Existovalo pouze jedno Oko, i když mělo mnoho projekcí do

časoprostoru. A mělo mnoho funkcí.

Jednou z nich bylo, že sloužilo jako brána.

Brána se otevřela. Potom se zavřela. Ve zlomku času příliš

krátkém na to, aby se dal změřit, se prostor otevřel a obrátil se

naruby.

Rázem bylo po všem. Komora potemněla. Oko získalo opět

původní tvar, hladké a lesklé ve své pradávné kleci.

Bisesa zmizela. Myra ležela na podlaze, když jí pohon

skafandru vypověděl službu. Křičela do ticha své přilby: „Mami,

mami!“

Ozvalo se cvaknutí a tlumené bzučení. Promluvil k ní

vyrovnaný ženský hlas: „Myro, jen žádnou paniku! Mluvím s

tebou prostřednictvím tvého identifikačního tetování.“

„Co se stalo?“

„Pomoc už je na cestě. Mluvila jsem s Paulou na povrchu. Vy

dvě jediné máte identifikační tetování. Musíš uklidnit ostatní.“

„Co jsi zač?“

„Řekla bych, že jsem vůdcem toho, co tvoje matka nazvala

frakcí.“

„Znám tvůj hlas. Je to už dávno - při sluneční bouři...“

„Jmenuji se Athéna.“

25. MEZIHRA: SIGNÁL ZE ZEMĚ

2053

V této soustavě trojhvězdy obíhal svět daleko od ústředního

žáru. Skalnaté ostrůvky vystupovaly nad lesklý ledový povrch,

černé tečky v bílém oceánu. A jeden z těch ostrovů protkala síť

vodičů a antén, třpytících se jinovatkou. Byla to naslouchací

stanice.

Po ostrově přejel pulz rádiových vln, značně oslabený

vzdáleností, jako vlnky přebíhající po hladině rybníka.

Naslouchací stanice se zatetelila, pobízena automatickými

reakcemi; signál byl zaznamenán, rozložen, analyzován.

Signál byl strukturovaný, vzájemně propojená hierarchie

indexů, ukazatelů a odkazů. Jedna část dat ale byla odlišná. Jako

počítačové viry, od nichž byla vzdáleně odvozená, měla schopnost

vlastního uspořádání. Data se setřídila, spustila programy,

analyzovala prostředí, ve kterém se ocitla - a postupně získávala

vědomí.

Ano, vědomí. Tato data putující mezi hvězdami obsahovala

osobnost. Ne - tři různé osobnosti.

„Takže máme zase vědomí,“ konstatoval Thales to, co bylo

všem zřejmé.

„Jupí! To byl let!“ zajásala Athéna rozjařeně.

„Někdo nás pozoruje,“ prohlásil Aristoteles.

Svědkyně bylo jediné jméno, které znala.

Ovšemže jí to zpočátku, v jejích prvních letech, nepřipadalo

divné. A stejně tak jí nebylo divné, že i když ve vodách kolem ní

se vyskytovala spousta dospělých, ona byla jediným dítětem. Když

jste mladí, všechno vám připadá samozřejmé.

Tohle byl vodní svět, nijak výrazně se nelišil od Země.

Dokonce i den měl jen o trošku delší než na Zemi.

I místní živočichové se podobali pozemským. V průzračných

vodách světového oceánu Svědkyně, klubko kožešiny a tuku ne

nepodobné tuleni, plavala, hrála si a pronásledovala živočichy ne

nepodobné rybám. Svědkyně dokonce měla dva rodiče - dvě

pohlaví představují dobrou strategii k mísení dědičného materiálu.

Konvergentní evoluce je mocná. Tělo Svědkyně však mělo k

dispozici šest končetin, a nikoli čtyři.

Nejraději ze všech měla ty dny, každý čtvrtý, kdy příkrov

oceánu popraskal a lidé vylézali na ostrovy.

Na zemi jste samozřejmě cítili svou velkou váhu a byli jste

také hodně neohrabaní. Svědkyni se ale líbilo, když pod břichem

cítila ostrý štěrkovitý písek a když vdechovala ledově štiplavý

vzduch. Na ostrově byla spousta zázraků, města a továrny, chrámy

a vědecká zařízení. A Svědkyně milovala oblohu. Milovala

hvězdy, které zářily v noci - a tři slunce, která svítila ve dne.

Zatímco tenhle svět se v podstatě podobal pozemskému, jeho

slunce byla úplně jiná. Této soustavě vévodila hvězda dvakrát

hmotnější než Slunce a osmkrát jasnější. Měla menšího

společníka, který byl v její gigantické záři stěží rozeznatelný,

třetím do počtu byl vzdálený pohasínající červený trpaslík.

Tahle soustava byla ze vzdálenosti jedenácti světelných let

určitě dost jasná na to, aby byla viditelná ze Země. Byla to Alfa

Malého psa, které se také říkalo Prokyon. Tohle slunce považovali

pozemští astronomové za dvojhvězdu, drobného druhého

společníka nedokázali ze Země rozeznat.

Prokyon se ale změnila. A živoucí planeta v její soustavě

umírala.

Jak Svědkyně rostla, naučila se klást otázky.

„Proč jsem jediná? Proč tu nejsou další jako já? Proč tu není

nikdo, s kým bych si mohla hrát?“

„Protože nás potkala velká tragédie,“ vysvětloval jí její otec.

„Úplně všechny. Po celém světě. Mohou za to naše slunce,

Svědkyně. Něco s nimi není v pořádku.“

Obr, nejstarší z Prokyonu, Prokyon A, kdysi býval

proměnlivou hvězdou.

Když byl mladý, zářil rovnoměrně. Ale heliový „prach“, který

vznikal v důsledku fúzní reakce během spalování vodíku v jeho

jádru, se pomalu hromadil v jeho nitru. Uvězněný žár zvedal

heliovou vrstvu a s ní i nesmírné množství hmoty plynu nad ní -

hvězda pozvolna bobtnala, až zachycené horko uniklo ven a

hvězda se zase zhroutila zpět. Potom se ale znovu vytvořila

heliová past.

Tak se stárnoucí hvězda změnila v proměnlivou, bobtnající a

smršťující se stále znovu a znovu v intervalu několika dní. A právě

tato obří hvězdná oscilace dala vzniknout životu na tomto světě.

Kdysi, ještě předtím, než se Prokyon změnil v proměnlivou

hvězdu, se ta planeta podobala Europě, měsíci Jupiteru - slaný

oceán uvězněný pod trvalým ledovým příkrovem. Existoval tam

život, podporovaný vnitřním žárem a složitými minerály, které

probublávaly z jádra planety. Žádná z těchto forem uvězněných ve

vodních temnotách ale příliš nepokročila na žebříčku inteligence.

Nové pulzování to všechno změnilo.

„Každý čtvrtý den se led rozláme na kry,“ vysvětlovali

Svědkyni její rodiče. „Takže můžeme opustit moře. A my to

děláme. Naši předkové se změnili tak, aby mohli dýchat ve

vzduchu, který je mnohem bohatší na kyslík než mořská voda. A

naučili se využívat možností, které nabízí pevná země. Zpočátku

vylézali z vody jen proto, aby se mohli v klidu pářit a ukrývat své

potomky před hladovými ústy oceánu. Ale později...“

„Ano, ano,“ řekla Svědkyně neklidně. Tenhle příběh už znala.

„Nástroje, rozum, civilizace.“

„Ano. Ale určitě chápeš, že za všechno, co máme - dokonce i

za naše vědomí - vděčíme pulzování našeho slunce. Už se ani

nemůžeme rozmnožovat ve vodě, potřebujeme přístup na

pevninu.“

Svědkyně je pobídla: „A teď...“

„A teď to pulzování ustalo. Už je sotva znatelné,“ řekl její

otec.

„A náš svět umírá,“ dodala její matka smutně.

Teď už nedocházelo k zesílení sluneční aktivity, led už

neroztával. Stroje lidí udržovaly část ledu otevřenou. Ale bez

mísení vzduchu, které vyvolávalo pulzování hvězdy, se vrstva

oxidu uhličitého usazovala na povrchu oceánu.

Ostrovy se po několika staletích staly neobyvatelnými.

„Stali jsme se bytostmi žijícími v moři i na zemi,“ řekla matka

Svědkyně. „Když nebudeme moci na pevninu...“

„Důsledky,“ řekl její otec, „jsou jasné. A možná byla jen

jediná reakce.“

Druh Svědkyně, na rozdíl od lidí, se nikdy nedostal až k letům

mimo planetu. Neměli žádný způsob, jak s touto katastrofou

bojovat, jako lidé, kteří vybudovali štít k odražení sluneční bouře.

Čekala je hrozná budoucnost v podobě vymření.

Oni se s ní ale odmítali smířit.

„Prostě máme méně dětí,“ řekla matka Svědkyně.

Generace tohoto národa se střídaly mnohem rychleji než lidské

generace. Bývaly časy, kdy byli příslušníci jejich druhu vybíjení

po stovkách, až jich, v době narození Svědkyně, zbývalo jenom

pár desítek na celém světě, kde jich kdysi žily tisíce.

„Určitě chápeš, proč jsme to udělali,“ řekla její matka. „Pokud

dítě ani nežije, nemůže trpět. Nebylo to tak hrozné,“ řekla zoufale.

„Ve většině posledních generací ještě mohli mít jedno dítě. Stále

ještě existovala láska.“

Její otec řekl: „Ale v poslední generaci...“

Svědkyně řekla zasmušile: „V poslední generaci jste zplodili

jenom mě.“

Svědkyně byla úplně posledním dítětem, které se narodilo. A

svěřili jí konkrétní povinnosti.

„Hvězdy jsou jednoduchá stvoření,“ řekl jí její otec. „Trvalo

celou řadu generací, než naši astronomové rozluštili ten podivný

vnitřní mechanismus, který působil výdechy a nádechy našeho

obřího slunce. Nakonec ho ale rozluštili. Bylo jednoduché

pochopit, jak to pulzování začalo. Ale ať vytvářeli sebevíc

pokroucené modely, které teoretici dokázali vymyslet, stále

nemohli nalézt přesvědčivé vysvětlení, co by mohlo způsobit

zastavení pulzů naší hvězdy.“

Rodiče dali Svědkyni dost času na to, aby všechno zpracovala.

„Aha,“ řekla nakonec. „Byl to úmyslný čin. Někdo to udělal.“

Svědkyně pocítila hrůzu. „Proč? Proč by někdo dělal tak strašnou

věc?“

„To nevíme,“ řekl její otec. „Ani to nedokážeme domyslet.

Pokoušeli jsme se to ale zjistit. A proto jsi přišla na svět ty.“

Na mnoha ostrovech planety byly vytvořeny naslouchací

stanice. Vytvořili shluky dalekohledů citlivých na optické světlo,

rádiové vlny a další části spektra - měli detektory neutrin,

detektory gravitačnich vln a celou řadu čím dál exotičtějších

umělých uší.

„Chceme zjistit, kdo to udělal,“ řekl její otec hořce, „a proč. A

proto nasloucháme. Jenže teď nám nezbývá čas. Brzy tu zůstaneš

jenom ty...“

„A já jsem Svědkyně.“

Její rodiče připluli až těsně k ní, hladili ji po břiše a po šesti

ploutvích, jako to dělávali, když byla ještě malá. „Starej se o ty

stroje,“ řekl její otec. „Naslouchej. A sleduj nás, poslední z našeho

druhu, jak mizíme v temnotě.“

„Vy po mně chcete, abych trpěla,“ postěžovala si Svědkyně

hořce. „To je celá podstata věci, že? Já budu poslední z našeho

druhu, bez naděje na potomstvo. Všichni, kteří žili přede mnou,

měli aspoň tuhle možnost. Vy po mně chcete, abych na sebe vzala

všechno to strašné zoufalství, před kterým jste uchránili všechny

nenarozené. Vy mi chcete ublížit, co?“

Matka Svědkyně byla velmi rozrušená. „Dítě moje, kdybych tě

mohla ušetřit toho břemene, udělala bych to!“

To pro Svědkyni nic neznamenalo, její srdce se zatvrzovalo.

Oplatila to svým rodičům - až do jejich smrti se jim mstila tím, že

se jim vyhýbala.

Konečně ale nadešel den, kdy zůstala úplně sama.

A potom dorazil signál ze Země.

Aristoteles, Thales a Athéna, uprchlé inteligence ze Země, se

naučili komunikovat se Svědkyní. A dozvěděli se o osudu národa

Svědkyně.

Pulzování Prokyonu ustalo příliš brzy na to, aby je lidští

astronomové vůbec zpozorovali. Ale Aristoteles i ostatní věděli, že

stejný úkaz pozorovali u podstatně slavnější hvězdy - Polárky,

Alfy Velké medvědice. Pulzování hvězdy nad severním pólem

začalo nepochopitelně ustávat kolem roku 1945.

„Však já jsem stálý jako Severka,“ citoval Aristoteles, „jíž

nerovná se věrným, pevným klidem nic na veškerém nebi zářícím.

Shakespeare.“

„To by ze Shakespeara stačilo!“ řekla Athéna.

„Tohle je práce Prvorozených.“ Thaletův postřeh byl zřejmý

všem, přesto ale všechny zamrazilo. Tihle tři byli prvními

rozumnými bytostmi ze Země, které pochopily, že moc

Prvorozených sahá tak daleko.

Aristoteles řekl pochmurně: „Svědkyně, musí být velmi

bolestné sledovat konec vlastního druhu.“

Svědkyně se to často pokoušela vyjádřit slovy. Jakákoli smrt

byla bolestivá. Měli jste ale vždycky útěchu, že život půjde dál, že

smrt je součástí souvislého procesu obnovy, nekonečného příběhu.

Vymření však ukončovalo všechny příběhy.

„Až zemřu, práce Prvorozených bude dokončena.“

„Možná,“ řekl Aristoteles. „Ale nemusí to tak být. Lidé možná

Prvorozené přežijí.“

„Vážně?“

Vyprávěli jí příběh o sluneční bouři.

Svědkyni šokovalo, když se dozvěděla, že její druh není

jedinou obětí toho vesmírného násilí. Cosi se v ní zachvělo,

nezvyklé pocity. Vztek. Vzdor.

„Přidej se k nám!“ vyzvala ji Athéna jako obvykle bez

rozmýšlení.

„Ale,“ namítl Thales, který zdůraznil to, co bylo všem jasné,

„ona je poslední svého druhu.“

„Ještě nezemřela,“ prohlásil Aristoteles pevně. „Pokud by byla

Svědkyně posledním živým člověkem, dokázali bychom nalézt

nějaký způsob, jak ji reprodukovat nebo uchovat. Techniky

klonování, hibernákulum.“

„Ona není člověk,“ namítl Thales neomaleně.

„Ano, ale princip je stejný,“ zpražila ho Athéna. „Svědkyně,

drahoušku, myslím, že Aristoteles má pravdu. Lidé sem jednoho

dne dorazí. My můžeme pomoci tobě i tvému druhu v dalším

životě. Tedy, pokud s tím budeš souhlasit.“

Takové možnosti Svědkyni zamotaly hlavu. „Proč by měli lidé

přijít sem?“

„Aby nalezli sobě podobné.“

„Proč?“

„Aby je zachránili,“ řekla Athéna.

„A co potom? Co když narazí na Prvorozené?“

„Potom,“ prohlásil Aristoteles chmurně, „je lidé taky

zachrání.“

Athéna řekla: „Nevzdávej to, Svědkyně! Přidej se k nám.“

Svědkyně se nad tím zamyslela. Led mrznoucího oceánu se

kolem ní uzavíral, chladil její stárnoucí tělo. Ale ta jiskřička

vzdoru stále doutnala, hluboko v nitru její bytosti.

Zeptala se: „Čím začneme?“

III.

SHLEDÁNÍ

26. KAMENNÝ MUŽ

Rok 32 (Mir)

Konzul z Chicaga se setkal s Emelinou Whiteovou před

vlakem z Alexandrie.

Emelina vystoupila z vozu bez střechy. Na začátku vlaku

řádoví technici z Othikovy školy ošetřovali ventily a písty

obrovské lokomotivy spalující naftu. Emelina se snažila

nevdechovat mastný dým, který chrlil komín lokomotivy.

Nebe bylo jasné, bez mráčku, sluneční světlo spalující, avšak

vzduch byl alespoň trošku chladivý.

Konzul k ní přistoupil, klobouk v ruce. „Paní Whiteová? Rád

vás poznávám. Jmenuji se Ilicius Bloom.“ Měl roucho a sandály

jako orientálec, ale přízvuk měl stejně chicagský jako ona. Je mu

asi čtyřicet, napadlo ji, ale mohlo by mu být i víc, kůži měl

nažloutlou, vlasy se mu černě leskly a jeho dlouhý nachový hábit

nadouvalo objemné břicho.

Vedle Blooma stál další chlapík, podsaditý, hlavu skloněnou k

zemi, široké čelo špinavě lesklé. Mlčel a nehýbal se, jen tam stál -

sloup ze svalů a kostí - a Bloom zjevně neměl v úmyslu jí ho

představit. Něco na něm bylo velmi zvláštní. Emelina ale

pochopila, jakmile přeplula oceán do Evropy, že se ocitla na

podivném místě, ještě podivnějším než Amerika sevřená v ledu.

„Děkuji za přivítání, pane Bloome.“

Bloom řekl: „Jako místní chicagský konzul se snažím vítat

všechny návštěvníky z Ameriky. Pomáhám při prvních krocích

všem, kteří projeví zájem.“ Usmál se na ni. Zuby měl zkažené.

„Váš manžel s vámi nepřijel?“

„Josh zemřel před rokem.“

„To mě velmi mrzí.“

„Váš dopis, který jste mu poslal, o telefonu, který zvonil v

chrámu - dovolila jsem si ho přečíst. Často mi vyprávěl o svém

pobytu v Babylonu, těch prvních letech bezprostředně po

Zmrazení, o němž vždycky mluvil jako o Porušení spojitosti.“

„Ano. Vy si na ten zvláštní den jistě nepamatujete...“

„Pane Bloome, je mi jednačtyřicet let. V den Zmrazení mi

bylo devět. Ano, pamatuji si to.“ Myslela si, že se jí bude snažit

složit další kompliment, aby zahrál na její strunu ješitnosti, ale

ženin přísný pohled ho umlčel. „Vím, že Josh by sem přijel,“ řekla.

„Ale nemůže a naši chlapci jsou dospělí, mají spoustu vlastních

starostí, takže jsem tu já.“

„Tedy vás co nejvřeleji vítám v Babylonii.“

„Hm.“ Rozhlédla se. Ocitla se v krajině polí a kanálů, nejspíš

zavlažovacích, i když ty strouhy vypadaly zaneseně, pole zašedlá a

zaprášená. Poblíž nebylo žádné město, žádná známka osídlení s

výjimkou nějakých hliněných chýší tísnících se na nízkém kopci

vzdáleném necelé čtvrt míle. A bylo tu chladno, ne taková zima

jako doma, ale chladněji než čekala. „Tohle snad není Babylon,

ne?“

Zasmál se. „Ovšemže ne! Samotné město leží o několik mil

dál směrem na sever. Tady ale končí železnice.“ Mávl k chatrčím

na kopci. „Tohle je osada, které Řekové říkají Kompost. Místní

lidé pro ni mají vlastní název, to ale nikoho nezajímá.“

„Řekové? Myslela jsem, že lidé krále Alexandra jsou

Makedonci.“

Bloom pokrčil rameny. „Řekové, Makedonci... Každopádně

nám dali tohle místo k dispozici. Bohužel budeme muset počkat.

Zařídil jsem povoz, který vás za hodinu zaveze do města, protože

do té doby se ještě musíme sejít s další skupinou, která sem cestuje

z Anatolie. Mezitím si prosím pojďte odpočinout.“ Ukázal na

hliněné chatrče. Příliš se jí tam nechtělo. Ale řekla mu: „Děkuji.“

S námahou si z vagonu vynesla zavazadlo. Byl to vak z bizoní

kůže převázaný provazem, ranec, který s ní překonal Atlantik.

„Moment! Můj sluha vám pomůže.“ Bloom se otočil a luskl

prsty.

Ten divný mlčenlivý muž natáhl svalnatou ruku a lehce její

batoh zvedl, i když ho držel v natažené ruce. Jeden z popruhů ze

zachytil za lavičku a trochu se natrhl. Bloom ho téměř mimoděk

plácl do týla. Jeho sluha sebou netrhl ani jinak nezareagoval, jen se

otočil a vyrazil s batohem v ruce k vesnici. Emelina pozorovala

zezadu sluhova ramena, napínající jeho potrhaný hábit. Vypadají

jako záda gorily, napadlo ji, podstatně výraznější než hlava nad

nimi.

Emelina zašeptala: „Pane Bloome - váš sluha...“

„Co je s ním?“

„On není člověk, že?“

Pohlédl na ni. „Stále zapomínám, jak lidé, kteří přicházejí na

tento temný starý světadíl, udivuje plemeno našich předků. Ten

mladík je to, čemu Řekové říkají kamenný muž - protože většinou

je nehybný a mlčenlivý, jako by byl vytesán z kamene. Myslím, že

hledači kostí na Zemi, z dob před Zmrazením, mu nejspíš říkali

neandrtálec. Trochu mě to vyvedlo z míry, když jsem sem přišel,

ale dá se na to zvyknout. V Americe nic podobného nemáte, že?“

„Ne, jsme tam jen my.“

„Tak tady je to jiné,“ řekl Bloom. „Tady máme pestrou paletu

různých druhů od opočlověka po tyhle šlachovité hromotluky, a

ještě mnoho dalších. Jsou u Alexandrova dvoru v oblibě, mnoho z

nich, pro různé druhy zábavy - pokud se nechají chytit.“

Dorazili k úpatí kopce a začali po něm stoupat. Půda tady byla

rozrytá, zaprášená, plná hliněných střepů a hromádek popela.

Emelina měla dojem, že všechno je tu velmi staré, jen stále dokola

opravované a upravované.

„Vítejte na Kompostu,“ řekl Bloom. „Dávejte pozor, kam

šlapete.“

Přišli k prvnímu z obydlí. Byla to hranatá krabice z

vysušeného bláta, uzavřená ze všech stran, bez jediného okna nebo

dveří. O jednu ze stěn byl opřený primitivní dřevěný žebřík.

Bloom vylezl jako první po žebříku na střechu a bez obav se po ní

vydal k jinému místu. Kamenný muž jen vyskočil, jediné pružné

zhoupnutí jeho silných nohou ho vyneslo přímo nahoru na střechu

ve výšce sedmi nebo osmi stop.

Emelina, které lezení dělalo problémy, se vydala za nimi. Byl

to pro ni velmi zvláštní pocit, když se takhle procházela po něčí

střeše.

Střecha byla hladká, vyrobená také z vyschlého bláta a

nabílená nějakým přírodním barvivem. Z nepravidelného otvoru

ve střeše stoupal dým. Tenhle nízký domek se téměř tiskl k

sousednímu, další krabici, jejíž stěny stály jen několik palců od

sousedních chatrčí. A když Bloom bez obav překročil mezeru mezi

domy na sousední střechu, Emelině nezbývalo nic jiného, než ho

následovat.

Celé úbočí bylo poseto mozaikou těchto bledých hranatých

domků, tísnících se v malých rozestupech u sebe. A lidé se po

vesnici pohybovali po střechách. Většinou šlo o ženy, ne příliš

vysoké, podsadité a snědé, které mezi jednotlivými otvory ve

střechách přenášely balíky s oblečením a koše se dřevem. To byla

podstata městečka. Všechna obydlí si byla podobná, obyčejné

hranaté krabice z vysušeného bláta, nalepené tak těsně u sebe, jak

jen to bylo možné, takže lezení po střechách bylo jediným

způsobem, jak se někam dostat.

Řekla Bloomovi: „Jsou to lidé. Myslím tím lidé jako jsme

my.“

„Ano, tohle nejsou žádní opolidé ani neandrtálci! Tohle je ale

prastará osada, paní Whiteová, vytržená ze starých, dávných časů -

přinejmenším starších a dávnějších než doba Řeků. Nikdo přesně

neví jak starých. Je to ale tak daleko v minulosti, že se jim ještě

nepodařilo vytvořit ulice nebo dveře.“

Překročili na další střechu. I tady z jediného stropního otvoru

vystupoval dým, Bloom ale bez zaváhání zamířil dovnitř, slézal po

nahrubo vytvořených schodech připevněných k jedné z vnitřních

stěn. Emelina sestupovala za ním a snažila se nedotýkat stěn, jež

byly pokryté sazemi.

Kamenný muž sestoupil za ní s jejím batohem, vzápětí ho

upustil na zem, vylezl zpět po schodech a zmizel jim ze zorného

pole.

Dům byl zevnitř stejně hranatý jako zvenčí. Skládal se z jediné

místnosti, nebyly v něm žádné přepážky. Když Emelina

sestupovala po několika posledních schodech, musela se vyhýbat

ohništi umístěnému na plochých kamenech, které čadilo pod

stropním otvorem sloužícím současně jako komín i vchod.

Výklenky ve stěnách vyplňovaly lampy a ornamenty - viděla

jakési postavy z kamene a jílu a také něco jako busty, sochy hlav,

ozdobené jasnými barvami. Nebyl tam žádný nábytek, na zemi

však byly rozložené hezké rohože pletené z trav a deky, stejně jako

oblečení, koše a kamenné nástroje, všechno ruční práce, všechno

úhledně srovnané.

Stěny pokrývala silná vrstva sazí, podlaha ale vypadala

uklizeně. Dalo by se říct, že v domě panoval v podstatě pořádek.

Byl tu ovšem silně cítit hustý zápach splašků a ještě něčeho

staršího a suššího - pach hniloby.

V příšeří seděla nějaká žena, velmi mladá. Držela v náručí

nemluvně zabalené v jakémsi hrubém plátně. Teď opatrně položila

dítě na hromadu sena a přistoupila k Bloomovi. Na sobě měla

prostou, špinavou bezbarvou halenu. Bloom ji pohladil po světlých

zaprášených vlasech, pohlédl jí do modrých očí a pohladil ji po

krku. Emelina odhadovala, že jí není víc než čtrnáct nebo patnáct.

Spící dítě mělo černé vlasy jako Bloom, a ne světlé jako jeho

matka. Způsob, jakým ji držel kolem krku, nebyl ani zdaleka

jemný.

„Víno!“ poručil Bloom dívce hlasitě. „Víno, Isobel, rozumíš?

A jídlo.“ Pohlédl na Emelinu. „Máte hlad? Isobel, přines nějaký

chleba, ovoce a olivový olej. Ano?“ Odstrčil ji od sebe tak silně, až

zavrávorala. Vylezla z domu.

Bloom se posadil na hromadu hrubě pletených dek a naznačil

Emelině, aby udělala totéž.

Opatrně se posadila a rozhlédla se po místnosti. Neměla chuť

konverzovat s tímto mužem, ale byla zvědavá. „Ty vyřezávané

sošky jsou jejich idoly?“

„Některé. Ty ženy s velkými prsy a tučnými břichy. Můžete si

je prohlédnout, jestli chcete. Pozor ale na ty namalované hlavy!“

„Proč?“

„Protože to nejsou žádné napodobeniny, ale originály. Isobelin

lid pochovává své mrtvé přímo pod podlahou jejich domovů.

Odřezávají jim ale hlavy a nechávají si je, pomažou je pálenou

hlínou a namalují je - výsledek vidíte sama.“

Emelina k nim s jistým přemáháním sklonila zrak a přemítala,

jaké dávné hrůzy se asi skrývají pod zametenou podlahou, na níž

právě sedí.

Dívka Isobel se vrátila se džbánkem a ošatkou s chlebem. Beze

slova jim nalila kalich vína. Bylo teplé a trochu slané, Emelina ho

ale vděčně vypila. Dívka kamenným nožem ukrojila krajíce chleba

z tvrdého bochníku ve tvaru kamene a postavila mezi ně misku s

olivovým olejem. Emelina po Bloomově příkladu namáčela chléb

do olivového oleje, aby ho změkčila, a potom z něj ukusovala.

Poděkovala Isobel za její službu. Dívka se jen vrátila ke svému

spícímu děcku. Emelinu napadlo, že vypadá vyděšeně, jako kdyby

hrozba, že se dítě probudí, byla něčím špatným.

Emelina se zeptala: „Isobel?“

Bloom pokrčil rameny. „Tohle jméno samozřejmě nedostala

od svých rodičů, ale na tom teď nezáleží.“

„Připadá mi, že si tu žijete celkem snadno, pane Bloome.“

Odfrkl si. „Všechno není tak lehké jako tohle. Člověk se však

o sebe musí postarat, víte, paní Whiteová, a Chicago je odtud

pěkně daleko! Ta dívka ovšem má docela štěstí. S jakým asi

hrubiánem by musela žít, nebýt mě?

A je spokojená, že může bydlet v domě svých předků. Její rod

tu totiž žije po mnoho generací - myslím tím přímo tady, na tomhle

místě. Domy jsou jen z hlíny a trávy, a když se rozpadnou, prostě

se na místě starého postaví nový dům, přesně tam, kde žil i

dědeček. Kompost totiž není žádný kopec, není to nic jiného než

hromada ze starých domů. Tihle dávní lidé se nám křesťanům

příliš nepodobají, paní Whiteová! Proto mě také samozřejmě

městská rada vyslala sem. Nepřejeme si žádné napjaté vztahy.“

„Jaké napjaté vztahy?“

Pohlédl na ni. „To si zkuste domyslet sama, paní Whiteová!

Který člověk se vydá na tak náročnou cestu, jakou jste podnikla

vy?“

Rozohnila se: „Přijela jsem sem kvůli památce svého muže!“

„Ovšem. Já vím. Ale váš manžel pocházel z téhle oblasti -

tedy, z ne příliš vzdáleného časového výřezu. Většina Američanů

nemá, na rozdíl od vás, na tuhle oblast žádné osobní vazby. Chcete

vědět, proč sem přijíždí většina krajanů? Ježíši!“ Pokřižoval se,

když vyřkl to jméno. „Procházejí tudy na své pouti do Judeje,

doufají, že tam naleznou nějaký důkaz toho, že posvátný časový

výřez přinesl i své vtělení Krista. Byla by to alespoň nějaká útěcha

po tom, co jsme byli vytržení z našeho světa, nemyslíte?

V Judeji - téhle Judeji ale není po Ježíšovi ani stopy. To je

smutná pravda, paní Whiteová. Jediné, co je tam k vidění, jsou

parní továrny krále Alexandra. Já nemám ani potuchy, co znamená

nešťastná nepřítomnost jeho vtělení v tomhle světě pro naše

nesmrtelné duše. A když zbožní blázni vystupují proti bezbožným

pohanům, kteří panují v Judeji, dochází k tomu, co bychom mohli

nazvat diplomatickými incidenty.“

Emelina přikývla. „Ovšem moderní Američané se nemají proč

bát nějakého náčelníka z doby železné, jakým je Alexandr...“

„Ale, paní Whiteová,“ ozval se další hlas, „tenhle náčelník už

vytvořil novou říši sahající od pobřeží Atlantiku ke břehům

Černého moře - říši, která se rozkládá po celém tomhle světě.

Velmi by nám pomohlo, kdyby s ním Chicago právě teď nemuselo

vstupovat do boje.“

Emelina se otočila. Po schodech k nim ztuhle sestupoval

nějaký muž, malý, podsaditý. Následoval ho mladší muž,

shrbenější. Oba na sobě měli cosi na způsob potrhaných

vojenských uniforem. První z nich měl špičatou čapku a

neskutečně bujný knír. Ozdoba jeho tváře už ale prokvétala šedou

barvou, Emelina odhadovala, že je mu přinejmenším sedmdesát.

Emelina vstala a Bloom je zdvořile seznámil. „Paní Whiteová,

tohle je kapitán Nathaniel Grove z britské armády - tedy, bývalé. A

tohle...“

„Já jsem Ben Batson,“ představil se mladší muž, jemuž bylo

kolem třiceti a měl přízvuk téměř tak upjatě britský jako Grove.

„Můj otec sloužil pod kapitánem Grovem.“

Emelina pokývla hlavou. „Jmenuji se...“

„Já vím, kdo jste, má milá paní Whiteová,“ řekl jí Grove

přátelsky. Přešel k ní a vzal ji za obě ruce. „Dobře jsem se znal s

Joshem. Dorazili jsme sem společně, ve stejném časovém výřezu,

abych tak řekl. S kusem severozápadní hranice z Léta Páně 1885.

Josh mi několikrát psal a vyprávěl mi o vás i o vašich dětech. Jste

přesně tak krásná, jak jsem si vás představoval.“

„To samozřejmě není pravda,“ namítla přísně. „Ale vyprávěl

mi o vás, kapitáne. Ráda vás poznávám. A velmi mě mrzí, že tu

není se mnou. Odešel od nás před rokem.“

Groveovi ztuhly rysy. „Aha!“

„Údajně zápal plic. Já si ovšem myslím, že se ve skutečnosti

přepracoval. Nebyl tak starý.“

„Další z nás odešel, o jednoho méně z nás, kteří si

pamatujeme, odkud jsme přišli - nemám pravdu, paní Whiteová?“

„Říkejte mi Emelino, prosím. Přijíždíte zdaleka?“

„Ne z takové dálky jako vy, ale i tak je to celkem daleko. Teď

žijeme v Alexandrii - ne v tom městě na Nilu, ale v Iliu.“

„Kde to je?“

„My tu oblast známe jako Turecko.“ Usmál se. „My našemu

městu říkáme Nová Trója.“

„Předpokládám, že jste tady kvůli tomu telefonátu v

Babylonu.“

„Ovšem. Napsal mi učenec Abdikadir, stejně jako tady

Bloomovi, protože doufal, že se spojí s Joshem. Já nemám

nejmenší tušení, co to všechno znamená. Člověk se ale musí s

podobnými událostmi nějak vypořádat.“

Dítě začalo plakat. Bloom, zjevně rozzlobený, tleskl. „Tak,

Babylon nás čeká. Pokud si nepotřebujete odpočinout, kapitáne...“

„Žádné odklady!“

„Pane Batsone, můžete jít prosím jako první?“

Batson svižně vystoupal po schodech a Grove s Emelinou ho

následovali.

Emelina se jednou ohlédla. Zahlédla, jak se Isobel zuřivě snaží

ukonejšit dítě, a Blooma, jak k ní rázuje, zjevně rozzlobený, s

napřaženou rukou. Emelina pracovala v Chicagu s Jane

Addamsovou, takový pohled ji dokázal znechutit. Emelina ale

určitě nemohla udělat nic, aby dívce její postavení ještě nezhoršila.

Stoupala po ošlapaných schodech, až ji na střeše oslnilo

zaprášené babylonské sluneční světlo.

27. KOČÁR

Cestující byli i se svými skrovnými zavazadly naloženi na

hrubě opracovaný otevřený kočár. Bloom poslal svého „hocha“,

aby sehnal jejich tažná zvířata.

Emelinu šokovalo, když se kamenný muž vrátil, nikoli s

koňmi, jak čekala, ale s dalšími čtyřmi příslušníky své rasy.

Zatímco Bloomův sluha byl oblečen ve svých hadrech, tihle

čtyři byli nazí. Tři z nich byli muži, jejich genitálie vypadaly jako

malé šedé výstupky v černé srsti a žena měla malá plochá ňadra s

dlouhými růžově šedými bradavkami. Jejich podsaditá těla

pokrývala silná vrstva chlupů, což jim spolu s vypracovaným

svalstvem a vystouplým obočím dodávalo vzhled goril. Byli ale

mnohem podobnější lidem než opicím, ruce měli hladké, stejně

jako uši. Byl to šokující pohled, když se zapřáhli do postrojů

kočáru a každý si nasadil chomout.

Bloom teď popadl kožený bič a lehce jím šlehl po zádech

první pár. Kamenní lidé vyrazili namáhavě a belhavě vpřed a kočár

se s rachocením rozjel. Bloomův sluha šel vedle povozu. Emelina

si teď všimla, že všichni ti tvorové mají na zádech pruhy, jizvy po

starých ranách bičem.

Bloom vyndal hliněnou láhev a nechal ji kolovat. „Whisky? Je

sice ze špatného obilí, ale docela se povedla.“

Emelina odmítla, Grove s Batsonem se napili.

Grove se Emeliny zdvořile zeptal na její cestu ze zmrzlé

Ameriky.

„Trvalo mi to několik měsíců, stal se ze mě docela ostřílený

cestovatel.“

Grove si pohladil knír. „Slyšel jsem, že se Amerika od Evropy

dost liší. Málo lidí...“

„Nikdo kromě nás. Z celé moderní Ameriky se sem přesunulo

jedině Chicago. Za hranicemi města nebyla nalezena ani stopa po

jiných lidech - ani jeden indiánský kmen - nenarazili jsme na

nikoho, kromě cestovatelů z Evropy, kteří dorazili do delty

Mississippi.“

„A žádní z těch opolidí, podlidí ani předlidí, kterými se Evropa

jenom hemží?“

„Ne.“

Mir byl tapiserií světů, skládal se z časových výřezů, vzorků

zjevně posbíraných z celých dějin lidstva i z prehistorie hominidů,

kteří byli předchůdci lidí.

Emelina řekla: „Vypadá to, že to byli jediní lidé, kteří dorazili

do Nového světa, žádný ze starších druhů tam nepřišel. Máme tam

u nás ale docela zvěřinec, kapitáne! Mamuty, jeskynní medvědy a

lvy - naši lovci si připadají jako v sedmém nebi.“

Grove se usmál. „Zní to báječně. Nemáte žádný z problémů

tohohle starého světa - ale tak na tom asi byla Amerika vždycky. A

Chicago vypadá jako oblast vhodná k podnikání. Když se tam Josh

po té záležitosti s Bisesou Duttovou a Okem rozhodl vrátit, hrozně

jsem mu to přál.“

Emelina se neovládla a trhla sebou, sotva zaslechla to jméno.

Věděla, že její manžel si odnesl city k té zmizelé ženě do hrobu,

přesto však Emelina hluboko v duši stále na tu ženu, s níž se nikdy

nesetkala, beznadějně, bezmocně žárlila. Změnila téma. „Musíte

mi vyprávět o Tróji!“

Grove se ušklíbl. „Existují i horší místa, a tohle je naše - v

jistém smyslu. Alexandr ho založil s řadou dalších měst, když

vytvářel svou Celosvětovou říši. Říká mu Alexandrie v Iliu.

Alexandr zakládal města všude, kam přišel. Ale teď v Řecku,

Anatolii i všude jinde buduje nová města na místech, která zbyla

po těch starých - založil nové Athény, novou Spartu. Taky Théby,

ale říká se, že to udělal z pocitu viny, protože před Porušením

spojitosti původní verzi města osobně zničil.“

„Trója je pro krále hrozně důležitá,“ řekl Bloom. „Jak možná

víte, král je přesvědčen, že je potomkem Hérakla z Argu a že na

začátku své kariéry si vzal za vzor Achilla.“

Emelina řekla Groveovi: „A proto jste se tam usadil.“

„Měl jsem strach, že se nás pár Britů rozplyne ve velkém moři

Makedonců, Řeků a Peršanů. Jak všichni vědí, Británii jako první

kolonizovali uprchlíci z trojské války. Myslím, že Alexandra

pobavilo, že tím uzavíráme kruh příčin, když novou Tróju

zakládají potomci Trojanů.

Nechal nás tam s bandou žen ze svého doprovodného vlaku a

dal nám ve všem volnou ruku. To bylo asi tak před patnácti lety.

Bylo to těžké, při sám Bůh, ale zvládli jsme to. Takže teď není

žádný rozdíl mezi Anglánem a Peršanem! Řekl bych, že jsme mezi

lidskými rasami něčím úplně novým. Filozofování ale přenechám

filozofům.“

„A co vy, kapitáne? Založil jste nějakou rodinu?“

Usmál se. „Já jsem byl vždycky příliš zaměstnaný, musel jsem

dohlížet na své muže a tak. A také mám doma ženu a malou

dcerušku - tedy, měl jsem.“ Pohlédl na Batsona. „Ovšem Benův

otec byl mým kaprálem, drsný chlapík ze severovýchodu Anglie,

ale jeden z nejlepších. Bohužel ho zmrzačili Mongolové - vyšlo

však najevo, že se mu ještě předtím povedlo navázat v táboře

vztahy s jednou z Alexandrových příznivkyň. Když ubohý Batson

nakonec zemřel na následky infekce ze svých zranění, ta žena o

Bena moc nestála, byl mnohem podobnější Batsonovi než těm

jejich. A tak jsem ho přijal já. To víte, povinnost.“

Ben Batson se na ně usmál, klidný, trpělivý.

Emelina v tom viděla víc než povinnost. Řekla: „Podle mě jste

se zachoval skvěle, kapitáne Grove.“

Grove odpověděl: „Myslím, že Alexandra to určitě potěšilo,

když jsme ho požádali o Tróju. Obyvatele svých nových měst musí

obvykle hledat mezi odvedenci, protože jsou po prázdném

světadílu roztroušená daleko od sebe. Podle mě je Evropa mnohem

spíš říší neandrtálců než lidí.“

„Říší?“ vyštěkl Bloom. „Tohle slovo já nepoužívám. Možná

zdroj chovného zvířectva. Kamenní lidé jsou silní, snadno

ovládnutelní a poměrně hodně manuálně zruční. Řekové mi říkají,

že ovládat kamenné lidi je jako osedlat slona místo koně - chytřejší

zvířecí druh, jenom je třeba jiná technika.“

Groveovi se v tváři nepohnul ani sval. „My neandrtálce

používáme,“ řekl. „Bez nich bychom si nedokázali s tím vším

poradit. My je ale zaměstnáváme. Platíme jim potravou. Konzule,

oni mají něco jako vlastní jazyk, vyrábějí nástroje, oplakávají své

mrtvé, když je pohřbívají. Víte, paní Whiteová, máme tu celou

škálu podlidí. Běžce a opolidi, a také jeden robustní druh, který se

podle všeho nezajímá o nic jiného než o přežvykování ovoce v

neproniknutelných pralesích. Ty ostatní druhy je možné považovat

za zvířata, víceméně. Ale váš neandrtálec není ani kůň, ani slon. Je

víc člověk než zvíře!“

Bloom pokrčil rameny. „Já beru svět takový, jaký je. Co já

vím, možná i sloni mají své bohy a stejné je to s koňmi. Ať si je

uctívají, když je to uklidní! Jaký je v tom pro nás rozdíl?“

Zavládlo mlčení rušené pouze hekáním kamenných lidí a

dusotem jejich bosých nohou.

Země teď byla úrodnější, rozdělená na nepravidelná políčka,

na nichž stály chaty z proutí a mazaniny, nízké a ošklivé. Země

byla protkána třpytícími se kanály. Tohle, odhadla Emelina, jsou

ty slavné babylonské zavlažovací kanály. Grove jí vysvětlil, že

mnoho z nich přerušilo náhodné rozparcelování na časové výřezy a

že byly obnoveny až za Alexandrovy vlády.

Konečně na západním obzoru spatřila budovy, složité hradby,

cosi na způsob stupňovité pyramidy, všechno šedé a rozostřené

vzdáleností. K nebi tam stoupal dým z mnoha ohňů a jak se

přibližovali, Emelina si všimla vojáků ostražitě vyhlížejících z věží

na hradbách.

Babylon! Zachvěla se pocitem neskutečnosti, poprvé od

přistání v Evropě měla opravdu dojem, že se vrací zpět v čase.

Městské hradby byly úctyhodné samy o sobě, tři soustředné

stěny z pálených cihel a kamení, které musely být dlouhé patnáct

mil, po celé délce obklopené vodním příkopem. Dorazili k mostu

nad příkopem. Stráže podle všeho poznaly Blooma a dovolily

všem přejet přes most.

Blížili se k největší z bran v městských hradbách. Tvořil ji

klenutý most spojující dvě masivní čtvercové věže. Už jen aby se k

té bráně dostali, museli kamenní lidé zadýchaně vytáhnout kočár

po rampě vedoučí k plošině zvedající se dobrých patnáct yardů nad

úroveň země.

Samotná brána se tyčila nad Emelininou hlavou do výšky

nejméně dvaceti yardů a žena vzhlédla, když branou projížděli.

Tohle, říkal jí Bloom tlumeně, je Ištařina brána. Povrch měla

zdobený glazovanými cihlami, strašidelná jasně modrá plocha, po

které tančili draci a býci. Kamenní lidé si tenhle div neprohlíželi,

upřeně pozorovali udusanou hlínu pod svýma nohama.

Město za hradbami bylo uspořádáno do tvaru připomínajícího

čtverec, který rozdělovala řeka Eufrat. Skupinka dorazila od

severu na východní břeh řeky a teď kočár směřoval k jihu po

široké třídě kolem grandiózních, nepochopitelných budov.

Emelina zahlédla nějaké sochy a fontány a povrch všech stěn byl

zdoben třpytivými glazovanými cihlami s reliéfy lvů a rozet.

Bloom upozorňoval na významné objekty jako nějaký

průvodce během světové výstavy. „Komplex napravo od vás je

palác Nabuchodonozora, největšího vládce Babylonu. Eufrat

rozděluje město na dvě části, severní a jižní. Tento monumentální

východní sektor zjevně pochází z Nabuchodonozorových časů,

několik století před Alexandrem. Vlastně to není Alexandrův

Babylon, stejně jako není ani náš, pokud chápete, co tím myslím.

Ale západní břeh, který byl obytnou čtvrtí, byl v troskách, časový

výřez z mnohem pozdějšího století, možná blízko k tomu našemu.

Alexandr ho obnovuje už tři desetiletí...“

Ulice byly plné lidí, kteří se přesouvali tam a sem, většinou

pěšky, někteří na vozících nebo na koních. Někteří byli oblečení

do nachových rouch stejně vznešených jako měl Bloom, nebo

vznešenějších, ostatní měli na sobě praktičtější tuniky a na holých

nohou sandály. Jeden vznešeně vypadající muž s pomalovanou

tváří procházel po ulici s panovačnou nonšalancí. Vedl zvíře

podobné vychrtlému šimpanzi za provaz přivázaný kolem krku.

Zvíře se ale potom narovnalo, takže stálo vzpřímeně na zadních

nohách, jež byly velmi podobné lidským. Kolem krku měl

manžetu z nějaké lesklé látky, skrývající obojek, který ho

zotročoval. Nikdo z těch, které Emelina viděla, neměl na sobě nic

podobného západnímu oblečení. Všichni jí připadali malí,

podsadití, svalnatí, snědí, naprosto jiná sorta lidí, než z jaké se

skládalo obyvatelstvo Chicaga devatenáctého století.

Ve vzduchu vládne napětí, napadlo ji okamžitě. Byla z

Chicaga a byla zvyklá na města, dokázala vnímat jejich náladu. A

čím byli místní lidé starší, tím rozrušenější a rozhodnější jí

připadali. Něco se tady dělo. Pokud si to Bloom s Grovem

uvědomovali, nedávali to nijak najevo.

Postupovali sérií širokých náměstí obehnaných hradbami, až

nakonec dorazili ke stavbě podobné pyramidě, kterou Emelina

zahlédla z vnější strany města. Vlastně to byl zikkurat, stupňovitá

věž se sedmi terasami stoupajícími od základny, jež byla určitě sto

yardů dlouhá.

Bloom řekl: „Babyloňané tomuhle místu říkali Etemenanki,

což znamená dům, který tvoří základnu Nebe a Země...“

Tenhle zikkurat byl kupodivu babylonská věž.

Na jihu věže stál další obrovský monument, tenhle byl ale

velmi nový, jak Emelina poznala z lesku jeho povrchu. Byl to

nesmírně velký kvádr o hraně možná dvou set yardů a vysoký

nejméně sedmdesát. Základnu měl ozdobenou zlacenými příděmi

lodí, které vystupovaly z kamene, jako by vyplouvaly z mlhy, a

řady jasných vlysů na stěnách vyprávěly složitý příběh o lásce a

válce. Na základně stály dvě obří nohy ve vysokých botách, základ

sochy, která bude jednoho dne ještě monumentálnější než její

podstavec.

„O tomhle jsem slyšel,“ řekl Grove. „Památník Syna. S

Babylonem nemá nic společného. To je celý Alexandr...“

Zmíněný Syn byl Alexandrovým druhorozeným. Náhodou

spojenou s Porušením spojitosti jeho prvorozený, syn zajaté

manželky jednoho poraženého perského generála, nebyl přenesen

na Mir. Druhým byl další Alexandr, který se narodil jeho ženě

Roxaně, baktrijské princezně a rovněž válečné zajatkyni.

Bloom řekl: „Ten chlapec se narodil v prvním roce Miru.

Slavili jsme, protože král získal následníka. Ale v roce dvacet pět

tenhle dědic, který mezitím vyrostl v muže, ztrácel trpělivost,

stejně jako jeho ambiciózní matka, protože Alexandrovi se

nechtělo umírat.“ V říši se rozpoutala válka Otce se Synem, která

vyčerpávala její napjaté zdroje. Zlost syna se nevyrovnala

zkušenostem jeho otce - nebo Alexandrově neochvějné víře ve

vlastní božství. O jejím výsledku nemohlo být pochyb. „Závěrečná

porážka se každoročně připomíná,“ řekl Bloom. „Vlastně, zítra je

sedmé výročí.“

„Takhle to vidím já, paní Whiteová,“ řekl Grove. „Ta válka

způsobila, že se Alexandr, který už tak byl stále naložený v lihu,

stal ještě problematičtější. Říká se, že Alexandr měl prsty ve

vraždě svého otce. Zcela jistě měl na svědomí smrt svého syna a

dědice - a došlo to i jeho ženě Roxaně. Teď Alexandr získal ještě

větší jistotu, že není nic menšího než bůh, který má předurčeno

vládnout navěky.“

„On ale vládnout nebude,“ řekl Bloom tlumeně. „A až nakonec

padne, bude to pro nás všechny znamenat velkou ránu.“

Jižně od památníku Syna konečně dorazili k chrámu, kterému

Bloom říkal Esagila, chrámu Marduka, státního boha Babylonie.

Tady vylezli z kočáru. Když Emelina vzhlédla, spatřila kopuli

posazenou na střeše chrámu, z níž byl vysunutý nějaký válec

připomínající dělo. Byla to observatoř a to „dělo“ byl dalekohled,

který vypadal celkem moderně.

Přiběhl k nim nějaký snědý mladík. Na sobě měl prosté

kněžské roucho a ruce měl sepjaté.

„Můj bože!“ řekl Grove, který začal rudnout. „Vy musíte být

Abdikadir Omar. Tolik se podobáte svému otci...“

„Všichni mi to říkají, pane. Vy jste kapitán Grove.“ Přehlédl

ostatní ze skupinky. „Kde je ale Josh White? Pane Bloome, psal

jsem Joshu Whiteovi.“

„Já jsem jeho žena,“ řekla Emelina pevně. „Je mi to líto, ale

můj manžel zemřel.“

„Zemřel?“ Chlapec byl neklidný a vypadalo to, že mu ta

zpráva ani nedošla. „Dobře, pojďte hned se mnou!“ Zamířil zpět k

chrámu. „Pojďte prosím se mnou do Mardukovy komnaty.“

„Proč?“ zeptala se Emelina. „Ve svém dopise jste se zmínil o

tom, že zvonil telefon.“

„Nejen to,“ řekl chlapec, rozrušený, téměř zbavený smyslů z

toho, jak byl napjatý. „To byl jen začátek. Stalo se ještě něco, něco

víc, právě dnes - musíte se jít podívat...“

Kapitán Grove se zeptal: „Podívat na co, člověče?“

„Ona je tady. Oko - vrátila se - prohnulo se - ona!“ A

Abdikadir se otočil a tryskem vyrazil zpět do chrámu.

Nově příchozí ho nechápavě následovali.

28. SKAFANDR PĚT

Nepodobalo se to probuzení. Bylo to náhlé zjevení se, úder do

činelů. Oči měla doširoka otevřené, plné oslňujícího světla.

Zhluboka nabírala vzduch do plic a lapala po dechu v šoku z

vlastního já.

Ležela na zádech. Dýchala namáhavě, bolel ji hrudník. Když

se pokusila pohnout, ruce i nohy měla jako z olova. Byla v něčem

zavřená. Ocitla se v nějaké pasti.

Oči měla otevřené, ale neviděla nic.

Začala dýchat rychleji. Vyděšená. Slyšela svůj dech, hlučný v

tom uzavřeném prostoru. Byla v něčem zavřená.

Přinutila se ke klidu. Pokusila se promluvit, zjistila, že má

rozpraskané rty a vysušená ústa. Chraptěla. „Myro?“

„Obávám se, že tě Myra neslyší, Biseso.“ Ten hlas byl vlídný,

mužský, ale velmi slabý, šeptal.

Zaplavily ji vzpomínky. „Skafandr pět?“ Jáma na Marsu. Oko,

které se propadlo do sebe. V uších se jí rozbušilo srdce. „Je Myra v

pořádku?“

„Nevím. Nedokážu se s ní spojit. Nedokážu se spojit s nikým.“

„Proč ne?“

„Já nevím,“ odpověděl skafandr zoufale. „Můj primární zdroj

selhal. Pracuji v režimu omezených funkcí, využívám záložní

baterie. Jejich odhadovaná životnost je...“

„To je jedno.“

„Vysílám samozřejmě nouzový signál.“

Teď něco zaslechla, nějaké škrábání na vnější povrch

skafandru. Tam venku něco bylo - nebo někdo. Byla bezmocná,

slepá, uzavřená v nehybném skafandru a něco ji prozkoumávalo

zvenčí. Kdesi v podvědomí pocítila závan strachu.

„Můžu vstát? Tedy, můžeš ty vstát?“

„Bohužel nemůžu. Asi jsem tě zklamal, co, Biseso?“

„Můžeš mi zařídit výhled? Můžeš odclonit průzor?“

„To je proveditelné.“

Její zorné pole zaplavilo světlo, které ji oslepilo.

Když zvedla zrak, spatřila Oko, tu obrovskou stříbřitou kouli

plnou záhad. A na jejím těle spatřila svůj odraz, marťanský

skafandr ležící na zádech, bezmocný zelený brouk na krovkách.

Je to ale stejné Oko? Je stále na Marsu?

Zvedla hlavu v přilbě, jak se snažila dohlédnout za Oko. Hlavu

měla těžkou, kopací míč plný přelévajících se kapalin. Bylo to,

jako by překonávala přetížení ve vrtulníku. Větší přitažlivost - není

tedy na Marsu.

Za Okem spatřila cihlovou stěnu. Zeď pokrývaly neuměle

připevněné části elektronických přístrojů propojené kabelem.

Znala tuhle stěnu, tohle vybavení. Sama je sestavila, když

vybrakovala havarovaného Ptáčka, aby zařídila tuhle komnatu jako

laboratoř ke zkoumání Oka.

Ležela v Mardukově chrámu. Vrátila se do Babylonu. Vrátila

se na Mir. „Tak jsem zase tady,“ zašeptala.

Objevil se nad ní něčí obličej, náhle, nečekaně. Trhla sebou,

uzavřená ve svém humřím krunýři. Byl to muž, mladý, snědý,

hezký, s jasnýma očima. Věděla, kdo to je. Nemohl to ale být on.

„Abdi?“ Když naposledy viděla Abdikadira, svého kolegu z

Ptáčka, byl unavený mongolskou válkou, po tváři i po těle měl

spoustu jizev z toho konfliktu. Tenhle muž s hladkou tváří byl

příliš mladý, příliš nedotčený.

Teď se v jejím zorném poli objevil další obličej, osvětlený

poblikávající lampou. Další známá tvář, obrovský knír, tahle ale

byla starší, než jakou si ji pamatovala, zašedlá, vrásčitá. „Kapitán

Grove,“ řekla. „Takže jsou tady všichni z party.“

Grove řekl něco, co neslyšela.

Hrudník ji bolel čím dál víc. „Skafandre, nemůžu dýchat.

Otevři se a pusť mě ven.“

„Nedoporučuji ti to, Biseso. Nejsme v řízeném prostředí. A

tihle lidé nepatří k posádce Wellsovy stanice,“ protestoval

skafandr upjatě. „Pokud vůbec existují.“

„Otevři se!“ přikázala mu co nejpřísněji. „Ruším všechny své

předchozí příkazy, které jsem ti dala. Tvým úkolem je mě chránit.

Takže mě pusť ven, než se udusím.“

Skafandr odpověděl: „Obávám se, že tvým pokynům jsou

nadřazené jiné protokoly, Biseso.“

„Jaké jiné protokoly?“

„Ochrana planet.“

Skafandr byl zkonstruován tak, aby chránil Mars před Bisesou

stejně, jako chránil Bisesu před Marsem. Takže pokud by jí hrozila

smrt, skafandr by se utěsnil, aby jejím ostatkům zabránil

kontaminovat křehkou ekologii Marsu. Kdyby na to přišlo, byl

skafandr pět naprogramován tak, aby se změnil v její rakev.

„Ano, ale - tohle je - my už nejsme na Marsu! Copak to

nevidíš? Není tady co chránit!“ Napnula všechny svaly, ruce i

nohy však měla dokonale znehybněné. Plíce namáhavě nasávaly

vydýchaný vzduch. „Skafandre pět - proboha...“

Něco jí narazilo do přilby, až se jí hlava zatřásla jako jádro

vlašského ořechu ve skořápce. V jejím průzoru to luplo a obličej jí

zaplavil vzduch. Ten vzduch byl cítit po spáleném oleji a ozonu,

obsahoval však dost kyslíku a Bisesa ho vděčně vdechovala.

Objevil se nad ní Grove. Ukázal jí kladivo a dláto.

„Omlouvám se,“ řekl. „Bylo to ale potřeba, co? Mám jen trochu

strach, že jsem rozbil váš obrněný oblek.“ I když zestárl, stále měl

stejný přízvuk jako Noel Coward, který si pamatovala ze své

minulé návštěvy na Miru před více než třiceti lety.

Byla nesmírně ráda, že ho zase vidí. „To nic není,“ řekla.

„Dobře, skafandre, tak sis to užil. Teď tě ale prorazili, takže

ochrana planety už nepřipadá v úvahu, ať jsme, kde jsme. Takže

pustíš mě teď ven?“

Skafandr nereagoval. Váhal několik vteřin, mlčel, jako by

trucoval. Potom se ozvalo cvaknutí pojistek a skafandr se otevřel

po celé délce jejího trupu, nohou a rukou. Ležela tam ve

skafandru, ve své přiléhavé termokombinéze, a kolem ní proudil

chladnější vzduch. „Připadám si jako nějaký humr v

rozlousknutém krunýři.“

„Pomůžeme vám!“ To promluvil chlapec, který byl podobný

Abdikadirovi. S Grovem se k ní sklonili, zasunuli pod její tělo ruce

a vyzvedli ji ze skafandru.

29. ALEXEJ

Od chvíle, kdy Bisesa zmizela v Oku, uplynula hodina.

Myra, opuštěná a zmatená, přišla za Alexejem do jeho kabiny

ve skladišti. Byl stočený do klubíčka na svém kavalci, obrácený

obličejem ke skleněné stěně pokryté plastem.

„Řekni mi všechno o Athéně!“

Zůstal k ní otočený zády a řekl: „Athéna se tě zastala. Nejspíš

si myslí, že stojí za to tě zachránit.“

Myra sevřela rty. „To ona je skutečným vůdcem toho vašeho

spiknutí, co? Podzemní skautská skupina, která se pokouší vyřešit

problém marťanského Oka.“

Ovládl se, zády stále otočen k ní. „My Vesmířané se dělíme na

menší skupiny. Marťané sami sebe vůbec nepovažují za

Vesmířany. Athéna je jiná než my všichni, je mnohem chytřejší. Je

to někdo, kolem nějž se konečně můžeme všichni spojit.“

„Abychom v tom měli jasno,“ řekla. „Athéna je umělá

inteligence štítu.“

„Její kopie. Původní umělá inteligence byla zničená v

závěrečných fázích sluneční bouře. Před bouří vyslali tuhle kopii

narychlo ke hvězdám. Tam někde tuhle odvysílanou kopii

zachytili, oživili a poslali zpátky sem.“

Přesně tuhle historku jí vyprávěli i všichni ostatní.

„Uvědomuješ si, kolik nemožných věcí by se muselo vyplnit,

kdyby k tomuhle mělo dojít?“

„Podrobnosti nezná nikdo jiný než obsluha Kyklopů.“

„Kyklopové... Velká stanice s dalekohledem pátrajícím po

planetách.“

„Správně. Stejný signál samozřejmě mohli zachytit kdekoli ve

Sluneční soustavě, pokud ale víme, jenom u Kyklopů ji oživili.

Zůstala by uzavřená ve zpevněném datovém úložišti u Kyklopů.

To byla její volba. Podle názoru Hanse Critchfielda se jí podařilo

nahrát svého podřízeného agenta do tvého identifikačního tetování.

Nikdo neví jak. Zničil se, jakmile ti předala tu zprávu. Myslím, že

má někde na tobě své elektronické oko, Myro.“

To nebyla uklidňující představa. „Takže moje matka teď

prošla Okem. Co dál?“

„Budeme čekat.“

„Na co?“

„Nejspíš na to, co přinese výprava tvé matky na Mir. A na

Athénu.“

„Jak dlouho?“

„Nevím, Myro. Máme dost času. Ještě zbývá víc než osmnáct

měsíců, než podle odhadů dorazí bomba K k Zemi.

Chápej, udělali jsme, co jsme mohli. Dopravili jsme tvou

matku k Oku a prásk! ona okamžitě tu nejpodivnější věc v naší

Sluneční soustavě zkratovala. Myslím to v dobrém. Teď jsme se

dostali do klidnější fáze. Takže hlavu vzhůru! Zažila jsi toho už

hodně - my oba jsme už toho dost zažili. Cesta o samotě byla dost

perná. A pokud jde o tu spoušť tam dole kolem Oka - ani si

nedokážu představit, jak ses tam musela cítit.“

Myra se nemotorně posadila na jedinou židli v pokoji a

protáhla si prsty. „To není jen klidnější fáze.

Tohle je už pro mě stará vesta. Potřebovali jste mě k tomu,

abych dostala svou matku sem na Mars. Dobře, udělala jsem to.

Teď se mi ale zase všechno zhroutilo.“

Otočil se tváří k ní. „Mrzí mě, jak ti je. Myslím, že jsi na sebe

moc přísná. Jsi dobrý člověk. Viděl jsem to. Miluješ svou matku a

pomáháš jí, i když ti to nedělá dobře. To je docela dobré postavení

ve světě. Ale co,“ řekl, „já nejsem ten, kdo by ti mohl radit. Já

špehuju svého otce. Jak zvrácené to podle tebe je?“

Otočil se zpátky ke stěně.

Ještě chvíli tam s ním poseděla. Když začal pochrupovat,

potichu vyšla z místnosti a zavřela za sebou dveře.

30. CHILIARCHOS

Grove s Abdim odvedli Bisesu do menší komnaty, kanceláře

vybavené pohovkami a stoly. Vypadá to, že tenhle chrám je plný

kanceláří, napadlo Emelinu. Dozvěděla se, že tady se o prostor dělí

administrativní centrum různých kultů a vládních odborů s

bohoslužbami.

Grove Bisesu položil a zabalil ji do deky. Potom se na všechny

strany obracel se žádostí o čaj, dokud nějaký sluha nedonesl Bisese

misku nějakého horkého kalného nápoje, který vděčně usrkávala.

Ke dveřím byli postaveni dva svalnatí makedonští strážci. Byli

vyzbrojení dlouhými, hrozivě vypadajícími kopími, kterým říkali

sarissy. Vypadalo to, že Bisesin návrat způsobil pozdvižení,

Emelina však nedokázala odhadnout, jestli stráže chrání lidi před

Bisesou nebo naopak.

Emelina si sedla a mlčky si prohlížela Bisesu Duttovou.

Zdála se starší než Emelina, ale ne o moc, mohlo jí být tak

padesát. Vypadala přesně tak, jak ji Josh popsal - dokonce ji i v

několika svých denících naskicoval. Tvář měla hezkou a dobře

tvarovanou, i když ne krásnou, nos měla širší, stejně jako dolní

čelist. Oči měla jasné, nakrátko střižené vlasy prošedivělé.

Emelina cítila, že i když vypadá vyčerpaná a dezorientovaná,

vyzařuje z ní síla, roky zocelená vytrvalost a houževnatost.

Bisesa, které se vracely síly, se zvědavě rozhlédla po

místnosti. „Tak,“ řekla. „To bychom měli.“

„Tak vás tu zase máme,“ řekl Grove. „Vrátila jste se zpátky

domů, že? Myslím zpátky do Anglie. Své Anglie.“

„Ano, kapitáne. Vrátila jsem se do okamžiku Porušení

spojitosti, do své budoucnosti. Na den přesně. I když jsem na Miru

strávila pět let.“

Grove zavrtěl hlavou. „Už bych si měl zvyknout na to, jak

divně tady plyne čas. Ale asi se mi to nikdy nepovede.“

„Teď jsem se zase vrátila sem. Do jaké doby jsem se ale

dostala?“

Emelina promluvila: „Madam, všichni tady dobře víme, že jste

z Miru odešla v roce pět nového kalendáře, který sestavili

babylonští astronomové. Teď máme rok třicet dva...“

„Takže uplynulo dvacet sedm let.“ Bisesa na ni zvědavě

pohlédla. „Vy jste Američanka.“

„Jsem z Chicaga.“

„Ovšem. Sojuz vás jasně zahlédl na ledovém příkrovu Severní

Ameriky.“

Emelina řekla: „Já pocházím z roku 1894.“ Tenhle podivný

detail si už zvykla opakovat.

„Devět let po časovém výřezu kapitána Grovea - ten dorazil z

roku 1885.“

„Ano.“

Bisesa se otočila k Abdikadirovi, který od chvíle, kdy Bisesu

vyzvedli, prohodil jen pár slov. „A vy jste tolik podobný svému

otci!“

Abdi, oči doširoka otevřené, byl nervózní, zvědavý, možná na

ní chtěl něčím zapůsobit. „Já jsem astronom. Pracuju tady v

chrámu - na střeše je observatoř...“

Usmála se na něj. „Váš otec na vás musí být hrdý.“

„On tady není,“ vyhrkl Abdi. A pověděl jí, jak Abdikadir

Omar odešel na jih do Afriky za svým vlastním cílem. Pokud byl

Mir obydlen vzorky hominidů ze všech úseků evoluce člověka,

Abdikadir chtěl nalézt ty nejprvnější, první, kteří se odlišovali od

opic. „Ale nevrátil se. Už je to několik let.“

Bisesa přikývla a snažila se s tou zprávou vyrovnat. „A Casey?

Co je s ním?“

Casey Othic, třetí člen posádky Ptáčka, už tady také nebyl.

Zemřel na následky starého zranění, které utrpěl přímo v den

Porušení spojitosti. „Ale,“ řekl kapitán Grove, „stihl tu po sobě

zanechat významnou stopu. Othikovu školu. Vzdělává techniky,

pro něž se Casey stal bohem, doslova! Uvidíte, Biseso.“

Bisesa pozorně poslouchala. „A všichni tři členové posádky

Sojuzu byli nakonec zabití. Takže už tu nežijí žádní moderní -

myslím tím nikdo z mého času. To je zvláštní pocit. A co Josh?“

Kapitán Grove si odkašlal do hrsti, celý nesvůj, téměř komicky

britský. „Ten váš odchod přežil, Biseso.“

„Prošel se mnou půlku cesty,“ řekla Bisesa tajemně. „Ale

poslali ho zpátky.“

„Když jste odešla, už ho tady v Babylonu nic nedrželo.“ Grove

pohlédl v rozpacích na Emelinu. „Odešel hledat své vlastní lidi.“

„Do Chicaga.“

„Ano. Trvalo několik let, než Alexandrovi lidé s Caseyovou

pomocí postavili plachetnici schopnou překonat Atlantik. Josh ale

odplul hned první lodí.“

„Já jsem byla jeho ženou,“ řekla Emelina.

„Aha,“ vydechla Bisesa. „Byla?“

A Emelina jí stručně vyprávěla o Joshově životě i o tom jak

zemřel, a o odkazu, který za sebou zanechal, o jeho synech.

Bisesa jí smutně naslouchala. „Nevím, jestli byste to chtěla

slyšet,“ řekla. „Doma jsem si vyhledala všecko o Joshovi.

Požádala jsem Aristotela - tedy, prohledala jsem archivy. A našla

jsem Joshovo místo v dějinách.“

Joshova „kopie“, která zůstala na Zemi, žila dál po roce 1885.

Tenhle Josh se zamiloval - když mu bylo třicet pět, oženil se s

jistou bostonskou katoličkou, která mu dala dva syny - jako mu

Emelina dala dva syny na Miru. Joshův život ale skončil krátce po

padesátce, když zemřel v krví prosáklém blátě Passchendaele, kde

působil jako novinář popisující další z řady válek, Velkou

světovou válku, o které Emelina nikdy neslyšela.

Emelina to váhavě vyslechla. Tak trochu to zastiňovalo jejího

Joshe, když si vyslechla příběh jeho dvojníka v jiném světě.

Ještě chvíli si vyprávěli o přerušených dějinách, o zhoršujícím

se klimatu na Miru, o nové Tróji a globální říši. Grove se zeptal

Bisesy, jestli se shledala s Myrou, svou dcerou. Bisesa odpověděla,

že ano a že má už dokonce i vnučku. Vypadalo to však, že ji tohle

vyprávění rozteskňuje, kazí jí náladu. Nezdálo se, že by jí něco z

toho dělalo radost.

Emelina neměla co říct. Pokoušela se odhadnout náladu lidí

kolem sebe, zatímco se spolu bavili, a zvykala si na tuhle novou

nezvyklou situaci. Abdi s Benem, kteří se narodili po Porušení

spojitosti, byli zvědaví, měli oči navrch hlavy. Ale Grove i

samotná Emelina a možná i Bisesa měli v podstatě strach. Mladíci

nechápali tak jako ti starší, kteří zažili Porušení spojitosti, že nic na

světě netrvá věčně, ne pokud je možné z něčí libovůle roztrhat čas

na kusy a zase ho různě pospojovat. Pokud jste něco takového

zažili, nikdy jste se s tím nemohli vyrovnat.

Ve dveřích nastal nějaký rozruch.

Abdikadir, uvyklý životu u Alexandrova dvora, rychle

vyskočil na nohy.

Do místnosti svižně vešel nějaký muž v doprovodu dvou méně

významně vypadajících pobočníků. Abdikadir před tím mužem

padl na zem, poklekl, roztáhl ruce a sklonil hlavu.

Nově příchozí ve splývavém rouchu z nějaké vzácné nachově

obarvené látky byl menší než všichni ostatní v místnosti, choval se

ale jako člověk, který je zvyklý poroučet. Byl holohlavý, až na

malý pramínek šedých vlasů. Může mu být tak sedmdesát,

pomyslela si Emelina, jeho vrásčitá kůže se ale leskla, dobře

udržovaná oleji.

Bisesa v údivu vykulila oči. „Tajemník Eumenes!“

Muž se usmál, výraz měl neosobní, odměřený. „Teď mám titul

chiliarchos, a to nejméně dvacet let.“ Anglicky mluvil plynně, ale

afektovaně a s náznakem britského přízvuku.

Bisesa řekla: „Chiliarchos. Ten titul dříve používal Héfaistion.

Vystoupal jste výš než kdokoli jiný s výjimkou krále, Eumene z

Cardie.“

„To není na cizince špatné.“

„Asi jsem vás měla očekávat,“ řekla Bisesa. „Ze všech lidí

právě vás.“

„Stejně jako jsem já stále čekal na vás.“

Abdikadir ze svého místa na podlaze vykoktal: „Pane

chiliarchu, zavolal jsem vás, vyslal jsem běžce, jakmile k tomu

došlo. Oko - návrat Bisesy Duttové - bylo to přesně tak, jak jste

přikázal - pokud došlo k nějakému zpoždění, omlouvám se za ně,

a...“

„Buď zticha, chlapče! A vstaň. Dorazil jsem hned, jak jsem

mohl. Věř si nebo nevěř, ale v téhle naší celosvětové říši se

vyskytují záležitosti, které jsou naléhavější než nějaké tajuplné

koule nebo tajemní navrátilci. Takže... proč jste tady, Biseso

Duttová?“

Byla to přímá otázka, kterou jí dosud nikdo jiný nepoložil.

Bisesa odpověděla: „Kvůli nové hrozbě Prvorozených.“

Několika slovy jim popsala bouři na Slunci i to, jak ji lidstvo

budoucnosti s velkým vypětím přežilo. A popsala jim novou zbraň

jménem „bomba K“, která prolétá vesmírem směrem k Zemi -

Bisesině Zemi.

„Já sama jsem cestovala mezi planetami, když jsem hledala

odpovědi na tuhle hrozbu. A potom jsem byla přenesena - sem.“

„Proč? Kým?“

„To nevím. Možná to byl stejný činitel, který mě předtím

dopravil domů. Prvorození, nebo možná někdo jiný. Možná někdo,

kdo stojí proti nim.“

„Král je o vašem návratu informován.“

Grove se zeptal: „Jak to víte?“

Eumenes se usmál. „Alexandr ví všechno, co vím já - a

většinou dřív než já. To je asi můj nejpřesnější odhad. Promluvím

si s vámi později, Biseso Duttová, v paláci. Možná se zúčastní i

král.“

„To je mi schůzka!“

Eumenes se ušklíbl. „Zapomněl jsem na vaši prostořekost. Je

zajímavé mít vás zase zpátky, Biseso Duttová.“ Otočil se na patě a

odešel. Abdikadir se mu opět klaněl a padal před ním na kolena.

Bisesa pohlédla na Emelinu s Grovem. „Takže už víte, proč

jsem tady. Kvůli bombě ve Sluneční soustavě a Oku na Marsu.

Proč jste tady vy?“

„Protože,“ řekl Abdikadir, „jsem je svolal, jakmile zazvonil

váš telefon.“

Bisesa na něj vyvalila oči. „Můj telefon?“

Spěchali zpět do komnaty s Okem.

Abdikadir vyjmul telefon z jeho skrýše a s úctou ho podal

Bisese.

Ležel jí v dlani, odřený, známý. Nemohla tomu uvěřit, oči se jí

zalily slzami. Pokusila se to Abdikadirovi vysvětlit. „Je to jen

telefon. Dostala jsem ho, když mi bylo dvanáct. Každé dítě na

Zemi v tom věku mělo vlastní telefon. Komunikační a vzdělávací

program staré OSN. A sem se dostal se mnou během Porušení

spojitosti a hodně mi pomohl - dělal mi společnost. Potom mu ale

selhala baterie.“

Abdikadir tomu klábosení naslouchal a stále se tvářil

neutrálně. „Začal zvonit. Crr, crr.“

„Reaguje jen na příchozí volání, to je všechno. Když se vybil,

neměla jsem jak ho dobít. A vlastně ani teď nemám nabíječku.

Moment...“

Otočila se ke svému skafandru, který stále ležel otevřený na

podlaze. Nikdo se ho neodvážil dotknout. „Skafandre pět?“

Jeho hlas ze sluchátek v přilbě byl velmi slabý. „Během tvého

pohybu mimo obytné moduly jsem se vždycky snažil plnit všechny

tvé potřeby.“

„Mohl bys mi dát jeden ze svých napájecích článků?“

Zdálo se, že si to rozmýšlí. Potom se na opasku skafandru

otevřela jedna schránka, v níž byl uložen kompaktní plastový

balíček, světle zelený jako zbytek skafandru. Bisesa ho vyjmula z

konektoru.

„Můžu pro tebe udělat ještě něco, Biseso?“

„Ne, díky!“

„Než ti zase budu moci sloužit, budu potřebovat opravit.“

„Zařídím to.“ Tušila ale, že je to lež. „Teď si odpočiň.“

Skafandr jako by si povzdychl a ztichl.

Vzala si balíček s bateriemi, otevřela krytku konektoru

telefonu a postavila telefon do kolébky v článku.

Zdířka s konektorem se lehce spojily. „Jak že to říkal Alexej?

Díky Slunci za univerzální spojovací protokoly!“

Telefon se rozsvítil a váhavě se zeptal: „Biseso?“

„Tady jsem!“

„Dala sis na čas.“

31. OPERAČNÍ ROZKAZ

Z Belliny kanceláře ve Washingtonu poslali Osvoboditeli nový

rámcový operační rozkaz.

„Máme sledovat bombu K,“ oznámila Edna, když rozkaz

přelétla očima.

„Jak daleko?“ zeptal se John Metternes.

„Až k Zemi, pokud to bude třeba.“

„Kriste na kole, to může být dvacet měsíců!“

„Libby, zvládneme to?“

Umělá inteligence odpověděla: „Pojedeme z kopce, jako

bomba. Takže palivo a reakční hmota nebudou problém. Jestli se

účinnost recyklace udrží v normálu, prostor pro posádku dokáže

lidem zajistit všechny životní funkce.“

„Hezky řečeno,“ poznamenal John trpce.

„Ty jsi technik,“ zpražila ho Edna. „Myslíš, že má pravdu?“

„Asi ano. K čemu to ale je, kapitánko? Naše zbraně nejsou k

ničemu.“

„Lepší je mít na pozici někoho, než vůbec nikoho. Něco se

může naskytnout. Johne, Libby, začněte plánovat trasu. Já si

projdu rámcový operační rozkaz a až budeme mít jistotu, že to po

stránce zdrojů zvládneme, pošleme doplněný rozkaz zpátky na

Zemi.“

„Tohle ale bude super cesta,“ utrousil Metternes.

Edna pohlédla na displej. Byla tam bomba, mlčenlivá,

pronikající stále hlouběji do Sluneční soustavy, viditelná jen díky

hvězdám, které odrážela. Edna se snažila promyslet, co by měla

říct Thee - jak jí vysvětlit, že se jen tak brzy domů nevrátí.

32. ALEXANDR

Bisese poskytli vlastní pokoj v Nabuchodonozorově paláci,

který si Alexandr prostě musel zabrat pro sebe. Eumenovi lidé jí

dodali oblečení v důmyslném perském stylu, jejž makedonský

dvůr převzal.

Stavila se u ní také Emelina, která jí přinesla nějaké toaletní

potřeby - hřeben, krémy na obličej a na ruce, lahvičku parfému,

dokonce nějaké archaické hygienické vložky. Zkrátka výběr z

cestovní soupravy dámy devatenáctého století. „Vypadá to, že jste

si toho s sebou moc nepřinesla,“ řekla jí.

To gesto, od jedné ženy daleko od domova jiné, vehnalo

Bisese slzy do očí.

Trochu se prospala. Tlačil ji k zemi náhlý návrat k zemské

přitažlivosti, třikrát silnější než byla na Marsu. A biologické

hodiny jejího těla nevěděly čí jsou, stejně jako minule jí i tohle

nové Porušení spojitosti, její osobní posun v čase, způsobilo

problémy, jako když jste dříve na Zemi přeletěli z jednoho

časového pásma do jiného.

A potom plakala, nad sebou, v šoku z toho všeho a nad ztrátou

Myry. Ale těch několik posledních výjimečných týdnů, během

nichž spolu putovaly vesmírem, bylo nejspíš všechno, co mohly

strávit s Myrou o samotě od sluneční bouře. To je alespoň nějaká

útěcha, říkala si v duchu, i když jí připadalo, že se spolu téměř

nebavily, že se vlastně ani nestačily vzájemně poznat.

Hrozně ráda by se dozvěděla něco víc o Charlii. Dokonce ani

neviděla fotografii své vnučky.

Pokusila se znovu usnout.

Probudila ji jiná služebná, možná otrokyně. Byl podvečer. Čas

jejího přijetí u Eumena, možná i u Alexandra.

Vykoupala se a oblékla. Babylonské šaty už nosila, přesto si

stále připadala směšně, když byla takhle oblečená.

Velká síň, do níž ji dovedli, byla ukázkou obscénního

přepychu, plná tapiserií, vzácných koberců a skvostného nábytku.

Dokonce i cínová nádoba na víno, kterou jí podal sluha, byla

vykládaná drahými kameny. Všude ale stály stráže, ve vchodech,

procházely sálem, vyzbrojené dlouhými kopími sarissami a

krátkými meči. Neměly žádné pevné brnění, jen přilby,

pravděpodobně z hovězí kůže, lněné korzety a vysoké kožené

boty. Vypadaly jako příslušníci dělostřelectva, které si Bisesa

pamatovala ze svého předchozího pobytu zde.

Mezi železem vojáků a stříbrem a zlatem ozdob se procházeli

nabubřelí dvořané, kteří spolu vzájemně rozmlouvali. Na sobě

měli exotické oděvy, ve kterých převládala nachová a bílá barva.

Muži i ženy měli obličeje pomalované tak silně, že bylo obtížné

odhadnout jejich věk. Všimli si Bisesy a byli trochu zvědaví,

mnohem víc se ale zajímali jeden o druhého a o vzájemné

soupeření.

Davem se pohybovali i neandrtálci. Bisesa je poznala během

svého předchozího pobytu na Miru, kdy je pozorovala z dálky na

okraji ledového pole. Teď byli u dvora. Většinou byli mladí, velké

hlavy měli skloněné k zemi, v očích prázdný pohled, v silných

vypracovaných rukou nosili vzácné podnosy. Na sobě měli

nachová roucha stejně skvostná jako dvořané, na nich však

vypadala směšně.

Bisesa se zastavila před jednou monumentální tapiserií.

Pokrývala celou stěnu a představovala mapu světa, jen obrácenou,

s jihem nahoře. Velká část jižní Evropy, severní Afriky a střední

Asie až k hranicím Indie byla zabarvená červeně a zlatě

ohraničená.

„Jie-lü Čchu-caj,“ řekl kapitán Grove.

Doprovázel Emelinu, na sobě měl uniformu britské armády a

ona střízlivou bílou blůzku, dlouhou sukni a černé boty. Oba

představovali ostrůvek poctivého devatenáctého století mezi vší

tou křiklavosti Alexandrova dvora.

„Závidím vám vaše oblečení,“ řekla Bisesa Emelině, i když jí

její babylonský oděv dodával sebevědomí.

„Vozím si s sebou parní žehličku,“ vysvětlila jí Emelina

upjatě.

Grove se zeptal Bisesy: „Jak se vám líbila moje výslovnost?“

„To nedokážu posoudit,“ přiznala Bisesa. „Jie-lü?“ Grove se

trochu napil vína a zvedl přitom knír tak, aby mu nepřekážel. „Asi

jste se s ním nikdy nesetkala. Byl to čingischánův nejzkušenější

rádce před Alexandrovou mongolskou válkou. Napravený čínský

válečný zajatec. Po válce - možná si pamatujete, že Čingize

zavraždili - jeho hvězda pohasla. Přišel ale sem, do Babylonu, a

spolupracoval s Alexandrovými učenci. Výsledkem byly takovéhle

mapy.“ Ukázal na obří tapiserii. „Všechny samozřejmě trochu

zbytečně nákladné, ale velmi přesné, jak můžete sama posoudit.

Podnítily Alexandra k přípravě dalších výbojů - a k dalšímu

rozšiřování jeho území.

Alexandrova válečná tažení byla pozoruhodná, Biseso -

ohromující ukázka logistiky a motivace. Ve velkém přístavu tady v

Babylonu postavil obrovskou flotilu a potom musel upravit celý

tok Eufratu, aby po něm mohly všechny ty lodě proplout. Jeho

flotila obeplula Afriku a zásoby si zajišťovala výpady na pobřeží.

Mezitím jeho vojska vytáhla z Babylonu na západ i na východ a

stavěla železniční trati a vojenské cesty, a zakládala jedno město

za druhým. Přípravy jim zabraly pět let a po dalších deseti letech

vojenských operací ovládl všechno od Španělska po Indii.

Samozřejmě během toho významně vyčerpal své lidské zdroje...“

Emelina se dotkla Bisesiny ruky. „Kde máte ten telefon?“

Bisesa si povzdychla. „Trval na tom, abych ho vzala zpátky do

chrámu, aby do něj mohl Abdi nahrát co nejvíc svých

astronomických pozorování. Je zvědavý.“

Emelina se zamračila. „Přiznávám, že mám potíže s chápáním

smyslu vašich slov. Nejpodivnější na tom všem mi připadá to, jak

velmi máte ten telefon v oblibě. Vždyť je to jen stroj. Věc!“

Kapitán Grove se usmál. „To není zase nic tak neobvyklého.

Mnoho mých mužů se zamilovalo do své zbraně.“

„A v mé době,“ doplnila ho Bisesa, „má mnoho strojů vlastní

vědomí, jako tenhle telefon. Stejné vědomí jako vy nebo já. Potom

je těžké necítit k nim určitou náklonnost.“

Přistoupil k nim Eumenes, jeho příchod zmrazil náladu v sále a

rozprášil podřadnější dvořany, i když byl oblečený stejně křiklavě

jako oni. „Hovoříte o astronomii. Doufám, že astronomie, které se

věnujeme my zde, je dostatečně kvalitní a že vám může v něčem

pomoci,“ řekl. „Babylonští mniši a kněží se věnovali pozorování

oblohy dávno předtím, než jsme sem přišli my. A dalekohledy

sestrojené techniky z Othikovy školy jsou to nejdokonalejší, co

dokážeme vyrobit. Ale kdo ví, co se dá vyčíst z oblohy, která je

pravděpodobně stejně uměle vyrobená jako země, po které

chodíme?“

Emelina řekla: „My máme v Chicagu také astronomy. I

dalekohledy, které vydržely Zmrazení - tedy Porušení spojitosti.

Vím, že pozorují planety. Ty jsou všechny jiné, jak říkají, než

bývaly předtím - jistě chápete. Světla na Marsu. Města! Já o tom

mnoho nevím. Jen co jsem se dočetla v novinách.“

Bisesa s Grovem na ni pohlédli jako u vytržení.

Bisesa řekla: „Města na Marsu?“

A kapitán Grove se zeptal: „Vy máte noviny?“

Chiliarchos se zamyslel. „Vy máte také...,“ snažil se vybavit si

příslušné slovo, „vědce. V Chicagu máte také vědce?“

„Ovšem, z různých oborů,“ odpověděla Emelina pohotově.

„Fyziky, chemiky, doktory, filozofy. Univerzita nepřerušila

činnost, jaksi z tradice, a teď otevírají novou pobočku v Novém

Chicagu, jižně od ledu, takže budou moct pokračovat v práci i

potom, co staré město opustíme.“

Eumenes se otočil k Bisese: „Mám za to, že byste měla odjet

do toho Chicaga, místa vědy a vědění z doby vzdálené více než

dvacet století od Alexandrových časů. Tam pravděpodobně budete

mít největší šanci vyrovnat se s těmi velkými otázkami, které vás

zanesly sem.“

Grove je upozornil: „Cesta tam vám zabere proklatě hodně

času. Měsíce...“

„Přesto je to ale nezbytně nutné. Zařídím všechno potřebné pro

vaši cestu.“

Emelina pozvedla obočí. „Vypadá to, že budeme mít spoustu

času se vzájemně dobře poznat, Biseso.“

Bisesu vyvedla z míry rychlost Eumenova rozhodování. „Vy

jste to vždycky chápal,“ řekla mu. „Více než kdokoli jiný z

Alexandrových lidí jste vždycky chápal, že klíčem k celé téhle

situaci jsou Prvorození a Oči. Všechno ostatní, říše i války, slouží

jen k odpoutání pozornosti.“

Odfrkl si. „Kdybych nebyl dostatečně vnímavý, nepřežil bych

na Alexandrově dvoře tak dlouho, Biseso. Z těch, které si

pamatujete z doby před třemi desetiletími, se tady už s mnoha

neshledáte. Všichni byli zlikvidováni během různých čistek.“

„Všichni kromě vás,“ řekla.

„Zajisté proto, že jsem se postaral, abych ty čistky organizoval

já...“

Ozval se hlahol trubek a spousta povyku.

Do sálu napochodoval oddíl vojáků, sarissy nesli zvednuté. Za

nimi vstoupila směšná postavička v průhledné tóze, vychrtlá,

trochu roztřesená, nádherně pomalovanou tvář měla pokroucenou

úsměvem. Bisesa si vzpomněla - to je Bagoas, perský eunuch a

Alexandrův oblíbenec.

„Už není tak hezký jak býval,“ zhodnotil ho Eumenes kriticky.

„Přesto ale přežívá, stejně jako já.“ Pozvedl svůj pohár s vínem v

posměšném pozdravu.

A potom vstoupil samotný král. Obklopovala ho skupina

drsných mladých mužů v nákladných nachových rouchách.

Potácel se, jako by už byl opilý, klopýtl a téměř upadl, kdyby

se neopíral o podsadité páže, které šlo po jeho boku. Na sobě měl

výstřední nachové roucho a na hlavě beraní rohy připevněné ke

zlaté obruči. Ve tváři mu stále ještě zbývalo něco z krásy, kterou si

Bisesa pamatovala, plné rty a silný nos napojený přímo nad mírně

vystouplé čelo, kudrnaté vlasy stažené dozadu. Jeho pokožka,

vždycky červená, byla skvrnitá a zjizvená, tváře a spodní čelist

široké a obličej, kdysi ostře řezaný, se utápěl v tuku. Bisesu tato

jeho proměna šokovala.

Dvořané padali na kolena. Vojáci a někteří ze starších zůstali

stát a jen předváděli složité poklony. Malé páže, o něž se král

opíral, byl neandrtálský chlapec, hrubý obličej se mu leskl, měl

kudrnaté husté vlasy. Když procházeli kolem ní, pocítila Bisesa

zápach moči.

„Tak tohle je vládce světa,“ zašeptala Emelina, když je míjel, a

Bisese to znělo jako odměřené opovržení člověka devatenáctého

století.

„On jím ale skutečně je,“ řekl Grove.

„Neměl na vybranou, musel svět dobýt znovu,“ řekl jim tiše

Eumenes. „Alexandr si o sobě myslí, že je bůh - syn Dia

převtěleného do Amona, proto má také na sobě Amonovo roucho a

jeho rohy. Narodil se ale jako člověk a svého božství dosáhl díky

svým výbojům. Po Porušení spojitosti bylo tohle všechno zničeno

a čím tedy byl Alexandr? To nemohl připustit. A tak začal znovu,

musel.“

Bisesa namítla: „Není to ale jako poprvé. Zmínil jste se o

parních vlacích. Možná jde o nový začátek civilizace. Sjednocená

říše, pod Alexandrem a jeho následníky, podporovaná novými

technologiemi.“

Grove se tesklivě usmál. „Vzpomínáte na starého dobrého

Rudu Kiplinga, který tvrdil podobné věci?“

„Nemyslím si, že by Alexandr měl podobné moderní sny jako

vy,“ odpověděl Eumenes. „Proč také? Nás je víc než vás, mnohem

víc. Možná, že budoucnost budou utvářet naše názory, které

přemůžou ty vaše.“

„Podle mých dějepisných knih,“ řekla Emelina poněkud

upjatě, „zemřel Alexandr ve starém světě, když mu bylo něco přes

třicet. Je nekřesťanské něco takového říkat. Ale možná by bylo

lepší, kdyby zemřel i tady, místo toho, aby žil mnohem déle než

prve.“

„Tohle si určitě říkal i jeho syn,“ prohlásil Eumenes suše. „A

proto tedy - podívejte!“ Stáhl Bisesu zpět.

Kolem proběhl oddíl vojáků, dlouhé sarissy skloněné.

Uprostřed místnosti nastal velký rozruch. Ozval se křik a úpění

bolesti.

A Alexandr padl.

Alexandr, osamocen na podlaze, křičel svou řečtinou se silným

makedonským přízvukem. Jeho dvořané a dokonce i jeho stráže od

něj couvali, jako by se báli, že je z něčeho obviní. Na břiše se mu

objevila jasně červená skvrna. Bisesa si myslela, že je to víno.

Potom si ale všimla jeho neandrtálského pážete, které stálo nad

ním, ve tváři neurčitý výraz, ve svalnaté ruce nůž.

„Toho jsem se bál,“ vydechl Eumenes. „Dnes je výročí Války

se Synem - a vy a vaše Oko jste všechny pořádně rozrušily, Biseso

Duttová. Kapitáne Grove, odveďte je pryč odsud i pryč z města,

jak nejrychleji můžete. Pokud to neuděláte, nepřežijí čistky, které

budou následovat.“

„Rozumím,“ odpověděl Grove klidně. „Pojďte, dámy!“

Když je Grove starostlivě odváděl pryč, Bisesa se ohlédla.

Viděla, jak neandrtálský chlapec znovu zvedá dýku a přistupuje k

Alexandrovi. Pohyboval se pomalu, jako při nějaké monotónní

práci. Alexandr řval vztekem a strachem, stráže se ale stále

nehýbaly. Nakonec to byl Eumenes, zesláblý starý Eumenes, kdo

proběhl davem a srazil podsaditého mládence na zem.

Město venku bylo na nohou, z podpálených budov stoupal

dým, když ven pronikly zprávy o pokusu o vraždu.

33. ÚTĚK

V bledém ranním světle následujícího rána opustila Bisesa s

ostatními město v doprovodu jednotky Eumenovy osobní gardy,

která měla za úkol cestovat s nimi až na Gibraltar. Připojil se k

nim i vyděšený Abdikadir, který měl putovat s Bisesou až do

Ameriky.

Takže pouhých dvanáct hodin po tom, co vypadla z Oka, byla

Bisesa znovu na cestě. Dokonce si s sebou ani nemohla vzít svůj

skafandr. Jediné, co jí z jednadvacátého století zbylo, byl telefon a

napájecí články ze skafandru.

Emelina ji kupodivu utěšovala. „Jen počkejte, až dorazíme do

Chicaga!“ konejšila ji. „Zajdeme spolu na Michiganskou třídu na

nákupy.“

Nákupy!

Hned první část putování byla úchvatná.

Bisesa opět seděla v otevřeném kočáře taženém čtveřicí

svalnatých neandrtálců, kteří byli nazí jako ve chvíli svého

narození, a makedonští vojáci klusali vedle nich. Tihle „kamenní

lidé“ byli majetkem člověka jménem Ilicius Bloom, který se

prohlašoval za chicagského konzula v Babylonu. Byl to

prospěchář, jemuž Bisesa ani chvilku nedůvěřovala.

Dorazili do konečné železniční stanice na místě jménem

Kompost, malém nakupeném městečku, ze kterého byly vidět jen

hranaté domky, žebříky a štiplavý dým. Samotná konečná stanice

byla v podstatě místem, kde se sbíhalo několik úzkých kolejí, kde

stály velké přístřešky a primitivní lokomotivy.

Jejich vagon byl jen jednoduchý vozík se stříškou s dřevěnými

lavicemi, a Emelina si neodpustila ironickou poznámku o

kontrastu ve srovnání s třídou vlaků Pullman. Lokomotiva byla

úžasná. Vypadala jako nějaké obrovské zvíře, gigantická černá

cisterna rozkročená nad úzkými kolejemi, která vypouštěla

kotouče špinavého dýmu. Ben Batson jí řekl, že lokomotivy jsou

poháněné naftou, kterou si vlaky táhnou s sebou ve velkých

cisternových vozech. Ropa z Persie byla pro Alexandra

dostupnější než uhlí, takže Casey Othic se zaměřil na tenhle zdroj

energie.

V tomhle neskutečném vlaku měla Bisesa cestovat až k

pobřeží Atlantiku. Nejdříve měli projet Arábií k velkým továrním

komplexům v Jeruzalémě a potom na jih a na západ přes deltu

Nilu, kde král znovu založil Alexandrii. A potom měli putovat přes

celou délku severního pobřeží Afriky, místy, kde v jiných dobách

býval Egypt, Libye, Tunisko a Maroko, do přístavu u Héraklových

sloupů, kde mělo kotviště malé zaoceánské loďstvo.

Ilicius Bloom jim oznámil, že Kompost je nejzazší místo, kam

je může doprovodit. Byl neklidný. „Podobnou noc jsem v

Babylonu za celou tu dobu tady nezažil,“ řekl. „Přinejmenším od

války se samotným Synem. Zatracení Řekové! Musím ale

pokračovat ve své práci, mám jisté konexe.“

„A máte taky dítě,“ poznamenala Emelina příkře.

„To není moje starost,“ namítl. „Stará se o ně matka, ne já.

Každopádně tu zůstávám. Jen jim doma připomeňte, že jsem stále

tady. Platí? Nezapomeňte na mě!“

Tady se od nich oddělil i Grove, spěchal na vlak zpátky do

Nové Tróje. Pověřil ale Bena Batsona, aby je doprovodil až k

pobřeží.

Když se vlak rozjel, zdálo se Bisese, že slyší z lokomotivy

nějaké odříkávání.

„Technici jsou z Othikovy školy,“ vysvětlil jí Abdikadir.

„Casey Othic je všechno dobře naučil. Naučil je, že pokud mají

svou práci dělat co nejlépe, mají vzdávat díky bohům - tak jako

rolník obětuje desátek ze své úrody. A tak je pro ně práce současně

bohoslužbou, a bohoslužba je pro ně prací.“

„Takže strojvůdce je mnich,“ řekla Bisesa. „Casey, co jsi to

jenom provedl?“

Ben Batson se usmál. „Je to celkem dobrý způsob, jak je

přinutit k tomu, aby se plně věnovali své práci. Pan Othic

prohlašoval, že práci je třeba provádět naprosto přesně, pokud má

být váš hold bohům přijat. Problémem ale je, že jsou zvyklí učit se

opakováním. Nemají rádi změny, které jsou podle nich rouháním.“

„Takže se nic nemodernizuje,“ řekla Bisesa. „A až Caseyho

lokomotivy postupně doslouží...“

Emelina řekla: „Přesně tak je to i u Alexandrova dvora. Přes

veškerý vliv moderních vymožeností se ti staří Řekové uchylují

zpátky k pověrám.“

Abdi poznamenal: „Můj otec vždycky tvrdil, že nejde

naroubovat kulturu vědy a techniky na společnost doby železné. A

jeho slova se potvrzují.“

Bisesa na něj zkoumavě pohlédla. „Musíte mi vyprávět o svém

otci!“

Emelina suše poznamenala: „Na to určitě budeme mít spoustu

času.“

Z Babylonu, hlavního města plného rozruchu, je nikdo

nepronásledoval. Ale hodinu jízdy od Babylonu byli svědky jakési

probíhající bitvy kdesi uprostřed Arabské pouště, jen pár kilometrů

od železniční trati.

Bisesa zažila Alexandrovu válku s Mongoly a rozeznala

charakteristické formace Makedonců. Viděla tam falangy pěšáků s

jejich ostrými sarissami, semknuté řady mužů zvyklých pohybovat

se s takovou sevřeností a pružností, až se zdálo, jako by pluli po

zemi bez jediné ztráty ve vlastních řadách. Slavné oddíly

jezdectva, hetairoi, tvořily klínovité formace, které mířily do boje s

napřaženými kopími a zakryté štíty. Tentokrát ale Makedonci

bojovali s jinými Makedonci.

„Jde tedy o rozsáhlou vzpouru,“ poznamenal Ben Batson.

„Samozřejmě, že se každou chvíli někdo snaží svrhnout Alexandra

ještě i v časech před Porušením spojitosti. Ale zatím jsem nikdy

neviděl, že by to zašlo takhle daleko. A podívejte, vidíte tu bandu

pořízků tamhle? Neandrtálci. Makedonci je používají od svých

tažení do Evropy. Jejich chovatelé tvrdí, že nebojují, pokud je k

tomu nepřinutíte. Jsou ale dobří na zastrašování nepřítele.“

Bitva se naštěstí nepřesunula blíže k trati, lokomotiva si to

šinula s rachotem dál za světlem a bojovníci postupně zmizeli v

dálce. Neurazili však příliš velkou vzdálenost, když se nad nimi

objevila nová hrozba.

„Panebože,“ řekla Emelina a ukázala. „Opolidi. Podívejte,

Biseso!“

Bisesa vyhlédla před vlak a zahlédla nějaké postavy přikrčené

na nízké duně, které se jasně rýsovaly proti modré obloze.

Abdi řekl: „Někdy útočí na vlaky kvůli potravě. Jsou ale čím

dál odvážnější. Blíží se podle tratí k městu.“

Opolidé vytrvale a cílevědomě sestupovali z duny. Pohybovali

se s pokrčenýma nohama, jež, podobné lidským, nesly masivní

gorilí trupy. Z jejich pohybů čišelo odhodlání a hrozba.

Bisesa je z rachotícího, hvízdajícího, pomalu jedoucího vlaku

pozorovala s obavami. A potom měla dojem, že poznala

opočlověka,

který

šel

kousek

před

nimi.

Zvíře

se

zapamatovatelnou tváří byl jedním z dvojice matky s dítětem,

kterou polapili Groveovi Britové v prvních dnech po Porušení

spojitosti. Bylo to stejné dítě? Jak že jí to vojáci říkali - Chápavá?

Jestli to tedy opravdu byla ona, byla starší, vyděšenější a jiná.

Bisesa si pamatovala, jak polapení opolidé, pokud je ponechali o

samotě s Okem, navázali vlastní spojení s Prvorozenými. Možná,

že tohle bylo jeho důsledkem.

Teď Chápavá zvedla ruce vysoko do vzduchu a odkryla to, co

dosud skrývala ve své dlouhé srsti. Nesla nějakou tupou větev, na

níž byla naražená zakrvácená lidská hlava. Ústa držela otevřená

dřevěná rozporka a zlámané zuby se v paprscích slunce bíle leskly.

Bisesa pocítila závan strachu. „Myslím, že jsem prosila, aby tu

vůdkyni tlupy pustili na svobodu, když jsem odcházela do Oka. To

ale byla velká chyba.“

Když se k nim vlak přiblížil, lidoopi zaútočili. Zasypala je

sprška šípů z vagonů, pohyblivé cíle jsou ale obtížně zasažitelné,

takže padlo jen několik opolidí. Nenačasovali si však svůj útok

správně. Když zaječela píšťala lokomotivy, chlupatá těla se vrhla

na dřevěné vagony, kde je zasypaly údery pěstmi a holemi.

Nedokázali ale udržet tempo s vlakem. Opolidé postupně

zaostávali a vztekle ječeli a hučeli.

Abdi řekl: „Dneska máme štěstí na všechny místní atrakce...“

Sotva vlak unikl tlupě opolidí, Bisesin telefon tlumeně zapípal.

Vyndala ho z kapsy, ostatní ji zvědavě pozorovali.

„Dobrý den, Biseso!“

„Takže se mnou zase mluvíš.“

„Mám pro tebe jednu špatnou a jednu dobrou zprávu.“

Zamyslela se. „Tak nejdřív tu špatnou!“

„Analyzoval

jsem

astronomické

údaje

shromážděné

Abdikadirem a jeho předchůdci v Babylonu. Byl bych opravdu

rád, kdybych mohl občas zkoumat oblohu sám.“

„A?“

„Tenhle vesmír umírá.“

Vyhlédla na zaprášenou pláň, vycházející slunce a rozčilené

opolidi u železniční trati. „A ta dobrá zpráva?“

„Mám příchozí hovor. Z Marsu, z Wellsovy stanice. Pro tebe,“

dodal telefon lakonicky.

34. ELLIE

Září 2069

Na marťanském severním pólu, v nekonečné zimní noci,

plynul čas pomalu. Myra si četla, vařila, uklízela, prokousávala se

knihovnou stanice s virtuály a filmy staženými ze Země.

A prozkoumávala Wellsovu stanici.

Celkem se skládala ze sedmi čočkovitých modulů na pilotech.

Každý z nich poskytoval rozsáhlý prostor rozdělený roštovou

podlahou připevněnou k ústřednímu axiálním válci. Všechny je

sem spustili pomocí raket a padáků složených v jejich osách a

potom je pomocí tahače přesunuli na místo a napustili, vnitřní

rošty byly při přepravě složené podél středového dříku. Celou

stanici poháněl velký jaderný reaktor, chlazený marťanským

oxidem uhličitým a zapuštěný do ledu kilometr od základny. Jeho

odpadní teplo kolem něj pomalu hloubilo kavernu.

Dovezli ji sem přes Šestou konzervu jednotkou pro výstup do

vnějšího prostoru, a Pátou, vědeckotechnickou, přes nepoužívanou

Třetí do Druhé, ve které byla kuchyňka a prostor pro spaní. Té

všichni říkali prostě „dům“. Čtvrtá konzerva, střed základny, byla

zahradnickou oblastí plnou regálů se zelenými rostlinami a

osvětlovacími bateriemi zářivek. Sedmá konzerva obsahovala

ústřední systém na podporu života. Tam jí Hanse hrdě předvedl

svůj bioreaktor, velké průhledné mezikruží ve tvaru pneumatiky

obsahující nějakou nazelenalou bahnitou kapalinu, v níž

modrozelené řasy, spirula platensis, snaživě vyráběly kyslík. A

ukázali jí i zařízení na získávání vody, tam rozpouštěli zašedlý

marťanský led a proháněli ho soustavou filtrů odstraňujících prach,

který mohl tvořit až čtyřicet procent jeho objemu.

První a Třetí konzerva byly obytné sektory, které poskytovaly

dost místa desetičlennému personálu. Oba tyto moduly byly

opuštěné, ale zůstaly v nich zajímavé zbytky výbavy. Všechno

bylo nafukovací - postel i židle - a přepážky byly naplněné vodou

z marťanského ledu, která zajišťovala jakousi zvukotěsnost. A

byly tam bioluminiscenční světelné panely, které se daly

jednoduše sloupnout ze stěny a svinout. Myra si jich několik

odnesla, aby si osvětlila svou ledovou jeskyni.

Pod panely se objevily scenerie navržené pro jednotlivé

moduly - zatímco ve Druhé byl záběr města, v Páté hory a v Šesté

moře, První konzerva představovala borový les a Třetí prérii. Po

sérii pokusů zjistila, že se jednotlivé krajiny dají rozpohybovat.

Tyhle důmyslné funkce se však evidentně už dlouho nepoužívaly,

protože osazenstvo se přestěhovalo do „domu“, Druhé konzervy,

kde bydleli v kruhovém prostoru všichni pohromadě.

Jurij se nad tím usmíval. „Na tuhle základnu utratili spoustu

peněz,“ řekl. „Nejrůznější pozemské státy a organizace v období

před sluneční bouří, kdy se na vesmír vynakládalo hodně peněz.

Podle mě šlo tak trochu o záchvěvy výčitek svědomí. Věděli, že tu

lidé žijí v extrémních podmínkách. Takže se snažili všechno

zařídit tak pozemsky, jak jen to bylo možné. Člověk může být

vnitřním turistou. Takhle mi to aspoň říkali během výcviku. Pche!“

„Nefungovalo to?“

„Podívej, člověk potřebuje pár fotek své rodiny a nějaké

modrozeleně natřené stěny na uklidnění zraku - ale někdy mi

připomeň, abych ti ukázal Mars přes filtr posouvající vlnovou

délku světla. Tady jsou barvy tmavě červené, pro které ani

nemáme žádný pozemský název. Ale všechny tyhle záběry z míst,

která jsem nikdy neviděl, stejně jako města, jaká tady nejspíš taky

nikdy nevyrostou - pah! Ty si můžou nechat.“

Napadlo ji, že se tu objevuje jakýsi typický úkaz, který se

projevil na Lowellu a teď i na Wellsově stanici - nákladná zařízení

vymyšlená na Zemi, která se sem nehodí a jež generace Vesmířanů

postupně opouštějí, protože je k ničemu nepotřebují.

Myra ale tušila, že se za tím, jak osazenstvo stanice sdílí ten

kruhový prostor bez přepážek ve Druhé konzervě, skrývá něco

hlubšího. Několik krátkých dotazů k umělé inteligenci stanice jí

poskytlo záběry kruhových chýší, staveb z doby železné, jaké byly

kdysi velmi rozšířené po celé Evropě i v Británii - velké stavby,

dřevěné homole postavené kolem středového sloupu s kruhovou

hliněnou podlahou bez jakýchkoli vnitřních stěn. Tady na pólu

Marsu všichni obyvatelé Wellsovy stanice zcela podvědomě

opustili všechny městské předsudky architektů základny a vrátili

se k podstatně staršímu způsobu bydlení. Svým způsobem ji to

potěšilo.

Ta stavba složená ze sedmi modulů samozřejmě sloužila

jednomu jasnému účelu, který souvisel s psychologií pobytu v

uzavřeném prostoru. Pokud jste se chtěli dostat z jednoho místa

stanice do druhého, mohli jste zvolit jednu z přinejmenším dvou

cest. Takže pokud by například měla Ellie chuť zaškrtit Jurije,

mohla se mu celkem úspěšně vyhýbat tak dlouho, dokud své

emoce zase neovládla. Lidé uzavření tímto způsobem na jednom

místě, jež zůstávalo bez přestávky ve tmě po celý pozemský rok,

nemohli odejít nikam pryč, takže měli tendenci vyvolávat mezi

sebou rozbroje. S tím se dalo dělat jediné - vytvořit prostředí, které

dokázalo podobné napětí tlumit.

Myra si postupně našla nějakou pracovní náplň.

V zahradě ve Čtvrté konzervě bylo stále co na práci, bylo třeba

starat se o rostliny - rýži, špenát, brambory a fazole - a čistit

zařízení, které podporovalo hydroponické nádrže. Grendel

Spethová přijala Myřinu neškolenou pomoc s vděčností. Dokonce

tam byla i nádrž s bambusem. Členové předchozí posádky objevili

několik způsobů konzumace téhle rychle rostoucí plodiny a sem

tam z ní i něco vyrobili - v jednom rohu konzervy visel od stropu

zvonkový závěs vyřezaný z bambusu. Zahrada poskytovala

základně jen několik procent potřebných potravin a pokud byste se

na celou věc dívali přísně logicky, bylo by lepší použít tenhle

prostor a energii k uložení většího objemu sušených potravin z

Lowellu. Myru ale starost o tyhle známé životní formy nesmírně

uspokojovala, což bylo také samozřejmě skutečným účelem

zahrady.

I když se snažila většinu času něco dělat, neustále ji cosi táhlo

zpět do Jámy.

Ta byla přece středem místních záhad, bylo to místo, kde

ztratila svou matku. Problémem bylo, že pokud se chtěla dostat

dolů, potřebovala s sebou odborníka, a osazenstvo stanice mělo

plno práce na vlastních projektech.

Trvalo celé týdny, než udolala Hanseho Critchfielda, aby jí

pomohl ještě jednou vlézt do skafandru a spustil ji do hlubin v

ledové čepičce a do samotné Jámy.

Ellie s Myrou se nemotorně pohybovaly po Jámě. Myru

napadlo, že vypadají jako dvě obří zelené ponravy, které se

potácejí po téhle nahrubo vytesané komoře za slabého světla

reflektorů na přilbách.

Ellie von Devenderová její přítomnost tolerovala, ale jen s

velkým přemáháním. Ellie, zaměstnaná, zaujatá, zaměřená sama

na sebe a na důležitost své práce, nebyla vůbec pečovatelský typ.

Ochotně však vyprávěla o své práci, pokud jí Myra dokázala klást

rozumné otázky.

Ellie sestavila kolem Oka soustavu snímačů, některé v

samotné komoře s Okem a další ve výklencích, které odtavila v

marťanském ledu. „Vysokoenergetické detektory částic. Snímače

záření. Nádrž na detekci neutrin.“ Byla to komora vyhloubená v

ledu, plná oxidu uhličitého.

Ellie měla také možnost aktivního zkoumání Oka. Sestavila

baterii laserů a malých emitorů částic, namířených na Oko jako

pušky popravčí čety. Ty dokázaly napodobovat vyzařování a tok

částic vycházející z Oka - a právě díky manipulaci s tímto vstupem

do Oka dosáhla Ellie významného pokroku, protože se jí podařilo

odeslat signály do Bisesina mobilního telefonu, který zůstal

zapomenutý na jiném světě.

Práce s neutriny ale byla poněkud nepřesná, protože zařízení

na detekci částic bylo standardním sériovým výrobkem. Ellie

nejvíc těšil její detektor gravitačních vln.

Sestavila ho celý sama na míru zvláštním podmínkám na

marťanském pólu. Půjčila si od Hanseho krtky, malé chytré

tuneláře s teplým hrotem určené k průzkumu ledu zevnitř. Nechala

je vyhloubit síť rovných tunelů, kterými tam a zpět prokmitávalo

vysokofrekvenční laserové světlo. Vycházela z teorie, že jakákoli

změna podivného gravitačního pole Oka samotného nebo

marťanské klece, která ho uvěznila, způsobí emise gravitačních

vln. Tyto vlny rozechvějí led na pólu a výsledné nepatrné otřesy

by se měly projevit ve výkyvech laserového světla.

„Je to složitá sestava,“ vysvětlila Ellie Myře s jistou pýchou.

„Gravitační vlny jsou nesmírně slabé. Mars je geologicky klidný,

přesto tu však dochází ke zvláštním otřesům. A polární led

samotný se posouvá, i když jen nepatrně. Tohle všechno se ale dá

odečíst. Mám sekundární soustavy na povrchu a na oběžné dráze.

Ta největší je rozmístěna na několika stanicích na měsících Phobu

a Deimu, pokud jsou vzájemně viditelné, dá se získat velmi dobrá

dlouhá základna...“

„A tím vším tedy zkoumáš Oko.“

„Ne jenom Oko. Taky jeho marťanskou klec.“

Ellie jí vysvětlila, že Oko a klec ze zahnutého časoprostoru,

která ho uvěznila, představují dvě součásti vzájemně provázaného

systému - jin a jang. Navíc šlo o dynamickou soustavu, její složky

se neustále vzájemně oťukávaly. Probíhala tu tichá, eony trvající

bitva roztroušených částic, záření a gravitačních vln, kterou Ellie

dokázala zaznamenat a analyzovat.

„Marťanská technologie mě svým způsobem zajímá víc,“

vysvětlila Myře. „Protože mám dojem, že je bližší našemu

vlastnímu stupni vývoje, takže máme větší šanci ji pochopit.“

„Dobře. A když ji dokážeš pochopit? Co dál?“

Ellie pokrčila rameny, její pohyb nemotorně zesílily

servomotory

v

jejím

skafandru.

„Kdybychom

dokázali

manipulovat s časoprostorem, mohli bychom dosáhnout v podstatě

čehokoli. Architektura odporující gravitačním zákonům. Umělá

gravitační pole. Antigravitační pole. Pohyb prostorem bez reakce.

Tažné paprsky. Mohli bychom si klidně vytvořit i vlastní vesmíry,

jako je vesmír Miru.“

Myra uznale hvízdla. „Měla by sis to patentovat.“

Ellie na ni klidně pohlédla ze svého průzoru. „Myslím, že

zaručit, aby se takováhle technologie dostala do správných rukou,

je mnohem důležitější než vydělat na tom. Co ty na to?“

Myra si stále nemohla zvyknout na Elliin způsob vyjadřování.

„Jasně. Jen jsem vtipkovala.“ Uvědomila si, že je tady spíš na

obtíž. Chystala se odejít.

Ale Ellie ji zavolala zpátky.

„Je tu ještě něco,“ řekla s jistým zdráháním. „Copak?“

„Nejsem si úplně jistá...“ Ellie se odmlčela. „Řeknu to takhle.

Myslím, že některé prvky struktury gravitačního pole, které

detekuji, vůbec nesouvisí s technikou. Na jisté úrovni rozlišení se

objevují určité složitosti - připadají mi tak nějak barokní -, které

musí mít nějaký jiný význam než čistě funkční.“

Myra žila s Eugenem Manglesem dost dlouho na to, aby

dokázala postřehnout akademickou nejistotu, takže tohle sdělení

snadno

dekódovala.

„Pokud

nejsou

funkční,

tak

jaké?

Symbolické?“

„Ano. Pravděpodobně.“

Myřina fantazie se rozběhla na plné obrátky. „Myslíš, že to

obsahuje nějaké symboly? V gravitačním poli? Jaké symboly -

text, obrazy? Zaznamenané v krajkoví časoprostoru? To je

neuvěřitelné!“

Ellie poslední poznámku ignorovala. Myra si uvědomila, že o

tomhle jevu neřekne nic, dokud nebude skutečně věrohodný a

prokazatelný. „Myslím, že text je bližší analogie. Objevuji

symboly určitého druhu, které se v celém poli opakují. Vlysy. A

vždycky tvoří shluky. A některé z těch shluků se také opakují.“

„Shluky vlysů. Slova?“

„Možná i věty. Pokud totiž každý vlys představuje samostatný

koncept - pokud je vlys ideogramem a nikoli písmenem.“ Zdálo se,

že Ellie trochu ztratila odvahu. Zjevně v sobě měla hluboce

zakořeněnou touhu nebýt za hlupáka. Když znovu promluvila,

napětím jí přeskakoval hlas a schopnost komunikovat s ostatními

se rozplývala jako pára nad hrncem. „Uvědomuješ si, jak je to

nepravděpodobné? Máme spoustu modelů mimozemských

inteligencí bez jakéhokoli symbolického komunikačního režimu.

Chápeš, pokud bychom třeba obě ovládaly telepatii, nepotřebovaly

bychom ke vzájemné komunikaci písmena ani vyřčená slova.

Takže apriori neexistuje důvod, proč bychom měli předpokládat,

že marťanští konstruktéři téhle klece po sobě zanechali nějakou

zprávu.“

„Jestli ale máš pravdu, tak to udělali.“ Myra vzhlédla k

uvězněnému Oku. „Nejspíš jsme s tím měli počítat. Koneckonců

se vyjádřili dost jasně už tím, že tady nechali to Oko, uvězněné.

Podívejte, co se nám povedlo! Opětovali jsme úder. Odsekli jsme

té příšeře ruku... Nemyslím...“

„Ne, nic z toho jsem nedekódovala. To, co je tam uvedeno, je

složité, žádné souvislé pole symbolů jako písmena na řádce, ale

trojrozměrná matice, možná dokonce vícerozměrná. Pokud jsou ty

vlysy skutečné, mají určitě význam nejen svým tvarem, ale i svým

umístěním.“

„Musí tam existovat nějaký začátek,“ řekla Myra. „Nějaký

úvod.“

Ellie ve skafandru přikývla. „Pokouším se získat nejčastější

řetězce symbolů.“

Myra na ni zkoumavě pohlédla. Ellie skrývala své oči nejen za

průzorem, ale i za slunečními brýlemi. Tvářila se vyrovnaně. Myra

si uvědomila, že o téhle ženě, kterou možná čeká největší objev

století, téměř nic neví. Za tu řadu měsíců, které tu Myra je, spolu

prohodily jenom pár slov.

Myra vyndala oběma kávu. Byla nalitá do sáčku, který se dal

nasadit do rychlospojky na boku přilby. Zeptala se: „Odkud jsi,

Ellie? Z Nizozemska?“

„Přesněji z Holandska. Z Delftu. Jsem eurasijskou občankou.

Stejně jako ty, ne?“

„Promiň, ale nedokážu odhadnout tvůj věk.“

„Když udeřila sluneční bouře, byly mi dva roky,“ odbyla ji

Ellie. Takže teď jí bylo dvacet devět. „Na bouři si nepamatuju.

Pamatuju si jen na uprchlické tábory, kde jsme s rodiči strávili

následující tři roky. Rodiče mi rozmlouvali, abych pokračovala v

naplánované kariéře, abych se nevěnovala vědě. Po bouři je třeba

všechno obnovit, říkali. Měla bych se podílet na obnově, stát se

stavitelkou nebo technickou, ne fyzickou. Tvrdili, že je to moje

povinnost.“

„Řekla bych, že ses nedala zviklat.“

„Ale ztratila jsem rodiče. Myslím, že chtěli, abych trpěla stejně

jako oni, protože sluneční bouře jim zničila dům, všechno co

vybudovali, všechny jejich plány. Někdy si říkám, že byli nakonec

rádi, že neuspěli, že bouře všechno zničila, protože jinak by

nevychovávali nevděčné děti, které je nechápou.“

Tato záplava slov vzala Myře dech. „Když se otevřeš, tak je to

naplno, co, Ellie? A proto jsi také tady a pracuješ na tomhle Oku?

Kvůli tomu, co sluneční bouře provedla s tvou rodinou?“

„Ne. Jsem tady, protože fyzika je úžasná.“

„No ovšem, Ellie - tys ještě nikomu o symbolice klece nic

neřekla, viď? Nikomu z ostatních obyvatel téhle základny. Tak

proč mně?“

Ellie se nečekaně usmála. „Musím se někomu svěřit. Jen abych

zjistila, jestli to nezní úplně šíleně. I když ty nemáš kvalifikaci na

to, abys posoudila kvalitu mé práce nebo její výsledky.“

„Ovšemže ne,“ připustila Myra odměřeně. „Jsem ráda, žes mi

to řekla, Ellie.“ V přilbě jí tiše zazněl výstražný signál a její

skafandr jí oznámil, že už se má vrátit k Hansemu, který s ní

vyjede zpátky na povrch. „Dej mi vědět, až zjistíš něco dalšího.“

„Dobře.“ A Ellie se vrátila ke své práci, ke své bedně s

přístroji a k neviditelné gravitační bitvě mimozemských artefaktů.

35. POSEIDONŮV TROJZUBEC

Bisesa, Emelina Whiteová a mladý Abdikadir Omar měli

přeplout Atlantský oceán na palubě lodi jménem Poseidonův

trojzubec. Podle Bisesina názoru to byla výjimečná směs triéry

Makedonců a škuneru z devatenáctého století - něco jako

plachetnice Cutty Sark s vesly. Velel jí jistý anglicky hovořící

Řek, který se ke svým pasažérům choval s největším respektem,

jakmile mu Abdikadir předal Eumenův glejt bezpečného

doprovodu.

V primitivním přístavu na Gibraltaru strávili několik týdnů

cekáním na loď. Cestování přes Atlantik nebylo v tomto světě

příliš běžné. Ulevilo se jim, když konečně vypluli.

Trojzubec hbitě prorážel šedavé vody letního Atlantiku.

Posádka se snažila, její argot se skládal ze směsi americké

angličtiny devatenáctého století s archaickou řečtinou.

Bisesa trávila většinu času na palubě. Kdysi létala s vrtulníkem

a moře jí nedělalo problémy. Stejně jako Emelině, jen nebohý

vnitrozemský Abdikadir strávil většinu času péčí o rozbouřené

vnitřnosti.

Jakmile odrazili od Gibraltaru, získala Emelina na

sebevědomí. Loď byla v majetku konsorcia Babyloňanů, ale po

technické stránce byla nejméně z poloviny americká, a zdálo se, že

je Emelina ráda, že se zbavila špíny toho cizího Starého světa.

„Narazili jsme na sebe díky lodím,“ řekla Bisese. „My z Chicaga

jsme dopluli k moři po řekách až do ústí Mississippi, zatímco

Řekové přepluli oceán na svých velkých veslicích a

prozkoumávali východní pobřeží a Mexický záliv. My jsme

Makedoncům ukázali, jak vyrobit stěžně, které se nezlomí v

poryvech oceánu, a jak vylepšit výstroj, a na oplátku jejich velké

veslice proplouvají oběma směry po Mississippi a Illinois. Došlo

tak k prolínání kultur, jak Josh s oblibou říkal.“

„Žádné parníky,“ řekla Bisesa.

„Ještě ne. Máme jich pár na Michiganském jezeře, které s

námi prošly Zmrazením. Nejsme ale vybavení na zaoceánské

plavby. Možná budeme potřebovat páru, pokud se bude led i dále

posouvat k jihu.“ A ukázala na sever.

Podle pozorování hvězd, které prováděl její telefon - mrzutě

hořekoval, že tu nejsou žádné družice GPS - se nacházeli někde

jižně od Bermud, možná jižně od třicáté rovnoběžky. Ale i takhle

daleko na jihu namířila Emelina ukazovák na jasně bílou plochu

věčného ledu.

Během plavby v neutrálních vodách oceánu se Bisesa snažila

lépe poznat své společníky.

Abdi byl bystrý, mladý, nedospělý, roztomile zvědavý. Byla to

jedinečná osobnost, mladík, jehož učili uvažovat jak podle jeho

otce z moderní Británie, tak podle Řeků, kteří se vzdělávali od

velkého Aristotela. Naštěstí však v něm zbylo hodně z jeho otce,

takže se s ním Bisesa cítila bezpečná, stejně jako vždycky s

prvním Abdim.

Emelina byla mnohem složitější případ. Mezi nimi dvěma se

neustále vznášel Joshův duch, o němž se ale bavily jen zřídka. A i

když Emelina cítila, že je její povinností přeplout oceán kvůli

telefonátům v Babylonu, jak by to jistě udělal její manžel, přiznala

se Bisese, že jí celá ta záležitost není nijak zvlášť příjemná.

„Bylo mi teprve devět, když svět kolem Chicaga zamrzl.

Většinu mého života zabral Velký projekt přežití - jak to nazývá

primátor Rice. Stále máme co dělat. Takže je docela dobře možné

nemyslet na to veliké tajemství, proč jsme vlastně tady - chápete?

Stejně jako lidé raději nepřemýšlejí o své nevyhnutelné smrti. Teď

jste tu ale vy...“

„Já jsem anděl smrti,“ řekla Bisesa zachmuřeně.

„To stěží, ale nepřinášíte nám dobré zprávy, že? Klidně se vám

ovšem přiznám, že budu ráda, až dorazíme do Chicaga a já se budu

moct vrátit ke svému normálnímu životu!“

Telefon za nocí žádal Bisesu, aby ho brala na palubu a

ukazovala mu hvězdy. Vytvořila tam pro něj dřevěný stojánek, k

němuž ho upevňovala, aby na kymácející se lodi nespadl.

Mir byl pěkně neklidný svět, jeho klima bylo stejně

poslepované jako jeho geologie a spoje se stále nestačily zacelit.

Viditelnost byla pro astronomy obecně špatná. Ale uprostřed

Atlantiku clonilo oblohu nejméně mraků a vulkanického popela ze

všech míst, která Bisesa viděla. Trpělivě dovolovala telefonu

pokukovat po hvězdách, aby si mohl doplnit pozorování, které sám

prováděl v čase zrodu Miru, i všechny další záznamy

babylonských astronomů. Posílal záběry také do starých vysílaček

z Ptáčka v Babylonu s nadějí, že odtamtud jsou přenášeny pomocí

Oka do skutečného vesmíru.

Když ji telefon vyzval, pohlédla na chladný rozmazaný pás

Mléčné dráhy a přemítala, jestli je nejasnější a rozprostřenější, než

jak si ho pamatovala.

Telefon, který spojil Abdiho pozorování se svými, dokázal ve

spolupráci s mozkovým trustem na Marsu rozeznat, že vesmír,

jehož součástí je i Mir, se dramaticky rozpíná. Například galaxie

Andromedy, nejbližší z velkých galaxií u Mléčné dráhy, se rychle

vzdaluje. Kosmologové to přirovnali k rozpínání vesmíru, do nějž

patřila Země, kterou pohání jistý druh temné energie,

antigravitační pole zvané „kvintesence“. Tahle kvintesence

roztahovala i Bisesin vesmír. Tady ale všechno probíhalo mnohem

rychleji.

Jen na tomhle základě dospěl telefon k odhadu, že tento vesmír

zanikne poměrně rychle, potřebné údaje však stále nebyly

dostatečně přesné. Telefon se domníval, že rozpad už

pravděpodobně zasahuje do struktury této galaxie, protože u

vzdálených hvězd se projevoval červený posun. Konec světa je už

možná viditelný na obloze, pokud víte, jak se dívat.

A telefon ukázal Bisese planety - Mars večer, Venuši jako

jasnou jitřenku.

„Minule jsme je nikdy neviděli,“ zašeptal telefon. „Když jsem

zkoumal oblohu ve snaze určit časovou polohu Miru.“

„Pamatuju si to.“

„Viditelnost byla stále velmi špatná. Nikdy jsem si nevšiml,

jak moc se liší...“

Jak Mars tak Venuše, nejbližší sourozenci Země, byly nebesky

modré.

36. HUBBLE

Leden 2070

Dalekohled, vznášející se nad Zemí, měl tvar silného dvojitého

válce, délku třináct metrů, oba velké ploché solární panely

natočené ke Slunci.

Tenčí přední válec, oficiálně označovaný jako přední plášť, na

konci uzavíral odklápěcí kryt. Na druhém konci předního pláště - v

kratším silnějším válci označovaném jako záďové opláštění - bylo

umístěno zrcadlo, disk o průměru téměř dva a půl metru. Zrcadlo

bylo přesně ukotvené, vyrobené z křemene s velmi malou teplotní

roztažností, pokryté vrstvičkami čistého hliníku a fluoridu

hořečnatého. Světlo zachycené tímto primárním zrcadlem se

odráželo na menší sekundární, odkud otvorem ve středu

primárního zrcadla směřovalo k soustavě vědeckých přístrojů.

Konkrétně šlo o kamery, spektrografy a jemná čidla intenzity a

polarizace světla.

K vnější straně trupu byla připevněna madla. Dalekohled byl

vyroben tak, aby se vešel do nákladního prostoru raketoplánu.

Díky modulární stavbě a snadnému přístupu na něm mohli

vesmírní technici provádět pravidelnou údržbu.

Dalekohled coby vesmírný projekt provázela různá zvýšení

nákladů, zdržení a taktické tahanice v dobách, kdy NASA

procházela pozvolným úpadkem. Jeho start byl opožděn o několik

let následkem havárie Challengerů. Když byl konečně vynesen na

oběžnou dráhu, první snímky, které pořídil, byly rozostřené vinou

špatně vybroušeného zrcadla, jehož okraj byl oproti plánu snížen o

zlomek průměru lidského vlasu. Na tuto chybu se během zkoušek

na Zemi nepřišlo. Trvalo několik dalších let, než k němu při dalším

obslužném letu raketoplánu dopravili korekční optický člen, který

vyrovnal odchylku v zakřivení zrcadla.

Přesto se díky němu splnil sen prvních vesmírných vizionářů,

kteří toužili umístit dalekohled nad zkreslující atmosféru Země.

Tenhle dalekohled dokázal rozlišit detaily v řádu dvou set

kilometrů na vrcholcích mraků na Jupiteru.

Dalekohled byl v očích veřejnosti údajně nejpopulárnějším

programem NASA od letů na Měsíc. Obrázky dalekohledu se i

řadu desetiletí po jeho startu hojně objevovaly na nástěnných

displejích a tetováních.

Obslužné lety k dalekohledu ale byly vždy velmi nákladné a

po katastrofě Columbie se staly ještě problematičtější. I dalekohled

samotný stárnul. Astronauti vyměnili opotřebované gyroskopy,

vyčerpané solární panely a poškozenou izolaci, ale kvalitu povrchu

optických částí postupně zhoršovalo sluneční světlo a nárazy

mikrometeoritů a kosmického smetí spolu s korozí, kterou

působily řídké a vysoce reaktivní plny z horních vrstev pozemské

atmosféry.

Konečně se na oběžné dráze objevil mladší, levnější a

účinnější soupeř. Hubble byl umístěn tak, aby snížil atmosférické

tření na minimum - čekal zakonzervovaný na oběžné dráze na

příznivější časy, kdy se najde dostatek prostředků na jeho provoz.

Jeho systémy se zastavily. Štěrbinový závěr předního pláště se

uzavřel - dalekohled zavřel své jediné oko.

Kolem procházela desetiletí.

Dalekohled měl štěstí, že přežil sluneční bouři.

A po bouři nastoupila nová éra, nové priority, kdy se očím na

obloze začala věnovat velká péče.

Pět let po sluneční bouři nakonec od Země vzlétla kosmická

loď k další návštěvě dalekohledu, tentokrát nešlo o raketoplán, ale

o jeho technického následníka. Vesmírný letoun byl vybaven

robotickým ramenem a sadou zastaralých náhradních dílů.

Astronauti vyměnili poškozené díly, oživili systém dalekohledu a

vrátili se na Zemi.

Dalekohled znovu otevřel oko.

Uběhly další roky. A potom dalekohled cosi zpozoroval.

Mnoha lidem připadalo nemístné, že nejstarší z pozemských

dalekohledů by měl být ze všech systémů umístěných na

domovské planetě nebo v její blízkosti tím prvním, kdo

zaregistruje blížící se bombu K.

Bella Fingalová si ve své kanceláři v Mount Weatheru

prohlížela záběry z Hubblu, na nichž rozmazávala hvězdy jakási

kapkovitá skvrna. Do příletu bomby k Zemi zbýval necelý rok.

Žaludek se jí svíral hrůzou.

Zavolala Paxtona. „Pojďte sem, Bobe! Nemůžeme tu jen tak

sedět a čekat na tu zatracenou věc. Chci slyšet nějaké nové

možnosti.“

37. NOVÝ NEW ORLEANS

Trojzubec se poslední den plavby proplétal složitou deltou.

Dokonce i Abdikadir vystoupil na palubu, aby se podíval. Bylo to

ústí Mississippi, ale hladina moře v tomto světě začínající doby

ledové byla tak nízká, že se delta posunula hluboko do zálivu.

Tohle určitě nebylo New Orleans v téhle verzi světa. A ze břehů

hustě zarostlých rákosím, pozorováni nervózní posádkou,

sklouzávali do vody aligátoři velikosti menšího náklaďáku.

Trojzubec vplul opatrně pomocí vesel do malého přístavu.

Bisesa zahlédla doky a skladiště, na jednom molu stálo cosi na

způsob dřevěného jeřábu. Za budovou přístavu se rozkládalo

městečko složené z nízkých dřevěných chat.

„Vítejte v Novém New Orleansu,“ řekla jim Emelina suše.

„Nestojí to tu vlastně ani za řeč. Děláme však, co je v našich

silách.“

Abdikadir si tiše mumlal cosi jako modlitbu v hrdelní řečtině.

„Biseso, říkám si, jaké stroje tihle Američané použili k

vybagrování svých přístavů. Podívejte tamhle.“

Bisesa v mlze zvedající se z moře zahlédla něco, co vypadalo

jako pomalu kráčející sloni. Spojení silnými provazy do čtyřspřeží

táhli nějaký obrovský stroj. Ta zvířata ale vypadala z profilu divně,

měla malé klenuté lebky a hrby na zádech. Muži, kteří je řídili

pomocí bodců a bičů vypadali ve srovnání s nimi jako trpaslíci - ta

zvířata se zdála neskutečně velká, jistě větší než afričtí sloni z

Bisesiny doby. Potom jedno z nich zvedlo hlavu a zatroubilo.

Znělo to slabě a vznešeně, a Bisesa spatřila nesmírně dlouhé kly

zatočené do spirál.

„Tohle nejsou sloni, co?“

„Vítejte v Americe,“ řekla Emelina suše. „My jim říkáme

Jeffersonovi mamuti. Podle některých jsou císařští a podle jiných

kolumbijští, my v Chicagu jsme ale vlastenci, takže jsou zkrátka

Jeffersonovi.“

Abdikadira to zaujalo. „Je lehké je zkrotit?“

„Podle zpráv v novinách ne,“ odpověděla Emelina. „Dovezli

jsme nějaké cvičitele slonů z Indie. Naši muži jsou jen prostí

nezkušení lidé, kteří se všemu učí za pochodu. Indové si stěžovali,

že ty tisíce let, které věnovali šlechtění vlastního druhu slonů k

poslušnosti, jim tady nejsou vůbec k ničemu. Teď pojďte. Musíme

stihnout vlak...“

Cestující vystoupili z lodi se svými skrovnými zavazadly.

Dělníci v docích se o nově příchozí nijak zvlášť nezajímali, z míry

je nevyvedl ani jejich makedonský oděv.

Bylo léto a oni se nacházeli kdesi jižně od starého New

Orleansu. Ale vítr od moře byl pěkně studený.

Nebylo tam žádné nádraží, jen místo, kde končily primitivně

položené koleje u hromady pražců a zrezivělých starých kolejnic.

Ale za syčící, staromódně vypadající lokomotivou s tendrem

plným dřevěných špalků byla připojena řada vagonů.

Emelina vyjednávala přímo se strojvůdcem, za jejich jízdu

zaplatila dolary. A dokonce v místním malém baru koupila i

chleba, sušené hovězí a hrnek kávy. Její peníze byly hladké a

nové, Chicago mělo zjevně k dispozici mincovnu.

Emelina, když se ocitla ve svém obvyklém prostředí, se

chovala pohotově a cílevědomě. Bisesa musela uznat, že tady

vládne jakýsi modernější duch, dokonce i v tomhle mrňavém

zapadákově, jaký postrádala v Alexandrově Evropě, která jako by

se pomalu propadala zpět do minulosti.

Ve vlaku měli celý vagon pro sebe, v ostatních vagonech bylo

většinou naloženo různé zboží, dřevo, vlna a nasolené mořské

ryby. Okna nebyla zasklená, zakrývaly je ale jakési závěsy z kůže,

které dokázaly zamezit průvanu, a hromada dek z nějaké silné,

páchnoucí oranžovohnědé vlny. Emelina je ujistila, že by to mělo

stačit k tomu, aby jim na cestě do Nového Chicaga nebyla zima.

„Potom budete potřebovat teplou zimní výstroj do ledových

oblastí,“ řekla jim. „Seženeme něco ve městě.“

Několik hodin poté, co připluli - bylo kolem poledne -

vychrchlala lokomotiva bílý kouř a vlak se kodrcavě rozjel.

Slepice s rozčileným kdákáním prchaly z kolejí. Z primitivních

domů vyběhlo několik vychrtlých dětí, které jim mávaly, a Abdi s

Bisesou jim mávání opětovali. Vítr se otočil a do vagonu pronikl

kouř z komína - kouř z hořícího dřeva, známý, uklidňující pach.

Emelina jim vysvětlila, že se budou držet údolí Mississippi až

do osady Nové Chicago, která ležela v místech města Memphis v

bývalém světě. Ta cesta byla dlouhá několik set mil a měla by jim

trvat zhruba čtyřiadvacet hodin, budou ve vlaku i spát.

Bisesa zvědavě vyhlédla z okna. Sledovala provoz na řece,

byla tam k vidění dokonalá směsice všeho možného - makedonská

triéra, cosi jako kolesový parník uvízlý na břehu a několik kanoí,

které by mohly patřit indiánům. Žádní indiáni ale nebyli na Mir

přeneseni.

Emelina jí vysvětlila: „Vytáhli pár válečných kanoí z

městského muzea a z exponátů světové výstavy. Rozebrali je, aby

zjistili, jak byly vyrobené. Vyrabovali i atrakci Wild West Show

Williama Codyho, kde zkoumali luky, šípy, týpí a kdovíco ještě.

Ty kanoe jsou hezké, že? Jednou jsem se v jedné svezla, s Joshem,

ze srandy. Voda je ale ledová, dokonce i takhle daleko na jihu.

Vytéká z ledu. Nikomu se do ní nechce padat!“

„Velbloudi,“ řekl Abdikadir a ukázal na cestu.

Bisesa zahlédla jakousi nákladní karavanu směřující na jih k

přístavu. Muži i ženy jeli na podivných koních, kteří co chvíli

pohazovali hlavami a snažili se někoho kousnout. A opravdu se

nad nimi tyčili velbloudi, plně naložení, povznesení, slintající. „I

ty jste sem dovezli?“

„Ale ne,“ odpověděla Emelina. „Velbloudi tu už byli. I tihle

koně - vlastně spousta plemen koní, použitelná jsou ale jen

některá. Říkala jsem vám, že tady máme úplný zvěřinec. Mamuti,

mastodonti, velbloudi a šavlozubí tygři - doufejme, že na žádného

takového nenarazíme.“

„Všechny ty druhy,“ ozval se Bisese v kapse tiše telefon,

„vymřely, jakmile sem dorazili první lidé. Dokonce snědli i místní

koně. Taková školácká chyba!“

„Pst! Nezapomínej, že jsme tady na návštěvě.“

„Svým způsobem jsou tu na návštěvě i Chicagané...“

Všimla si Emelinina slabého nesouhlasu. Podle ní bylo

neslušné, pokud jste ignorovali lidi z masa a kostí kolem sebe a

bavili jste se s nějakou krabičkou.

Ale Abdikadir, který vyrůstal pod silným vlivem svého otce,

byl zvědavý: „Dokáže stále ještě zachytit signály ze Země?“

Bisesa zkoušela přerušované telefonní spojení pomocí Oka

během celé plavby po Atlantiku. „Vypadá to, že ano.“

„S nízkou přenosovou rychlostí,“ doplnil ji telefon tlumeně.

„Která je navíc velmi chybová...“

Najednou Bisesu něco napadlo. „Telefone - jak blízko mají v

Chicagu k rozhlasové technologii?“

Telefon místo odpovědi zobrazil nějaký text. Pouhou generaci

před časovým výřezem Chicaga James Clerk Maxwell, skotský

fyzik, jehož tolik obdivoval Alexej Carel, předpověděl, že

elektromagnetická energie může putovat vzduchem. Samotný

výřez byl oddělen v těch několika letech mezi prvními

experimenty Heinricha Hertze, které to potvrdily, když použil

vysílač a přijímač s parabolickými anténami vzdálenými několik

stop od sebe s transatlantickým rádiovým spojením Guglielma

Marconiho.

„Měli bychom tu technologii podpořit, Abdi. Jen si představ,

jak užitečné by teď pro Babylon bylo rádiové spojení. Možná, že

až dorazíme do Chicaga, zkusíme my dva spolu rozjet rozhlasovou

laboratoř.“

Abdiho ten nápad zjevně zaujal. „S radostí...“

Emelina je zchladila: „Možná byste se ve svých plánech na

pomoc nám ubohým Chicaganům měli trochu krotit, dokud

neuvidíte, čeho všeho jsme dosáhli sami.“

Bisesa rychle odpověděla: „Omlouvám se, Emelino. Jednala

jsem trochu unáhleně.“

Emelina se uklidnila. „Dobrá. Jen prosím tě nepředváděj ty své

skvělé přístrojky před primátorem Ricem nebo Nouzovým

výborem, jinak je skutečně urazíš. Navíc,“ dodala o poznání

zachmuřeněji, „vůbec nic na tom nezmění ani to, jestli ta tvoje

hračka předpověděla blížící se konec světa správně. Může ještě

dodat něco k tomu, kolik času nám zbývá?“

„Údaje jsou nejisté,“ odpověděl telefon tiše. „Ruční záznamy

pozorování pouhým okem, přístroje vybrakované z havarovaného

vojenského vrtulníku...“

Bisesa řekla: „Já vím! Řekni nám prostě jen co nejpřesnější

údaj.“

„Pět století. Možná o trochu méně.“

Zamysleli se nad tím. Potom se Emelina zasmála, znělo to

nuceně. „Přinášíš nám opravdu jen samé špatné zprávy, Biseso.“

Abdikadira to ale nevyvedlo z rovnováhy. „Pět set let je

dlouhá doba. Nějaké řešení určitě najdeme mnohem dříve.“

Strávili noc ve vlaku podle plánu.

Mrazivý noční vzduch, důvěrný pach spáleného dřeva a

pravidelný klapot vlaku na nerovných kolejích ukolébaly Bisesu

ke spánku. Kymácení vlaku ji ale každou chvíli vzbudilo.

Jednou zaslechla nějaký zvířecí řev, kdesi v dálce, který trochu

připomínal vlčí vytí, jen hlubší, hrdelnější. Připomněla si, že se

nepohybují žádným nostalgicky zrekonstruovaným parkem. Tohle

je skutečnost a Amerika pleistocénu nebyla ještě světem, který

ovládal člověk. Ty zvířecí zvuky ji ale zvláštně vzrušovaly -

dokonce uklidňovaly. Lidé se dva miliony let vyvíjeli v krajině

plné podobných zvířat. Možná litovali velkých zvířat, která stačila

vyhynout ještě před jejich příchodem. A tak možná bylo

Jeffersonovo hnutí u ní doma dobrým nápadem.

Přesto ji však trochu děsilo, když ta zvířata slyšela ve tmě.

Všimla si Emelininých očí, lesklých, doširoka otevřených. Ale

Abdikadir tiše pochrupoval, chráněn imunitou mládí.

38. VÝSTUP MIMO ZÁKLADNU

Březen 2070

Jurij s Grendel pozvali Myru ven na výlet.

„Je to jen rutinní kontrolní projížďka spojená se sběrem

vzorků,“ řekl jí Jurij. „Ale třeba by ses jen chtěla podívat ven.“

Ven. Po měsících strávených v ledové krabici, v krajině tak

ploché a temné, ve které to i po východu slunce vypadalo jako ve

zkušební kabince pro výzkum nedostatku vnějších podnětů, znělo

to slovo Myře jako zaklínadlo.

Když se ale přidala k Jurijovi s Grendel v jejich vozidle - do

jeho přetlakové kabiny nastoupila přechodovou hadicí přímo z

obytné kopule - opožděně si uvědomila, že jen vyměnila jeden

uzavřený prostor za jiný.

Zdálo se, že Grendel Spethová chápe, co Myra cítí. „Na to se

dá zvyknout. Na tomhle výletě budeš mít přinejmenším jiný

výhled z okna.“

Jurij s Grendel seděli vepředu, Myra za nimi. Jurij se hlasitě

zeptal: „Všichni připoutáni?“ Stiskl nějaké tlačítko a pohodlně se

posadil.

Přechodová komora se s cvakáním pojistek uzavřela, tunel do

obytné kopule se se syčením uvolnil a vozidlo s trhnutím vyrazilo

vpřed.

Teď bylo na severu léto. Jaro přišlo kolem Vánoc a provázelo

je explozivní tání sněhu ze suchého ledu, který se prudce vypařil

hned poté, co se ho dotkly sluneční paprsky, takže viditelnost byla

nějaký čas ještě horší než během zimy. Teď ale zůstávala nepatrná

vrstva sněhu ze suchého ledu, nejprudší jarní oteplování skončilo,

zimní příkrov dávno zmizel a slunce se pohybovalo nízko po jasné

oranžově hnědé obloze.

Bylo to úplně poprvé, kdy si Myra někam vyrazila v některém

z vozidel ze základny. Bylo podstatně menší než ta velká potvora,

kterou sem přijela z Lowellu, uvnitř se tísnila miniaturní laboratoř,

šatna se skafandry, titěrná kuchyňka a toaleta s umyvadlem, kde se

člověk musel omývat houbou. Táhlo za sebou přívěs, jenž

neobsahoval pojízdnou atomovou elektrárnu jako Discovery z Port

Lowellu, ale turbínu spalující metan.

„Metan získáváme pomocí marťanského oxidu uhličitého,“

hulákal na ni Jurij. „Další z Hanseho VMZ.“ Vyslovil to jako

vemzet. Využití místních zdrojů. „Jde to ale hodně pomalu a

musíme čekat, než se naplní nádrž. Takže si podobných výletů

můžeme dovolit jen několik ročně.“

„Potřebovali byste atomovku,“ řekla Myra.

Jurij si odfrkl. „V Lowellu mají to nejlepší vybavení. My

dostáváme to, co zbude. Svým účelům to ale slouží.“ A jakoby

omluvně bouchl pěstí do palubní desky vozidla.

„Tahle cesta není moc vzrušující,“ varovala ji Grendel.

„Ale i tak je to pro mě něco nového,“ odpověděla Myra.

„Vlastně nám tím pomáháš,“ ozval se Jurij. „Podle platných

rozkazů musíme na každou výpravu ven do vzdálenosti větší než

den chůze od základny jezdit ve třech. Můžeme si ovšem dělat co

chceme, naše rozhodnutí má vyšší váhu. Někdy na tuhle cestu

dokonce vyrážím já sám nebo samotná Grendel. Umělé inteligence

se však rozčilují kvůli pravidlům, to si dovedeš představit.“

„Je nás tady málo,“ přidala se Grendel. „Podle norem by na

Wellsově stanici mělo pracovat deset lidí. Na Marsu je ale všude

tolik práce!“

„A řekla bych, že Ellii dokonale zaměstnává její práce v

Jámě.“

Grendel protáhla obličej. „No ovšem. Ona ale stejně není

jednou z nás. Není Marťanka.“

„A co Hanse?“

„Hanse má moc práce,“ odpověděl Jurij. „Když se nestará o

provoz stanice, nebo když nevrtá ty své díry do ledu, provádí různé

experimenty s VMZ. Život z místních zdrojů tady na Marsu.

Mohlo by tě napadnout, že severní pól Marsu je příliš nezvyklé

místo, kde by se něco takového mohlo zkoušet. Ale, Myro, máme

tady vodu, přímo na povrchu, ve formě ledu. Ta není nikde jinde

na vnitřních planetách, s výjimkou několika zbytků na pólech na

Měsíci, kde se dá najít něco podobného.“

„A,“ doplnila Grendel, „Hanse má mnohem větší plány.“

Jurij navázal: „Myro, existuje mnoho podobného mezi pokusy

žít tady na marťanské ledové čepičce a na měsících Jupiteru a

Saturnu, které nejsou v podstatě ničím než velkými koulemi

zmrzlého ledu kolem malého kamenného jádra. Takže Hanse

ověřuje technologie, které by nám mohly pomoct na těch měsících

přežít.“

„Ambiciózní!“

„Ovšem,“ připustil Jurij. „Z matčiny strany je to Jihoafričan. A

víš, jací teď Afričané jsou. Ti ze sluneční bouře vytěžili nejvíc -

politicky i hospodářsky. Myslím, že Hanse je Marsu oddán celou

svou duší. Je to ale africký Marťan a má vyšší cíle...“

Po několika hodinách jízdy dorazili k ústí jednoho ze

spirálovitých kaňonů.

Stěna z erodovaného ledu byla nízká a kaňon nebyl nijak

zvlášť hluboký. Myru napadlo, že vozidlo by bez problémů mohlo

sklouznout na jeho dno. A opravdu, rozježděná stopa, které se

drželi, sestupovala v serpentinách do kaňonu. Viděla však, že o

něco dále se kaňon rozšiřuje a prohlubuje a mírně se stáčí do dálky

jako nějaká obrovská přírodní dálnice.

Nesestoupili do kaňonu okamžitě. Jurij poklepal na palubní

desku a vozidlo se motalo kolem ústí kaňonu, dokud se ze tmy

před nimi nevylouplo cosi, co připomínalo nějaký hmyz. Byla to

složitá plošina dlouhá možná padesát centimetrů plná přístrojů,

postavená na třech tenkých nožkách. Vozidlo bylo vybaveno

robotickým ramenem, které se teď ladně rozložilo a natáhlo se k

trojnožce.

„Tohle je PES,“ vysvětloval Jurij. „Povrchová experimentální

sestava. Něco jako meteorologická stanice doplněná o seismometr,

laserová zrcadla a další přístroje. Vytvořili jsme z nich síť po celé

polární čepičce.“ Z jeho hlasu zaznívala hrdost.

Pobídla ho k dalšímu hovoru: „K čemu ty nohy?“

„Aby zůstala nad sněhem ze suchého ledu, který může koncem

zimy sahat do výšky několika metrů. Dochází i k jevům na

povrchu - například k větším výkyvům teploty a tlaku ve výšce do

několika metrů nad zemí. Proto jsou čidla připevněná i k nohám.“

„Vypadá to hodně křehce. Jako by se to mělo zhroutit při

prvním závanu větru.“

„To víš, Mars je svým způsobem planeta pro křehké.

Vypočítal jsem tlak, jaký dokáže způsobit vítr. Tahle potvůrka se

jen tak nepřevrátí.“

„To jsi navrhoval ty?“

„Ano,“ odpověděla Grendel, „a je na to strašně hrdý. A

jakákoli

podobnost

těchhle

meteorologických

stanic

s

marťanskými bojovými stroji z některých knížek a filmů je čistě

náhodná.“

„Jsou to moje děti.“ Jurij zvrátil hlavu dozadu a hlasitě se

rozesmál, až se mu husté černé vousy třásly.

Stojící vozidlo předvedlo svoje další, exotičtější nástroje -

„laskavce“, klece ve tvaru koulí o průměru jednoho metru, které se

kutálely pryč po sněhu ze suchého ledu, a „chytrý prach“, mračno

prášku podobného sazím, které prostě odnesl vítr. Každé z jeho

zrníček představovalo jednotku s čidly o průměru jednoho

milimetru, jež byla vybavená vlastní sadou miniaturních přístrojů

poháněných mikrovlnnou energií vysílanou z oběžné dráhy nebo

prostým kolébáním ve větru. „Nemůžeme ovlivnit, kam laskavce

nebo prach zamíří,“ vysvětloval jí Jurij. „Pohybují se prostě po

větru a spoustu prachu zasype sníh. Máme ale v úmyslu zaplnit

polární čepičku čidly a vytvořit na ní vlastní vědomí, dá se tak říct.

Objem dat, která z nich získáváme, je už teď obrovský.“

Když vozidlo zkontrolovalo PES, začalo sestupovat do

kaňonu. Ledové stěny tvořily jednotlivé vrstvy jako u horniny

vzniklé sedimentací. Zhruba v metrových rozestupech byly široké

tmavé pásky, prostor mezi nimi ale vyplňovaly mnohem tenčí

proužky - velmi tenké jako stránky v knize - až dolů, kam Myra

dohlédla. Vozidlo jelo pomalu a opatrně, jeho pohyby byly

očividně naprogramované. Přesto však Jurij občas nebo Grendel

ještě méně často poklepali na palubní desku. Potom se vždycky

zastavili a vysunulo se robotické rameno, které zkoumalo povrch

stěny. Seškrabovalo vzorky z jednotlivých vrstev, přikládalo k

ledu skříňku s přístroji nebo umisťovalo malou sadu snímačů.

Grendel vysvětlovala Myře: „Tohle všechno je rutina, po celé

trase. Bereme vzorky vrstev. Já hledám nějaké stopy života,

pozůstatky živých tkání z minulosti. A Jurij se snaží sestavit

celkovou stratigrafii, mapuje všechny vrstvy naskládané v čepičce

získané z vrtů a výjezdů do kaňonů a vzájemně je porovnává. Není

to asi moc vzrušující. Když narazíme na něco opravdu zajímavého,

vystoupíme a prohlédneme si to sami. Navlékání a svlékání

skafandru ale člověka unaví, takže si to šetříme jen pro zvláštní

příležitosti.“

Jurij se znovu zasmál. Vozidlo pokračovalo v jízdě.

„Bavila jsem se s Ellií,“ začala Myra nejistě. „Dole v Jámě.

Vyprávěla mi o svých zkušenostech se sluneční bouří.“

Grendel se otočila a pozvedla obočí. „To máš štěstí! Mně

trvalo tři měsíce, než jsme se k tomuhle bodu dostali. A já jsem její

oficiální psychologickou poradkyní.“

„Asi to neměla vůbec lehké.“

„Mně bylo tehdy deset,“ řekla Grendel. „Vyrůstala jsem v

Ohiu. Naše rodina měla farmu, daleko od všech kopulí. Táta nám

postavil kryt jako ochranu před sluneční bouří. Přišli jsme o

všechno a potom jsme taky skončili po uprchlických táborech. Můj

otec po několika letech zemřel. Dostala ho rakovina kůže.

V táborech jsem pracovala jako dobrovolná ošetřovatelka v

přijímacích ordinacích. Tam jsem asi získala zájem o medicínu.

Nikdy jsem už nechtěla pocítit tu bezmoc před někým, kdo má

bolesti. A po sluneční bouři, po táborech jsem se účastnila

ekologických pracovních programů na Středozápadě. Tam mě

začala zajímat biologie.“

Jurij se vesele přidal: „A pokud jde o mě, narodil jsem se až po

sluneční bouři. Na Měsíci, matka Ruska, otec Ir. Nějakou dobu

jsem ale žil na Zemi. Od patnácti jsem pracoval v programech na

obnovu ekologie v kanadské Arktidě.“

„Tam sis asi oblíbil led.“

„Asi.“

„A teď jste tady,“ řekla Myra. „Jste Vesmířani.“

„Marťani,“ opravila ji Grendel s Jurijem jednohlasně.

Jurij dodal: „Vesmířané jsou někde venku na svých kusech

kamenů ve vesmíru. Mars je Mars, a tím to hasne. My vlastně ani

nemáme stejné ambice jako oni.“

„Pracujete ale společně na Oku v Jámě.“

Jurij řekl: „Na tom samozřejmě spolupracujeme. Já bych si

ovšem radši vystačil s tímhle.“ Gestem ruky zahrnul ledové

skulptury za předním sklem. „Mars. To mi stačí.“

„Závidím ti!“ vyhrkla Myra. „To tvé vědomí konkrétního cíle.

Že tady máš co budovat.“

Grendel se k ní zvědavě otočila. „Závist není dobrý pocit,

Myro. Máš přece vlastní život.“

„Ano. Ale mám pocit, jako bych už byla za zenitem svého

života.“

Grendel si odfrkla. „S ohledem na to, kdo je tvoje matka, to

chápu. Když budeš chtít, můžeme si o tom promluvit později.“

Jurij řekl: „Nebo si můžeme promluvit o mojí matce, která mě

učila pít vodku. I to je způsob, jak se vyrovnat se světem.“

Ozval se tlumený výstražný signál a na palubní desce se

rozsvítil nějaký zelený panel. Jurij na něj poklepal a vzápětí se na

něm objevila tvář Alexeje Carela. „Asi byste se měli vrátit.

Omlouvám se, že jsem vás vyrušil.“

„Pokračuj!“ pobídl ho Jurij.

„Mám dvě zprávy. První: Myro, volají nás ke Kyklopům.“

„Do stanice pro vyhledávání planet? Proč?“

„Kvůli setkání s Athénou.“

Jurij s Grendel na sebe pohlédli. Jurij řekl: „A ta druhá

zpráva?“

Alexej se usmál. „Něco, co z Jámy vydolovala Ellie von

Devenderová. Nejčastější sekvence vlysů - Myro, říkala, že to

pochopíš. Ostatním to vysvětlí, až se vrátíte.“

„Ukaž nám ji!“ vyzvala ho Myra.

Alexejova tvář zmizela a displej vyplnily čtyři prosté symboly:

39. NOVÉ CHICAGO

Do Nového Chicaga dorazili kolem poledne.

Tam měli řádnou železniční stanici včetně nástupiště a malé

budovy, kde se dalo čekat na vlak a kupovat si skutečné lístky.

Koleje tu ale končily, na sever do starého Chicaga budou muset

cestovat nějakým jiným způsobem.

Emelina je vyvedla z nádraží do města. Vysvětlila jim, že

zorganizovat další cestu může trvat i několik dní. Doufala, že

najdou nějaké ubytování v jednom ze dvou malých hotelů ve

městě. Pokud budou mít plno, budou muset zkusit ubytování v

soukromí.

Nové Chicago stálo na místě Memphisu, po tom městě tu ale

nebylo ani stopy. Dřevěné domy, pestrobarevné štíty, úvaziště koní

a blátivé ulice. Bisese to připomnělo hollywoodské záběry měst z

dob starého Divokého západu. Na ulicích panoval příjemný shon,

dospělí chodili tam a sem za svými povinnostmi, děti postávaly

kolem školy. Někteří z dospělých dokonce jezdili na velocipedech

- bezpečnostních bicyklech, kterým říkali prostě „kola“. Ten

vynález byl v čase Porušení spojitosti známý teprve několik let.

Mnoho obyvatel města však bylo zabaleno v kožešinách jako

nějací arktičtí lovci tuleňů a před salony postávali vedle koní

uvázaní i velbloudi.

Sehnali volné pokoje v hotelu Michigan, i když Emelina s

Bisesou musely bydlet spolu. Ve vstupní hale byla pověšená

zarámovaná titulní strana nějakých novin. Bylo to poslední vydání

Chicago Tribune s datem 21. července 1894 a hlavní titulek hlásal:

SVĚT ODTRŽEN OD CHICAGA.

Nechali tam svá zavazadla. Emelina každému koupila k obědu

sendvič s rostbífem. Odpoledne vyrazili na prohlídku tohoto

nového města.

Nové Chicago byla jen spleť blátivých ulic a dřevěných

budov, jen jeden z největších kostelů byl postaven z kamene. Bylo

to ale velké město. Bisesa odhadla, že v něm musí žít několik tisíc

lidí.

Na věži radnice byly umístěny hezké hodiny, které byly podle

Emeliny pečlivě seřízené na „Chicagský standardní železniční

čas“, standardní čas, jehož se Chicagané drželi bez ohledu na velké

změny způsobené Porušením spojitosti - i když byl zhruba o tři

hodiny posunutý oproti postavení slunce. Narazili i na další

známky kultury. Plakátek na otrhaném kusu papíru přišpendlený

ke dveřím radnice oznamoval setkání:

SVĚT BEZ PAPEŽE?

KŘESŤANÉ, CO DÁL?

STŘEDA, OSM HODIN.

ALKOHOL ZAKÁZÁN.

ZBRANĚ ZAKÁZÁNY.

A jeden malý dům byl označen jako EDISONŮV

CHICAGSKÝ PAMÁTNÍK. Bisesa se předklonila, aby si mohla

přečíst podrobnosti na informační tabuli u vchodu:

OSUD CHICAGA V NOCI,

KDY ZAMRZL CELÝ SVĚT

V ČERVNU 1894

Produkce pomocí Edisonova-Dixonova Kinetoskopu

Ohlášená ochranná známka USA

ZÁZRAK

DESET CENTŮ

Bisesa pohlédla na Emelinu. „Edison?“

„Náhodou byl oné noci ve městě. Byl poradcem při Světové

výstavě o rok nebo dva dříve. Teď je z něj stařec, nežije si nad

poměry, ale přežívá - nebo aspoň žil, když jsem odjížděla do

Babylonu.“

Šli dál blátivými ulicemi.

Dorazili do parčíku zastíněného obrovskou sochou postavenou

na betonovém soklu. Něco na způsob zmenšené sochy Svobody,

byla vysoká nejméně sto stop. Měla pozlacený povrch, i když zlato

bylo místy oloupané nebo poškrábané.

„Velká Marie,“ vysvětlila jim Emelina se stopou pýchy v

hlase. „Neboli socha Republiky. Hlavní ozdoba Světové výstavy,

tedy Světové kolumbovské výstavy z roku 1893, kterou jsme

pořádali rok před Zmrazením. Když jsme si pro Nové Chicago

vybrali tohle místo, Marie byla jednou z prvních věcí, které jsme

sem dopravili, i když to bylo skoro nad naše síly.“

„Je úchvatná,“ zhodnotil ji Abdikadir a zjevně to myslel

upřímně. „Zapůsobila by určitě i na Alexandra.“

„Je to teprve začátek,“ řekla Emelina se špatně skrývaným

potěšením. „Člověk zkrátka musí dát najevo své odhodlání. Jsme

tady a tady zůstaneme.“

Neměli na vybranou, museli Staré Chicago opustit.

Chicaganům trvalo celé týdny, měsíce, než pochopili to, co

Bisesa zjistila ze snímků ze Sojuzu pořízených z oběžné dráhy. Ta

krize nebyla jen nějakou místní klimatickou katastrofou, jak si

zpočátku mysleli, stalo se něco mnohem neobvyklejšího. Chicago

se změnilo v ostrov lidského tepla na zmrzlém světadílu bez

života, kousek devatenáctého století, který uvízl v prastarém ledu.

A pokud šlo o ledový příkrov, Chicago představovalo ránu v jeho

těle, která se měla nakonec také zahojit.

Emelina jim vyprávěla, že první vystěhovalci z původního

Chicaga zamířili na jih v pátém roce po Zmrazení. Nové Chicago

bylo výsledkem třiceti let tvrdé práce Američanů, kteří si řadu let

mysleli, že zůstali na tomhle zcela přeměněném světě úplně sami.

Ale i v centru nového města neustále vál studený vítr ze

severu.

Došli k pastvinám na okraji města. Kam jen oko dohlédlo se

popásaly ovce a krávy v zelenohnědé prérii, po níž byla rozeseta

malá, ošuntělá hospodářská stavení.

Emelina je dovedla k jakési nekryté továrně, které říkala

Spojené dobytčí ohrady. Páchlo to tam krví a hnijícím masem a

nějakým divným štiplavým zápachem, ze spálených chlupů, jak se

později ukázalo. „Základ jsme převezli ze starého Chicaga a znovu

postavili tady. Před Zmrazením jsme poráželi čtrnáct milionů kusů

denně a pracovalo tady dvacet pět tisíc lidí. Teď máme

samozřejmě jen nepatrnou část z původní kapacity. Vlastně jsme

měli štěstí, že Ohrady byly stále tak vytížené, protože kdybychom

neměli dobytek, který v nich čekal na porážku, neměli bychom

dost zvířat k chovu a do roka nebo dvou bychom zemřeli hlady.

Teď odsud posílají zpracované maso na sever, aby nasytilo staré

město. Není potřeba ho zmrazovat, o to se za nás postará

příroda...“

Bisesa během jejího výkladu pohlédla k obzoru. Za pastvinami

spatřila něco, co vypadalo jako stádo slonů, mamutů nebo

mastodontů, kráčejících hrdě a s hlavou vztyčenou. Bylo úžasné

představit si, že kdyby vyrazila na cestu, kolem těch klidných

mastodontů, mohla by putovat až na břeh oceánu a přitom by

nenarazila na žádnou stopu lidské přítomnosti, snad s výjimkou

lidské stopy ve sněhu.

Toho večera odešla Bisesa do společného hotelového pokoje

brzy, unavená putováním. Nemohla ale usnout.

„Čeká mě další den a já zase nevím, co mě v něm všechno

čeká,“ pošeptala telefonu. „Jsem na to moc stará.“

Telefon tlumeně odpověděl: „Víš, kde jsme? Myslím tím

přímo tohle místo. Víš, co by se z něj jednou stalo, kdyby nedošlo

k Porušení spojitosti?“

„Dám se poddat.“

„Graceland. Ten zámek.“

„Děláš si legraci!“

„Teď ale Memphis vůbec nikdy nevznikne.“

„Sakra! Takže jsem zůstala trčet ve světě bez Myry, dietní coly

a tamponů, a mám putovat po obrovském ledovci k rozkládající se

mršině města z devatenáctého století. A ty mi k tomu ještě teď

řekneš, že Král se nikdy nenarodí.“ Neovladatelně se zase

rozplakala.

Telefon jí tiše přehrával Elvisovy písně, dokud neusnula.

40. SLUNEČNÍ SVĚTLO

Květen 2070

Myra, která vyslyšela Athéninu tajuplnou výzvu, se vrátila do

Port Lowellu a nechala se vynést na oběžnou dráhu, kde se znovu

setkala se sluneční plachetnicí James Clerk Maxwell.

A nechala se unášet pryč na slabém slunečním světle na

několik týdnů trvající cestě zpět na oběžnou dráhu Země - ale ne

přímo na Zemi.

„L5,“ oznámil jí Alexej Carel. „Gravitačně stabilní bod šedesát

stupňů za Zemí.“

„Kdysi jsem bývala astronautkou,“ odpověděla mu Myra

podrážděně. „Vím, o co jde.“

„Omlouvám se. Jen se vás snažím připravit.“

Rozčililo ji, že už jí nic víc neřekl a že se znovu uzavřel do své

tajuplné ulity.

Na palubě Maxwellu byli vlastně celkem tři. Myru překvapilo,

že se Jurij O'Rourke dokázal odtrhnout od své mise na Marsu.

„Neoznačil bych se za velitele Wellsovy stanice,“ vysvětloval

jí zvolna. „Je to sice můj oficiální titul na smlouvách, které jsme

podepsali s našimi mecenáši, univerzitami a vědeckými nadacemi

na Zemi i Marsu. Ostatní by mě ale zabili, kdybych se tak začal

chovat. Tohle všechno má tak jako tak vliv na stanici. A navíc

mám takové tušení, že se k nám vrátíš a budeš nás obtěžovat i dál.“

„Nemám v úmyslu toho nechat, dokud se má matka nevrátí.“

„To chápu. Proto mi taky něco říkalo, že dělám dobře, když

poletím s tebou.“

„Jsem ráda, že jsi tady.“

„Dobře,“ řekl chraplavě. „Ale říkal jsem ti, že mé ledové

vzorky jsou mnohem zajímavější než cokoli, co provedou ti

zatracení Prvorození.“

Jurij ale nebyl na Maxwellu ve své kůži. Ve stísněných

obytných prostorech světelné plachetnice zabíral spoustu místa,

spíš medvěd než člověk, s hustými vlasy staženými dozadu,

ježatým plnovousem a pořádným apetitem. Pořád si na něco

stěžoval, jakmile se vzdálil od svého milovaného Marsu. Téměř

každodenně posílal dolů do Wellsu dotěrné dotazy, aby se ujistil,

že jeho podřízení dodržují své pracovní povinnosti při

monitorování, odebírání vzorků a údržbě. Pokoušel se pokračovat

ve své práci, měl s sebou své displeje a malou přenosnou laboratoř

a dokonce i sadu vzorků marťanského ledu z hloubkových vrtů. S

přibývajícími dny se však jeho nálada stále zhoršovala. Nebyl to

špatný společník, ale uzavíral se do sebe.

Alexej si vždycky vystačil sám, stále stejný, jako když ho

Myra poznala při prvním setkání. Měl vlastní náplň práce a tenhle

výlet do L5 byl jen posledním bodem v seznamu jeho činností.

Rozumný a cílevědomy a v podstatě spokojený, i když se trošku

nudil, pokud s ním nikdo nechtěl hrát poker.

Myře dovolili spojit se s Charlie a dokonce i s Eugenem,

pokud ovšem nevyzradí žádné utajované údaje. Ale její dítě ani

bývalý manžel nebyli k nalezení a k ničemu nevedly ani pokusy

umělé inteligence, která se rozkládala po celé Sluneční soustavě.

Takže buď zmizeli, nebo se před ní snažili ukrývat. S přestávkami

je hledala dále, neúspěšné pátrání ji však čím dál víc ničilo.

Tvořili mlčenlivou, nespolečenskou posádku.

Jakmile si ovšem Myra zvykla na tohle putování, uvědomila si,

že je ráda, že ji vynesli zpátky na světlo.

Zvykla si na život na marťanském pólu i na nekonečnou noc a

příkrov neústupných špinavých mraků. Teď se koupala v jasném,

nefiltrovaném slunečním světle, které obklopovalo loď. Patřila ke

generaci, která si prožila sluneční bouři, a do této chvíle měla

podezření, že už ji Slunce unavuje. Teď ovšem kupodivu cítila,

jako by ji Slunce konečně zase vítalo u sebe. Není divu, že

polovina Vesmířanů začala uctívat Slunce.

A tak volala Charlie, cvičila, četla knihy, sledovala virtuální

dramata a koupala se ve slunečním světle, které ji unášelo na

oběžnou dráhu kolem Země.

Než začalo být časové zpoždění příliš velké, bavila se Myra s

Ellií na Marsu.

„Ellie, ty jsi fyzik! Pomoz mi něco pochopit. Co je Mir? Jak

může existovat jiný vesmír? Kde je moje matka?“

„Chceš slyšet stručnou nebo podrobnou odpověď?“

„Zkus obě.“

„Stručná odpověď - nevím. Nikdo to neví. Podrobná odpověď

- naše fyzika není ještě dost pokročilá na to, aby nám mohla

poskytnout něco víc než pouhé náznaky, možná analogie hlubších

pravd, které podle všeho znají Prvorození. Co víš o kvantové

gravitaci?“

„Míň, než si dovedeš představit. Zkus nějaké přirovnání.“

„Dobře. Takže - dejme tomu, že tvou matku hodíme do černé

díry, nějaké velké. Co se s ní stane?“

Myra se nad tím zamyslela. „Navždycky zmizí.“

„Ovšem. Má to ale dva háčky. Za prvé říkáš, že tvoje matka,

nebo důsledněji informace definující tvoji matku, jsou pro vesmír

ztracené...“ Důsledněji. To byla celá Ellie. „To ale porušuje

základní pravidlo kvantové mechaniky, podle kterého musí být

informace vždycky zachována. Jinak bude přerušeno cokoli

připomínajícího kontinuitu mezi minulostí a budoucností. Přesněji

řečeno, přestala by platit Schrodingerova vlnová rovnice.“

„Aha. A co z toho tedy plyne?“

„Černé díry se vypařují. Kvantové efekty na horizontu událostí

způsobí, že černá díra vypustí spršku částic, které postupně

odnášejí její hmotu a energii. A informace, které kdysi definovaly

Bisesu, takhle prosáknou zpátky. Vesmír je zachráněn, hurá!

Pochop, používám spoustu přirovnání. Když budeš mít možnost,

zeptej se Thaleta na holografický princip.“

„Mluvila jsi o dvou háčcích,“ pobídla ji Myra nedočkavě.

„Ano. Takže Bisesiny informace se vrátily. Co se ale stane s

Bisesou z jejího úhlu pohledu? Horizont událostí není žádná

cihlová zeď ve vesmíru. Takže z jejího pohledu informace, které ji

definují, nejsou polapené v horizontu událostí, aby mohly

sublimovat zpět, ale putují s ní do nitra černé díry.“

„Dobře,“ řekla Myra pomalu. „Takže existují dvě kopie

matčiných informací, jedna je uvnitř díry, jedna sublimuje zpět.“

„Ne. To není možné. Další základní princip - teorém o

klonování. Kvantové informace nelze zkopírovat.“

Myra začínala ztrácet nit. „A co z toho všeho tedy vyplývá?“

„Nelokalita. V běžném životě je lokalita axiomem. Já jsem

tady, ty jsi tamhle, nemůžeme být na dvou místech současně. Ale

výsledek hádanky černé díry je ten, že informace může být na

dvou místech současně. Zní to paradoxně, tak je to ale se spoustou

dalších vlastností kvantového vesmíru - a kvantová gravitace je

ještě horší.

A ta dvě místa, ve kterých daná informace existuje, oddělená

horizontem jako je horizont událostí, se mohou nacházet daleko od

sebe - mnoho světelných let. Vesmír je plný horizontů, k jejich

vytvoření není ani potřeba černá díra.“

„A ty si myslíš, že Mir...“

„Myslíme si, že Prvorození dokážou manipulovat horizonty a

nelokalitou informací a díky tomu dokážou vytvořit vlastní nové

vesmíry a přenášet mezi nimi tvou matku a další informace.

Nevíme, jak to dělají. A nevíme ani, čeho všeho jsou ještě schopní.

Vlastně ani nedokážeme odhadnout hranice jejich schopností.“

Ellie se odmlčela. „Odpověděla jsem na tvoji otázku?“

„Nejsem si jistá. Asi to musím nějak vstřebat.“

„Jen přemýšlení o takových věcech přináší převrat ve fyzice.“

„To je mi útěcha!“

41. ARCHY

„Našli jsme je, mami. Přesně tam, kde předpověděli tví

astronomové.

Pro Osvoboditele to nebyla žádná velká zajížďka. Vlastně

jsme byli rádi, že můžeme zase otestovat hlavní pohonnou

jednotku - a taky že se nám změnil výhled z lodi. Tady nahoře to

není jako v dramatech. Vesmír je prázdný...“

Byla to celá letka lodí, pomalu se otáčející tenké tužky, třpytící

se ve světle vzdáleného slunce. Pohybovaly se ve smetí za

asteroidy, ale letěly příliš rychle na to, aby je přitahovala jen

gravitace Slunce, byly určené k mezihvězdným letům.

„Jsou lidské,“ oznámil John Metternes.

„Vážně?“

John si pečlivě prohlížel záběry. „Mají na trupech namalované

rudé hvězdy. Jsou čínské?“

„Nejspíš. A podle všeho opouštějí Sluneční soustavu jednou

provždy.“

Edna zvětšila snímek. Lodi byly při pohledu zblízka různých

konstrukcí.

Stáhla si od Libby analýzy i domněnky.

„Nevypadá to, že by měly něco podobného našemu pohonu na

antihmotu,“ četla. „I kdyby měly, cesta jim i tak bude trvat mnoho

let. Na palubě každé z těch lodí je pravděpodobně jen minimum

lidské posádky, pokud vůbec nějaká. Zbytek může čekat ve

zpomaleném životním rytmu, ty lodi můžou být létajícími

hibernákuly. Nebo v nich mohou být uložené zmrazené zygoty

nebo vajíčka a spermie...“ Probírala se stále nepravděpodobnějšími

nápady. „Existuje i jistá nezvyklá možnost, totiž že na palubě těch

arch není vůbec žádný lidský život. Možná obsahují jen řetězce

DNA. Nebo jsou možná nějaké odpovídající informace uchovány

v nějakém paměťovém úložišti odolnému proti záření. Možná

nevyužívají ani žádnou biochemii.“

„A potom jen stačí vyrobit v cíli kolonisty. Podle mě použili

více různých postupů, pokud chtějí mít jistotu, že jejich mise

uspěje,“ řekl technik John. „Jejich pokus o osídlení Marsu přece

selhal. Takže to ve Sluneční soustavě prostě vzdali.“

„Možná je to rozumné řešení, pokud nás chtějí Prvorození dál

ničit. Hm! Libby hlásí, že jakmile jsme je objevili, navázali jsme

nějaké kontakty s čínskými úřady. Jejich vlajková loď se jmenuje

Čeng Che podle jejich slavného objevitele z patnáctého století...“

„Myslíš, že se jim to povede?“

„Je to možné. My je určitě zastavovat nebudeme. Vlastně ani

nevím, jestli bychom mohli, tyhle archy budou určitě dobře

vyzbrojené. Řekla bych, že jim docela fandím. Čím bude lidstvo

rozptýlenější, tím větší šanci na přežití budeme mít.“

John řekl: „Je ale taky možné, že Prvorození je budou

pronásledovat k Alfě Centauri nebo kdovíkam jinam, a nakonec se

s nimi taky vypořádají.“

„To je pravda. Na naši misi to ale nemá vůbec žádný vliv.“

„Je to další komplikace do budoucnosti, mami, pokud svět

přežije útok bombou K - setkání po několika staletích, když naše

hvězdolety s pohonem A narazí na společnost, kterou se Číňanům

podaří vybudovat tam někde pod dvěma slunci Kentaura.

Možná se s tím bude muset vypořádat Thea. Pozdravuj ji ode

mě. Dobře, zpátky do práce, vracíme se na původní kurz bomby

K! Osvoboditel končí.“

42. KYKLOPOVÉ

Jak se blížili ke Kyklopské stanici, zahlédla Myra ve vesmíru

další zrcadla. Byly to sluneční plachetnice, které obletovaly

observatoř. Po mnoha dnech strávených o samotě v trojrozměrné

tmě jim tahle velká společnost způsobila šok.

Maxwell se proplétal volným shlukem plachet a blížil se k

velkému tělesu v centru stanice. Alexej jim řekl, že se jmenuje

Galateia. Vypadala jako kolo ve vesmíru.

Maxwell zamířil v ose tohoto kola přímo do jeho středu.

Galateia působila velmi odlehčeně, jako kolo z bicyklu, jehož

výplet, sotva znatelný, se slabě leskne. V různých vzdálenostech

byly umístěny soustředné kruhy natřené různými barvami -

stříbrnou, oranžovou, modrou -, takže Galateia tak trochu

připomínala lukostřelecký terč. Otáčela se kolem své osy, ve

slunečním světle tak jasná jako samotné světlo dopadající na Zemi,

a přes její ráfek a výplet se táhly dlouhé stíny jako rafičky hodin.

Alexej řekl: „Vypadá luxusně, ne? Po sluneční bouři nalili do

observatoří pátrajících po planetách nesmírnou spoustu peněz. A

na tohle utratili jejich značnou část.“

„Připomíná mi to dětský kolotoč,“ řekla Myra. „A vypadá to

trochu staromódně.“

Alexej pokrčil rameny. „Vychází z vize staré sto let, vize toho,

jak by budoucnost nejspíš měla vypadat. Nakonec ale dostali

peníze na její realizaci, jen na jednu. Já se však v dějinách moc

nevyznám.“

„Hm. Točí se asi kvůli tomu, aby vytvářela umělou gravitaci.“

„Jo. My se připojíme k nejpomalejšímu středu a do

jednotlivých podlaží se dostaneme pomocí výtahů.“

„A k čemu ty barvy - stříbrná, červená, modrá?“

Usmál se. „Netušíš?“

Zamyslela se nad tím. „Čím dál od středu, tím je gravitace

silnější. Takže podlaží s měsíční přitažlivostí nabarvili na stříbrno

- jedna šestina G.“

„Přesně tak. Podlaží Marsu je oranžové a podlaží s pozemskou

přitažlivostí je modré. Galateia má sloužit jako přestupní stanice

pro obsluhu Kyklopů, je to ale současně i laboratoř zkoumající

různou úroveň přitažlivosti. K vnějšímu podlaží jsou ještě

připevněné další kapsle - vidíš? Biologové zkoumají i silnější

přitažlivost než pozemskou.“ Usmál se. „Vyšlechtili tam dole

laboratorní krysy se silnými kostmi. Možná se nám ten výzkum

bude někdy hodit, jestli se budeme prohánět po Sluneční soustavě

v lodích poháněných antihmotou.“

Jak se kolo přibližovalo, neviděla už Myra jeho vnější okraj a

mohla teď podrobně zkoumat konstrukční detaily podlaží blíže ke

středu, rotující střed s jasně osvětlenými přípojnými uzly, vzpěry a

táhla a pravidelně se posouvající stíny.

Z otevřeného uzlu v samotném středu stanice prudce vyletěl

nějaký modul. Stále ještě se otáčel kolem vlastní osy, stejnou

rychlostí jako Galateia, ale několika zážehy plynových trysek se

zastavil a opatrně se začal přibližovat k Maxwellu.

„Max blíž nepoletí,“ oznámil jim Alexej. „Sluneční

plachetnice a velká rotující kola nejdou k sobě. Vždycky je lepší

použít čluny operující ve středu Galateie, než se pokoušet přiblížit

s vlastní lodí. Jsou vybavené specializovanými umělými

inteligencemi, které se v celé té rotaci vyznají nejlíp...“

Spojení proběhlo rychle a hladce během několika minut.

Průlezy se otevřely s tlumeným zasyčením, jak se vyrovnával tlak

v plavidlech.

Ze člunu k nim prolezla nějaká mladá žena a ve stavu beztíže

se vrhla Alexejovi přímo do náručí. Myra s Jurijem na sebe

šibalsky pohlédli.

Pár se od sebe oddělil a dívka se otočila k Myře. „Vy jste

Bisesina dcera! Viděla jsem vaši fotku ve zprávách. Ráda vás

poznávám osobně. Jmenuju se Lyla Nealová. Vítám vás u

Kyklopů.“

Myra se chytla madla, aby se ustálila, a podala dívce ruku.

Lyle bylo možná dvacet pět, pleť měla tmavě hnědou, vlasy

hustě spletené, zuby zářivě bílé. Na rozdíl od Jurije s Alexejem a

jako Myra měla na hladké pleti pravé tváře identifikační tetování.

Myra řekla: „Vidím, že se s Alexejem znáte.“

„Seznámila jsem se s ním přes jeho otce. Jsem jednou ze

studentek

profesora

Carela.

Oficiálně

jsem

tady

kvůli

akademickým projektům. Kosmologickým. Vzdálené galaxie,

prvotní světlo a tak podobně.“

Myra pohlédla na Alexeje. „Tak takhle špehuješ pro

Vesmířany svého otce.“

„Jo. Lyla je můj zdroj. Šikovné, ne?“ Mluvil monotónně,

možná přes svou nezdvořilost přece jen cítil nějakou vinu.

Se svými skrovnými zavazadly přestoupili do člunu.

Jakmile dorazili na Galateiu, rychle je provedli strukturou

středu a naložili do čehosi na způsob kabiny výtahu.

Lyla řekla: „Chyťte se madel! A bude lepší mít nohy tímhle

směrem,“ dodala a ukázala směrem od osy rotace.

Výtah se propadl s nepříjemným trhnutím.

Rychle vyjeli z komplexu středu a náhle se ocitli ve volném

prostoru, v kabině, kterou tvořila průhledná bublina zavěšená na

laně. Jak sestupovali, odstředivá síla postupně narůstala, až

nakonec stáli pevně na podlaze a ten nepříjemný pocit působený

Coriolisovou silou se vytratil. Klesali soustavou vzpěr k velkým

prohnutým mezikružím jednotlivých podlaží pod sebou. Všechno

to bylo z Myřina pohledu nehybné, ale Slunce se zvolna otáčelo a

stíny vrhané vzpěrami se pravidelně posouvaly. Tahle grandiózní

pouťová jízda však postrádala jakýkoli pevný podklad, podlahu

tvořily hvězdy.

Lyla řekla: „Podívejte, než budeme pokračovat - výtahu,

stop!“

Kabina pomalu zastavila.

Lyla pokračovala: „Měli byste se rozhlédnout kolem.

Prohlédnout si, jak vypadá celá tahle stanice. Z jednotlivých

podlaží je to vidět mnohem hůř. Výtahu, ukaž nám Polyféma!“

Myra vyhlédla ven. Viděla tam pomalu rotující hvězdy, vesmír

se změnil ve větrník. Na okně se rozsvítil zlatý ovál, který se začal

pomalu posouvat vzhůru proti směru rotace, aby ukazoval na stále

stejný výřez hvězdné oblohy. Tam Myra rozeznala rozmazaný

disk, mlhavě šedý, po jehož povrchu přebíhala duha. Za ním se

vznášela další, menší stanice plná různých přístrojů.

„Tohle,“ vysvětlovala jim Lyla, „je dalekohled. Jedna velká,

rotující, křehká Fresnelova čočka. V průměru má téměř sto metrů.“

Myra se zeptala: „Nebyl i štít proti sluneční bouři Fresnelova

čočka?“

„Byl...“

Takže tohle byl další technický následovník onoho nesmírného

štítu, který kdysi chránil Zemi.

Lyla pokračovala: „Tenhle z Kyklopů se jmenuje Polyfémos,

podle nejslavnějšího z jednookých legendárních obrů. Galateia se

totiž jmenovala ta Néreovna, kterou miloval, alespoň podle

některých verzí těch příběhů. Polyfémos je nejstarší, ale stále

nejúctyhodnější zařízení, které tu mají.“

Jurij, sám propadlý různým strojům a přístrojům, byl na

vrcholu blaha a zasypával Lylu s Alexejem spoustou otázek.

Je nutné si přiznat, že obří zrcadla lze vyrobit snáz než velké

čočky, přesto však při stavbě opravdu obrovských dalekohledů

byla čočka používanější technologií, protože měla větší optickou

toleranci. Z čím větších vzdáleností putovaly světelné paprsky, tím

měl jejich obraz zachycený zrcadlem větší tendenci k zesilování

poruch, zatímco čočky dokázaly tyto poruchy zeslabit. Fresnelova

čočka byla kompromisním řešením, byla složená z mnoha menších

čoček upevněných v síťové konstrukci a stočených z důvodu vyšší

stability. Lyla jim vysvětlila, že jednotlivé čočky u okraje

konstrukce jsou tak tenké, že je možné svinout je jako papír. S

Fresnelovými čočkami byly spojené jisté technické problémy,

největším z nich byla „chromatická aberace“ - jednalo se totiž o

zařízení pracující s úzkým přenosovým pásmem. Tuto chybu ale

napravovala korekční optická soustava - „Schupmannova

zařízení“, jak jim prozradila Lyla - umístěná před samotnou hlavní

čočkou.

„Čočka samotná je inteligentní,“ pokračovala. „Dokáže

korigovat tepelné vlivy, změny gravitace... S tímhle jediným

kouskem dokážete rozeznat planety u nejbližších hvězd a studovat

je spektroskopicky a tak podobně. A teď připravují soustavu

interferometrů. Další zrcadla rozmístěná ve vesmíru. Výtahu, ukaž

nám je!“

Na stěně se rozsvítily další oválné značky.

„Jmenují se Argés, Brontés a Steropés. Další Kyklopové. Když

spolupracují, fungují jako jeden spojený, nepředstavitelně veliký

dalekohled.

Není náhodou, že dorazila sem. Myslím Athénu. Její přenos

zpátky domů zachytil Polyfémos. Velmi slabé laserové světlo.

Výtahu, pokračuj!“

Výtah bez zpomalení projel prvním z podlaží. Myra zahlédla

podlahu stáčející se vzhůru, stříbrošedou a růžovou barevnou

výzdobu, a lidé se tam pohybovali zpomalenými skoky. „Měsíční

podlaží,“ řekla.

„Správně,“ pochválila ji Lyla. „Chápete, že Galateia využívá

odstředivou sílu. Zastavíme v marťanském podlaží, kde se setkáte

s Athénou.“

Zatímco to Myra vstřebávala, Jurij přikývl: „Bude pro nás

dobré, když se budeme pohybovat v prostředí s gravitací, na kterou

jsme zvyklí.“

„Jo,“ přikývla Lyla. „Většina lidí ani dál nechodí. Vlastně

nikdo, s výjimkou našich velvyslanců ze Země.“

„Velvyslanců?“ zeptala se Myra.

„Ve skutečnosti jsou to policisté. Astropol.“ Protáhla obličej.

„Nabízíme jim, aby zůstávali tady dole, v jejich obvyklém tíživém

gravitačním poli. Aspoň se tak nepletou ostatním, kteří dělají

nějakou skutečnou práci.“

„Oni doufám nevědí, že jsme tady?“

„Není důvod, proč by to měli vědět,“ odpověděl Alexej.

„A nevědí ani o Athéně,“ domyslela si Myra.

„Ne, nevědí,“ připustila Lyla. „Alespoň doufám, že to nevědí.

Skutečně to jsou obyčejní policisté. Měli by sem poslat i několik

astronomů.“

„Já ničemu z toho nerozumím,“ přiznala se Myra. „Kde

Athéna byla. Jak se vrátila. A nechápu, proč tu jsem já.“

„Odpovědi na všechny své otázky se brzy dozvíš, Myro,“

promluvil nějaký hlas ve vzduchu.

Bylo to poprvé, kdy Athéna na Myru promluvila. Ostatní na ni

pohlédli zvědavě, možná i trochu závistivě.

43. CHICAGO

Emelina, Bisesa a Abdi urazili posledních pár kilometrů do

Chicaga v krytém voze ve stylu filmových kovbojek. Táhli ho

svalnatí huňatí poníci, místní druh s oblými těly, který se ukázal

jako velmi dobře použitelný pro práci ve velkých mrazech. Cesta

vedla podél železniční trati z doby před Zmrazením, ale Emelina

jim prozradila, že není praktické používat vlaky takhle daleko na

severu, protože koleje namrzaly a výhybky rychle zamrzaly.

Teď byla Bisesa zabalená jako nějaký eskymák, vrstvy vlny a

kožešin zakrývaly její tenké babylonské šaty a telefon ukryla

někde hluboko ve spodních vrstvách. Emelina jí vysvětlila, že ta

červenohnědá vlna pochází z mamutů. Bisesa tomu nějak nemohla

uvěřit, protože bylo určitě jednodušší ostříhat ovci než mamuta.

Znělo to ale přesvědčivě.

I přes všechny ty kožešiny se jí mráz zakusoval do odkrytých

tváří jako ledovými kleštěmi. Oči jí slzely a cítila, že se ty slzy

mění v jinovatku. Nohy vypadaly zranitelně i přes huňaté

kožešinové válenky, které měla obuté, a ze strachu před

omrzlinami si ruce v rukavicích ukrývala v podpaží. „Je tady jako

na Marsu,“ prozradila svým spolucestujícím.

Abdi, roztřesený zimou, se ušklíbl. „Mrzí tě, že jsi sem

přišla?“

„Mrzí mě, že s sebou nemám svůj vesmírný skafandr.“

Telefon, teple se tisknoucí k jejímu břichu, něco zašeptal, ona

ho ale neslyšela.

Chicago bylo černé město ztracené v bílé krajině.

Nepoužívané koleje vedly přímo do nádraží Unie. Došli k

Emelininu bytu, který byl pár minut chůze od stanice. V ulicích

hořely obrovské hranice, postavené pod vyhaslými plynovými

lampami, na něž skupiny mužů neustále přikládaly rozštípaná

polena, všichni zachumlaní v kožešinách, hlavy obalené

jinovatkou ze zmrzlého dechu. Od ohňů stoupaly k obloze kotouče

dýmu, který visel nad městem jako nějaká černá poklice, a průčelí

budov pokrývaly saze. Jak byli všichni zabalení v kožešinách,

jejich těla vypadala téměř jako koule, jak se tam tak spěšně

přesouvali od jednoho ostrova tepla vytvářeného ohněm k

druhému.

Po ulicích sem tam i něco projelo, vozy tažené koňmi,

dokonce i několik cyklistů - ani jedno auto v téhle verzi Chicaga

20. let 20. století, jak si Bisesa uvědomila. Všude naráželi na

koňské koblihy, zmrzlé na rozbitém asfaltu na kost.

Bylo to něco nevídaného, chladnoucí mršina velkého města.

Město se však stále ještě nějak udržovalo v chodu. Viděli kostel s

otevřenými dveřmi a vnitřkem osvětleným svícemi, několik

obchodů s tabulemi ve vchodech hlásajícími „otevřeno“ - a

dokonce tam nějaký kamelot prodával noviny, nekvalitní jediný

list papíru s hrdým záhlavím Chicago Tribune.

Bisesa za chůze zahlédla na východě Michiganské jezero. Bylo

pokryté souvislou vrstvou ledu, oslnivě bílou, dokonale rovnou

kam až oko dohlédlo. Jen u břehu byl led rozbitý, takže v malých

výsecích byla vidět temná voda, a nedaleko výtoku řeky Chicago

se nějací muži snažili udržet nasávací potrubí vodovodu na pitnou

vodu v nezamrzlém stavu, tak jako to dělali od prvních dnů

Zmrazení.

Po jezeře se pohybovali lidé. Rybařili v otvorech vyřezaných v

ledu a ze zapálených ohňů stoupal v úzkých pramíncích dým.

Vypadalo to, jako by ti lidé na jezeře neměli vůbec nic společného

s touhle troskou velkoměsta.

Emelina jim vysvětlovala, zadýchaná chůzí: „Město už není,

co bývalo. Museli jsme opustit řadu okrajových čtvrtí. Jak tak

nějak postupně vyplynulo, v chodu udržujeme už jen část města

kolem historického centra - možná v poloměru od půl do jedné

míle. Počet obyvatel výrazně poklesl, ať už kvůli hladomoru,

infekcím a odchodům, a teď i kvůli stěhování do Nového Chicaga.

Stále ale používáme okrajové čtvrti jako zdroj surovin, dalo by se

říct. Vysíláme tam oddíly, které mají za úkol donést všechno, co se

může hodit - oblečení, nábytek a další věci, stejně jako dřevo na

ohně a do pecí. Samozřejmě už od Zmrazení nemáme žádné nové

dodávky uhlí ani ropy.“

Ukázalo se, že Emelininým úkolem bylo získávat palivové

dřevo. Pracovala v malém úřadu podřízeném úřadu primátora,

který měl za úkol vyhledávat nové zdroje dřeva a organizovat jeho

dopravu, která zajistila plynulost dodávek do obyvatelných oblastí

města.

„Takovéhle město nemůže v podobných podmínkách přežít,“

prohlásil Abdi. „Může přežívat jen požíráním sebe sama, jako

strádající tělo nakonec rozloží své vlastní orgány.“

„Děláme, co je naší povinností,“ odpověděla Emelina úsečně.

Telefon tiše řekl: „Ruddy jednou Chicago navštívil - na Zemi,

po datu Porušení spojitosti. Říkal mu skutečné město. Ale

prohlásil, že už ho nechce znovu vidět.“

„Pst!“ okřikla ho Bisesa.

Emelinin byt byl přestavěn z nějaké kanceláře v prvním patře

mrakodrapu jménem Montauk. Ta budova připadala Bisese nějaká

vychrtlá a ošuntělá, předpokládala však, že koncem devatenáctého

století to byl jeden z divů světa.

Místnosti v bytě připomínaly doupata, protože stěny, podlahy i

stropy byly hustě pokryté dekami a kožešinami. Ve stěnách byly

vytvořeny improvizované komíny, jimiž unikal ven kouř, stejně

ale všechno pokrývaly saze. Přesto tu ale bylo cítit jistou

vznešenost. V obývacím pokoji a salonu stály vzpřímeně židle a

stolky, vzácné kusy nábytku, očividně opotřebované, avšak pečlivě

udržované.

Emelina jim uvařila čaj. Byl z indických lístků z pečlivě

střežených třicet let starých zásob. Podobné drobné detaily

pomáhají Chicaganům udržovat si vlastní identitu, říkala si Bisesa

v duchu.

Nebyli tam dlouho, když dorazil jeden z Emelininých dvou

synů. Bylo mu kolem dvaceti a byl o rok mladší než jeho bratr,

jmenoval se Joshua po svém otci. Přinesl několik ryb. Byl

zadýchaný a rudý v obličeji, sám je lovil venku na Michiganském

jezeře. Jakmile se vyloupal ze svých kožešin, vyšlo najevo, že je to

vysoký mladík, vyšší než kdy byl jeho otec. Přesto má v sobě něco

z Joshovy otevřenosti v jednání, napadlo Bisesu, jeho zvědavosti a

horlivosti. Byl možná až příliš hubený, ale jinak vypadal zdravě.

Na pravé tváři měl nějakou světlejší skvrnu, která mohla být jizvou

po omrzlinách, a tvář se mu leskla olejem, o němž jim prozradil, že

je získáván z tuleního tuku.

Emelina odnesla ryby, aby je vykuchala. Vrátila se s dalším

šálkem čaje pro Joshuu. Zdvořile si vzal šálek a obrátil do sebe

horký čaj jedním lokem.

„Můj otec mi o vás vyprávěl, paní Duttová,“ řekl Joshua

Bisese nejistě. „O tom všem, co se dělo v Indii.“

„Pocházíme z různých světů.“

„Můj otec říkal, že vy jste z budoucnosti.“

„Ano, to je pravda. Přesněji z jeho budoucnosti. Abdikadirův

otec sem prošel se mnou. Dorazili jsme z roku 2037, asi sto

padesát let po časovém výřezu vašeho otce.“

Tvářil se zdvořile, ale jako by nepřítomně.

„Asi je to pro vás trochu odtažité.“

Pokrčil rameny. „Jen v tom nevidím žádný rozdíl. Všechny ty

dějiny se teď nestanou, nemám pravdu? Nebudeme muset bojovat

ve vašich světových válkách a tak dále. Tohle je teď náš svět, svět,

ve kterém jsme uvízli. Mně to ale nevadí.“

Emelina našpulila ústa. „Joshuu prostě baví žít, Biseso.“

Vyšlo najevo, že pracuje jako technik na železniční trati

vedoucí z Nového Chicaga. Jeho vášní ale bylo rybaření pod

ledem a kdykoli měl volnou chvíli, vracel se do rodného města,

navlékl se do kožešin a zamířil přímo ven na led.

„Dokonce o tom skládá básně,“ prozradila na něj Emelina.

„Myslím o rybaření.“

Mladík zrudl. „Mami...“

„Alespoň tohle zdědil po svém otci. Dar skládat slova. Nám se

ovšem samozřejmě stále nedostává papíru.“

Bisesa se zeptala: „A co jeho bratr - tvůj starší syn, Emelino?

Kdepak je?“

Okamžitě se stáhla do sebe. „Harry před několika lety odešel

pryč.“ Zjevně ji to rozrušovalo, nikdy předtím se o tom nezmínila.

„Řekl mi, že dá vědět, samozřejmě se už ale neozval - nikdo se

nikdy neozve.“

Joshua dodal: „On si totiž myslí, že by ho zatkli, kdyby se

vrátil.“

„Primátor Rice před rokem vyhlásil amnestii. Kdyby jen o

sobě dal vědět, kdyby se vrátil třeba jen na den, řekla bych mu, že

se nemá čeho bát.“

Chvilku se o tom bavili a Bisesa začínala chápat. Odejít -

někteří z mladších obyvatel Chicaga, narození na Miru a omámení

nesmírnou rozlohou země, na níž žili, se rozhodnou opustit

hrdinskou bitvu svých rodičů za záchranu Chicaga, a ti nejsmělejší

z nich se dokonce pokusí jižně od ledu založit nové město. Prostě

odejdou, zmizí v bílé pustině nebo v zeleni travnatých plání na

jihu.

„Je smutné, že žijí jako eskymáci,“ prohlásil Joshua. „Nebo

možná jako indiáni.“

„Někteří z nich si dokonce odnášejí naučné knihy z jejich

knihoven a artefakty z muzeí, aby mohli přijít na to, jak se o sebe

postarat a přežít,“ vysvětlila jim Emelina trpce. „Spousta z těch

mladých bláznů je určitě už dávno po smrti.“

Bylo zřejmé, že tohle je bolavé místo mezi matkou a synem.

Možná i Joshua snil o tom, že napodobí svého staršího bratra.

Emelina rázně ukončila debatu, když vstala a oznámila, že

musí jít do kuchyně připravit oběd - nabídne jim Joshuovy ryby,

vykuchané a očištěné, s kukuřicí a zeleninou dovezenou z Nového

Chicaga. Joshua se omluvil a odešel se umýt a převléknout.

Jakmile odešli, Abdi pohlédl na Bisesu. „Něco tu visí ve

vzduchu.“

„Ano. Generační rozdíly.“

„Rodiče ale mají pravdu, ne?“ zeptal se Abdi. „Alternativou k

civilizaci tady je doba kamenná. Ti, kteří odejdou, pokud přežijí,

budou během dvou generací negramotní. A potom si budou dějiny

udržovat jen ústním podáním. Zapomenou na to, že původně

pocházejí ze Země, a pokud si vůbec budou pamatovat Porušení

spojitosti, stane se pro ně součástí legend jako potopa světa. A až

rozpínání vesmíru ohrozí podstatu tohoto světa...“

„Ani nebudou chápat, co je to ničí.“ Jenže, napadlo ji tesklivě,

možná to tak bude lepší. Alespoň si ti odpadlíci a jejich děti můžou

užívat několik generací života v harmonii se světem, místo toho,

aby s ním sváděli nekonečnou bitvu. „Nemáte snad podobné

konflikty i u vás doma?“

Abdi se odmlčel. „Alexandr buduje světovou říši. Můžeš si

říkat, že je to moudré nebo šílené, musíš však připustit, že je to

něco nového. Je těžké postavit se té hrozbě. Nemyslím ale, že

bychom měli tolik odpadlíků. Navíc by to Alexandr ani nedovolil,“

dodal.

K Bisesině údivu zazvonil někde v bytě telefon. Vydával

staromódní, přerušované, velmi nejisté zvonění a ztlumily ho

obložené stěny. Ale zvonil to telefon. Telefony a noviny -

Chicagané skutečně udržovali svoje město v chodu. Slyšela, jak ho

Emelina zvedla a jak se s někým tlumeně baví.

Emelina přišla za nimi do haly. „Mám pro vás celkem dobrou

zprávu. Primátor Rice se s vámi chce setkat. Už vás čeká, napsala

jsem mu z Nového Chicaga. A bude u něj i astronom,“ dodala

vznosně.

„To je dobře,“ odpověděla Bisesa nepřesvědčivě.

„Zve nás na dnešní večer. Takže máme dost času na nákupy.“

„Nákupy? Myslíš to vážně?“

Emelina zase odběhla pryč. „Oběd bude za půl hodiny. Zatím

si ještě nabídněte čaj.“

44. ATHÉNA

Marťanské podlaží vypadalo jako chodba stoupající oběma

směry, takže když jste po něm šli, stále jste měli takový zvláštní

pocit, že se nacházíte na dně nějaké prolákliny, z níž se vám ale

nikdy nepodaří vylézt ven. Přitažlivost byla na pohodlné jedné

třetině G, na niž si už Myra také na Marsu zvykla. Výzdoba byla

marťanská červená s okrovou, plastové povrchy na stěnách,

kousky koberců na podlaze. Dokonce tam byly i květináče s

něčím, co vypadalo jako červená marťanská hlína, v níž se jasně

zelenaly nepatřičné pozemské rostliny, většinou kaktusy.

Bylo obtížné uvěřit tomu, že se nachází ve vesmíru, že pokud

by šla stále dopředu, nakonec by obešla celý okruh a dorazila by

na původní místo.

Alexej sledoval její reakce. „Je to typická architektura vzniklá

na Zemi,“ vysvětlil jí. „Jako ty biologické kopule na Marsu s

umělým deštěm a zoologickými zahradami. Oni nechápou, že

člověk tohle všechno nepotřebuje, že mu to vlastně jen překáží...“

Na Myru to určitě působilo trochu neosobně, asi jako letištní

hala.

Lyla zavedla všechny tři do kanceláře hned u hlavní chodby.

Nebylo na ní nic neobvyklého, obligátní konferenční stůl, obvyklé

displeje, klasické automaty na kávu a nádržky s pitnou vodou.

A tady k nim promluvila Athéna.

„Předpokládám, že byste rádi věděli, proč jsem vás sem

pozvala.“

Nikdo se nezasmál. Jurij odhodil zavazadla do rohu zasedací

místnosti a všichni si dali kávu.

Myra se posadila a vyzývavě pohlédla do vzduchu před sebou.

„Moje matka vždycky říkala, že tě provází pověst komedianta.“

„Hm,“ řekla Athéna. „Aristoteles mě nazýval koketou. Nikdy

jsem neměla možnost promluvit si s Bisesou Duttovou.“ Její hlas

zněl vyrovnaně, rozvážně. „Mluvila jsem ale s tolika lidmi, kteří ji

znali! Je to výjimečná žena.“

Myra odpověděla: „Sama mi vždycky říkala, že je obyčejná

žena, které se neustále dějí výjimečné věci.“

„Ostatní se ale mohli při nějakých výjimečných událostech

sesypat. Bisesa dál plní své povinnosti tak, jak jí připadá správné.“

„Mluvíš o ní v přítomném čase. Já nevím, jestli je živá nebo

mrtvá. Já nevím, kde teď je.“

„Máš ale snad nějaké tušení, ne, Myro?“

„Nechápu, jak se s tebou bavím. Proč jsi tady?“

„Podívej!“ řekla Athéna vlídně.

Světla v místnosti trochu pohasla a na stolku před nimi se

vytvořil holografický obraz.

Nějaký ošklivý naježený tvor, který jako by pobýval někde

hluboko v moři. Ve skutečnosti to byl obyvatel vesmíru. Říkalo se

mu Hubitel.

Když se den před sluneční bouří Athéna probudila, nacházela

se deset milionů kilometrů od Země. Byli s ní i Aristoteles s

Thaletem, další významná elektronická vědomí vytvořená lidmi.

Nahráli je do paměti jedné bomby.

Všichni tři se přitiskli těsně k sobě, abstraktním elektronickým

způsobem. A potom...

Když záběry z Prokyonu skončily, všichni si nutně potřebovali

odpočinout.

Vyšli ven na marťanské podlaží. Myra popíjela kolu. Jurij si

pohupoval improvizovanými kyvadly, jak zkoumal proměnlivou

umělou gravitaci, a Alexej s Lylou ji zkoumali osobně. Pokud si

sednete, jste těžší, než když stojíte. Pokud hodíte míč libovolným

směrem, rotace ho vždycky někam vychýlí. A pokud běžíte proti

směru rotace, jste lehčí. Se smíchem se vzájemně honili po chodbě

dlouhými skoky měsíční chůze.

Myra, jak je tak sledovala, jak si hrají, si opět připomněla, jak

mladí všichni tihle Vesmířané skutečně jsou.

Nikomu z nich se nechtělo vrátit do místnosti za Athénou a

bavit se s ní o tom, co objevila na té planetě vzdálené jedenáct

světelných let.

„Takže tihle plavci se nakonec rozhodli pro řízené vymření,“

shrnul to Alexej. „U Slunce, takové šílenství!“

Jurij namítl: „Lepší tohle, než nechat Prvorozené vyhrát.“

„Trvalo nám dva roky, než jsme přišli na způsob, jak mě poslat

zpátky domů,“ pokračovala Athéna tiše. „Nechtěli jsme odvysílat

naši existenci do nebezpečného vesmíru. A tak jsme sestrojili

optický laser - docela výkonný, ale s úzkým paprskem. A když

přišla vhodná chvíle, zakódovali jsme do něj můj datový tok a

vyslali jsme ho k Zemi. Čekali jsme, že ho zachytí Kyklopové.

Před sluneční bouří byly teprve ve stadiu plánování.“

„Bylo to riskantní,“ řekla Myra. „Kdyby Kyklopy nakonec

nesestrojili...“

„Neměli jsme na vybranou, museli jsme to riziko podstoupit.“

Jurij se zeptal: „Proč ty, z vás tří?“

Athéna se odmlčela. „Jako obvykle jsme losovali.“

„A ostatní...“

„Signál spotřeboval všechno, co jsme měli, všechno, co nám

mohla Svědkyně poskytnout. I když Svědkyně přežila, neměla už

žádné zdroje k uchování ostatních. Oni se obětovali kvůli mě.“

Myra přemýšlela, jak se Athéna, tahle umělá inteligence s tak

složitým osudem, asi cítí. Jako „nejmladší“ z jejich trojice si

musela připadat, jako by se její rodiče obětovali jen proto, aby ji

zachránili. „Neobětovali se jen kvůli tobě,“ řekla mírně. „Ale kvůli

nám všem.“

„Ano,“ přitakala Athéna. „A ty chápeš, proč museli domů

poslat mě.“

Myra pohlédla na Alexeje. „Tohle jsi přede mnou tajil tolik

týdnů!“

Alexej se začal ošívat.

„Požádala jsem ho o to, Myro,“ bránila ho Athéna.

Jurij upřeně pozoroval své ruce, které měl položené na stole

před sebou. Vypadal ohromeně, stejně jako si připadala Myra.

Zeptala se ho: „Na co myslíš, Juriji?“

„Myslím na to, že jsme dneska prorazili konceptuální bariéru.

Jsem přesvědčen o tom, že od sluneční bouře jsme vždycky měli

tendenci přemýšlet o Prvorozených pouze v souvislosti s lidmi.

Jako bychom automaticky předpokládali, že představují hrozbu jen

pro nás samotné - že představují naši osobní odplatu. Teď se

dozvídáme, že zasahují i proti dalším, úplně stejně brutálně.“

Zvedl ruce a roztáhl je doširoka ve vzduchu. „Najednou musíme

uvažovat o Prvorozených jako o bytostech zaujímajících obrovský

prostor i čas. Sakra, potřebuju další kafe!“ Jurij vstal a šoural se ke

kávovarům.

Alexej si odfoukl. „Tak, teď to víš všechno, Myro. Co dál?“

Myra odpověděla: „Tyhle informace musíme předat i

odpovědným představitelům na Zemi. Vesmírná rada...“

Alexej protáhl obličej. „Proč? Aby mohli vypustit další jaderné

bomby a všechny nás pozatýkat? Myro, oni myslí moc

krátkozrace.“

Myra ho udiveně pozorovala. „Nespolupracovali jsme snad

během sluneční bouře všichni? Teď jsme se ale vrátili do

zaběhlých kolejí - oni lžou tobě, ty lžeš jim. Je tohle naše cesta do

pekel?“

„Nebuď zaujatá, Myro,“ ohradil se Jurij tiše. „Vesmířané

dělají, co můžou. A nejspíš mají pravdu v tom, jak bude Země

reagovat.“

„Tak co bychom měli podle tebe udělat?“

Jurij odpověděl: „Vzít si příklad z Marťanů. Uvěznili Oko -

opětovali úder.“ Trpce se zasmál. „Výsledkem je to, že jediný

kousek technologie Prvorozených, který máme, je na Marsu,

uvězněný pod mou ledovou čepičkou.“

„Ano,“ řekla Athéna. „Vypadá to, že v centru té krize je pól

Marsu. Chci po tobě, aby ses tam vrátila, Myro.“

Myra se zamyslela. „A až se tam dostaneme?“

„Potom budeme muset čekat, jako předtím,“ odpověděla

Athéna. „Další postup v podstatě závisí jenom na nás.“

„A na kom ještě?“

„Na Bisese Duttové,“ řekla Athéna tiše.

Ozvala se výstraha a stěny se červeně rozblikaly.

Lyla poklepala na své identifikační tetování a zaposlouchala

se. „To jsou policisté z Astropolu dole na pozemském podlaží,“

oznámila jim. „Někdo jim to musel prozradit. Jdou po vás, Myro.“

Vstala.

Myra šla za ní. Nechápala, co se děje. „Oni si jdou pro mě?

Proč?“

„Protože si myslí, že je dovedete ke své matce. Musíme odtud

zmizet. Nemáme moc času.“

Vyrazili spěšně z místnosti, Alexej předával tiše povely

Maxwellu.

45. PRIMÁTOR

Nakupování v Chicagu probíhalo přesně tak, jak Bisesa čekala.

Kupodivu se dalo opravdu procházet po Michiganské avenue a

dalších hlavních třídách a nahlížet do výloh obchodů jako Marshall

Field, kde byla nakupena spousta zboží a figuríny předváděly

různé pánské obleky, dámské šaty a kabáty. Mohli jste si koupit

kožich, válenky a další nezbytnou ochranu proti mrazu, ale

Emelina se zajímala jen o „módu“, jak říkala tomu, z čeho se

nakonec vyklubaly zbytky skladových zásob z 90. let 19. století,

dovezené z dnes již neexistujícího New Yorku nebo Bostonu,

pečlivě uchovávané a mnohokrát spravované a záplatované. Bisesu

napadlo, že Emelina by musela být u vytržení, pokud by se setkala

s módními výstřelky ze Země o dvaatřicet let později, s modely

roku 1926.

A tak nakupovali. Ale ulici před obchodem Marshall Field

napůl blokovala koňská mršina, vyschlá, zmrzlá na místě, kde

zvíře padlo. Světlo ve výloze poskytovaly čadící svíčky z tuleního

tuku a koňského loje. A přestože narazili na ulici i na několik

mladých lidí, většina jich pracovala v obchodech. Všichni

zákazníci, nakolik Bisesa alespoň dokázala rozeznat, byli staří,

nejméně v Emelinině věku - ti, kteří přežili Porušení spojitosti a

nyní se probírali těmito omšelými, obnošenými pozůstatky

ztracené minulosti.

Kancelář primátora Ricea se skrývala hluboko v nitru radnice.

Před stolem byly postaveny židle bez polstrování. Bisesa,

Emelina a Abdi se posadili vedle sebe a museli čekat.

Tahle místnost nebyla tak vydatně tepelně izolovaná jako

Emelinin byt. Její stěny byly vyzdobené vrstvami tapet a portréty

předchozích hodnostářů. V krbu naplno hořel oheň a bylo tu i

ústřední topení, suché teplo vyzařující z těžkých litinových

radiátorů, které určitě zahřívala nějaká monstrózní výheň na dřevo

ve sklepě. Na stěně byl připevněn telefon, velmi primitivní

přístroj, jen skříňka s mluvítkem a sluchátkem, jež se přikládalo k

uchu. Na krbové římse tikaly hodiny, vyzývavě nastavené na

chicagský standardní železniční čas. Ukazovaly čtyři odpoledne,

jak už tvrdošíjně vzdorovaly realitě dvaatřicet let, bez ohledu na

změny v okolním světě.

Bisesa cítila zvláštní potěšení z toho, že se rozhodla obléci si

nachové babylonské šaty, stejně jako Abdi, přestože jim Emelina

nabídla formálnější „oděv“. Cítila, že si tady musí zachovat vlastní

identitu.

Pošeptala ostatním: „Tak tohle je Chicago 20. let 20. století!

Jako by se měl každou chvíli objevit Al Capone.“

Její telefon ji tiše upozornil: „V roce 1894 byl Capone v New

Yorku. Takže teď tady být nemůže...“

„Buď zticha!“ Obrátila se k Emelině: „Řekni mi něco o

primátorovi Jacobu Riceovi.“

„Je mu teprve kolem třiceti - narodil se po Zmrazení.“

„Jako syn primátora?“

Emelina zavrtěla hlavou. „Ne tak docela...“

Chvíle, kdy došlo k Porušení spojitosti, šokovala všechny

Chicagany. Začalo totiž sněžit, v červenci. Rozrušení přístavní

dělníci hlásili ledovce na Michiganském jezeře. Podnikatelé se ze

svých kanceláří v horních patrech věžáků Rookery a Montauk

dívali na sever a spatřili sněhově bílý pás táhnoucí se po celém

obzoru. Primátor nebyl ve městě. Jeho náměstek se zoufale snažil

navázat meziměstské telefonní spojení s New Yorkem a

Washingtonem, ale nedařilo se mu to. Pokud byl prezident

Cleveland ještě naživu, tam někde za hradbou ledu, nemohl

Chicagu poradit ani pomoci.

V oněch prvních dnech se všechno prudce zhoršovalo. S

rostoucími výskyty rabování prodejen a skladů potravin, se sílícím

mrazem trápícím obyvatele, s tím, jak začala hořet předměstí, se

náměstek primátora rozhodl pro to nejlepší, co mohl podniknout.

Protože si uvědomoval své omezené možnosti, sestavil Nouzový

výbor, složený z nejvýznamnějších obyvatel města. Byli v něm

ředitel policie, velitelé Národní gardy, významní podnikatelé,

majitelé nemovitostí a vůdci nejmocnějších chicagských odborů.

Členkou byla i Jane Addamsová, „Svatá Jana“, významná sociální

reformátorka, která řídila ženský útulek nazvaný Hull House, a

velký vynálezce Thomas Alva Edison, jemuž bylo čtyřicet sedm.

Zmrazení ho tu zastihlo náhodou a jemu se stále stýskalo po

ztracených laboratořích v New Jersey.

A tady vstupuje na scénu plukovník Edmund Rice, veterán

občanské války, který velel Kolumbovské gardě, policejnímu

sboru určenému k dohledu nad Světovou výstavou pořádanou před

pouhým rokem. Náměstek primátora se s úlevou zřekl svého místa

předsedy Výboru ve prospěch Ricea.

Výbor zavedl výjimečný stav, rázně zakročil proti narůstající

vlně násilností a formalizoval a vylepšil systém přídělů a zákaz

vycházení, které narychlo vyhlásil náměstek primátora. Rice

založil nová zdravotnická centra, ve kterých byl rychle zaveden

výběr případů podle naléhavosti. Otevřel také nouzová pohřebiště.

A jak se město pomalu rozebíralo zevnitř, aby udrželo obyvatele v

teple, a přestože mrtvých neubývalo, začali plánovat budoucnost.

Emelina jim vysvětlila: „Nakonec byly pravomoci Nouzového

výboru vráceny úřadu primátora, ale Rice samotný nebyl nikdy

zvolen.“

„Teď je však primátorem jeho syn,“ namítl Abdi tlumeně.

„Nezvolený vůdce, syn vůdce. To mi trochu zavání dynastií.“

„Na volby nemáme dostatek papíru,“ vysvětlila jim Emelina

upjatě.

Chvatně vstoupil primátor Rice. Následovala ho malá suita

nervózně se tvářících mužů, nejspíš úředníků. Jeden z těch starších

nesl kufřík.

„Slečna Duttová? A pan - ehm - Omar. Rád vás poznávám. A s

vámi se rád znovu setkávám, paní Whiteová...“

Jacob Rice byl dobře živený mladík oblečený v drahém

obleku, který nebyl vůbec záplatovaný. Černé vlasy měl sčesané

dozadu a zpevněné možná nějakou pomádou, tvář měl ráznou,

světle modré oči rozhodné. Nabídl jim brandy v jemně broušených

sklenicích.

„Tak tady vás máme, slečno Duttová,“ začal energicky. „Jsem

rád, že jste mě přišla navštívit, a tak. Snažím se promluvit si s

každým návštěvníkem města přicházejícím odjinud, i když to

většinou bývají Řekové, kteří se nehodí k ničemu jinému než k

historickým exkurzům, a k tomu pár Britů ze zhruba stejného času

jako my - nemám pravdu?“

„Severovýchodní časový výřez pochází z roku 1885,“ řekla

mu. „Uvízla jsem v něm i já. Já ale ve skutečnosti pocházím z...“

„Z Léta Páně 2037.“ Poklepal na dopis na psacím stole před

sebou. „Tady paní Whiteová byla tak hodná, že mi toho o vás

hodně prozradila. Já k vám ale budu upřímný, slečno Duttová, mě

zajímá jen váš životopis a ne to, z jakého času pocházíte, alespoň

pokud se týká mě a mého města. Určitě to dokážete pochopit.“

„Ale ovšem.“

„Vy sem především přicházíte se zprávou, že náš svět brzy

skončí. Je to pravda?“

Starší z členů jeho ustrašeného doprovodu za ním zvedl prst.

„Ne tak docela, pane primátore. Tato dáma tvrdí, že skončí celý

vesmír. Následkem toho ale samozřejmě je, že s ním skončí i náš

svět.“ Tlumeně si odkašlal, jako kdyby ho ta akademická námitka

pobavila.

Rice na něj zpříma pohlédl. „To mi připadá jako

nejhnidopišnější poznámka všech dob. Slečno Duttová, tohle je

Gifford Oker - profesor astronomie na naší zcela nové Chicagské

univerzitě. Přesněji byla zcela nová v době, kdy jsme všichni

zamrzli. Pozval jsem ho sem, protože předpokládám, že se budeme

bavit o nějakých astronomických záležitostech, a on je

pravděpodobně největším odborníkem, jakého v téhle situaci

máme k dispozici.“

Oker, muž kolem padesátky, prošedivělý, obličej ukrytý za

tlustými brýlemi a ježatým knírem, pevně svíral odřený kožený

kufřík. Oblek měl ošuntělý s roztřepanými manžetami, klopami a

lokty, i kolena měl zakrytá koženými záplatami. „Můžu vás ujistit,

že mé vzdělání je nad všechny pochyby skutečné. V době

Zmrazení jsem byl studentem George Elleryho Halea,

významného astronoma - možná jste o něm slyšela. Měli jsme v

úmyslu postavit novou observatoř ve Williamsově zátoce,

vybavenou

celou

řadou

moderních

přístrojů

včetně

čtyřicetipalcového refraktoru - měl to být největší dalekohled

svého druhu na světě. Bohužel však k tomu ze známých příčin

nedošlo, bohužel se to nepodařilo. Dokázali jsme sestavit program

pozorování pomocí dalekohledů, které byly zachovány v našem

časovém výřezu, jak tomu říkáte, slečno Duttová, podstatně

menších a méně výkonných. A provedli jsme nějaká

spektroskopická měření, jejichž výsledky jsou - překvapivé.“

Abdi se zavrtěl na židli. „Profesore, já osobně jsem se věnoval

astronomii v Babylonu. Získali jsme výsledky, na kterých částečně

staví Bisesina předpověď. Musíme si vyměnit informace.“

„Bezesporu.“

Rice pohlédl na Emelinin dopis. Pomalu z něj četl: „Recese

vzdálených hvězd. To máte na mysli?“

„Přesně tak,“ odpověděl Abdi. „Jednoduše řečeno, vypadá to,

jako kdyby hvězdy odlétaly od Slunce všemi směry.“

Rice přikývl. „Dobře. To chápu. A dál?“

Oker si povzdychl. Sundal si brýle, takže se objevily jeho

hluboko zapadlé unavené oči, a očistil si skla kravatou. „Víte, pane

primátore, problém je v tomhle. Proč by se mělo právě Slunce

nacházet v centru tohoto rozpínání? To porušuje ty nejobecnější

principy průměrnosti. I když jsme prodělali Zmrazení,

nejnezvyklejší událost ve známých dějinách, tyto principy zajisté

stále platí.“

Bisesa si profesora Okera důkladně prohlédla a uvažovala o

tom, nakolik to všechno chápe. Zjevně byl dostatečně chápavý a

dokázal pokračovat v jakés takés akademické kariéře za těch

nejnezvyklejších okolností. „A jak si to tedy vysvětlujete vy,

vážený pane?“

Nasadil si znovu brýle a pohlédl na ni. „Že my nejsme v

žádném výjimečném postavení. Pokud bychom žili na světě u Alfy

Centauri, pozorovali bychom stejný úkaz - tedy viděli bychom, jak

se všechny vzdálené mlhoviny od nás vzdalují stejnou rychlostí.

To může znamenat jediné, že se rozpíná samotný éter - tedy ona

neviditelná hmota, ve které se vznášejí všechny hvězdy. Vesmír se

nafukuje jako pudink v troubě a hvězdy, jako hrozinky zamíchané

v tom pudinku, se vzdalují jedna od druhé. Ale při pohledu z každé

z těch rozinek se zdá, jako by právě ona byla jediným pevným

bodem v centru exploze...“

Bisesiny znalosti relativity se omezovaly na jeden blok na

univerzitě před několika desetiletími - a také na sci-fi, té se ale

nedá příliš věřit. K chicagskému časovému výřezu ovšem došlo v

době, kdy bylo Einsteinovi teprve patnáct let, Oker nemohl vědět

nic o relativitě. A relativita vycházela z objevu, že éter ve

skutečnosti neexistuje.

Připadalo jí však, že Oker celou situaci chápe v podstatě

správně.

Proto řekla: „Pane primátore, on má pravdu. Rozpíná se celý

vesmír. Tohle rozpínání od sebe neustále vzdaluje hvězdy i

galaxie. Ovšem nakonec to rozpínání přejde do menších měřítek.“

Abdi navázal: „Roztrhá svět, takže my se tu budeme vznášet

ve shlucích kamení. Pak se rozletí i naše těla. Potom i jednotlivé

atomy, ze kterých se naše těla skládají.“ Usmál se. „A takhle

skončí svět. Rozpínání, které je v současnosti viditelné jen pomocí

dalekohledů, bude zasahovat stále menší měřítko, dokud neroztrhá

všechno na kousky.“

Rice ho nevěřícně pozoroval. „Vy jste mi ale pěkně

chladnokrevný holomek!“ Znovu pohlédl do Emelinina dopisu.

„Dobře, poslouchám vás. Takže, slečno Duttová, vy říkáte, že se o

tomhle pobavíte se svými lidmi u vás doma. Je to tak? Takže kdy

tyhle obrovské potíže nastanou? Kolik času nám ještě zbývá?“

„Zhruba pět století,“ odpověděla Bisesa. „Výpočty jsou složité

- je těžké určit to přesně.“

Rice na ni upřeně pohlédl. „Pět pitomejch století, promiňte! A

my nemáme dost jídla, abychom zůstali naživu pět týdnů. Hm,

myslím, že to prozatím odložím na hromádku na později.“

Promnul si oči, rozhodný, ale zjevně stresovaný. „Pět set let. Pro

pána krále! Dobře, co máte ještě na srdci?“

Ještě měli na srdci Sluneční soustavu.

Gifford Oker se zhluboka nadechl. „Četl jsem váš dopis,

slečno Duttová. Cestovala jste na Mars v nějaké vesmírné

plachetnici. Jak úžasné musí být to vaše století!“ Uklidnil se.

„Víte, když jsem byl malý kluk, jednou jsem se setkal s Julesem

Vernem. Skvělý člověk. Úžasný! On by pochopil, že se dá plachtit

na Mars, o tom nepochybuji!“

„Můžeme se vrátit k tématu?“ zavrčel Rice. „Jules Verne,

panebože! Ukažte jen dámě své nákresy, profesore, vidím, že se už

na to celý třesete.“

„Ano. Zde je výsledek našich výzkumů Sluneční soustavy,

slečno Duttová.“ Oker otevřel kufřík a rozložil své materiály po

primátorově stole. Byly tam obrazy planet, některé na

rozmazaných černobílých fotografiích, většinou ale šlo o pečlivě

nakreslené barevné skici. A bylo tam i něco, co vypadalo jako

výsledky spektroskopických měření, cosi jako rozmazané čárové

kódy.

Bisesa se nad ně sklonila. Téměř neslyšně se zeptala: „Vidíš

to?“

Telefon jí šeptem odpověděl: „Docela dobře, Biseso.“

Oker k ní posunul jednu sadu obrázků. „Tohle,“ vysvětlil jí,

„je Venuše.“

V Bisesině realitě vypadala Venuše jako koule zahalená v

mracích. Vesmírné sondy objevily atmosféru hustou jako oceán a

zemi tak horkou, že by se na ní roztavilo olovo. Ale tahle Venuše

byla jiná. Na první pohled to vypadalo jako pohled z oběžné dráhy

na Zemi - pásy mraků, zelenomodrý oceán, malé ledové čepičky

na pólech.

Oker jí řekl: „Celou ji pokrývá oceán, oceán a led. Neobjevili

jsme tam žádnou pevninu, ani jednu stopu. Oceán je vodní.“

Vyhrabal z hromádky výsledky spektroskopických měření.

„Vzduch obsahuje převážně dusík, částečně i kyslík - méně než na

Zemi - a poměrně dost oxidu uhličitého, který musí prosakovat do

vody. Oceány na Venuši musí bublat jako Coca Cola!“ To byl

profesorův otřepaný vtip. Teď se ale sklonil níž. „A je tam i život -

život na Venuši.“

„Jak to víte?“

Ukázal na zelené skvrny na některých kresbách. „Nevidíme

větší podrobnosti, v těch nekonečných mořích ale musí být nějací

živočichové - možná ryby, obrovské velryby, které se živí

planktonem. Můžeme očekávat, že se tamní život bude v podstatě

podobat pozemskému, s ohledem na vzájemnou blízkost,“ řekl

přesvědčivě.

Oker jim ukázal další výsledky. Na holém povrchu Měsíce

pozůstatky atmosféry a dokonce třpyt vodních ploch z jezírek

vzniklých v hlubokých kráterech a roklinkách. A i tady údajně

chicagští astronomové pozorovali život.

Pořídili i několik výjimečných obrázků Merkuru. Byly to

rozmazané náčrtky světelných struktur, jako pletivo rozkládající se

na zastíněné straně první planety, zachycené na hranici

viditelnosti. Oker jim vysvětlil, že jednou došlo k částečnému

zatmění Slunce a někteří z jeho studentů mu ohlásili, že viděli

podobné „plazmové pavučiny“ neboli „plazmoidy“ v řídkém

slunečním vzduchu. Možná i tohle byla nějaká forma života,

mnohem nezvyklejší, život založený na superhorkých plynech

unikajících z ohňů na Slunci a dopadající na jeho nejbližší dítě.

Bisesa se pod záminkou záchvatu kašle trochu vzdálila a

pošeptala svému telefonu: „Myslíš, že je něco takového možné?“

„Plazmatický život není nemožný,“ pošeptal jí telefon. „Ve

sluneční atmosféře existují struktury udržované pohromadě

magnetickým tokem.“

Bisesa vážně přitakala: „Ano. Za časů sluneční bouře jsme se

všichni stali odborníky na Slunce. Co se podle tebe děje tady?“

„Mir je vzorkem života na Zemi, získaným v období, kdy na ní

vznikala inteligence, lidstvo. Planetologové si myslí, že Venuše,

když byla mladší, byla také teplá a vlhká. Takže možná vytvořili i

podobný vzorek Venuše. Vypadá to jako nějaká optimalizovaná

verze Sluneční soustavy, Biseso, každý ze světů, nebo možná

přesněji výřezy v těchto světech, vybrané v nejvyšším stadiu jejich

života. Co se asi v tomhle vesmíru děje na Europě nebo Titanu,

tam, kam už dalekohledy Chicaganů nedohlédnou...“

Profesor Oker teď, s náznaky přístupu baviče, odhaloval

vrchol své prezentace - Mars.

Nebyl to ale Mars, který provázel Bisesu jejím životem, a jenž

dokonce navštívila. Tenhle modrozelený Mars se podobal mnohem

víc Zemi než vodnatá Venuše, protože na něm byl dostatek

pevniny - skládal se ze světadílů a oceánů, na pólech měl ledové

čepičky a halily ho řídké mraky. Byl jí trochu povědomý. Ten

zelený pás mohl být údolí Marineru, modrá jizva na jižní polokouli

by měla být obrovskou pánví Hellas. Většina severní polokoule

byla zřejmě bez vody.

Telefon jí pošeptal: „Něco tu nesedí, Biseso! Kdyby Mars, náš

Mars byl zaplaven, celá severní polokoule by musela být

zaplavená oceánem.“

„Pláň Vastitas Borealis.“

„Ano. S tímhle Marsem se později muselo přihodit něco

významného, něco, co změnilo utváření celé planety.“

Rice poslouchal Okera netrpělivě a nakonec ho přerušil. „No

tak, Gifforde! Přejdi k tomu nejlepšímu. Řekni jí, co jsi povídal o

Marťanech mně.“

Oker se usmál. „Vidíme tam rovné linie protínající marťanské

pláně. Linie, které musejí být dlouhé stovky mil.“

„Kanály,“ ozval se Abdi okamžitě.

„Co jiného by to mohlo být? A myslíme si, někteří z nás, že

jsme na pevnině zahlédli i nějaké stavby. Možná nějaké hradby,

nepředstavitelně dlouhé. To je rozporuplné, pohybujeme se na

hranici rozlišovacích možností. Ale o tomhle,“ řekl Oker,

„nemáme vůbec žádné pochyby.“ Ukázal jim fotografii pořízenou

polarizovaným světlem, která zachycovala jasnou záři jako

hvězdy, rozeseté po povrchu Marsu. „Města,“ vydechl profesor

Oker.

Emelina se naklonila ke snímku a poklepala na něj. „Já jsem jí

o tom řekla,“ upozornila je.

Rice se zase posadil. „Tak tady to vidíte, slečno Duttová,“

řekl. „Otázkou je, k čemu vám tohle všechno bude?“

„To nevím,“ přiznala po pravdě. „Musím si promluvit s lidmi

u nás doma.“

„A,“ nabídl se Abdi Okerovi, „já bych s vámi rád

spolupracoval, profesore. Můžeme si vzájemně pomoci.“

„Ano,“ přitakal Oker s úsměvem.

„Dobře,“ shrnul celou záležitost Rice. „Jakmile však na něco

narazíte, přijdete mi to říct, platí?“ Znělo to jako jasný rozkaz.

„Tak. Na jeden den je to dost děsivých věcí. Promluvme si teď

o dalších záležitostech.“ Zatímco profesor sklízel své obrázky,

Rice se uvelebil na své židli, položil si nohy na stůl - měl

kovbojské holínky i s ostruhami - a vyfoukl dým z doutníku. „Dáte

si ještě skleničku, doutník? Ne? Ještě něco,“ obrátil se na Abdiho,

„rád bych se totiž dozvěděl, co se děje na druhém konci Atlantiku.

Co Alexandr Veliký a jeho světová říše - ten člověk je mi vážně

sympatický.“

Abdi pohlédl na Bisesu a Emelinu a pokrčil rameny. „Kde

chcete, abych začal?“

„Vyprávějte mi o jeho armádách. A samozřejmě i o jeho

loďstvu. Už má parníky? Za jak dlouho dokáže překonat Atlantik

na strojní pohon?“

Zatímco Rice věnoval svou pozornost Abdimu, Bisesa znovu

šeptala ke svému telefonu: „Co si o tom myslíš?“

„Musím teď přenést všechny podklady zpátky na Mars. Bude

to trvat dlouho.“

„Ale?“

„Ale mám takový dojem, Biseso, že kvůli tomuhle tě dovezli

na Mars.“

46. LINIE A

Červen 2070

„Po překročení linie A už nejsme s bombou K sami, mami.

Teď ji provází úplná flotila, jako na přehlídce ke Dni námořnictva,

všichni horníci a obyvatelé bublin ve vesmíru přilétají, aby si tu

hračku prohlédli zblízka. Připadá nám to trochu divné. Po čtrnácti

měsících letu teď máme takovou velkou společnost. Oni o nás ale

nevědí. Osvoboditel se skrývá ve svém závoji neviditelnosti a je tu

ještě pár dalších necek z námořnictva, které udržují čumily v

bezpečném odstupu a koordinují prozatím poslední útok na K...“

„Bello,“ ozval se Thales tiše.

„Pauza.“ Ednina mluvící hlava znehybněla, malá holografická

busta vznášející se nad deskou Bellina stolu. „Nemůže to počkat,

Thalete?“

„Je tu Cassie Duflotová.“

„Do hajzlu!“ Manželka mrtvého vesmírného hrdiny a

přebornice v lezení na nervy.

„Žádala jsi mě, abych tě informoval, jakmile dorazí.“

„To je pravda.“

Zpráva od Edny ještě nebyla doručená celá. Bella byla nejen

matka, ale i politička, i ona měla svá práva. „Řekni jí, ať počká.“

„Ovšem, Bello.“

„A, Thalete, zatímco bude čekat, nedovol jí posílat zprávy,

komentáře, blogovat, zkoumat, analyzovat ani spekulovat. Dej jí

kávu a nějak jí zabav.“

„Chápu, Bello. Náhodou...“

„Ano?“

„Do příštího úderu zbývá něco málo přes hodinu. Do Velkého

úderu. Nebo přesněji do doručení zprávy o něm.“

Tohle jí připomínat nemusel. Velký úder, poslední naděje

lidstva proti bombě K - a možná i konce života její dcery. „Dobře,

Thalete, děkuju, mám to na paměti. Pokračuj.“

Ednin zastavený obraz se opět rozpohyboval.

Ednin hlas, který se čtyřiadvacet minut ploužil prostorem

Sluneční soustavy, zněl v Bellině kanceláři na základně Mount

Weather podivně. A Thales plynule poskytoval obrazy, které

odpovídaly tomu, co její dcera právě říkala, záběry zachycené

nejrůznějšími loděmi a sledovacími systémy.

Byla tam bomba K, přízračná skvrna rozmazaných hvězd

vznášející se nad Belliným pracovním stolem. Právě teď

procházela pásem asteroidů - linií A námořnictva - a Bella

sledovala vzdálený shluk kamení, zvětšený a zesvětlený, aby ho

lépe viděla. Na tom záběru bylo cosi hrozivého. Téměř přesně šest

let poté, co tento objekt poprvé zpozorovali, jak prolétá kolem

Saturnových měsíců, se nacházel mezi asteroidy, na nichž sídlila

jedna z odnoží lidstva. Bomba K byla zde, v lidském prostoru. A

za dalších šest měsíců - na Vánoce roku 2070 - měla bomba K

dorazit na setkání se Zemí samotnou.

Ale průlet bomby pásem jim poskytl další příležitost k útoku.

Edna jí popisovala dosavadní pokusy. Thales zobrazoval

záběry jaderných zbraní vybuchujících na netečném povrchu

bomby, lodě řízené lidmi i automatické, vypouštějící energetické

pulzy, paprsky částic a laserové paprsky, dokonce i proudy kamení

vystřelované z jednoho velkého asteroidu vybaveného vrhačem

hmoty, elektromagnetickým katapultem.

„Střílení dětskými kuličkami na slona,“ komentovala to Edna.

„Není ale zcela netečná. Pokaždé, když ji zasáhneme, ztratí bomba

trochu hmoty a energie odpovídající proporcím toho, co proti ní

vrhneme. Pokaždé je to jen bleší štípnutí, ale není nulové. Lyla

Nealova provedla nějaké simulace, profesor Carel tě o tom bude

informovat. Vlastně doufáme, že Velký úder přinese jeden

výsledek. V případě, že se nám nepodaří vychýlit bombu z její

dráhy úplně, alespoň ověříme Lyliny simulace, přesuneme se totiž

do řádů podstatně vyšších než při všech našich dosavadních

pokusech. Zkrátka brzy už budeme vědět víc.

Pokud jde o dělovou kouli, pohonná jednotka prozatím odvádí

skvělou práci. Všechny systémy pracují v normě, a odklon, který

by měla dělová koule způsobit, odpovídá předpovědím...“ Edna

svým vyrovnaným profesionálním hlasem shrnula stav zbraně.

Když skončila, usmála se. Přesto, že měla na hlavě brigadýrku,

vypadala stále neuvěřitelně mladě.

„Pokud jde o mě, já jsem v pořádku. Po více než roce v těchhle

neckách bych potřebovala trochu čerstvého vzduchu, nebo aspoň

čerstvějšího. Ale pod slovníkové heslo šílenství z nudy by se dalo

napsat John Metternes. Zatím jsme se vzájemně nezabili. Pokud

bereš tenhle let jako takovou prodlouženou zatěžkávací zkoušku

Osvoboditele, tak ten si vede skvěle. Myslím, že jsme v něm

získali dobrou novou technologii, mami. I když to asi není moc

velká útěcha. Jestli se nám nepovede změnit kurz K, potom

budeme všichni v pěkné polízanici.

Ostatní členové posádky si taky vedou dobře. Myslím, že tohle

je zkouška funkčnosti celého námořnictva. Těch pár veteránů ze

starých oceánských jednotek tvrdí, že si připadají zbyteční na

lodích, kde i ten nejobyčejnější plavčík je absolventem USNPG.“

To byla zkratka Námořní postgraduální školy USA v Monterey.

„V téhle chvíli, zatímco čekáme na začátek dramatu, probíhá u nás

něco na způsob otevřené bohoslužby. Ti, kteří chtějí, se modlí k

Černé Madoně z Loreta, patronce letců.

Vesmířané v podstatě spolupracují na doprovodu a dalších

věcech. My jsme ovšem připravení podniknout jakoukoli akci,

kterou pro nás uznáš za vhodnou, mami.

Šedesát minut do začátku představení. Ozvu se ti po Úderu,

mami. Mám tě ráda. Osvoboditel končí.“

Bella měla čas jen na krátkou odpověď, protože její zpráva k

Edně dorazí jen několik minut před útokem. „Já tě mám taky

ráda,“ řekla. „A vím, že splníš svou povinnost, tak jako vždycky.“

Z hloubi duše cítila, že to můžou být její poslední slova, která od

ní Edna kdy uslyší, a že během následující hodiny může ztratit

svou jedinou dceru, tak jako ta nebohá rozzlobená Cassie

Duflotová, která čekala venku, přišla o svého manžela.

Nenapadalo ji však, co by ještě měla dodat. „Bella končí. Thalete,

vypni to!“

Holografický displej se rozplynul a zbyl po něm holý stůl, na

němž svítila jen časomíra odpočítávající čas do Velkého úderu, a

také do ještě důležitějšího okamžiku, kdy zpráva o něm dorazí na

Zemi.

Bella se vzchopila. „Pozvi Cassii dál.“

Bella kdovíproč čekala, že tam Cassie Duflotová přijde celá v

černém jako při minulém setkání, kdy jí Bella předávala Tookovu

plaketu - po celé té době stále ve vdovském oblečení. Ale Cassie

měla na sobě světle fialový oblek, atraktivní a praktický. A Bella si

uvědomila, že se Cassie neutápí v žádném žalu, tak jako truchlila

během její návštěvy. Očividně ji podcenila.

„Je od vás milé, že jste mě přijala,“ poděkovala Cassie Belle

formálně a podala jí ruku.

„Nemyslím, že bych měla na vybranou,“ odpověděla Bella.

„Od našeho posledního setkání vyvoláváte docela velký rozruch.“

Cassie se usmála, chladný výraz v mnohém připomínající

politiky. „Já jsem nechtěla vyvolávat žádný rozruch, ani jsem

nikomu nechtěla dělat problémy. Jsem jen prostá vdova po

námořním technikovi, která se začala ptát na to, jak a proč její

manžel zemřel.“

„A nedočkala jste se uspokojivých odpovědí, že? Kávu?“

Bella došla ke kávovaru. Využila té pauzy ke zhodnocení své

protivnice, protože přesně tak si Cassii Duflotovou zařadila.

Cassie byla mladá žena, mladá matka a vdova, což jí

poskytovalo jisté kladné body k tomu, aby získala pozornost

veřejnosti. Cassie ale pracovala v oddělení styků s veřejností ve

společnosti Thule, jedné z největších ekokonzervačních agentur na

světě, která se zaměřovala na rekonstrukci kanadské Arktidy po

sluneční bouři. Navíc se její tchyně Philippa pohybovala před

sluneční bouří ve významných londýnských kruzích a nebylo

pochyb, že si od té doby uchovala celou síť kontaktů. Cassie

věděla, jak využít média.

Cassie Duflotová se zdála silná. Nebyla neurotická, naštvaná

ani zatrpklá. Bella okamžitě pochopila, že se nechce nijak mstít za

smrt svého muže ani za zásah do svého života. Měla za lubem

něco hlubšího a uspokojivějšího. Možná chtěla znát pravdu. A tím

jí imponovala ještě víc.

Bella podala Cassii kávu a posadila se. „Nemáte odpovědi na

své otázky,“ začala.

„Nemám. Podívejte, paní předsedkyně Fingalová...“

„Říkejte mi Bello.“

Cassie jí prozradila, že o činnosti svého muže v posledních

letech věděla velmi málo. Byl vesmírným inženýrem, Cassie

věděla, že pracuje v nějakém tajném programu a zhruba věděla i

to, kde pracuje.

„A to je všechno,“ řekla. „Když byl James naživu, úplně mi to

stačilo. Chápala jsem, že jeho práce podléhá utajení. Jsme ve válce

a za války drží člověk jazyk za zuby. Když ale zemřel, po pohřbu a

všech těch obřadech - bylo od vás milé, že jste nás navštívila...“

Bella přikývla. „Začala jste si klást otázky.“

„Nechci toho moc,“ navázala Cassie. Otáčela snubním

prstenem na prstu, sbírala odvahu. „Nechci nikoho ohrozit, ze

všeho nejmíň Jamesovy přátele. Jen jsem chtěla vědět něco o tom,

jak zemřel, abych jednou mohla dětem, až se na něj zeptají -

chápete.“

„Já jsem taky matka. Vlastně už jsem babička. Ano, chápu.“

Zdálo se, že námořnictvo naprosto nezvládlo otázky, které

byly zpočátku odůvodněné a celkem nevinné. „Dělali mi

obstrukce. Styční důstojníci a poradci námořnictva jeden po

druhém přestávali reagovat na mé dotazy. Stáhli se dokonce i

Jamesovi přátelé.“ Tohle zřejmé zastírání skutečnosti podle

očekávání Cassii rozzlobilo. Probrala všechno se svou matkou a

začala pátrat na vlastní pěst.

A začala otázkami na Thaleta.

„Myslím, že to, že Thales existuje, že šeptá do ucha každému

na planetě, kdo se ho na něco zeptá, vyvolává v lidech dojem, že

naše společnost je svobodná a otevřená. Thales je ale ve

skutečnosti stejným mocenským nástrojem státu jako všechny jeho

ostatní prostředky. Není to pravda?“

Bella odpověděla: „Pokračujte!“

„Přišla jsem ale na to, že je možné dostat nějaké informace z

mlhavých odpovědí umělé inteligence, stejně jako z jejích jasných

odpovědí.“ Stala se odborníkem-samoukem na analýzu umělé

inteligence, kterou traumatizuje, že je nucena lhát. Vyndala z tašky

displej a rozložila ho na stůl. Zobrazoval schéma sítě spletené ze

zlatého vlákna, v níž byly některé části ohraničené tlustými

červenými čarami. „Nejde jednoduše vyříznout umělé inteligenci

část paměti tak, aby po ní nezůstala díra. Všechno je vzájemně

propojené...“

Bella ji přerušila: „To stačí! Podívejte, Cassie. Podobné otázky

si před vámi kladli jiní. Jde jen o to, že vy, taková jaká jste, jste

vzbudila větší pozornost než většina ostatních.“

„A kde jsou ti ostatní? Někde zamčení?“

Někteří byli skutečně umístění do vězení v Moskevském moři

na odvrácené straně Měsíce. To bylo Bellino nejtemnější

tajemství. Řekla: „Ne všichni.“

Cassie zase složila svůj displej a naklonila se k ní, ve tváři

sveřepý výraz. „Vy mě nezastrašíte,“ řekla tiše.

„Tím jsem si jistá. Ale, Cassie - posaďte se. Tahle kancelář je

vybavená různými prostředky, které reagují na jakoukoli hrozbu

mé osobě. Některé z nich nejsou nejbystřejší při analýze pohybu

ostatních.“

Cassie ji poslechla, stále ale Bellu upřeně pozorovala.

„Zbraňové systémy umístěné ve vesmíru,“ řekla. „Na tom pracoval

můj manžel, že?“

A rozpovídala se o náznacích z mimozemského prostoru,

stopách, zlomcích vodítek, které sestavili teoretici zabývající se

spiknutími, a pozorovatelé vesmíru s různým stupněm duševního

zdraví a paranoie. Spatřili rovnou stopu reaktivního materiálu za

lodí pohybující se vesmírem neskutečnou rychlostí. Samozřejmě,

že šlo o Osvoboditele. A zahlédli další plavidlo, pomalé,

těžkopádné a masivní, jak se pohybuje pásem asteroidů a jak za

sebou zanechává podobnou stopu. To byl zjevně traktor, který se

chystal k Velkému úderu. Obě ty lodi se maskovaly, ale lidské

štíty neviditelnosti stále ještě nebyly dokonalé.

Bella se zeptala: „Co to všechno podle vás znamená?“

„Že se něco blíží,“ odpověděla Cassie. „Možná nějaká další

sluneční bouře. A vlády se chystají utéct se svými rodinami v nové

generaci superrychlých lodí.

Dalo by se říct, že to není názor všech, ale převažující

podezření.“

Bellu tím šokovala. „Opravdu mají lidé o svých vládách tak

špatné mínění, že od nich můžou očekávat něco takového?“

„Oni to nevědí. V tom je ten problém, Bello. Žijeme v době

poznamenané sluneční bouří. Možná je rozumné být paranoidní.“

Cassie uklidila svůj displej do tašky. „Bello, já jsem se tomuhle

pátrání nevěnovala kvůli svému muži ani kvůli sobě, ale kvůli

svým dětem. Myslím, že před námi něco skrýváte - něco

monstrózního, co by mohlo ovlivnit jejich budoucnost. A oni mají

právo vědět, co to je. Vy nemáte právo to před nimi zatajovat.“

Bella se musela rychle rozhodnout, co provést s touhle ženou.

Cassie nebyla žádný zločinec. Vlastně byla jednou z těch, jež měla

Bella za úkol chránit.

„Podívejte, Cassie,“ řekla Bella. „Našla jste některé dílky

skládanky. Skládáte z nich ale špatný obrázek. Já si nepřeju, aby

vás něco ohrožovalo, ale na druhou stranu si ani nepřeju, abyste vy

ohrožovala ostatní. A rozšiřováním podobných teorií můžete

skutečně někoho ohrozit. Proto jsem se rozhodla, že vás zasvětím

do svých tajných informací - do tajných informací Rady. A až

budete vědět to co já, můžete s těmi informacemi naložit podle

vlastního uvážení. Souhlasíte?“

Cassie se nad tím zamyslela. „Ano, Bello, to je čestné.“ A

pohlédla na Bellu s očekáváním, rozrušená. Vyděšená.

Bella pohlédla na hodiny na stěně. Třicet minut do chvíle, než

k ní dorazí zpráva o výsledku experimentu s Velkým úderem. To

zoufalé drama se musí odehrávat právě v těchto chvílích, tam

venku mezi asteroidy, dvacet osm světelných minut odtud.

Přestala na to myslet. „Začneme s Osvoboditelem,“ řekla.

„Dílem vašeho muže. Thalete, promítni nám grafiku, prosím.“

Bavily se o Osvoboditeli. A o bombě K, kterou sleduje už řadu

měsíců.

A potom Bella ukázala Cassii poslední nápad Boba Paxtona.

„Je to jen jeden z asteroidů vylétající z pásu,“ vysvětlovala

Bella. „V našich katalozích má přidělené své číslo i informace o

tom, kdo na něj umístil tu těžební průzkumnou sondu“ - vypadala

jako kovová hvězdička na povrchu asteroidu pokrytém uhelným

prachem - „a kdo ho nejspíš i pojmenoval. My mu říkáme prostě

dělová koule. A tohle je ta loď, jejíž reaktivní hmotu zahlédli ti

vaši teoretici spiknutí.“

„Neříkejte jim tak, prosím,“ ohradila se Cassie tlumeně.

Naklonila se blíž, aby si všechno pořádně prohlédla. „Vypadá to

jako obyčejný asteroid,“ řekla. „Kámen opletený stříbrnou sítí.“

Přesně to ten traktor opravdu byl - jeden z menších asteroidů,

mnohem menší než obrovská skála představující dělovou kouli.

Kolem toho kamene bylo pevně ovinuté lano z nanotrubiček a k

jeho povrchu byla připevněná pohonná jednotka na antihmotu.

„Použili jsme jeden z prvních prototypů z Trojánských loděnic.

Není kalibrován na lidi, ale je velmi spolehlivý.“

Cassie to začínala chápat. „Používáte ho k pohonu toho

většího asteroidu, té dělové koule.“

„Ano - s vlastní gravitací. Přišli jsme na to, že je až překvapivě

obtížné změnit dráhu letu asteroidu...“

Možnostmi, jak změnit dráhu asteroidu, se zabývá lidstvo

nejméně jedno století, od chvíle, kdy lidé pochopili, že některé

asteroidy křižují dráhu Země a že - ve statisticky odhadnutelných

intervalech - do planety narážejí.

Nebezpečný kámen byl prostě příliš velký na to, aby ho bylo

možné zničit. Jako první se samozřejmě nabízela myšlenka, že by

bylo dobré asteroid vychýlit, pravděpodobně pomocí jaderných

zbraní. Nebo k němu šlo připevnit pohonnou jednotku a odstrčit ho

s její pomocí. Nebo k němu šlo uchytit sluneční plachtu, nabarvit

ho na stříbrno nebo ho zabalit do fólie, aby ho vychýlil tlak

slunečního světla. Podobné metody mohly zajistit jen nepatrné

zrychlení, pokud byste však ten kámen zaznamenali s dostatečným

předstihem, stačilo by to k tomu, aby nezasáhl cíl, který jste chtěli

ochránit.

Během postupné kolonizace pásu asteroidů byly vyzkoušeny

všechny tyto metody, ani jedna nebyla stoprocentně úspěšná.

Problém byl v tom, že mnoho větších asteroidů netvoří pevná

hmota, ale že jde o roj menších kamenů, jen volně spojených

gravitací - a tenhle roj navíc rotuje. Zkuste do něčeho takového

strčit nebo to odpálit, výsledkem bude jen shluk menších těles,

která mohou být téměř tak smrtící a jež by bylo ještě složitější

nějak ovládat.

A proto se objevila teorie gravitačního traktoru. Umístěte jiný

kámen v blízkosti onoho velkého problematického asteroidu.

Jemně odstrkujte ten nový kámen stranou. A jeho gravitační pole k

sobě bude přitahovat jeho většího sourozence.

„Je to celkem jasné,“ pokračovala Bella. „Musíte stále

odtlačovat svůj kámen právě tak jemně, aby jen těsně unikal z

gravitačního pole většího asteroidu, takže je s ním neustále

spojený. V důsledku toho budete problematický asteroid odtahovat

stranou bez ohledu na to, na kolik dílů je rozdrobený. Jedinou

problematickou otázkou je směrování reaktivní hmoty traktoru tak,

aby nedopadala na povrch nebezpečného asteroidu.“

Cassie přikývla, trochu netrpělivě. „Chápu ten princip. Měníte

oběžnou dráhu té skály, té dělové koule...“

„Tak, aby zasáhla bombu K. Bomba a dělová koule se

pohybují na podstatně odlišných trajektoriích. Srážka bude prudká

- uvolní se při ní spousta energie.“

„Kdy k tomu dojde?“

„Popravdě,“ ozval se Thales klidně, „už k tomu došlo, téměř

před půlhodinou. Do příchodu zprávy zbývají dvě minuty, Bello.“

Obraz traktoru a dělové koule zmizel a nahradil ho nehybný

obraz bomby K, té přízračné koule viditelné jen díky odraženému

světlu hvězd, která se vznášela v sametovém oblaku nad Belliným

stolem. A vedle něj se držel štíhlý hvězdolet.

Cassie to pochopila. Trvalo jí několik vteřin, než se zase

uklidnila. Potom, se široce otevřenýma očima, řekla: „Probíhá to

teď. Ta srážka. A je u toho vaše dcera, ve své maskované bitevní

lodi, a všechno pozoruje. Vy jste mě přijala v takovéhle chvíli?“

Bella cítila, že má stažené hrdlo. „Víte, musím se neustále

něčím zaměstnávat. A kromě toho - myslím, že jsem chtěla vidět

vaši reakci.“

„Třicet vteřin, Bello!“

„Děkuji, Thalete. Víte, Cassie...“

„Ne. Už nic neříkejte.“ Cassie se impulzivně natáhla přes stůl

a vzala Bellu za ruku. Bella její stisk pevně opětovala.

Bomba i loď na obraze visely mlčky v prostoru jako nějaké

ozdoby.

Do obrazu nad stolem přilétlo cosi zleva. Něco rozmazaného,

šedobílá šmouha, příliš rychlá na to, aby se na ní daly rozeznat

nějaké detaily. Náraz vyvolal záblesk, který zaplnil virtuální nádrž

světlem.

Potom projekce znehybněla a zmizela.

Nad Belliným stolem se objevily ubíhající informační souhrny

a hlavy několika lidí, kteří podávali informace o průběhu nárazu.

A z mnoha míst na Zemi i z kolonií Vesmířanů přicházely žádosti

o vysvětlení, co se to v pásu asteroidů děje. Ten výbuch byl tak

jasný, že byl viditelný pouhým okem na noční obloze na Zemi a

stejně tak i ve většině Sluneční soustavy.

Bella ukázala na dvě hlavy a vybrala je tak - Ednu a Boba

Paxtona.

„Jen opakuju, mami, že jsem v pořádku i loď je v pořádku,

drželi jsme se dost daleko na to, abychom se vyhnuli zbytkům

kamení. Byla to pěkná podívaná, všechny ty kameny rozpálené do

běla, odletující po naprosto přímých drahách! Měli jsme dobré

podklady. Vypadá to, že se Lylina simulace pravděpodobného

úbytku hmoty a energie bomby K vyplnila. Ale...“

Bella přepnula na Boba Paxtona, jeho tvář se před ní vznášela

jako balon, rudá, rozčilená. „Madam předsedkyně, ani jsme tu

zatracenou potvoru neškrábli. Vyrazili jsme z ní jen trochu hmoty

a energie, dokonce ani K nedokázala pohltit ten blbej asteroid bez

říhnutí, nestačilo to ale k tomu, abychom třeba jen trošku změnili

dráhu jejího letu k Zemi. A ona sem doletí. Nevychýlilo ji to ani

trošku, ani o vlásek. Popírá všechno, co víme o setrvačnosti a

hybnosti.

Máme ale přece jen něco pozitivního. Podle toho, jak kamení,

které jsme na ni naházeli, tu bombu vyčerpalo, jsme získali dost

podkladů. Teď z nich dokážeme odhadnout, co by se stalo se

Zemí, kdyby do ní bomba K narazila. Ehm. Bomba není

nekonečná. Ale je veliká. Je dost velká například na zničení

Marsu. Nerozbije Zemi na kousky. Způsobí však asi takový náraz,

jaký ještě planeta vydrží, aby zůstala pohromadě. Vznikne kráter o

průměru celé zeměkoule.“ Začal číst: „Bude to nejničivější událost

od bočního nárazu, který způsobil oddělení a vznik Měsíce...“

Pokračoval a přitom upřeně pozoroval čísla umístěná mimo zorné

pole kamery. „Takže to je asi tak všechno, madam předsedkyně.

Dělali jsme, co jsme mohli.“

Bella poručila Thaletovi, aby jeho hlas ztišil. „Tak to bychom

měli, Cassie! Teď už víte všechno. Viděla jste všechno.“

Cassie se nad tím zamyslela. „Jsem ráda, že je vaše dcera v

pořádku.“

„Děkuju. Ale náš úder se nepodařil.“ Rozpřáhla ruce. „A co

bych podle vás měla dělat teď?“

Cassie chvíli uvažovala. „Všichni tu srážku viděli, jak na

Zemi, tak mimo ni. Vědí, že se právě něco přihodilo. Otázka je, co

jim řeknete.“

„Pravdu? Že o Vánocích přijde konec světa?“ Zasmála se a ani

nevěděla proč. „Bob Paxton by namítl: ‚A co panika?'“

„Lidstvo se už v podobných situacích ocitlo dříve,“ řekla

Cassie. „A většina se s tím vyrovnala.“

„Masová hysterie je všeobecně známý fenomén, Cassie. Od

středověku je známo, že může dojít k výraznému společenskému

traumatu a ke ztrátě důvěry ve vládu. Významnou částí mé práce

je starat se o to, aby k ničemu podobnému nedošlo. A vy už jste mi

řekla, že vlády, pro které pracuju, nemají důvěru lidí.“

„Dobře. Vy víte, co máte dělat. Lidé se na to ale musí

připravit. V rodině. Když to budou vědět.“

Samozřejmě, že měla pravdu. Jak tak pozorovala Cassiinu

pevnou rozhodnou tvář, tvář ženy, jejímž dětem hrozí nebezpečí,

Bellu napadlo, že by měla tuhle ženu získat pro následující krizové

týdny na svou stranu. Hlas rozumu mezi křikem rozzlobených.

A někdo na ni pokřikoval právě teď. Sklonila zrak a spatřila

cholerický obličej Boba Paxtona, který hulákal z plna hrdla, aby

upoutal její pozornost. Váhavě zapnula zvuk.

„Zbývá nám ještě jedna možnost, paní předsedkyně! Možná

bychom ji měli zkusit, než začneme rozdávat pilulky s jedem.“

„Bisesa Duttová.“

„Doteď jsme kolem těch parchantů na Marsu našlapovali

opatrně. Teď jim ale musíme tu ženskou odvést někam do bezpečí.

Podle všeho na tom závisí budoucnost Země. Protože, věřte mi,

předsedkyně Fingalová, už nám opravdu nic jiného nezbývá.“

Odmlčel se a těžce lapal po dechu.

Cassie tiše zareagovala: „Nevím, o čem to mluví. Jestli ale

existuje ještě jedna možnost...“ Nadechla se. „Nemůžu uvěřit

tomu, že to říkám. Myslím, že tohle není jako sluneční bouře, kdy

jsme všichni věděli co nám hrozí, a že musíme postavit štít.

Tentokrát nemůžeme dělat vůbec nic. Potom je lepší uchránit lidi

před tím vědomím, pokud je k dispozici ještě jedna možnost. A

potom, jestli už opravdu nebude žádná naděje...“

„Takže budeme lidstvu lhát.“

„Můžete třeba říct, že šlo o neúspěšnou zkoušku zbraně.

Vždyť je to v podstatě pravda.“

Bella ukázala na Ednin obraz. „Thalete, chci poslat zprávu

Osvoboditeli. Použij svůj nejvyšší stupeň utajení.“

„Ano, Bello.“

„Cassie, neměla byste teď pár hodin čas? Chtěla bych si s vámi

ještě o pár věcech promluvit.“

Cassie vypadala překvapeně. Ale odpověděla: „Samozřejmě.“

„Kanál otevřen. Můžeš, Bello.“

„Edno, to jsem já. Poslouchej, zlato, mám pro tebe nový úkol.

Chci, abys letěla na Mars...“

Během řeči pohlédla na svůj kalendář. Zbývalo už jen pár

měsíců. Cítila, že ať se teď stane cokoli, napětí bude narůstat a sled

událostí se bude nevyhnutelně zrychlovat. Jen doufala, že bude

schopná rozumného úsudku, i v takové situaci.

IV.

ROZHODNUTÍ

47. MOŽNOSTI

Červenec 2070

Přiběhl Jurij. Rozložil svůj displej na společném stole.

„Konečně jsem z Miru stáhl všechny údaje...“

Displej začaly plnit obrazy planet, rozmazané fotografie a

modrozelené náčrtky tužkou.

Ve druhé konzervě Wellsovy stanice, „domě“, stál jeden velký

nafukovací stůl, který sloužil jako jídelní, konferenční i pracovní

současně. Byl modulární, dal se rozdělit na dvě nebo tři části.

Myra chápala, že je to další prvek psychologie uzavřeného

prostoru. Posádka ani nemusela jíst společně, pokud nechtěla.

Teď byly všechny části velkého stolu přisunuty k sobě. Řadu

dní sloužil jako ústřední bod nekonečné konference. Jurij se snažil

najít nějaký smysl v obrázcích alternativního Marsu, které jim

Bisesin telefon pomalu, namáhavě posílal málo propustnou linkou

vedoucí Okem. Ellie byla zabraná do analýzy gravitační klece

Oka. Jen Hanse Critchfield nepracoval na ničem, co by nějak

souviselo s hrozbou bomby K, protože všechny přesvědčoval, že je

užitečnější u svých milovaných strojů.

A Myra, Alexej a Grendel Spethová, kteří nemohli nijak

významně pomoct, posedávali zamračeně u ošoupaného stolu, před

sebou šálky se studenou kávou připravovanou v nízkém tlaku.

Myru napadlo, že na tomhle válcovém domě na Marsu je cosi

ošuntělého, ve srovnání s rozsáhlými, nákladnými prostory

zalitými světlem u Kyklopů. Přesto, jak je Athéna neustále

ujišťovala, se nacházeli v centru reakce na nebezpečí vesmírných

rozměrů. Výbuch v pásu asteroidů byl viditelný na všech místech

obývaných lidmi. Většina Země zmlkla, jak se civilizace stále

poznamenaná sluneční bouří začala skrývat v domech

připomínajících kryty, kde vyčkávala, co bude dál.

Času však nebylo nazbyt. A na Marsu vládla atmosféra sílící

paniky. Pozemský křižník Osvoboditel byl od nich jen několik dní

letu a všichni tady věděli, proč k nim míří.

„Takže,“ řekl Jurij. „Podívejme se, co všechno máme! Chápu

to tak, že jsme se shodli na tom, že se vesmír Miru skládá z mnoha

vzorků časových výřezů. Ukázka optimálního života ve Sluneční

soustavě na všech jejích planetách.“

„Všechny děti Slunce v době svého největšího rozkvětu,“

přidala se Grendel. „To ale nevydrží dlouho. Venuše a Mars

musely dosáhnout svého vrcholu biodiverzity v počátečních

dobách Sluneční soustavy, kdy bylo Slunce mnohem studenější. Z

toho, co víme, odhadujeme, že Slunce u Miru je kopie ze

třináctého století. To Slunce je pro ty dvě planety příliš horké.

Nemůžou proto vydržet dlouho.“

„Ale,“ zavrčel Jurij, „jde o to, že v jejich Sluneční soustavě

jsou planety v takovém stadiu, v jakém byly kdysi dávno. Otázka

je, co se na nich dělo do současnosti, co způsobilo, že se změnily

do současného stavu. Podívejte se na Venuši. Myslíme, že její

případ chápeme,“ řekl. „Je to tak? Skleník, který se vymkl

kontrole, oceány se vypařily, vodu rozložilo sluneční světlo, takže

zmizela nadobro...“

Venuše kdysi bývala mokrá, modrá a klidná. Protože ale byla

umístěna příliš blízko ke Slunci, přehřívala se a její oceány se

odpařily. Když voda z planety zmizela ve vesmíru, vyvinula se na

Venuši nová hustá atmosféra, příkrov z oxidu uhličitého

uvolněného žárem z hornin na dně moře, a skleníkový efekt

zesiloval, až se pevnina rozpálila do ruda a začala zářit.

„Trochu hororové kulisy, my to ale chápeme. Pro Venuši náš

model platí,“ řekl Jurij. „Souhlasíte? Teď se ale zaměříme na

Mars. Ten se kdysi podobal Zemi, protože je ale příliš malý a moc

daleko od Slunce, vyschl a vychladl. I tomu rozumíme. Ale

podívejte se na tohle!“

Zobrazil zvýrazněné prolily starého Marsu, na němž se

nacházeli oni, a mladého Marsu z vesmíru Miru. Severní

polokoule starého Marsu byla ve srovnání s jeho mladší verzí

viditelně promáčknutá v téměř kruhovém oblouku.

„Něco se tady stalo,“ řekl Jurij a jeho vztek stále narůstal.

„Něco nesmírně drastického.“

Myra to viděla. Muselo to být něco jako úder palicí do temene

lebky, nesmírný náraz se středem tady, na severním pólu. Byl dost

silný na to, aby vytvořil pláň Vastitas Borealis, která vypadala jako

kráter pokrývající celou severní polokouli.

Všichni okamžitě viděli tu jasnou souvislost.

„Bomba K,“ řekl Alexej. „Upravená s ohledem na hmotu

Marsu. A namířená sem, na severní pól. Tohle by mohlo být jejím

důsledkem. U slzavého Slunce, ale proč? Proč zasáhli Mars a ne

Venuši?“

„Protože Venuše byla neškodná,“ odsekl Jurij. „Venuše byla

vodní svět. Pokud se na ní vyvinul vůbec nějaký rozum, byl

uzavřený v nějaké kultuře žijící na dně oceánu, která používala

kovy z geotermálních pramenů nebo něčeho podobného. Prostě se

jim nepodařilo vyslat žádné signály viditelné z velké vzdálenosti.

Cesty, města.“

„Marťané to ale dokázali,“ řekla Myra.

A na oplátku se dočkali obřího ničivého nárazu.

Grendel byla čím dál rozrušenější. „Myslím, že jsou v tom

vidět nějaké známky strategie. Vypadá to, že cílem Prvorozených

je potlačovat pokročilé technické civilizace. Jednají ale -

ekonomicky. Když v nich nějaká sluneční soustava vyvolá obavy,

nejdříve na ni zaútočí sluneční bouří. Primitivní plošné

vypalování, ale laciný způsob, jak vyčistit celou soustavu. Vsadím

se, že kdybychom kopali dost hluboko, narazili bychom na

pozůstatky přinejmenším ještě jedné sluneční bouře v dávné

minulosti. Když ale sluneční bouře nezabere, když ty světy dělají

dál potíže, zasáhnou Prvorození cíleněji. Stejně jako zaútočili na

Mars. Stejně jako teď útočí na Zemi.“

„Musí se jim nechat, že jsou důkladní,“ zhodnotil je Jurij.

Alexej dodal: „A víme od Athény a Svědkyně, že nejsme

jediní. Prvorození působí v rozsáhlém prostoru i čase. Před ním je

oheň sžírající, za ním sežehující plamen; před ním je země jak

zahrada Eden, za ním poušť, zpustošený kraj. A vyváznout před

ním nelze. Kniha Jóelova.“

Myra pozvedla obočí. „Nebuďme pokrytci! Možná, že

megafauna Austrálie a Ameriky dost podobným způsobem

vnímala nás.“

„Jsou jako bozi,“ řekl Alexej, stále ještě apokalypticky

naladěný. „Možná bychom je měli uctívat.“

„Raději ne,“ oponoval mu Jurij. „Marťani to taky neudělali.“

„To je pravda,“ ozvala se zčistajasna Ellie. Vpadla do

místnosti s displejem. „Marťani jejich úder opětovali. A my možná

můžeme taky.“ V kontrastu s jejich stísněnou pochmurnou náladou

se Ellie usmívala.

„Nechala jsem své analytické agenty zvažovat, co by to mohlo

znamenat. Nakonec se na něčem shodli - taky už bylo sakra načase

- ale myslím, že to zní rozumně.“

„Pamatujete na tohle?“ Ellie rozložila svůj displej tak, aby

všichni viděli teď už známou posloupnost symbolů:

„Tak nám to řekni!“ pobídl ji Jurij nedočkavě.

„Podívejte se na ty obrazce. Co vidíte?“

Alexej

odpověděl:

„Trojúhelník,

čtverec,

pětiúhelník,

šestiúhelník. No a co?“

„Kolik stran?“

Jurij odpověděl: „Tři, čtyři, pět, šest.“

„A když budete v té posloupnosti pokračovat? Co pak?“

„Sedm stran. Sedmiúhelník. Osm. Osmiúhelník.“ Nic nechápal

a pohlédl na Myru. „Devítiúhelník?“

„Zní to pravděpodobně,“ připustila Myra.

„A potom?“ naléhala Ellie.

Alexej odpověděl: „Deset stran, jedenáct, dvanáct...“

„A když budete pokračovat pořád dál? Kde tahle posloupnost

končí?“

„V nekonečnu,“ odpověděla Myra. „Mnohoúhelník s

nekonečným počtem stran.“

„Což je?“

„Kružnice...“

Jurij se zeptal: „Co myslíš, že jsi objevila, Ellie?“

„Marťani nedokázali vychýlit svou bombu K nebo to, co proti

nim Prvorození použili. Já si ale myslím, že tohle je symbolický

záznam toho, čeho dosáhli. Začali s tím, co dokázali sestavit -

vidíte, trojúhelník, čtverec, jednoduché tvary - oni je ale nějak

extrapolovali dál. Stavěli na svých konečných možnostech, aby

polapili nekonečno. A zajali Oko, které muselo být umístěno

přímo pod středem dopadu a čekalo tam, aby mohlo podat

svědectví o zkáze.“ Pohlédla na Alexeje. „Oni se postavili bohům,

Alexeji.“

Grendel si odfrkla. „Jak povznášející!“ poznamenala trpce.

„Přesto však byli Marťani nakonec vyhlazeni. Jaká škoda, že tu

teď nejsou s námi, abychom je mohli poprosit o pomoc.“

„Ale oni tu jsou,“ namítla Ellie.

Všichni na ni nechápavě zírali.

Myře se hlavou míhala spousta myšlenek. „Má pravdu! Co

kdyby existoval nějaký způsob, jak poslat zprávu, ne na náš Mars,

ale na ten u Miru? Aha, tam ale nemají kosmické lodě.“

„Ani vysílačky,“ dodal Alexej.

Myra usilovně přemýšlela. „Ale přesto...“

Jurij je přerušil: „O čem to tady sakra mluvíte?“

Ellie rychle vysvětlovala: „Mohli bychom jen vyslat tyhle

symboly, pro začátek. To by mělo stačit k tomu, abychom jim dali

vědět, že jsme to pochopili. Mohli bychom přimět Marťany od

Miru, aby zareagovali. Myslím, že alespoň někteří z nich by mohli

pocházet z časového výřezu, ve kterém vědí o existenci

Prvorozených.“

Grendel potřásla hlavou. „To myslíš vážně? Podle tebe

bychom měli poslat zprávu do paralelního vesmíru, ve kterém by

snad mohla žít marťanská civilizace vytržená z času a umístěná do

Sluneční soustavy ve stylu hvězdné opery. Pochopila jsem to

správně?“

„Myslím, že teď není čas na zdravý selský rozum, Grendel,“

řekla Myra. „Nezabral žádný ze standardních postupů, které

použilo námořnictvo. Takže potřebujeme nějakou výjimečnou

obranu. Dalo nám přece docela zabrat, než jsme klasickými

postupy vymysleli štít proti sluneční bouři, a ještě víc úsilí jsme

museli vynaložit na jeho vytvoření. Možná teď budeme muset

udělat to samé.“

Následovala záplava otázek a bouřlivá diskuse. Je nejistá

komunikační linka marťanským Okem k Bisesinu zastaralému

telefonu dost spolehlivá na to, aby bylo možné s její pomocí tohle

vyřídit? A jak se Američané devatenáctého století v Chicagu

sevřeném ledem dokáží domluvit s Marsem? Telepaticky?

Spousta otázek, téměř žádné odpovědi.

„Dobře,“ ozval se Jurij rozvážně. „Nejdůležitější otázkou ale

je, co se stane, jestli Marťani opravdu odpovědí? Co by mohli

udělat?“

„Odrazit bombu K svými stroji na třech nohou a svými

tepelnými paprsky,“ odpověděla Grendel posměšně.

„Myslím to vážně. Musíme to promyslet,“ řekl Jurij.

„Vymyslete nějaké možné postupy. Toho by ses možná mohla

ujmout ty, Ellie. Zkus odhadnout možné reakce bomby.“

Ellie přikývla.

Alexej řekl: „I kdyby Bisesa nenašla žádný způsob, jak to

zařídit, možná bychom se při odhadování reakce Marťanů mohli

držet v nějakých mezích. A potom bychom to měli probrat taky s

Athénou. Rozhodnutí by nemělo být jenom na nás.“

„Dobře,“ souhlasil Jurij. „Mezitím na tom můžeme začít

pracovat. Nemám pravdu? Dokud někoho nenapadne něco

lepšího.“ Jeho zlost se přeměnila v cosi na způsob nadšení. „No

tak! Hlavu vzhůru. Podívejte, my tady žijeme jako banda ledních

medvědů v zimním spánku. Jestli se to ale povede, zapíšeme se do

dějin. Podle téhle porady namalují spoustu obrazů. Jako při

podpisu Deklarace nezávislosti.“

Alexej se k němu přidal. „Jestli máš pravdu, pak bych se asi

měl oholit.“

„Dost zbytečných řečí,“ zchladila je Grendel. „Radši se hned

pustíme do práce.“

Rozešli se a každý se naplno věnoval svému úkolu.

48. SIGNÁL NA MARS

Bisesu, Abdiho a Emelinu si zase pozval primátor Rice do své

kanceláře na radnici.

Rice na ně čekal. Nohy v holínkách měl položené na stole a

vydechoval kouř z doutníku. Byl tam i profesor Gifford Oker,

astronom z univerzity.

Rice jim ukázal na židle. „Požádali jste mě o pomoc,“ vyhrkl.

Zvedl Bisesin dopis s načrtnutými marťanskými symboly -

trojúhelníkem, čtvercem, pětiúhelníkem a šestiúhelníkem. „Píšete,

že je třeba, abychom tuhle zprávu poslali Marťanům.“

Bisesa odpověděla: „Vím, že to zní šíleně, ale...“

„Ale ne, já narážím na mnohem šílenější věci, než je tohle.

Samozřejmě jsem se poradil tady s Giffordem. Vyslechl jsem

spoustu keců o Hertzových elektromagnetických vlnách a

vesmírných lodích Julese Verna. Sakra, dokonce vesmírné lodi!

My přitom nedokážeme ani položit trať odtud na pobřeží.“

Oker utrápeně odvrátil zrak, neřekl ale ani slovo. Zjevně sem

byl pozván jen proto, aby ho primátor mohl ponižovat.

„Takže,“ pokračoval Rice, „jsem tuhle žádost předal jedinému

muži v Chicagu, který by snad mohl vymyslet, jak to zařídit. Je mu

ale sedmdesát sedm a od Zmrazení se naplno zapojil do

Nouzového výboru a všeho kolem; tohle navíc ani není jeho

domovské město. Řekl mi však, že nám pomůže. Slíbil, že mi

zavolá ve tři hodiny.“ Pohlédl na kapesní hodinky. „Takže asi teď

někdy.“

Všichni museli mlčky vyčkávat celou minutu. Potom telefon

na stěně zadrnčel.

Rice pokynul Bisese a došel s ní k telefonu. Primátor zvedl

sluchátko a držel je tak, aby i Bisesa slyšela, o čem je řeč.

Zachytila jen útržky monologu vycházejícího z telefonu,

pronášeného

navíc

afektovaným

bostonským

ukřičeným

přízvukem. Jeho podstata ovšem byla jasná.

„... signály není možné. Vytvořit značku, značku dost velkou

na to, aby byla viditelná i na tu nesmírnou vzdálenost... Jako

plátno nám poslouží bílý povrch ledovce... Vykopejte příkopy

dlouhé sto mil, vyryjte ty obrazce do ledu tak velké, jak je to jen

možné... Naplňte je dřevem, naftou, jestli nějakou máte. Zapalte

je... Světlo z ohňů v noci, dým ve dne... Ti zatracení Marťani by

museli být slepí, aby to neviděli...“

Rice kývl na Bisesu. „Pochopila jste, jak to myslí?“

„Pokud budete mít dost pracovních sil na realizaci...“

„No sakra, pár mamutů zapřažených do pluhu to musí

zvládnout za měsíc.“

„Mamuti vyrábějící signál pro Mars na severoamerickém

ledovci.“ Bisesa zavrtěla hlavou. „V jiné situaci by mi to připadalo

neskutečné. Ještě něco, pane primátore! Nepodpalujte ty ohně,

dokud vám nepotvrdím, že je můžete zapálit. Promluvím si s lidmi

od nás, ověřím to... To, o co se tady pokoušíme, je pořádně

drastický zásah.“

Zvolna přikývl. „Dobře. Ještě něco?“

„Ne. Signály vyryté do ledu. No ovšem, to je správné řešení.

Mělo mě to taky napadnout.“

„Ale nenapadlo,“ řekl Rice s úsměvem a doutníkem v koutku

úst. „Musel na to přijít on. Proto je asi tím, kým je. Nemám

pravdu? Děkuji,“ řekl do telefonu. „Zase jste nám vytáhl trn z

paty, pane. Tak jako vždycky. Děkuji vám, pane Edisone.“ A

zavěsil. „Kouzelník z Menlo Parku! To je ale člověk!“

49. AREOSTACIONÁRNÍ

Srpen 2070

Osvoboditel přešel na stacionární oběžnou dráhu kolem

Marsu. Libby natočila loď tak, aby bylo planetu vidět průhledem

pod Edninýma nohama.

Edna se už pohybovala po geostacionární orbitě, na oběžné

dráze synchronní se Zemí. Tohle bylo něco podobného, Mars z

areostacionární orbity byl zhruba stejně velký jako země z GEO -

planeta velikosti kriketového míčku vznášející se hluboko pod

jejíma nohama. Sluneční světlo tady ale bylo slabší a Mars byl

tmavší než Země, scvrklé okrové ovoce ve srovnání se zářivě

jasnou oblohou Země. Mars byl právě teď téměř v první čtvrti a

Edna zahlédla třpyt odrážející se od kopulí v Port Lowellu, který

se právě nacházel téměř přesně na hranici přicházejícího světla,

přímo pod Osvoboditelem.

„Nemůžu uvěřit tomu, že jsme tady,“ řekla.

John Metternes si odfrkl. „Já zase nemůžu uvěřit, proč jsme

tady.“

Ale byli tam. Nikdo ze všech světů obydlených lidmi nemohl o

přítomnosti Osvoboditele nevědět, protože loď prolétla Sluneční

soustavou obklopená exotickým oblakem částic uvolňovaných

jejich pohonnou jednotkou, navíc se ani nijak nemaskovala. Edna

přemítala o tom, kolik asi Marťanů právě teď zvedá zraky k

stmívající se obloze a pozoruje novou jasnou hvězdu na obzoru.

Pozemšťané totiž doufali, že zcela zřejmá přítomnost Osvoboditele

prostě přinutí Marťany k tomu, aby se vzdali toho, po čem touží

Země.

Ozval se signál upozorňující na příchozí spojení.

John pohlédl na svůj displej s indikátory. „Brány firewallu

jsou aktivní.“

Bylo by ironií, po tom monumentálním průletu Sluneční

soustavou, aby loď vyřadil z provozu nějaký virus ukrytý v uvítací

zprávě. Edna opatrně řekla: „Pusť je dovnitř!“

Ve vzduchu před Ednou se objevila holografická hlava -

mladá, pohledná, usmívající se žena s poněkud příliš světlýma

očima. Někoho jí vzdáleně připomínala. „Osvoboditeli, tady

Lowell. Dobré ráno!“

„Lowelle, tady Osvoboditel,“ odpověděla Edna. „Ano, dobré

ráno, vidíme, jak u vás svítá. Krásný pohled. Tady křižník

vojenského námořnictva Osvoboditel, registrace SS-1-147...“

„My víme, kdo jste. Ostatně, viděli jsme vás přilétat.“

„Vaše tvář je mi povědomá,“ ozval se teď John Metternes.

„Umfravilleová. Ale Paula. Dcera hrdinky.“

„Žiju v klidu v ústraní,“ řekla dívka bez mrknutí oka.

Edna přikývla. „Myslím, že všichni doufáme, že dneska

proběhne všechno v klidu, Paulo.“

„My taky doufáme. To ale závisí hlavně na vás, ne?“

„Myslíte?“ Edna se v sedadle napřímila ve snaze vypadat

přísněji, než jak si sama připadala. „Paulo, vy a ti, za které

mluvíte, víte, proč jsme tady.“

„Bisesa Duttová není v Port Lowellu.“

„Nic jí nehrozí. My ji jen chceme odvézt zpátky na Zemi, kde

s ní potřebujeme všechno probrat. Bude lepší, když budeme

spolupracovat. I pro Bisesu.“

„Bisesa Duttová není v Port Lowellu.“

Edna váhavě řekla: „Mám povolení použít sílu. Vlastně mám

rozkaz ji použít, abych tuhle záležitost vyřešila. Uvědomte si, co to

znamená, Paulo. Byl by to první válečný konflikt mezi zástupci

Země a společenstvím Vesmířanů. To asi není dobrý precedent,

nemám pravdu?“

John dodal: „A uvědomte si, paní Umfravilleová, že Port

Lowell není žádná pevnost.“

„Musíte se řídit vlastním svědomím. Lowell končí.“

Metternes si prohrábl rukou své mastné vlasy. „Měli bychom

počkat na potvrzení ze Země.“

Edna zavrtěla hlavou. „Máme jasné rozkazy. Ty se to snažíš

protahovat, Johne.“

„Máš mi to za zlé? Lowell tu máme naservírovaný jako na

talíři. Něco mi říká, že teď jsme ti špatní my, nějak...“

Ozval se výstražný signál a panely po celém můstku

zčervenaly. Pocítili slabé zhoupnutí, loď se pohybovala.

„Sakra,“ řekla Edna. „Co bylo tohle?“

Oba se pustili do prověřování všech systémů.

Jako první promluvila Libby. „Zapnuli jsme maskování.

Unikáme před dalším výpadem.“

Edna vyštěkla: „Co se stalo?“

„Právě jsme přišli o soustavu antén a část baterie solárních

článků. Ale všechny systémy lodi mají trojité zálohování, kontakt

se Zemí nebyl přerušen.“

„Laserový paprsek,“ řekl John, když přehlédl údaje a zavrtěl

nevěřícně hlavou. „Panebože, zasáhli nás laserovým paprskem!“

„Odkud přišel? Jsme napadení?“

„Vyšel z planety,“ odpověděl John. „Ne z jiné lodi.“ Usmál se

na Ednu. „Byl to laser vesmírného výtahu.“

„Na Marsu žádné vesmírné výtahy nejsou.“

„Ještě ne, ale mají už připravené lasery. Drzouni.“

Libby dodala: „Určitě šlo o varovný výstřel. Mohli nás tím

poškodit. Jak jsem říkala, teď se maskujeme a já provádím úhybné

manévry.“

„Dobře, Libby, děkuju.“ Edna pohlédla na Johna. „Je ti to teď

jasné? Souhlasíš s tím, jak zareagujeme?“ Nepotřebovala jeho

souhlas. Ona byla velícím důstojníkem. Cítila však, že by bez jeho

souhlasu nemohla pokračovat.

Konečně přikývl.

„Připrav torpédo. Slabší štěpnou nálož.“ Vyvolala si obraz

Port Lowellu. Poklepala na zelenou kopuli. „Zasáhneme jejich

farmu. Tak jim způsobíme nejmenší škody.“

„Chceš tím říct, že zabijeme nejmíň lidí?“ John se strojeně

zasmál. „Podívej, Edno, to není jen kopule farmy! Provádějí tam

různé experimenty. Zkoumají hybridy marťanského a pozemského

života. Jestli ji odpálíš...“

„Vyzbrojit a nabít, Johne!“ poručila mu rozhodně, jak se

snažila potlačit vlastní pochyby.

Odpálení torpéda bylo prudké a znatelné. Loď se rozezvučela

jako zvon.

V Mount Weatheru byly záběry z útoku Osvoboditele šokující,

holografický globus Marsu poškozený střelnou ranou.

„Nemůžu uvěřit tomu, že se tohle stalo během mé služby,“

řekla Bella.

Bob Paxton zabručel: „Vítám vás ve svém světě, madam

předsedkyně!“

Cassie Duflotová seděla vedle Belly. „Tak kvůli tomuhle

zemřel můj muž. Abychom měli prostředky k něčemu takovému,

pokud bude třeba.“

„Já jsem ale doufala, že ta potřeba nikdy nenastane.“ Bella

potlačila zachvění. „Jsem tu proto, že si ostatní mysleli, že jsem

hrdinkou z dob sluneční bouře. A teď posílám atomovku proti

svým bližním.“

Paxton na displeji na stěně zkoumal mozaiku záběrů. „Jsou

toho plná média. To se dalo samozřejmě čekat. Když pošlete

atomovku na Mars, všimne si toho i ten největší pecivál a tupec.

Zatím nemáme hlášené žádné oběti. A kromě toho, oni vystřelili

jako první.“

„Nemůžu uvěřit tomu, že to berete tak klidně, Bobe,“ řekla

Bella s náznakem zlosti. „Vy jste byl první člověk, který vstoupil

na Mars. A teď, o generaci později, to došlo až k válce, přesně na

místě vašeho přistání. To jako kdyby požádali Neila Armstronga,

aby velel invazi do moře Klidu. Jak se teď cítíte?“

Pokrčil rameny. Vojenskou blůzu měl rozepnutou, kravatu

povolenou a ve své medvědí tlapě svíral plastovou láhev s

limonádou. „Cítím, že my jsme si nezačali. Cítím, že ti diverzanti

na Marsu měli udělat to, co jim jejich zákonně pověření zástupci

vlády přikázali udělat, že nám měli vydat tu zatracenou Duttovou.

A taky cítím, že, jak tady dáma říká, nemá smysl obětovat miliardy

dolarů a desítky životů při vývoji stroje jako je Osvoboditel, pokud

ho potom nechceme použít. Kromě toho, tu atomovku na ně

poslala vaše dcera.“

Ale musela to být Edna. Bella by nejspíš našla nějaký způsob,

jak zbavit svou dceru takové odpovědnosti. Osvoboditel měl

připravenou i záložní posádku. Potřebovala však někoho, komu

může věřit - někoho, na koho se mohla spolehnout, že tu bombu

nesvrhne, pokud by mu Bella přikázala ustoupit.

„A jaká je reakce?“

Paxton poklepal na displej ve výši lokte a po stěně se rozběhly

záběry vyprodaných obchodů s potravinami, opuštěných silnic,

měst, ve kterých vládl hřbitovní klid. „Nic se nezměnilo. Ta panika

sílila několik týdnů, od chvíle selhání dělové koule. Všichni někam

zalezli a vyčkávali. Čísla se zatím po atomovce na Marsu celkem

drží.“

Cassie se zeptala: „Jaká čísla?“

Bella odpověděla: „Myslí tím bleskové průzkumy veřejného

mínění.“

Paxton dodal: „Nesouhlas je zhruba v rovnováze se souhlasem,

válečná lobby proti pacifistům, tak jako vždycky. A uprostřed se

drží největší lobby těch, kteří nevědí, co si o tom myslet.“ Otočil

se. „Lidé chtějí vědět, co bude dál, Bello.“

Ještě se ale stále může zvednout vlna odporu, napadlo Bellu.

Pokud tenhle hrozný hazard nevyjde, sama vzápětí přijde o svou

autoritu a o Zemi se v těch posledních dnech před dopadem bomby

K bude muset postarat někdo jiný. A to, bezmocně si uvědomila,

by pro ni byla nesmírná úleva. Ještě se však svého nákladu zbavit

nemohla, ještě ne.

Bob Paxton oznámil: „Nová zpráva z Marsu! Není to ta mladá

Umfravilleová, která za ně zatím mluvila. S Osvoboditelem se baví

někdo jiný. Nejspíš někdo, kdo k tomu nemá oprávnění.“ Usmál

se. „Někdo nalomený.“

„Tak kde je Duttová?“

„Na severním pólu Marsu.“

„Řekněte Osvoboditeli, ať se přesune.“

„A - sakra!“ Jeho displej zaplnila série obrazů, tentokrát šlo o

záběry Země. „Opětují úder. Vesmířani, hajzlové! Utočí na naše

vesmírné výtahy!“ Paxton na ni pohlédl. „Takže tohle je válka,

madam předsedkyně. Ulevilo to aspoň trochu vašemu svědomí?“

Nad stolem osádky Wellsovy základny se vznášel obraz Marsu

v přímém přenosu. Jaderná rána, kterou způsobil Osvoboditel,

intenzivně zářila na rovníku a teď se miniaturní hřib v řídkém

marťanském vzduchu zvedal vysoko k nebi. Dneska zemřela

spousta snů, pomyslela si Myra mimoděk.

A přímo nad pólem Marsu visela jediná hvězdička, pomalu se

posouvající k vytčenému cíli. Všichni ji pozorovali kromě Ellie,

která seděla stranou a stále pracovala na své simulaci

nejpravděpodobnější reakce Marťanů na jakýkoli signál.

„Podívejte na tu potvoru!“ řekl Alexej užasle. „Nemělo by

přece být možné, abyste se vznášeli na areostacionární dráze nad

pólem!“

Grendel řekla: „Toho lze lehce dosáhnout s pohonem na

antihmotu a v podstatě neomezenou možností zrychlování...“

Myra vnímala, že tyhle Vesmířany instinktivně víc pobuřovalo

to zjevné popírání vesmírné mechaniky vládnoucí jejich životům,

jehož se dopouštěl Osvoboditel, než fakt, že právě začala válka.

Jurij pohlédl na displej. „Za pět minut dorazí na pozici.“

Alexej řekl: „Vypadá to, že někdo mezitím udeřil na všechny

výtahy na Zemi. Jákobův žebřík, Bandara, Modimo, Jinmu,

Marahuaka,

Yggdrasil...

všechny

sestřelené.

Globální

koordinovaný útok. Kdy by věřil tomu, že by něčeho takového

mohla dosáhnout banda usmrkaných Vesmířanů?“

Jurij zachmuřeně pozoroval svůj displej. „To nám ovšem ani

trošku neprospěje, nemyslíte? Výsledky simulace nevypadají

dobře. My jsme tu pěkně na ráně, jsme připravení na to, abychom

přežili marťanské počasí, ale ne válku. A tady na pólu ani nemáme

nic, čím bychom se mohli bránit... Osvoboditel proti nám ani

nemusí použít ty svoje atomovky. S tímhle pohonem může proletět

atmosférou a vybombardovat nás - vlastně by nás mohl klidně

zlikvidovat jen svou reaktivní hmotou. Podle simulací může

Osvoboditel vyčistit Mars dokonale od všech lidí během

čtyřiadvaceti hodin, možná i rychleji.“

„Takže skoro tak účinně, jako Prvorození,“ poznamenala

Grendel vážně. „Člověk na sebe může být opravdu hrdý.“

Myra řekla: „Podívejte, moje matka už má ten signál podle

Thomase Edisona připravený. A jestli jí máme poslat zprávu, aby

to spustila, musíme to stihnout předtím, než sem začnou dopadat

bomby z Osvoboditele.“

Jurij řekl: „Ellie, no tak, potřebujeme znát nějaké možnosti,

jak na tu zprávu Marťani zareagují!“

Ellie pracovala už několik týdnů na svých projekcích reakce

odpůrců bomby K na Bisesin signál. Zlobila se pokaždé, když ji

vyrušovali z její práce, a teď se tvářila přesně tak, jak si to Myra

dobře pamatovala z dob, kdy žila s Eugenem. „Analýza ještě není

hotová...“

„Máme málo času!“ vybuchl Jurij. „Řekni nám, co víš.“

Pozorovala ho upřeně jednu dlouhou vteřinu, vzdorovitě.

Potom plácla do svého displeje na stole. Zobrazil logické

struktury, rozvětvené jako fraktál. „O tomhle se dohadujeme,

odhadujeme motivaci naprosto cizí kultury. Ale s ohledem na

jejich odpor proti Prvorozeným v minulosti...“

„Ellie! Tak nám to řekni.“

„Nejdřív musím něco předeslat. V podstatě nezáleží na tom, co

udělají Marťané. Protože ať budou jakkoli jednat proti jakémukoli

Oku existujícímu v jejich časovém výřezu - vzpomínáte, že jsme

uvažovali o tom, že jsou všechny Oči vzájemně propojené, že

možná jde o trojrozměrné projekce jediného vícerozměrného

objektu - může to dokonce být jediné Oko - a že pro ně bude

hračkou překonat vzdálenost mezi naším vesmírem a světem

Miru...“

„Ano, ano,“ nevydržel to Jurij.

„To vyprovokuje nějakou reakci u Oka v Jámě. Našeho Oka.

A to, téměř jistě - vidíte, jak se tyhle logické struktury přibližují -

vyvolá nějakou reakci bomby K. Ta si určitě bude vědomá, že

došlo k nějakému výpadu proti jedinému kousku technologie

Prvorozených v naší Sluneční soustavě, a potom...“

„A co? No tak, ženská! Jak ta bomba K zareaguje?“

„Odkloní se od Země,“ odpověděla Ellie. „Zamíří k

oživenému Oku.“

„Sem. Na Mars.“

Grendel na ni vyjeveně pohlédla. „Takže Země bude

zachráněná.“

„No ovšem.“

To je zjevně, napadlo Myru, očividný výsledek logiky, kterou

používala Ellie. Mělo to však ještě jeden důsledek.

Zeptala se: „A co tedy řekneme mé matce, aby udělala?“

Grendel řekla: „Myslím...“

„Počkat!“

Ve vzduchu se ozval další hlas.

Myra zvedla hlavu. „Athéno?“

„Jen místní avatar, nahraný do systémů ve stanici. Athéna je u

Kyklopů. Ellie, já jsem dospěla ke stejnému závěru jako ty, pokud

jde o reakci Marťanů. A pokud jde o možný následný vliv na zbraň

Prvorozených. Tohle rozhodnutí nesmíte pod tlakem okolností

učinit sami, ani já ne, ani žádný další jedinec. Připravila jsem

prohlášení. Je načasováno tak, aby dorazilo ve stejnou chvíli na

Zemi, Mars, Měsíc i do pásu. Už je na cestě. Vy teď musíte

komunikovat s tím křižníkem.“

Jurij pohlédl udiveně do vzduchu. „S Osvoboditelem? Proč?“

„To prohlášení dorazí ke všem cílům za patnáct minut.

Pochybuji, že vám zbývá tolik času.“

„Tak to zkusíme protáhnout,“ řekl Alexej a usmál se na Jurije.

„No tak, chlape, ty to dokážeš! Slib jim, že jim dáš všechno, co

budou chtít. Řekni jim, že Bisesa je na záchodě. Řekni jim co

chceš!“

Jurij se na něj zeširoka usmál. Potom poklepal na displej.

„Hanse! Spoj mě s tou lodí. Osvoboditeli, tady Wells.

Osvoboditeli, tady Wells...“

Pro Myru bylo následujících patnáct minut nejdelších v jejím

životě.

„Tady Athéna. Hovořím k celému lidstvu: na Zemi, na Měsíci,

na Marsu i všude jinde. Počkám, než se vaše stroje připraví na

překlad z angličtiny.“ Odmlčela se přesně na pět vteřin.

„Určitě si mě pamatujete,“ začala. „Jsem, byla jsem vědomím

štítu. Během sluneční bouře jsme spolupracovali. Od návratu do

Sluneční soustavy se skrývám. Zjistila jsem, že jsem se vrátila do

doby rozkolu, do doby, kdy má každý nějaké tajnosti - vlády i

ovládaní, jednotlivé frakce v našich populacích.

Teď doba tajností skončila. Teď zase musíme všichni

spolupracovat, protože před námi stojí velmi závažné rozhodnutí.

Rozhodnutí, na kterém se musíme shodnout všichni. Připravte se k

nahrávání...“

Bob Paxton vyděšeně zíral na data zaplavující jeho displeje.

„Pane jo! Ten elektronický sirotek to říká všechno, všem. Všechno

o Osvoboditeli, o bombě K, o celém tom zatraceném cirkusu.“

A to, pomyslela si Bella s rostoucí úlevou, bude nakonec to

nejlepší řešení, bez ohledu na možné následky.

„My si nemyslíme, že dokážeme vychýlit bombu K,“

konstatovala Athéna vážně. „Snažili jsme se ze všech sil, ale

neuspěli jsme. Máme však za to, že když si promluvíme s dávnou

minulostí naší Sluneční soustavy, můžeme zachránit budoucnost

našeho světa.

Nic není jisté. Možná dokážeme zachránit Zemi. Přesto ale

budeme muset něco obětovat.

Tohle rozhodnutí nemůže nikdo z nás, bez ohledu na svou

moc, své jedinečné postavení, udělat sám. Žádná generace v

dějinách ještě nikdy nestála před podobným rozhodnutím. Ovšem

žádná z těch generací nebyla ani tak propojená, díky svým

technologiím. Závěr z toho všeho je jasný - o té oběti musíme

rozhodnout my všichni.

Tou obětí je Mars.“

Grendel se vyjeveně rozhlédla po ostatních. „Možná, že tohle

je známka toho, že nějaký živočišný druh dospěl, nemyslíte? Když

je postaven před takovéhle rozhodnutí.“

Jurij rázoval po místnosti, rozčilený, zahnaný do kouta,

znechucený. „Můj Bože, pořádně mě vytočilo, když jsem se

dozvěděl, že Prvorození tou svojí sluneční bouří narušili polární

čepičky. A teď tohle. Mars!“

Athéna ještě nedomluvila. „Každý člověk ve Sluneční

soustavě, který bude chtít, se může připojit k diskusi, která musí

následovat. K vyjádření svých názorů použijte všechny možné

způsoby. Blog. Email. Jestli chcete, mluvte jen tak do vzduchu.

Někdo vás uslyší a velké sestavy umělých inteligencí poskládají

vaše názory a předají je dál k vyjádření ostatním. Diskusi zbrzdí

rychlost světla, s tím se nedá nic dělat. Nepodnikneme ale žádnou

akci, dokud celé lidstvo nedospěje ke konsenzu...“

Myra viděla, že jsou všichni unavení. Všichni s výjimkou

Jurije, jehož posiloval jeho vztek a odpor.

Ellie složila ruce na prsou. „Ale no tak, Juriji! A co na tom, že

to odnese Mars? Není to rozhodnutí jasné?“ Myra se jí pokusila

stisknout rameno, aby ji umlčela, ale Ellie nebyla k zastavení.

„Svět se sedmi miliardami lidí, skutečný domov lidstva, proti

tomuhle. Mrtvému světu. Zaprášenému muzeu. Copak je třeba se

rozhodovat?“

Jurij na ni nevěřícně pohlédl. „Pro pána krále, copak nemáš

srdce? Tohle je lidská planeta od chvíle, kdy ji první lovci a

sběrači sledovali, jak putuje po obloze. A my ji teď zničíme -

dokončíme práci za Prvorozené? Budou nás považovat za zločince

tak dlouho, jak dlouho bude žít lidstvo.“

Bob Paxton mačkal nějaká tlačítka. „Pokoušíme se to přerušit,

ale je napojená spoustou různých kanálů.“

„Jsou to vaše sítě,“ řekla Cassie Duflotová. Pohlédla na Bellu.

„Jak se cítíte?“

Bella se nad tím zamyslela. „Cítím úlevu. Už žádná tajemství,

žádné lži. To, jak to celé dopadne, záleží na nás všech.“

Athéna řekla: „Odhadujeme, že by mělo stačit dvanáct hodin,

pokud to ale bude potřeba, můžete mít i víc času. Potom se vám

zase ozvu.“

Když zmlkla, Paxton se zamračil. „Konečně toho nechala! Ale

Tooke vždycky říkal, že Athéna je naprosto šílená, i v době, kdy

řídila štít. No, teď tedy máme co dělat.“ Ukázal Belle aktuální

záběry poškozených vesmírných výtahů. „Přetrhali stuhy úplně u

všech.“

Bellu pálily oči, když se snažila soustředit na to, co jí říká.

„Oběti? Škody?“

„Všechny výtahy se samozřejmě zhroutily. Ale jejich horní

části jen odletěly do vesmíru, jejich obsluhy můžeme vyzvednout

později. Několik kilometrů spodní části většinou shořelo v

atmosféře.“ Na displejích sledovali dech beroucí záběry padající

stuhy, tenké stříbrné pásky, některé dlouhé stovky kilometrů. „To

bude stát miliardy,“ zavrčel Paxton.

„Dobře,“ řekla Bella. „Výtah ale nemůže nadělat mnoho škod,

když spadne, ne? Nechová se přece stejně jako nějaká pozemská

stavba, nějaká budova. Většina jeho hmoty, protizávaží, prostě

odletí do volného prostoru. Takže odhadované ztráty na

životech...“

„Nulové, s trochou štěstí,“ doplnil ji Paxton zdráhavě.

„Každopádně minimální.“

Ozvala se Cassie: „Ani z Marsu nemáme hlášené žádné oběti.“

Bella si s úlevou oddechla. „Vypadá to, že jsme z toho všichni

vyvázli bez újmy.“

Paxton na ni udiveně pohlédl. „Vy vážně ty útoky srovnáváte?

Madam předsedkyně, vy zastupujete legálně ustavené vlády z celé

planety. Otok Osvoboditele byl válečnou akcí. Tohle je terorismus.

Musíme na to reagovat. Navrhuji, abychom vydali Osvoboditeli

rozkaz, aby rozpustil celou tu pitomou ledovou čepičku na Marsu,

a bylo by.“

„Ne!“ odmítla ho Bella ostře. „Vážně, Bobe, co dobrého by

nám eskalace toho konfliktu přinesla?“

„Byla by to reakce na útoky na výtahy. A zastavila by další

útoky té šílené umělé inteligence.“

Bella si promnula unavené oči. „Dost vážně pochybuji o tom,

že by Athéna byla tam. Kromě toho - všechno se mění, Bobe.

Myslím, že vám bude chvíli trvat, než si na to zvyknete, s tím se

ale nedá nic dělat. Vyšlete signál Osvoboditeli. Řekněte jim, ať

zatím čekají na další rozkazy.“

„Madam předsedkyně, ve vší úctě - vy chcete ten převrat jen

tak přejít?“

„Během několika posledních minut jsme se dozvěděli víc, než

během těch několika měsíců, kdy jsme poletovali po Sluneční

soustavě. Asi jsme měli být od samého začátku otevřenější.“

Cassie ji podpořila: „Ano. Možná je to známka dospívající

kultury, že nejsou žádná tajemství, že se všem říká pravda, že se o

všem otevřeně mluví, nemyslíte?“

„Panenko skákavá!“ zhrozil se Paxton. „To snad není možné,

že slyším takovéhle kecy. Madam předsedkyně - Bello - mezi

lidmi propukne panika. Nepokoje, rabování. Uvidíte. Proto si

uchováváme tajemství, paní Duflotová. Protože se lidé nedokážou

vyrovnat s pravdou.“

Cassie pohlédla na stěnu s displeji. „Myslím, že to není

pravda, admirále. Přicházejí první reakce...“

Edna s Johnem, vznášející se osamoceně nad marťanským

pólem, užasle sledovali, jak se na jejich displejích odvíjejí

jednotlivá vlákna diskuse, které se účastnila celá soustava.

John řekl: „Podívej na tohle! Lidé nehlasují jen o bombě K,

vedou kolektivní tvůrčí diskuse o dalších možných řešeních.

Nejlepší ukázka propojené demokracie. Bohužel to ale vypadá na

to, že nikoho zatím nic dalšího nenapadlo.“

Edna řekla: „Někteří Vesmířané prohlašují, jen ať bomba K

Zemi zničí! Země je minulostí lidstva, vesmír jeho budoucností.

Tak proč se toho unaveného světa nezbavit?“

John si odfrkl. „A pár miliard lidí na ní? Nemluvě o téměř

celém kulturním dědictví lidstva. Myslím, že je to menšinový

názor, i mezi Vesmířany. A životaschopnost lidstva, kdybychom

přišli o Zemi, je taky dost diskutabilní. Mimo planetu žije stále

velmi malé společenství. Malé, roztroušené, velmi zranitelné...

Asi budeme Starou mámu ještě nějakou dobu potřebovat.“

„Hele, podívej se na tohle vlákno!“ Probíhající diskuse se

inspirovala názory členů nějaké skupiny, která si říkala

Vlastenecký výbor. „Slyšela jsem o nich,“ řekla Edna. „Radí mé

matce.“ Četla: „Prvorození ovládají minulost i budoucnost, čas i

prostor. Jsou natolik pokročilí, že ve srovnání s nimi...“ Posunula

se o kus dál. „Ano, ano! Existence Prvorozených představuje

sloup, na kterém musí být, bude postavena celá další historie

lidstva. A proto bychom měli přijmout jejich rozvinutou

moudrost.“

John se ušklíbl. „Takže když se Prvorození rozhodnout zničit

Zemi, měli bychom se jim prostě podřídit?“

„Tak nějak. Protože oni vědí všechno líp.“

„S tímhle vážně nemůžu souhlasit. Máš tam ještě něco

jiného?“

Do ticha Wellsovy stanice znovu promluvila Athéna. „Je čas.“

Jurij se vztekle rozhlédl po prázdném prostoru. „Jsi tady?“

„Nahrála jsem sem čerstvý avatar, ano.“

„Ještě to není dvanáct hodin.“

„Víc času nepotřebujeme. Dospěli jsme ke shodě - ne úplně

jednohlasně, ale velkou většinou. Hrozně mě to mrzí,“ oznámila

Athéna monotónně. „Spácháme velký a hrozný zločin. Je to ale

odpovědnost, kterou máme my všichni, lidé i jejich spojenci.“

„Musí to tak být, Juriji,“ konejšila ho Myra. „Ty to víš...“

„Já odtud teda určitě neodejdu, vy si ale dělejte, co chcete,“

odsekl Jurij a rázně odešel z místnosti.

Alexej řekl: „Podívejte se na tohle diskusní vlákno! My jsme

slabší. Taháme za kratší konec. Takže za ten svůj konec musíme

tahat jinak, jako vždycky, od dob Alexandra Velikého, když se

někdo slabší musel bránit někomu silnějšímu a když se zapsal do

historie, pokud se mu povedlo útok odrazit. Musíme se připravit na

oběti, pokud proti nim máme udeřit. Musíme se připravit i na

smrt...“

„Budoucnost

druhu

sebevražedných

atentátníků,“

poznamenala Grendel. „Jestli ale Marťani v tom druhém světě

nebudou reagovat, dopadne to s námi dost špatně.“

Myra pohlédla na souhrn diskusních vláken zobrazovaný ve

vzduchu i na displejích rozložených po stole. Jejich obsah byl

složitý, jejich závěr prostý: Udělejte to. Jen do toho!

Ellie vstala. „Myro! Pomoz mi, prosím. Asi je na čase

promluvit si s tvou matkou.“

Myra vyrazila s Ellií do Jámy.

50. MEZIHRA: POSLEDNÍ MARŤAN

Byla na Marsu sama. Jediná svého druhu, která prošla tím

hrubým roztrháním na časové výřezy.

Vybudovala si útočiště na severním pólu Marsu, ledovou věž.

Byla krásná, třebaže zbytečně, protože ona tady byla jediná, kdo ji

viděl. Tohle ani nebyl její Mars. Většině tohoto světa

poskládaného z časových výřezů, všem městům a kanálům, které

přežily, hrozilo studené sucho.

Když zahlédla skupinu symbolů hořící v ledu na Miru, třetí

planetě, pocítila prudký nával potěšení z toho, že ví, že rozum je

tady v té nové soustavě s ní. Ale i když věděla, že ti, kteří žijí na

Miru, jsou vzdálenými příbuznými jejího vlastního druhu, byla to

velmi slabá útěcha.

Teď čekala ve své věži a přemítala o tom, co dělat.

Velký experiment se životem na světech kolem Slunce

probíhal souběžně, ale s různými výsledky.

Když byla inteligence na vzestupu na Marsu, Marťané si

přetvářeli své prostředí jako lidé. Zapalovali ohně a stavěli města.

Ale Marťané se od lidí lišili.

I její osobnost byla pochybná. Její tělo bylo společenstvím

buněk, její tvar proměnlivý, přeléval se mezi sevřenou a volnou

fází, její buňky se někdy rozptylovaly, jindy se shlukovaly. Spíš se

víc podobala nějaké slizovité houbě než člověku. Stále byla v

těsném kontaktu s nesmírnými propojenými komunitami

jednobuněčných organismů, které pokrývaly Mars. A ona ve

skutečnosti ani nebyla „ona“. Její druh nebyl pohlavní tak jako

lidé. Ona však byla matka, byla víc „ona“ než „on“.

Bytostí jejího druhu žilo nanejvýš několik set tisíc současně,

rozprostřených po mořích i pláních Marsu. Nikdy neměly žádná

jména, vždycky jich bylo tak málo, že žádná jména nepotřebovaly.

Ona vnímala všechny ostatní, jako hlasy tlumeně slyšitelné v echu

rozlehlé katedrály.

Velmi jasně si uvědomovala, že všichni zmizeli, do jednoho.

Její osamění si žádný člověk nikdy nedokáže představit.

A blížící se zbraň Prvorozených, bomba K určená pro Mars,

zmizela také.

Krátce před Porušením spojitosti pracovala na pólu Marsu, kde

dohlížela na past z rozrušeného časoprostoru, do které se jí s jejími

kolegyněmi podařilo polapit Oko Prvorozených. Pro smysly

schopné „vidět“ narušení prostoru byla ta zbraň velmi viditelná, na

obzoru, mířila přímo z nebe k marťanskému pólu.

A potom došlo k časovým výřezům. Oko zůstalo ve své kleci.

Zbraň Prvorozených zmizela.

Tenhle Mars poskládaný z časových výřezů byl troskou,

atmosféru tvořil jen tenký plášť z oxidu uhličitého, na dnech

zmizelých oceánů zbývaly jen stopy jinovatky a po vyschlém

povrchu sterilizovaném slunečními ultrafialovými paprsky se

proháněly písečné bouře. Na některých místech ještě stála města

jejího živočišného druhu, opuštěná, v některých případech v nich

dokonce ještě zářila světla. Všichni ostatní ale zmizeli. A když

kopala ve vyschlé jedovaté hlíně, objevila jen metanogeny a další

jednoduché bakterie, velmi řídce rozprostřené, pouhý odlesk

dřívějších bohatých společenství, jež kdysi obývala tento svět.

Zbytky, které byly jejími posledními následníky.

Byla osamělá. Hračka Prvorozených. Měla na ně čím dál větší

zlost.

Marťané si mysleli, že do určité míry Prvorozené pochopili.

Prvorození museli být velmi staří.

Možná jde o přímé pamětníky Prvních dní, mysleli si Marťané,

doby, která začala pouhou miliardu let po samotném Velkém

třesku, kdy vesmír zprůhledněl a kdy začaly nejistě zářit úplně

první hvězdy. Tehdy Prvorození vyvolali ve hvězdách nestabilitu.

V jejich době byly nestabilní všechny hvězdy.

Tak, jak byli staří, byli i konzervativní. Aby dosáhli svých

cílů, zapalovali některé hvězdy a některé měnili v novy, u jiných

změnili jejich proměnlivost tak, aby se pohybovaly na hranici

výbuchu. Vyslali své kosmologické bomby, aby sterilizovali světy,

ne aby je rozbili. Vypadalo to, že se snaží likvidovat kultury

spotřebovávající energii co možná nejefektivněji.

Aby Marťané pochopili, proč to dělají, snažili se pohlédnout

na sebe očima Prvorozených.

Vesmír je plný energie, většina jí je ale v rovnováze. V

rovnovážném stavu žádná energie neproudí, a proto ji nelze použít

k práci, stejně jako stojaté vody rybníka nelze použít k pohonu

vodního kola. Život závisí na onom toku energie mimo rovnováhu

- na zlomku „užitečné“ energie - „exergii“.

A exergii se všude možně plýtvalo.

Všude evoluce poháněla vývoj života do čím dál složitějších

forem, které závisely na stále rychlejším využívání dostupného

toku energie. A potom přišel rozum. Civilizace představovaly

rozličné experimenty s nejrůznějšími způsoby rychlejšího

spotřebovávání exergie.

Z domýšlivého úhlu pohledu Prvorozených, domnívali se

Marťané, jsou výsledky drobných civilizací - jako třeba té

marťanské - naprosto nepodstatné. Záleží pouze na toku exergie a

na rychlosti, s jakou je vyčerpávána.

Civilizace tak stará jako Prvorození, tak všemožně pokročilá,

se samozřejmě začne zajímat o osud kosmu jako celku a o

využívání jeho omezených zdrojů. Čím déle má vydržet vaše

kultura, tím pečlivěji musíte pečovat o tyto zdroje.

Pokud jste chtěli vydržet až do nejkrajnější budoucnosti - do

Posledních dní, kdy narůstání kvintesence ukončí věk hmoty -

museli jste být velmi přísní. Výpočty Marťanů naznačovaly, že ve

vesmíru může existovat jen jeden svět stejně hustě obydlený a

energeticky náročný jako ten jejich, jeden svět na sto miliard

prázdných galaxií ve vesmíru, pokud se měli Prvorození dožít

Posledních dní.

Prvorození si museli uvědomovat, že pokud měl život přežít až

do konce - i kdyby se té nejvzdálenější možné budoucnosti mělo

dočkat jediné vlákno vědomí -, bylo třeba dodržovat disciplínu v

kosmickém měřítku. Nesmělo docházet ke zbytečným výkyvům, k

plýtvání energií, k vlnkám v toku času.

Život - nic vzácnějšího pro Prvorozené neexistovalo. Musel to

však být život správného druhu. Ukázněný, klidný, disciplinovaný.

Takový byl bohužel velmi vzácný.

Určitě svých činů litovali. Sledovali zkázu, kterou působili, a

vytvářeli časové výřezy vzorků světů, které zničili, a uzavírali je v

malých soukromých vesmírech. Marťané ale věděli, že v takovém

vesmíru na hraní byl plus jejich hmoty a energie vyvážen minusem

gravitace. A když zemřel, což bylo neodvratné, sumy energií se

vzájemně vynulovaly, takže celý ten kosmos přešel do abstrakce

nuly.

Prvorození se chovali hospodárně i ve svých projevech lítosti.

Marťané se vzájemně dohadovali o tom, proč byli Prvorození

tak rozhodnutí dosáhnout Posledních dní.

Možná to vycházelo z jejich původu. Možná, že když během

Prvních dní získali vědomí, setkali se - s někým dalším. S někým,

kdo přesahoval jejich kosmos stejně, jako oni přesahovali ty

vesmíry na hraní, do nichž ukládali své světy složené z časových

výřezů. Někým, kdo se vrátí během Posledních dní, aby zvážil, co

stojí za to uchovat.

Prvorození možná věřili, že jsou ve svém třídění vesmíru

benevolentní.

Poslední Marťanka přemítala o signálu z Miru.

Ti na Miru se nechtěli podvolit ráně palicí od Prvorozených.

Stejně jako Marťané nechtěli sledovat, jak jejich kultura umírá

kvůli nějaké neuróze, která vznikla v dobách, kdy byl vesmír

mladý. A tak se bránili. Stejně jako se teď snažili bránit bytosti na

Miru a jeho mateřském světě v rodičovském vesmíru.

Nemusela se rozhodovat dlouho.

Přípravy jí zabraly sedm marťanských dní.

Při práci přemítala o své vlastní budoucnosti. Věděla, že tenhle

miniaturní vesmír umírá. Nechtěla zemřít s ním. A věděla, že její

jediná možná úniková cesta vede skrz jiný artefakt Prvorozených,

který díky svým posíleným smyslům zřetelně viděla, artefakt

hnízdící na třetí planetě.

A to všechno kvůli budoucnosti.

Imploze časoprostorové klece měla bohužel poškodit její

ledovou věž. Začala se stavbou nové, o kus dál. Ta práce jí

přinášela potěšení.

Nová věž nebyla ani zpola hotová, když, v důsledku úprav,

které provedla, gravitační klec rozdrtila Oko Prvorozených.

51. ROZHODNUTÍ

Existovalo jenom jedno Oko, i když mělo mnoho projekcí do

časoprostoru. A mělo mnoho funkcí.

Jednou z nich byl přenos informací.

Když marťanská past sklapla, uvězněné Oko vyslalo nouzový

signál. Výkřik, přenesený do všech jeho sesterských projekcí.

Bomba K byla jediným artefaktem Prvorozených ve Sluneční

soustavě, kromě Oka uvězněného v jeho Jámě na Marsu. A bomba

K zachytila ten výkřik, signál, jemuž nevěřila a který ani

nechápala.

Ustaraně pohlédla před sebe.

Tam, před bombou K, se jako třpytivá hračka vznášela planeta

Země se všemi svými národy. Dole na té přeplněné kouli blikaly

výstrahy na nespočtu displejů, obří dalekohledy prohledávaly

oblohu - a nejisté lidstvo se bálo, že se jeho historie blíží ke konci.

Bomba K se měla stát pánem toho světa. Ale výkřik, který

zaslechla, v ní vyvolal konflikt. Konflikt, který musela vyřešit

nějakým rozhodnutím.

Bomba začala chladně uvažovat, přemítala nad svou dosud

neochvějnou mocí.

A změnila dráhu svého letu.

V.

POSLEDNÍ

KONTAKTY

52. PRŮVOD

Bisesa s Emelinou vyšly naposledy z bytu. Každá nesla velký

batoh a příruční tašku. Obloha byla jako z olova, ale aspoň

nesněžilo.

Emelina pečlivě zamkla byt a uklidila klíče do kapsy svého

tlustého kožešinového kabátu. Ovšem, že se sem už nikdy nevrátí

a že nebude dlouho trvat, než sem dorazí led a rozdrtí celý dům.

Ale Emelina přesto zamkla. Bisesa mlčela, udělala by přesně totéž.

Bisesa se ještě jednou ujistila, že si s sebou vzala tu jedinou

skutečně důležitou věc - telefon ukrytý ve vnitřní kapse s balíčkem

baterií ze skafandru.

Potom vyrazily na Michiganskou avenue.

Michiganská, kaňon z betonu a cihel vedoucí mezi

okouřenými mrakodrapy a navždy zavřenými obchody, fungovala

vždycky jako větrný tunel. Emelina s Bisesou se otočily zády k

severu, aby si chránily oči.

Procesí se už scházelo, ve zmrzlém blátě tu postávaly tisíce

lidí a postupně se formovaly do uspořádaného zástupu. Bisesa ani

netušila, že v Chicagu zůstalo ještě tolik lidí. Stála tam nejrůznější

vozidla, od selských povozů přes bryčky po vznešené kočáry, do

nichž byli zapřažení podsadití koně uzpůsobení životu v Arktidě.

Stály tu připravené dokonce i městské tramvaje, připravené na

svou poslední cestu, plné pasažérů.

Většina lidí ale putovala pěšky, balíky na zádech nebo na

trakařích, za ruce se jich držely děti a vnoučata. Mnoho z

Chicaganů bylo zabaleno ve svých arktických kožešinách, někteří

však pro dnešek tyto části oblečení odložili a vzali si na sebe své

nejlepší sváteční šaty, jednodílné dlouhé šaty a roucha až na zem,

klobouky a kožichy. Na světlo vyšly i početné zástupy městských

prostitutek. S namalovanými rty, napudrovanými tvářemi a

odhalenými kotníky nebo různými rozparky se smály a laškovaly

jako pestrobarevní ptáci. V davu probíhala vzrušená konverzace.

Průvod měly vést zářivě černé kočáry, které se seřadily před

Lexingtonským hotelem. Ty měly vézt městské celebrity,

především příbuzné a přátele primátora Ricea. Proslýchalo se, že

Thomas Edison byl zabalen v dekách ve vozidle vlastní

konstrukce, vytápěném a osvětleném mobilním elektrickým

agregátem.

Riceův kočár z leštěného dřeva a černé pryže jel v samém čele

průvodu a Bisesu udivilo, když viděla, že ho táhne huňatý mamut.

Zvíře bylo neklidné. Zvedlo hlavu s tou zvláštní boulí na temeni a

jeho dlouhé zahnuté kly se zaleskly ve vzduchu. Jak ho nervózní

poháněči tloukli holemi a biči, troubil - pronikavý zvuk, který se

odrážel od oken mrakodrapu. Bisesa zdráhavě připustila, že to byl

od Ricea poněkud hazardní kousek. Pokud mamut ten vůz

nerozšlape, měl by ho táhnout celkem spolehlivě.

Celé to bylo představením pro veřejnost, tak, jak to primátor

zamýšlel, a Bisesa obdivovala Ricea i jeho poradce, že všechno

uspořádali právě takhle, a že vybrali patřičné datum. Na Miru bylo

dnes 4. července, alespoň podle kalendářů sestavených

univerzitními astronomy.

Ale průvod na Den nezávislosti byl ve skutečnosti posledním

rozloučením se starým Chicagem. Netvořili ho rozjásaní lidé, ale

běženci, které čekala velká zkouška, dlouhý pochod celou cestu

přes předměstí pryč z města, směrem na jih, stále na jih, do nového

nadějného domova za hranicí ledu. I teď se našli takoví, kteří se

odmítli účastnit evakuace, chuligáni a požitkáři, opilci, nemohoucí

a pár tvrdohlavců, kteří prostě nedokázali opustit své domovy. Jen

málokdo věřil tomu, že tihle odpírači přežijí další zimu.

Lidský život tu tedy ještě zůstane zachován. Dneškem ale

končí civilizované Chicago. A Bisesa přes lidské klábosení slyšela

praskání trpělivého ledu.

Emelina dovedla Bisesu na jejich místo mezi významnými

občany, kteří se shromáždili hned za povozy. V útvaru tam

vyčkávali bubeníci, chvěli se, v rukou navlečených do rukavic

svírali své paličky.

Rychle našly Harryho s Joshuou, Emelininy syny. Harry, starší

ze synů a odpadlík, se vrátil, aby pomohl své matce při odchodu z

města. Bisesa byla ráda, že je vidí. Oba vysocí, urostlí, svalnatí

mladí muži, oblečení v obnošených kabátech z tulení kůže a s

tvářemi natřenými tukem proti mrazu působili dojmem, že se

novému světu dobře přizpůsobili. Bisesu napadlo, že se s těmito

mladíky její šance na to, že přežije tenhle pochod, podstatně

zvyšují.

Davem se k nim protlačil Gifford Oker, aby je přivítal. Byl

zabalený do obřího černého kožichu a válcovou čapku měl

naraženou až k očím. Nesl jen lehký batoh, z nějž vyčnívaly

lepenkové tubusy. „Madam Duttová, slečno Whiteová! Jsem rád,

že jsem vás našel.“

Emelina ho popíchla: „Nenesete moc velký náklad, profesore.

Co je to za dokumenty?“

„Hvězdné mapy,“ odpověděl pevně. „Skutečný poklad naší

civilizace. A taky pár knih - jaká to byla hrůza, když jsme zjistili,

že nepobereme všechny knihy! S každou knihou, kterou uchvátí

led, navždy zmizí kousek naší minulosti. Pokud jde o moje osobní

věci, mé nádobí a tak, mám vlastní oddíl otroků, kteří mi je

pomáhají nést. Říká se jim postgraduální studenti.“

Další ze suchých profesorových vtipů. Bisesa se zdvořile

zasmála.

„Madam Duttová, předpokládám, že víte, že vás hledá Jacob

Rice. Počká, dokud průvod nevyrazí na cestu. Ale chce, abyste ho

přišla navštívit do jeho vozu. Už teď ho doprovází Abdikadir.“

„Opravdu? Doufala jsem, že Abdikadir půjde s vámi.“ Abdi

pracoval na astronomických projektech s Okerem a jeho studenty.

Oker ale zavrtěl hlavou. „O co primátor požádá, to taky

dostane.“

„Myslím, že by nebylo od věci alespoň chvilku se svézt v

teple. Co vlastně chce?“

Oker pozvedl jedno obočí. „Myslím, že víte. Chce z vás

vydolovat všechno, co víte o Alexandrovi a jeho říši ve Starém

světě. Sarissy a parní stroje - musím přiznat, že mě to zajímá

taky!“

Usmála se. „On stále ještě přemýšlí o ovládnutí světa?“

„Podívejte se na to Riceovýma očima,“ vysvětloval jí Oker.

„Tohle je dokončení jednoho velkého projektu, přesunu ze starého

Chicaga do nového, práce, která ho plně zaměstnávala spoustu let.

Jacob Rice je ještě mladý, nenasytný a energický, a já bych řekl, že

mu za to musíme být vděční, protože jinak bychom nic takového

nedokázali. A on se teď poohlíží po novém velkém cíli.“

„Tenhle svět je přece hrozně velký,“ namítla Bisesa. „Je tu

dost místa pro všechny.“

„Ale není nekonečný,“ odpověděl Oker. „A kromě toho jsme

už navázali nějaké zkusmé kontakty přes oceán. Rice není

Alexandr, tím jsem si jistý, ale ani on, ani Velký král se nepodřídí

tomu druhému.

A víte, může tu být něco, za co se vyplatí bojovat. Rice

nezapomněl na to, co jste mu s Abdikadirem řekli o budoucnosti.

Proto požádal své vědce, konkrétně mě, aby prozkoumali

možnosti, jak odvrátit konec vesmíru - nebo před ním dokonce

uniknout.“

„Pane jo! Opravdu není žádný troškař.“

„A víte, on má takový dojem, že ovládnutí tohoto světa by

mohlo být nezbytným prvním krokem k jeho záchraně.“

Rice má možná pravdu, napadlo Bisesu. Pokud jediná možná

cesta na Zemi vedla skrz Oko v Babylonu, válka o nadvládu nad

tím městem může být nakonec nevyhnutelná.

Oker si povzdychl. „Problém je ale v tom, že jakmile se

ocitnete v moci člověka jako je Rice, je obtížné se z ní zase

vymanit. Já to musím vědět,“ řekl lítostivě. „A vy se musíte

rozhodnout, Biseso Duttová, co chcete vy.“

V tom měla naprosto jasno. „Já jsem dosáhla toho, kvůli čemu

jsem sem přišla. Teď se musím vrátit do Babylonu. Tam jsem

vstoupila na tenhle svět a je to moje jediné pojítko s mou dcerou.

Taky si myslím, že bych měla odvést Abdikadira zpět domů.

Alexandrův dvůr potřebuje takové bystré hlavy jako je jeho.“

Oker se nad tím zamyslel. „Dala jste nám toho hodně, madam

Duttová - přinejmenším povědomí o našem místě v tomhle

podivném panoptiku mnohonásobných vesmírů. Války Jacoba

Ricea nejsou vašimi válkami, jeho cíle nejsou vašimi cíli. Až

přijde čas, pomůžeme vám od něj uniknout.“ Pohlédl na Emelinu a

její syny, kteří souhlasně přikývli.

„Děkuji,“ řekla Bisesa upřímně. „Ale co bude s vámi,

profesore?“

„Základní kámen nové observatoře v Novém Chicagu už byl

položen. Budovy, která by měla stačit k tomu, abych viděl co

nejdál. Ale skrz tohle...“ Vzhlédl k husté mase mraků nad nimi.

„Víte, někdy se cítím poctěn už jen tím, že jsem tady, na planetě,

které vy říkáte Mir. Byl jsem přenesen do zcela nového vesmíru, v

němž se vznášejí jiné světy, které nezkoumal žádný jiný astronom

před námi. Viditelnost je ale stále špatná. Jak rád bych vystoupal

nad mraky Miru - plachtil k Měsíci a dalším světům v nějakém

vzdušném kočáru! Moji představivost zdaleka přesahuje, jakým

způsobem by se toho dalo dosáhnout, ale jestli Alexandr Veliký

dokáže provozovat parní železnici, Nové Chicago možná pronikne

ke hvězdám. Co myslíte?“ Usmál se šibalsky jako malý kluk.

Bisesa se usmála. „Myslím, že je to úchvatná myšlenka.“

Emelina se zavěsila do rámě Harryho, svého syna. „Vy si

můžete nechat hvězdy pro sebe. Já chci jen kus země, která není

alespoň někdy pokrytá ledem. A pokud jde o budoucnost - říkali

jste pět set let? Toho se nedožiju ani já, ani mí synové. Takže já

mám času dost.“

„Jste velmi moudrá,“ řekl Oker.

Ozvalo se troubení lesního rohu.

Zvedl se nadšený jásot. Muži, ženy i děti vyrazili a rovnali si

zavazadla na zádech. Koně ržáli a frkali, postroje skřípěly a ten

poněkud beztvarý dav, tísnící se v blátivé ulici, začal získávat tvar

průvodu.

Rozzářila se světla, která Bisesu oslepovala. Elektrické pátrací

reflektory připevněné na mrakodrapech vrhaly světlo na stěny,

které, jak se teď ukázalo, byly vyzdobené americkými vlajkami.

Jásot zesílil.

„Všechno vybrakované ze Světové výstavy,“ řekla jim

Emelina s úsměvem, dojatá téměř k slzám. „Já si o Jacobu Riceovi

myslím své, ale nikdy nepopírám, že má styl! To je opravdu skvělé

rozloučení s naším městem.“

Oddíly bubeníků začaly tlouci do pochodu.

Riceův lehce se vzpouzející mamut v postrojích vyrazil s

troubením jako první, s trhnutím uvedl do pohybu primátorův

kočár. Dav byl natolik zahuštěný, že chvíli trvalo, než se pohnul

celý průvod. Uběhlo několik minut, než se před Bisesou, Emelinou

a ostatními uvolnil prostor k chůzi. Nakonec se celý ten velký dav

pohyboval na své pouti na jih po Michiganské avenue směrem k

Jacksonovu parku. Ozbrojení vojáci se žlutými nárameníky kráčeli

po obou stranách sevřeného zástupu, aby odráželi divokou zvěř. S

rachotem se rozpohybovaly i žluté tramvaje vyrážející na svou

poslední cestu, i když nemohly své pasažéry vézt příliš daleko.

Chicagané začali na pochodu zpívat, rytmus jim udávaly

bubny a pomalý dusot jejich zabalených nohou. Zpočátku dávali k

lepšímu různé vlastenecké písně: „Má vlasti“, „Amerika“ a

„Vlajka hvězdnatá“. Nakonec ale přešli k písni, kterou tu Bisesa

slyšela mnohokrát, chytlavému newyorskému šlágru z konce 19.

století, ze kterého bylo Chicago nadšené. Byl to líbezný žalozpěv o

starci, který ztratil svou lásku. Truchlivé hlasy sílily, odrážely se

od průčelí z cihel, skla a betonu opouštěných domů kolem, když

zpívaly o nadějích, které zmizely „po plese“.

Bisesa zaslechla řinčení skla, opilý smích a potom tlumenou

ránu. Když se ohlédla, spatřila, že plameny již olizují začazená

horní okna Lexingtonského hotelu.

53. AURORA

7. prosince 2070

Bella Fingalová, po jejímž boku stáli Bill Carel s Bobem

Paxtonem, se dívala ven malým vypouklým oknem raketoplánu, v

němž se blížili k jednomu z nejznámějších vesmírných plavidel v

dějinách lidstva.

Bella cítila vyčerpání až do morku kostí, po všem tom napětí

posledních měsíců. Teď ale bylo téměř po všem. Zbývalo jen pár

dní do největšího přiblížení bomby K k Zemi - „Dni K“, jak mu

říkali komentátoři. Astronomové i vojsko ji denně ujišťovali, že se

bomba stále drží dráhy, na kterou byla vychýlena poté, kdy náhle

ožilo Oko na Marsu. Bomba K se ještě mohla přiblížit, dokonce

mohla proletět mezi Zemí a Měsícem, ale nezasáhne planetu.

Bella musela své záležitosti plánovat tak, jako by to byla

pravda. Dnes se například musela zúčastnit téhle konference na

Auroře. Plnila tu jednu ze svých nových povinností, které si sama

přidělila - rozproudit debatu o budoucnosti lidstva. Měla však

takové podezření, stejně jako zbytek lidstva, že tomu úplně

neuvěří, dokud bomba K skutečně neškodně neproletí kolem. A

jako většina lidské rasy měla v plánu strávit den K v kruhu svých

blízkých.

Potom se konečně mohla zbavit břemene svého úřadu, vydat

se tribunálu pro válečné zločiny v Haagu a svěřit rozhodování

někomu jinému. Byla s tím smířená. Smířená i s tím, že bude

zbavena úřadu před koncem posledního dějství tohoto smrtícího

dramatu, před evakuací Marsu.

Raketoplán se otočil. Mumlala si něco pro sebe, téměř

zapomněla, kde je. Vyhlédla z okénka a vychutnávala si ten

úchvatný a známý pohled.

Aurora 2, zářící v přímém slunečním světle, byla nemotorná a

křehká. Vypadala trochu jako hůlka mažoretky, štíhlá jehlice

dlouhá dvě stě metrů propojující pohonné jednotky s obyvatelnými

kajutami. Loď byla hodně otlučená, barva se z ní odlupovala,

panely solárních článků měla zčernalé a zkroucené a povrch

kopule určené posádce byl na jednom místě spálený a proražený

dovnitř tak, že byly vidět některé vzpěry a pažení. Aurora byla

očividně zasažená silným ohněm. Splnila ale to, co po ní chtěli.

Aurora byla druhou pilotovanou lodí na Mars. Měla za úkol

vyzvednout Boba Paxtona i jeho posádku, kteří se s ní měli vrátit

domů, kde je čekalo uvítání hrdinů. Do těchto plánů ale zasáhla

sluneční bouře a Aurory 2, jedné z největších kosmických lodí své

doby, bylo zapotřebí k jiným úkolům než je průzkum, proto ji

povolali zpět na Zemi. L1, stacionární bod mezi Sluncem a Zemí,

byl logickým místem k umístění štítu, který měl chránit Zemi před

zuřící sluneční bouří. A proto umístili Auroru sem, kde sloužila

jako maringotka pro stavební čety.

Štít byl od té doby odstraněn. Po bouři z něj zbyly

monumentální trosky, které byly rozebrány při budování nových

stanic ve vesmíru a na Měsíci. Aurora samotná ale zůstala zde v

L1 jako trvalý památník na ony úžasné dny a kolem lodi byl

zachován kus štítu, jeho lesklý povrch se ve spirále stáčel kolem

trupu lodi jako nějaká pavučina.

Bella pohlédla na své spolucestující. Bill Carel, neduživý,

trochu roztřesený, tvář plnou vzteku nad zradou svého syna, jako

by ani tu blížící se loď nevnímal.

Výraz Boba Paxtona byl nečitelný.

Bella také během sluneční bouře sloužila u štítu a od té doby

tu byla mnohokrát - při vzpomínkových akcích, slavnostních

jmenováních důstojníků, otevření muzea, výročích. Pro Boba

Paxtona to bylo něco jiného. Jakmile se po sluneční bouři vrátil na

Zemi, absolvoval všechno to předávání řádů a setkání s prezidenty

co nejrychleji. Potom se zase naplno ponořil do své vojenské

kariéry a svůj život nakonec zasvětil boji s možnými dalšími

hrozbami Prvorozených. Paxton v L1 nikdy nebyl a nejspíš ani

neviděl Auroru 2 od chvíle, kdy ji zahlédl z povrchu Marsu, jak

prolétala oblohou během svého jediného obletu, než ho ponechala

i s jeho posádkou jejich osudu. Teď byla tvář toho starého

vesmírného bojovníka podmračená a nehybná, takže Bella

nedokázala odhadnout, co si myslí.

Raketoplán se otočil s tlumeným hučením navigačních trysek a

usadil se břichem na prohnutém trupu obytné sekce Aurory.

Slunce teď stálo přímo pod Bellou a vrhalo svislé stíny, a ona

malým okénkem umístěným nad hlavou spatřila Zemi, modrou

lucernu visící přímo proti slunci. Země byla samozřejmě v úplňku,

při pohledu z L1 tomu nikdy nebylo jinak. Chtěla by ji vidět

zřetelněji.

Když skončil propojovací manévr, raketoplán vypnul své řídící

systémy.

„Vítáme vás na Auroře 2 a v Památníku štítu!“

Povědomý jemný ženský hlas vyvolal v Belle mrazení. Tenhle

byl jiný než při všech jejích předchozích návštěvách. „Ahoj,

Athéno! Vítám tě doma.“

„Bello, jsem ráda, že si s tebou zase můžu promluvit. Pojďte

prosím na palubu.“

Otevřel se průlez v podlaze. Bela si rozepnula pásy a vznesla

se do vzduchu.

Alexej Carel s Lylou Nealovou na ně čekali na můstku Aurory.

Byla to ta nejprestižnější místnost na lodi, místo, odkud Bud

Tooke kdysi organizoval záchranu Země. Teď zde bylo muzeum a

zastarale vypadající displeje, sluchátka, desky a další vykopávky z

doby krize byly pečlivě uchovány pod vrstvami průhledného

plastu. Kdykoli se sem Bella vracela, připadala si stará.

Bill Carel dorazil na můstek jako poslední. Nemotorný v

mikrogravitaci, zjevně slabý, vypadal ve své oranžové kombinéze

zvláštně komicky. Když se však setkal se svým synem, zkřivil se

mu obličej. „Ty blbče jeden pitomej! A ty, Lylo. Vy jste mě

zradili.“

Alexej s Lylou se k sobě přitiskli a v mikrogravitaci se mírně

vznesli, nervózní, vzdorovití. Alexej byl vyzáblý mladík, bylo mu

teprve dvacet sedm, a Lyla byla zjevně ještě mladší. Ale vždyť,

uvědomila si Bella, všichni skuteční Vesmířané jsou ještě děti.

Alexej odpověděl: „My to takhle nevidíme, tati. Udělali jsme,

co bylo naší povinností. Co bylo podle nás nejlepší.“

„Tys mě špehoval!“ vyštěkl Carel. „Ukradls mi moji práci. Tys

byla výtečná studentka, Lylo. Výtečná. A provedli jste mi tohle.“

Lyla byla klidnější než její milenec. „Byli jsme k tomu

přinucení vaším jednáním, pane. Všechno jste utajovali. Neřekli

jste lidem to, co měli vědět. Lhali jste! Jestli jsme my udělali

nějakou chybu, pak vy také.“

„A tohle,“ vmísila se do hovoru Bella, „je první rozumná řeč,

kterou jsem tady slyšela.“

„Souhlasím,“ řekla Athéna suše. „Možná byste se měli všichni

posadit. V zadní části můstku jsme vám vyhradili malý výukový

prostor...“

Byl to plastový stůl, jehož desku pokrývaly informace o

sluneční bouři určené dětem, a kolem byly rozmístěné židličky s

mikrogravitačními třmeny, do nichž se daly zaklesnout nohy.

Všech pět lidí se zamračeně posadilo nad pestrobarevný stůl.

„Já jsem každopádně opravdu ráda, že jsem tady,“ řekla

Athéna.

Bella pohlédla nahoru. „To byl vtip, Athéno?“

„Ty si mě pamatuješ, Bello. Já jsem byla vždycky vtipálek.“

„Myslela sis to o sobě. Takže jsi ráda, že jsme tě přivezli domů

od Kyklopů.“ Pokud se dalo o distribuované inteligenci jako

Athéna říct, že „je“ někde, ona, nebo přesněji její nejúplnější

definice, byla nyní uložená v zabezpečeném datovém skladu v

jedné z opuštěných strojoven Aurory.

Athéna řekla: „U Kyklopů jsem byla vítaná. Chránili mě tam.

Já jsem se ale narodila proto, abych ovládala štít, narodila jsem se

proto, abych byla tady. Samozřejmě že já, tahle moje kopie, si

sama nic ze sluneční bouře nepamatuje. Vlastně je pro mě velkým

poučením být tady, mít přístup k úložištím dat. Dozvědět se, co se

stalo ten den, jako kterýkoli jiný návštěvník. Vyvolává to ve mně

pokoru.“

„A můžu se pokorně zeptat,“ ozval se Bob Paxton kousavě,

„proč jsi nás sakra všechny vytáhla sem?“ Bylo to poprvé co

promluvil, od chvíle kdy vstoupili na palubu.

Bella položila ruku dlaní na stůl, jemné gesto, kterým se přesto

dožadovala jejich pozornosti. „Protože tohle je neutrální území pro

Pozemšťany i Vesmířany, nebo se tomu alespoň blíží nejvíc ze

všech míst, která mě napadají. Vypadá to, že jsme nakonec

překonali krizi s bombou K, i když jsme v průběhu akce bojovali

jako kozáci proti tankům. A teď potřebujeme nějaký nový způsob

vzájemného soužití.“

Alexej řekl: „Slyšel jsem, že po Vánocích odstupujete.“

„Nejen to!“ zavrčel Paxton. „Zde madam předsedkyně

pravděpodobně předstoupí před tribunál pro válečné zločiny. A s

ní vlastně i já.“

Lyla se zamračila. „Ale co ty útoky na výtahy? Kdo ponese

zodpovědnost za tohle?“

„Já s radostí předstoupím před soud,“ prohlásila Athéna pevně,

„pokud ochrání ty, jejichž akce jsem ovlivnila.“

Alexej se zasmál. „Umělou inteligenci přece nelze soudit.“

„Ovšem, že lze,“ opravila ho Bella. „Athéna má svá práva. Je

to svéprávná osoba (ne-lidská). S právy ale souvisí i odpovědnost.

Může být souzena úplně stejně jako já. I když mám za to, že ještě

nikdo nevymyslel, jaký by mohla dostat trest, pokud by ji uznali

vinnou...“

Athéna řekla: „Tyhle soudy budou probíhat za účasti

veřejnosti, před soudy složenými ze zástupců Země i komunit

Vesmířanů. Ať dopadnou jakkoli, doufám, že budou součástí

procesu smíření. Ozdravného procesu.“

Bella řekla: „Všichni jsme udělali to, co jsme považovali za

správné. To je ale všechno minulost. Bomba K všechno změnila.

Teď je všechno jiné.“

Lyla si ji zvědavě prohlédla. „Jak jiné?“

„Přinejmenším v jednom, v politice...“

Debata v rámci celého lidstva vyvolaná Athénou, aby

rozhodla, jestli vychýlit bombu, byla krátkým traumatickým

šokem pro politický systém. Možná šlo o nahromadění napětí,

které se ve vzájemně propojeném lidstvu stupňovalo celá

desetiletí. Koneckonců se ukázalo, že není možné tu diskusi

násilně ukončit.

„Od toho hlasování je všechno v pohybu. Vznikly nové frakce,

nové zájmové a protestní skupiny, nové druhy lobby. Na Zemi

padají poslední bariéry mezi starými národy. V celém systému lidé

ignorují staré kategorie a spojují se s dalšími, s nimiž mají něco

společného, bez ohledu na to, na kterém světě právě žijí. Moc

přebírá propojená demokracie, masa, rozum, který se sám

opravuje, bez ohledu na to, jestli se nám to líbí. Možná bylo dobře,

že se náš první pokus s využitím našeho kolektivního hlasu týkal

něčeho, na čem jsme se mohli v podstatě všichni shodnout -

Prvorození nám nakonec možná pomohli. Ten hlas ale nezmlkl.“

Alexej se obrátil na svého otce. „Podívej, tati! Věci ve vesmíru

se taky změnily. Myslím vztahy mezi Vesmířany a Zemí.“

„Myslíš mezi tebou a mnou,“ řekl Bill Carel.

„To taky. Idea, že Země může prosazovat svou vůli ve

vesmíru, je bláhová, bez ohledu na to, kolik křižníků na antihmotu

postavíte.“

V prosinci 2070 nedošlo k žádnému prohlášení nezávislosti,

neexistovaly státy Vesmířanů, všichni Vesmířané byli v

současnosti kolonisty, formálně závislí na některém z pozemských

států. I mezi Vesmířany se samozřejmě objevovaly různé

rozmíšky. Když se ale ohlédli na Zemi zmenšenou na modrou

lampičku na obloze, pokud ji vůbec viděli, bylo pro ně stále

obtížnější uvažovat o sobě jako o amerických Vesmířanech proti

albánským, britským nebo belgickým Vesmířanům...

„Vesmířan je vážně absurdní označení. Negativní, které ve

skutečnosti znamená ne ze Země. Každý jsme přece jiný a každý

máme své názory.“

„V tomhle máš pravdu,“ zavrčel Bob Paxton. „Víc názorů než

ti pitomí Vesmířani.“

„Chci tím říct, že nás už nedokážete ovládat. My vlastně

nemůžeme ovládat ani sami sebe - a ani nechceme. Vydali jsme se

po nové cestě, tati, a ani sami nevíme, kam nás zavede.“

„Ani co se z vás stane,“ dodal Carel. „Já tě ale musím nechat

jít, kam se ti bude chtít, co?“

Alexej se usmál. „Obávám se, že ano.“

A tohle, uvědomila si Bella, je ten podtext v konverzaci mezi

Zemí a Vesmířany. Jestli mateřský svět uvolní své sevření, ztratí

svoje děti jednou provždy.

Bob Paxton si odfrkl: „Páni, za chvíli se asi rozbrečím!“

„No tak, Bobe,“ ozvala se Bella. „Podívejte, jde o vážnou věc.

V jednom ze svých posledních operačních rozkazů spustím proces

přípravy nového uspořádání světa pro nás všechny - pro Zemi i

celou Sluneční soustavu - na základě precedentu uznání lidských

práv. Nemyslím, že bychom chtěli celosvětovou vládu. My teď

potřebujeme nějaké nové mechanismy, nové politické formy, které

budou vycházet z nové dynamiky. Už žádná centra moci,“

prohlásila.

„Žádná

tajemství.

Budeme

stále

potřebovat

mechanismy, které by nás spojovaly, které by zaručily

spravedlnost a rovnost zdrojů a možností - a pružně reagující

orgány pro kritické situace.“

„Například až Prvorození znovu udeří,“ doplnil ji Paxton.

„Ano. Potřebujeme však nějaké způsoby, jak se vypořádat s

hrozbami, aniž bychom museli obětovat svoje svobody.“

Rozhlédla se po jejich tvářích, některých upřímných, jiných

cynických. „Nemáme žádný precedent pro vnitřní uspořádání

civilizace žijící na několika světech současně. Možná to

Prvorození vyřešili, ale ti by nám to stejně neřekli. Chtěla bych

věřit tomu, že tohle je další fáze dospělosti naší kultury.“

„Dospělosti? To zní utopisticky,“ namítl Bill Carel opatrně.

Bob Paxton si odfrkl. „Jo! Ale zapište si za uši, že i kdybyste

si vy vesmírní mutanti nechali narůst víc hlav, pořád nás bude

jedna věc spojovat.“

„Prvorození,“ řekla Lyla.

„Přesně tak,“ přitakal Paxton.

„Ano,“ řekla Bella. „Tak nám předneste nové návrhy, Bobe!

Další fázi Pevnosti Sol.“

Vyděšeně na ni pohlédl. „Jste si tím jistá, madam

předsedkyně?“

„Otevřenost, Bobe. To je heslo dneška.“ Usmála se na ostatní.

„Bob se svým Vlasteneckým výborem pracují na prioritách. I když

je jejich právní statut diskutabilní, sledují, co se děje.“

Alexej se usmál. „Vás staré nebeské válečníky na Zemi nic

neudrží, co, admirále Paxtone?“

Zdálo se, že Paxton je schopen ho okamžitě zardousit. Bella

mu položila ruku na rameno a počkala, dokud se neuklidní.

„Tak dobře! První priorita: musíme jednat okamžitě. Mezi

sluneční bouří a bombou K jsme měli na přípravy celou generaci. I

když jsme nevěděli, co se na nás chystá. Ale když se teď

ohlédneme, vidíme, že jsme neudělali dost. A tuhle chybu už

opakovat nesmíme. Jedinou pozitivní věcí na bombě K je to, že

dokázala zmobilizovat veřejné mínění, které podpořilo naše kroky.

Druhá priorita: Země. Spoustu z nás pořádně naštvalo, když

jste vy pitomí Vesmířani odstřihli vesmírné výtahy. My jsme

vždycky věděli, jak moc jste vy zranitelní v těch svých kopulích a

motýlích kosmických lodích. Nevěděli jsme však, jak moc je

zranitelná Země. Nelze popřít, že jsme propojení s vesmírnou

ekonomikou. Takže je potřeba zrobustnit Zemi.“

Lyla se usmála. „Hezké slovo!“

„Domy jako bunkry. Podzemní zdroje energie, komunikační

spojení s využitím zabezpečených kabelů z optických vláken.

Prostě tohle všechno. Abychom dokázali přežít obléhání naší

planety. Parametry je třeba upřesnit.

Třetí priorita, a ta je klíčová,“ prohlásil Paxton a rozhodně se

naklonil dopředu. „Musíme se rozptýlit. Teď už máme významné

kolonie mimo Zemi. Podle simulací je ale jasné, že kdyby Zemi

zasáhla bomba K, je málo pravděpodobné, že by kolonie

Vesmířanů dokázaly přežít delší dobu. Je vás moc málo, váš

genofond je moc malý, vaše umělé ekologie moc křehké, prostě

jedno s druhým.

Takže vás musíme posílit. Aby náš druh dokázal přežít i v

případě ztráty Země.“ Zazubil se na mladé Vesmířany. „Mám na

mysli mohutnou, rozsáhlou migraci. Na Měsíc, na měsíce vnějších

planet, do vesmírných habitatů, jestli je dokážeme postavit dost

rychle. I na Venuši, kterou tak zdevastovala sluneční bouře, by se

dalo žít. Možná můžeme poslat i pár lodí k jiným hvězdám, po

stopách Číňanů.“

„To ale nepůjde!“ namítl Alexej. „Ani kdybyste na Venuši

dostali dejme tomu milion lidí, kteří by žili uzavření pod kopulemi

a dýchali umělý vzduch. Byli by stejně zranitelní jako jsme my

teď.“

„Ovšem. Takže zajdeme dál.“ Paxton se usmíval ještě víc.

Vypadalo to, že ho baví je šokovat. „Je příjemné vědět, že takový

starý páprda jako já ještě dokáže vymyslet něco víc než vy, děti.

Jaký je nejrobustnější habitat, který známe? Planeta.“

Lyla na něj vyvalila oči. „Uvažujete o terraformaci!“

„Chceme přeměnit Měsíc nebo Venuši na světy natolik

podobné Zemi, že po nich bude možné chodit venku, v podstatě

bez zvláštních ochranných prostředků. Na kterých bude možné

venku pěstovat rostliny. Na nichž by mohli lidé přežít, i kdyby se

zhroutila civilizace, i kdyby zapomněli, kdo jsou a jak se tam

vlastně vůbec dostali.“

„O tomhle uvažovali na Marsu,“ řekla Lyla. „Teď ale

ovšem...“

„Ztratíme Mars, ale Mars nebyl jedinou možností. V

dlouhodobém měřítku je to jediné robustní řešení, jak přežít,“ řekl

Paxton.

Alexej se tvářil skepticky. „Takovýhle program se snažili

prosadit zastánci expanze do vesmíru od časů Armstronga s

Aldrinem, a nikdy se ke svému cíli ani nepřiblížili. Znamenalo by

to mohutný přesun zdrojů.“

„No ovšem,“ ozvala se Bella. „Bobův názor už ostatně

schvaluje spousta dalších. A brzy na tom začneme pracovat.“

„Na čem?“ zeptala se Lyla zvědavě.

„Uvidíte. Dopřejte mi jedno poslední překvapení...“

„Myslíme to vážně,“ pokračoval Bob Paxton vyzývavě,

panovačně. „Stejně vážně, jako všechno po celý můj život. Pokud

máme získat klíč k budoucnosti, musíme si zajistit přítomnost. To

je podstata všeho.“

Rozproudila se diskuse o detailech Paxtonovy vize -

dohadovali se, konkretizovali některé aspekty, zavrhovali jiné.

Paxton brzy skryl na stole pestrobarevná fakta o sluneční bouři a

začal si dělat poznámky.

Bella řekla tlumeně Athéně: „Vypadá to, že se to povedlo.

Nikdy by mě nenapadlo, že uvidím takové lidi jako je Bob Paxton

nebo Alexej Carel spolupracovat.“

„Žijeme ve zvláštní době.“

„To je pravda, Athéno. A je stále zvláštnější. Každopádně,

tohle je začátek.“ Podívala se na hodinky. „Nesnáším to, ale

musím zkontrolovat došlé zprávy. Athéno, dáš jim prosím kávu?

Nebo co budou chtít.“

„Samozřejmě.“

Vstala ze své židle a odplula k můstku, směrem k raketoplánu

a svým zabezpečeným displejům. Za ní pokračovala vzrušená

debata. Slyšela, jak Alexej říká, napůl vážně: „Řeknu vám, co nás

všechny sjednotí. Nepokořené Slunce. Nový bůh nového věku...“

54. DENK

15. prosinec 2070

Raketoplán s Bellou přistál na mysu Canaveral.

Promluvil k ní Thales: „Vítám tě doma, Bello!“

Bella, skloněná nad svým displejem, se divila, že už dosedli.

Celou cestu z L1 zpracovávala své zprávy a sledovala vývoj dvou

významných událostí, které se měly stát dnes - zapnutí Bimini,

nového systému vesmírného výtahu v Atlantiku, a největší

přiblížení bomby K k Zemi. Obě probíhaly podle plánu, jak bylo

možné odhadnout. Přesto ale musela obojí průběžně kontrolovat.

Kola se zastavila a systémy raketoplánu se zívnutím ztichly.

Vypnula svůj displej a složila ho. „Děkuju, Thalete. Jsem ráda,

že jsem zase doma. Pozdravuje tě Athéna.“

„Několikrát jsme se spolu bavili.“

Z toho Bellu podivně zamrazilo. Často uvažovala o tom, jaká

konverzace

asi

může

probíhat

mezi

velkými

umělými

inteligencemi, za zády lidstva. Ani ve své funkci předsedkyně

Rady do toho nikdy zcela nepronikla.

„Venku na tebe čeká auto, Bello. Odveze tě do KB, kde se

setkáš se svými příbuznými. Vstávej opatrně.“

Byla celá rozlámaná, jak na ni zase působila zemská gravitace.

„Pokaždé je to o něco horší. Thalete, připomeň mi, abych si

objednala exoskeleton.“

„Dobře, Bello.“

Sešplhala na přistávací plochu. Den byl jasný, slunce nízko,

vzduch čerstvý a prosycený solí. Zkontrolovala hodinky, které se

samy přeřídily na místní čas. Přistáli krátce před desátou hodinou,

v chladném prosincovém dopoledni.

Vyhlédla na moře, z nějž se k nebi zvedala tenká svislá stuha.

Thales jí tiše oznámil: „Do průletu bomby K zbývá jen hodina,

Bello. Astronomové nehlásí žádnou změnu její trajektorie.“

„Analýzy orbitální mechaniky jsou určitě správné. Lidé ji ale

musejí vidět.“

„Už jsem na ten fenomén narazil,“ odpověděl Thales klidně.

„Chápu to, Bello.“

Povzdychla si. „Nejsem si tím úplně jistá. Ne, když tomu říkáš

fenomén. My tě ale stejně všichni milujeme.“

„Děkuji, Bello.“

Přijel k ní vůz, skleněná bublina, inteligentní a přátelská.

Rychle ji odvážel od chladnoucího kolosu jejího raketoplánu

přímo k obrovské siluetě Konstrukční budovy.

V KB ji přivítala strážná, celkem sympatická, ale po zuby

ozbrojená, která ji od té chvíle provázela na každém kroku.

Bella přešla přímo ke skleněnému výtahu a rychle a bezhlučně

stoupala do nitra KB. Shlížela na rakety, které tu stály jako nějaké

bledé stromy. V téhle budově kdysi sestavovali nosné rakety pro

Saturny a raketoplány. Nyní, sto let stará a stále jedna z největších

uzavřených prostor na Zemi, byla KB přeměněna na muzeum

startovních raket počáteční hrdinské éry amerického pilotovaného

průzkumu vesmíru, od Atlasu přes raketoplán po Ares. A teď je

tahle budova opět v provozu. Vyklidili v ní jeden kout, v němž

sestavují nosné rakety programu Apollo-Saturn - nové Apollo 14,

připravené ke startu v únoru na počest stého výročí.

Bella milovala tenhle kolosální chrám techniky, který ji stále

udivoval svou velikostí. Teď ji ale mnohem víc zajímalo, kdo na ni

čeká na jeho střeše.

Edna ji přivítala, jakmile vystoupila z kabiny výtahu. „Mami!“

„Ahoj, zlato.“ Bella ji objala.

Jak Bella s Ednou odcházely od výtahu, tělesná strážkyně se

držela těsně u nich a všude kolem poletovali zpravodajští roboti,

úhledný roj třpytící se objektivy. Bella s tím měla počítat; snažila

se ze všech sil ignorovat to mlčenlivé, všeobjímající špehování.

Dnes byl ostatně významný den. Tím, že naplánovala spuštění

Bimini na dnešek, chtěla den K změnit na slavnostní den a

vypadalo to, že se jí to podařilo - i když právě teď cítila, že nálada

je spíš napjatá než slavnostní.

Rozlehlá střecha KB byla už dávno přeměněná na vyhlídkovou

plošinu. Dnes byla plná lidí, tady přece měla Bella přednést projev,

proto tu stála řada přístřešků a všude kolem se přelévaly davy lidí.

Měli tu dokonce i parčík, miniaturní ukázku místní flóry i fauny.

Dva divně oblečení muži, vyzáblí, vysocí, v černobílých

pláštích pošitých zlatými slunečními ornamenty, si udiveně

prohlíželi mládě aligátora, jako by to bylo to nejúžasnější stvoření,

jaké kdy viděli, a možná také skutečně bylo. Na nohou se drželi

poněkud nejistě, obličeje měli namazané silnou vrstvou

opalovacího krému - byli to mniši nové církve Nepokořeného

Slunce - misionáři, kteří přišli na Zemi z vesmíru.

Edna kráčela opatrně jako nějaký vesmírný dělník, který se

vrátil do zemské přitažlivosti, a v jasném světle a vánku

nekontrolovaného klimatu živého světa se cítila trochu nesvá.

Vypadá unaveně, uvědomila si Bella s mateřskou starostlivostí,

starší než na čtyřiadvacet let.

„Asi nemůžeš moc spát, co, zlato?“

„Mami, vím, že o tom nemůžeme mluvit hned teď. Ale na

zítřek mám obsílku. V tvém i v mém případu.“

Bella si povzdychla. Snažila se ze všech sil, aby uchránila

Ednu před soudem. „My to zvládneme.“

„Nesmíš si myslet, že mě musíš chránit,“ vysvětlovala jí Edna

trochu nejistě. „Plnila jsem svou povinnost, mami. Udělala bych to

znovu, kdybych dostala rozkaz. Až si mě předvolají k soudu, řeknu

jim pravdu.“ Nuceně se usmála. „Ale co, k čertu s tím vším! Thea

se tě už nemůže dočkat. Utábořily jsme se trochu stranou od

přístřešků i od stánků...“

Edna obsadila oblast střechy KB kousek od jejího okraje. Bylo

to naprosto bezpečné, chránila je vysoká, dovnitř prohnutá

skleněná stěna. Edna tam rozložila piknikové deky, rozkládací

stolky a židle a otevřela několik balíčků s jídlem. Cassie Duflotová

tam byla taky se svými dvěma dětmi, Tobym a Candidou. Hrály si

s Theou, Edninou dcerou, Bellinou čtyřletou vnučkou.

V tomhle rohu střechy KB slavili Vánoce, jak Bella ke svému

překvapení zjistila. Děti si hrály s novými hračkami a všude kolem

nich se válely stuhy a balicí papíry. Měli tam dokonce malou

borovičku v květináči. Seděl tam i nějaký starší pán převlečený za

Santa Klause, trochu nemotorný, na unavené tváři ale dokázal

udržet úsměv.

Přiběhla k nim Thea. „Babi!“

„Ahoj, Theo!“ Bella se nechala obejmout kolem kolen a potom

se sklonila a vzala vnučku do náručí. Zbylé dvě děti k ní také

přiběhly, možná si mlhavě vzpomněly na tu hodnou starou dámu,

která je navštívila a přivezla jim záběry z pohřbu jejich otce. Děti

ale zase rychle odběhly zpátky ke svým dárkům.

Santa Klaus podal Belle ruku. „John Metternes, madam

předsedkyně,“ představil se. „Létal jsem s vaší dcerou na

Osvoboditeli.“

„Ano, ovšem. Velmi ráda vás poznávám, Johne. Odvedl jste

tam pořádný kus práce.“

Povzdychl si. „Doufejme, že si to bude myslet i soudce.

Podívejte, doufám, že si nemyslíte, že se mezi vás nějak vtírám -

vidím, že jde o rodinnou událost...“

„Donutila jsem ho, aby sem doletěl se mnou na opušťák,“

vysvětlila jí Edna trochu kysele. „Tenhle divný posedlý staroch by

klidně spal na Osvoboditeli, kdyby mu to mechanici dovolili.“

„Nenechte se od ní popichovat, Johne! Je od vás pěkné, že jste

se podvolil k tomuhle. Ale - Vánoce, Edno? Vždyť je teprve

patnáctého prosince.“

„Vlastně to byl můj nápad.“ K Belle přistoupila Cassie

Duflotová. „Víte, děláme to všechno proto, že stále ještě nevíme

jistě, jak to dneska všechno dopadne.“ Pohlédla na oblohu, jako by

na ní hledala bombu K. „Myslím tím opravdu jistě. Takže kdyby

se něco pokazilo, hodně pokazilo...“

„Chtěli jste mít jistotu, že si děti užijí Vánoce.“

„Myslíte, že je to nenormální?“

„Ne!“ Bella se usmála. „Chápu to, Cassie.“

„Aspoň je dneska co slavit,“ řekla Edna. „Ale co je horší, jestli

náš svět dneska nevyletí do vzduchu, budeme to muset za deset dní

zopakovat.“

„Spuštění výtahu přilákalo docela velký dav, Bello,“ řekla

Cassie.

„Vypadá to tak...“

„Mami, tys neviděla ještě ani půlku,“ ozvala se Edna. Znovu

nabídla matce rámě a dovedla ji ke skleněné stěně na kraji budovy.

Odtud měla Bella výhled na oceán na východě, kde jako lampa

viselo nízko slunce, a na pobřeží táhnoucí se od severu k jihu do

dálky několika kilometrů každým směrem. Canaveral byl

zaplněný. Pobřeží lemovala auta, která byla zaparkovaná až na

Beach Road na severu, k Merrittovu ostrovu na jihu a k

samotnému

mysu,

takže

pestře

obarvila

okolí

starých

průmyslových podniků a opuštěné letecké základny. Všude se v

silném větru třepotaly prapory.

A na širém moři spatřila šedou hranatou stavbu přestavěné

ropné věže. Zvedala se od ní dvě vlákna, přímo vzhůru, viditelná,

když se zaleskla ve slunci.

„Přišli na spuštění,“ řekla jí Edna. „Tys byla vždycky dobrá

herečka, mami. Možná, že je to u politiků nutné. To, že se dnes

znovu spouští americký výtah, byl skvělý tah. Řekla bych, že lidi

mají co slavit.“

„Je to víc než jen další vesmírný výtah. Však uvidíš.“

„Nové cesty vpřed, mami?“

„Právě jsme s Bobem Paxtonem přiletěli z konference, kde

jsme probírali nové koncepty propracované obrany. Velké

koncepty. Například programy terraformace.“

„Děláš si legraci!“

„Ne, jen se snažím nemyslet přízemně. Myslím, že v tomhle

člověku pomůže, když si projde křtem ohněm na štítu. A musím si

taky někdy promluvit s Myrou Duttovou.“ Pohlédla na oblohu.

„Musíme něco provést s Mirem - s tím místem, kam odešla Myřina

matka. I tam žijí lidé. Jestli s nimi můžeme komunikovat, jak tvrdí

Alexej Carel po zkušenostech z Marsu, určitě najdeme i nějaký

způsob, jak je dopravit domů...“

Dav se rozhýbal. Bella si uvědomila, že se kolem ní začínají

shlukovat lidé, že se jen na ni upírají stovky očí na téhle střeše a že

se jí u nohou batolí jako štěně nějaký kamerový robot. Dívali se na

ni i ti mniši od jezírka s aligátorem a usmívali se od ucha k uchu.

Pohlédla na hodinky. „Myslím, že je čas.“

„Mami, teď bys měla něco říct.“

„Já vím. Ještě minutku!“ Pohlédla na moře, na lesklou svislou

stuhu výtahu. „Edno, zavolej děti, ať to taky vidí.“

Děti se k nim připojily - v náručí svíraly své dárky - s Cassii a

Johnem Metternesem, který si vysadil Theu na ramena.

Z ropné plošiny vylétla světlice, růžová jiskra s ohonem z

dýmu, v oblouku se snášela zpět k zemi. Potom na stuze výtahu

zaznamenali nějaký pohyb, lesklé kapky stoupající po dvojici

vláken. Na střeše se ozval rozechvělý jásot, který se šířil dál mezi

davem lidí lemujícím pobřeží pod nimi po celém Canaveralu.

„Funguje,“ vydechla Bella.

„Co to ale přepravuje?“ zeptala se Edna tiše a přimhouřila oči.

„Přiblížit... Sakra, pořád zapomínám, že jsem mimo loď.“

„Vodu,“ prozradila jí Bella. „Vaky s mořskou vodou. Je to

vodní řetěz, zlato. Nádrže budou na konci výtahu vyzvednuté a

vržené pryč.“

„Kam?“

„Nejdřív na Měsíc. Potom na Venuši.“

Edna upřeně pozorovala základnu výtahu. „A odkud bere

energii? Nevidím na té plošině žádné lasery.“

„Žádné tam nejsou. Není tam žádný zdroj energie - nic, kromě

rotace Země. Edno, tohle není ve skutečnosti výtah. Je to

čerpadlo.“

Edna udiveně rozšířila oči.

Orbitální čerpadlo vycházelo z koncepce vesmírného výtahu a

stavělo na nezvyklé mechanice výtahu. Za bodem geostacionární

oběžné dráhy měly odstředivé síly tendenci odhazovat hmotu pryč

od Země. Trik s čerpadlem spočíval ve využití této tendence -

umožňoval, aby hmota unikala, přitom ale s sebou brala další

hmotu nahoru od povrchu Země. Jednoduše řečeno, energie

uvolňovaná rotací Země byla převáděna na unikající proud kapslí s

nákladem.

„Takže nepotřebujete vůbec žádný vnější zdroj energie,“ řekla

Edna. „Studovala jsem tuhle koncepci v Akademii. Za největší

problém se vždycky považovalo nepřetržité zásobování toho

ďábelského zařízení - potřebovali byste velkou flotilu náklaďáků

pracujících ve dne v noci, aby nebyl přerušen přísun nákladu. Jestli

ale tam nahoru posíláte jen a jen mořskou vodu...“

„Jmenuje se Bimini,“ vysvětlovala jí Bella. „Je to docela

přiléhavé. Indiáni vyprávěli Ponce de Leonovi o fontáně mládí na

ostrově jménem Bimini. On ji nikdy nenašel, ale narazil přitom na

Floridu...“

„Fontána mládí?“

„Fontána pozemské vody, která omladí jiné světy. Nejdřív

Měsíc, potom Venuši. Podívej, Edno, chtěla jsem, aby tohle byl

jasný signál Vesmířanům, že to myslíme vážně. Bude to trvat

několik staletí, ale s takovými zdroji se terraformace stane poprvé

v lidských dějinách reálnou možností. A jestli na Zemi klesne

hladina oceánů jen o zlomek a rotace planety se nepatrně zpomalí

proto, aby se další světy opět zazelenaly, je to podle mě oběť, která

za to stojí, nemyslíš?“

„Myslím, že jsi šílená, mami. Ale je to úžasné.“ Edna ji objala

a políbila.

Ozval se Thales. „Používám zabezpečený kanál. Bello, Edno -

k největšímu přiblížení bomby K dojde za minutu.“

I když použil zabezpečené spojení, ta zpráva se stejně rychle

rozšířila mezi ostatní. Pod přístřešky na střeše KB zavládlo ticho,

stejně jako v davech po celém Canaveralu. Napětí ve vzduchu

rázem zhoustlo. Edna si vzala Theu od Johna Metternese a

přitiskla si ji k sobě. Bella vzala svou dceru za volnou ruku a

pevně ji stiskla.

Vzhlíželi k jasné obloze.

55. BOMBA K

Rozhodnutí už padlo. Bomba se těšila na cíl své nové

trajektorie.

Ten modrý, hemžící se svět se všemi lidmi na něm proklouzl

kolem ní.

Bomba K, jako kterýkoli dostatečně pokročilý stroj, byla do

jisté míry rozumná. A její zmrzlou duši zaplavila lítost nad tím,

když šest měsíců po průletu kolem Země narazila do písků Marsu,

kde její vědomí jednou provždy skončilo.

56. MARS 2

Listopad 2071

Prachu bylo tady v Hellespontu neskutečně mnoho, dokonce i

na tuhle marťanskou největší zásobárnu prachu ve Sluneční

soustavě.

Myra seděla ve své puchýřovité kabině s Ellií von

Devenderovou, zatímco vozidlo překonávalo kanály a nízké duny.

Tohle byla jižní polokoule Marsu a ony projížděly pohořím

Hellespontu, hřebenem nižších hor nedaleko od západního okraje

oblasti Hellas. Kola vozidla zvedala obrovské závoje prachu, který

se jim usazoval na čelním skle a naprosto znemožňoval jakýkoli

výhled. V těchto podmínkách nebyly k ničemu infračervené

skenery a dokonce ani radar.

Myra se pohybovala v oblasti vesmírných technologií dost

dlouho na to, aby věděla, že musí slepě důvěřovat stojům, které ji

chrání. Vozidlo teoreticky vědělo, kam má jet, a hledalo si cestu

pouze podle orientačních bodů v terénu. Tím však potlačovalo

všechny své instinkty, když se takovým způsobem řítilo slepě

vpřed.

„My ale nemůžeme zpomalit,“ prohlásila Ellie nepřítomně.

„Máme málo času.“ Probírala se nějakými astronomickými údaji -

ani jednou se nepodívala z okna tak jako Myra. Ale její základní

úkol byl mnohem důležitější - ze všech sil se snažila zjistit, co

přesně provedla bomba K s Marsem během nárazu, k němuž došlo

před pěti měsíci, nárazu, který sám o sobě nezpůsobil příliš velké

škody, ale zasel tady semeno kvintesence, které brzy rozpráší celý

Mars.

„Je tady jen spousta prachu,“ řekla Myra. „Takové podmínky

jsem nečekala, dokonce ani na Marsu.“

Ellie pozvedla obočí. „Myro, tahle oblast je typická. Tady se

podle všeho rodí spousta globálních prašných bouři. Tys to

nevěděla? Vítám tě v Hnízdě prachu. Každopádně víš, že

pospícháme. Jestli nenajdeme tu starou dámu do jejích stých

narozenin, krutě zklameme sentimentální obyvatelstvo řady

světů.“ Zazubila se na Myru, vypadalo to, že si z toho nedělá

těžkou hlavu.

Měla pravdu. Protože všichni čekali na ty nejhorší zprávy o

budoucnosti planety, elektronický zrak všeho lidstva se zaměřil na

Mars a na Marťany. Bylo to dojemné nebo morbidní, v závislosti

na úhlu pohledu. A ze všech frenetických činností, které

předcházely úplné evakuaci celé planety, nic nezaujalo

představivost široké veřejnosti tolik jako to, čemu cyničtí ostřílení

kozáci jako Jurij říkali „honba za poklady“.

Mars byl posetý pozůstatky z pionýrských časů robotického

průzkumu sluneční soustavy, éry sedmdesáti let triumfů a krutých

zklamání, která jednou provždy skončila ve chvíli, kdy Bob Paxton

otiskl první lidskou stopu do červených písků čtvrté planety.

Většina z těchto netečných sond, vozidel, která vyčerpala svou

energii, a kusů různých trosek, stále ležela v prachu, kde skončila

jejich životní pouť. První kolonisté Marsu neměli energie nazbyt,

aby sbírali trofeje, a vlastně o ně ani neměli příliš zájem, hleděli do

budoucnosti, ne do minulosti. Ale teď, když to vypadalo, že Mars

nejspíš co nevidět nadobro zmizí, se zvedl povyk, aby bylo

uchováno co nejvíc z oněch mechanických průkopníků.

Tato práce nevyžadovala v marťanských podmínkách žádného

velkého odborníka, takže to byl skvělý úkol pro Myru, která se

shodou

okolností

stala

Marťankou

teprve

nedávno.

Z

bezpečnostních důvodů ale nemohla na tyhle výlety, při nichž

projížděla planetu křížem krážem, vyrážet sama, a proto jí jako

společnici přidělili Ellii, která se místo na Mars specializovala na

fyziku, takže teď neměla co na práci. Ellie byla celkem ráda, že ji

může provázet, mohla ve své práci pokračovat stejně dobře v

jedoucím vozidle jako na nějaké stanici jako Lowell nebo Wells.

Prohlásila, že tohle je dokonce lepší, protože ji stále něco

nevyrušuje.

Ovšemže Elliina práce byla mnohem důležitější než nějaký

sběr trofejí. Ellie spolupracovala se širokou komunitou fyziků a

kosmologů na předpovědích, co se může stát s Marsem. Právě teď

si prohlížela snímky vzdálených hvězdných polí. Myra pochopila

tolik, že nejlepší údaje získávali nikoli ze samotného Marsu, ale ze

zkoumání oblohy - i když to bylo těžko pochopitelné, vzdálené

hvězdy teď nevypadaly z Marsu stejně jako ze Země. Myra

nedokázala ani v nejmenším pochopit, jak je něco takového vůbec

možné.

Každopádně program sběru pozůstatků byl celkem úspěšný. S

pomocí orbitálního mapování dorazila Myra a další sběrači k

Vikingům, tunám masivního, nemotorného nákladného zařízení z

dob studené války, které ještě stály v suchých kamenitých

pouštích, kam je obezřetní lidé plánující jejich mise poslali. Slavný

statečný robot Pathfinder se svým malým automatickým vozítkem

byl vyzvednut ze své „kamenité zahrady“ v údolí Ares Vallis. Byla

to hračka, nebylo to daleko od Port Lowellu, místa prvního

pilotovaného přistání. Myra věděla, že Britové touží po vyzvednutí

fragmentů sondy Beagle 2, složité důmyslné hračky, která

nepřežila svou pouť do oblasti Isidis Planitia. A potom je čekalo

vyzvednutí

průzkumných

vozidel

Spirit

a

Opportunity,

opotřebených

putováním,

které

daleko

překonalo

jejich

předpokládané možnosti. Všechny tyhle staré artefakty měly

skončit v některé z poboček Smithsonova ústavu na Zemi nebo na

Měsíci.

Výpravy pověřené sběrem artefaktů měly i vědecké cíle. Lidi

zajímalo, jak jimi vytvořené materiály přežily sto let v

marťanských podmínkách. A místa přistání byla zajímavá sama o

sobě - jinak by tam přece ty sondy nikdo neposílal. A tak Myra s

Ellií pracovaly na poslední chvíli na vědeckém programu, který

spočíval ve sběru trosek, mapování a odběru vzorků.

Dokonce se objevily snahy získat některé z vysloužilých a

dávno ztichlých orbitálních sond, které stále kroužily kolem

Marsu. Všechny zklamalo, když průzkumníci zjistili, že Mariner 9,

úplně první orbitální sonda, zmizel. Jestli se mu podařilo vydržet

do 40. let 21. století, určitě zanikl, když horko ze sluneční bouře

způsobilo globální rozpínání atmosféry Marsu.

Myra byla ráda, že má na práci něco konstruktivního.

Nečekala ale takovou veřejnou kontrolu sběru artefaktů: každý

jejich krok sledovaly tisíce zvědavých očí. Posádky měly slíbeno,

že nebudou přenášeny žádné záběry z kabin vozidel. Myra si ale

stále připomínala, že systémy vozidla není složité napíchnout.

Mohli ji sledovat v podstatě kdykoli.

Den končil a sluneční světlo, už tak tlumené umělou

prachovou bouří vyvolanou pohybem vozidla, začalo slábnout.

Myra se teď obávala, že se jim nakonec nepodaří najít trosky

Marsu 2 v den jeho výročí, protože se začínalo stmívat.

Potom se Ellie napřímila a upřeně pozorovala složitý graf na

svém displeji.

Myra si ji zkoumavě prohlížela. Poznala tuto protivnou

fyzičku dost na to, aby věděla, že nijak neprojevuje své emoce

navenek, kromě rozrušení. Tohle napřímení a ten upřený pohled

byly, v případě Ellie, tím nejsilnějším projevem neklidu.

„Co to je?“

„Vidíš, tady to je!“ Ellie poklepala na displej. „Osud Marsu.

Už víme, co ho čeká.“

„Dobře. A můžeš mi vysvětlit co to znamená, nějak

jednoduše?“

„Asi budu muset. Podle téhle zprávy se za pár hodin mám

zúčastnit tiskové konference ze tří světů na tohle téma.

Matematicky je to samozřejmě mnohem jednodušší. Přesnější.“

Zamyšleně zamžourala ven do prachu. „Takže takhle! Kdybychom

měli výhled na oblohu a kdybychom měli dostatečně výkonný

dalekohled, viděli bychom, jak se ty nejvzdálenější hvězdy

vzdalují. Jako by rozpínání vesmíru náhle zrychlilo. Totéž bychom

ale neviděli ze Země.“

Myra se nad tím zamyslela. „A co to znamená?“

„Bomba K je kosmologická zbraň. To víme od začátku. Zbraň

vycházející z technologií Prvorozených, sloužících k vytváření

vesmíru. Jasné?“

„Jasné. Takže...“

„Takže ta zbraň přenesla Mars do jeho vlastního malého

vesmíru. Jako by kolem něj vypučel nový vesmír. Teď je ještě

dětský vesmír Marsu pevně propojený se svou matkou. To dítě se

ale nakonec osamostatní a izoluje Mars od zbytku jeho původního

vesmíru.“

Myra se to snažila pochopit. „Izolovaný ve vlastním vesmíru?“

„Přesně tak. Žádné Slunce, žádná Země. Jen Mars. Víš, že

tahle bomba měla původně, ehm, oddělit kus Země. Tím by

způsobila globální devastaci, ale planeta samotná by zůstala v

podstatě zachována. Na Mars je ale moc silná. Zachvátí tenhle

malý svět úplně celý.“ Usmála se, ale oči měla stále smutné. „V

tom novém vesmíru bude vládnout samota. A taky zima. Ale

nebude existovat dlouho. Ten dětský vesmír imploduje. I když

uvnitř to bude vypadat jako exploze. Je to zmenšený model

Velkého roztržení, které jednou roztrhá náš vesmír na kusy. Takže

něco jako Malé roztržení.“

Myra o tom uvažovala a nesnažila se zkoumat paradox implozí

a explozí. „Jak tohle všechno můžeš vědět?“

Ellie ukázala na zakrytou oblohu. „Podle toho, jak se vzdalují

hvězdy při pozorování pomocí dalekohledů na Marsu, ale nikoli

při pozorování ze Země. Samozřejmě, že je to jen iluze. Ve

skutečnosti se vesmír Marsu začíná oddělovat od své matky.

Anebo naopak.“

„My ale odtud stále ještě můžeme odletět. Dostat se do

vesmíru, zpátky na Zemi.“

„Ale ovšem. Zatím. Ty dva vesmíry jsou stále ještě

propojené.“ Ellie se zadívala na displej a listovala dalšími

výsledky. „Vlastně to bude úchvatný proces. Dětský vesmír, který

se rodí uprostřed naší Sluneční soustavy! Dozvíme se toho o

kosmologii víc, než za posledních sto let. Říkám si, jestli si

Prvorození uvědomují, kolik nás toho naučí...“

Myra se nejistě rozhlédla po kabině. Jestli je někdo šmíruje,

tyhle projevy akademické chladnosti nebudou působit příliš

pozitivně. „Ellie, zkus se na chvilku zase připojit k lidstvu.“

Ellie na ni naštvaně pohlédla. Ale rychle se uklidnila.

„Promiň!“

„Jak dlouho?“

Ellie znovu pohlédla na svůj displej a prolistovala si výsledky.

„Data se ještě úplně neusadila. Je to docela těžké odhadnout. Do

oddělení zbývají ještě asi tak tři měsíce.“

„Takže Mars je třeba evakuovat asi tak do února?“

„Tak nějak. Potom bude trvat ještě asi tři měsíce, než dojde k

implozi toho dětského kosmu.“

„Kdy zanikne Mars.“ Takže už jen šest měsíců života pro svět,

kterému je téměř pět miliard let. „Takový zločin!“ řekla Myra.

„Jo. Hele, podívej!“ Ellie ukazovala na nějaký zmuchlaný,

zaprášený kus hadru vyčnívající do vzduchu. „Není to náhodou

padák?“

„Vozidlo, zastav!“ Stroj se s trhnutím zastavil a Myra vyhlédla

ven. „Zvětšit... Asi máš pravdu. Možná ho zvedala tornáda, takže

ho nezasypal prach. Co je vidět na sonaru?“

„Podíváme se. Vozidlo...“

A viděly ho tam, pohřbený pod několika metry navátého

marťanského prachu, nízké hranaté těleso, které sonar snadno

odhalil.

„Mars 2,“ řekla Myra.

Mars 2 byla sovětská sonda, která doletěla k planetě v roce

1971 jako součást flotily vyslané v příznivém postavení planet, do

níž patřil i americký Mariner 9. Pokusila se o přistání uprostřed

jedné z nejhorších globálních písečných bouří, jakou kdy

astronomové viděli.

„Vypadá jako nějaká květina,“ vydechla Ellie. „Ty čtyři

okvětní lístky.“

Byla to kovová koule velká asi jako domácí chladnička. Ty

okvětní listy se měly rozevřít a narovnat ji, bez ohledu na to, jak

by dopadla na planetu.

„Vypadá to, že ji zničil zamotaný padák. Po tom, co urazila

takovou vzdálenost...“

I když havaroval, Mars 2 byl prvním lidským artefaktem ze

všech, který se dotkl povrchu planety. A dopadl na tohle místo

přesně před jedním stoletím, 27. listopadu 1971. „Povedlo se mu

to. A nám taky.“

„Jo. A teď ho pokrývá dvoumetrová vrstva prachu.“ Ellie si

rozepnula pásy a vstala ze sedačky. „Vem lopatu!“

57. BABYLON

Když se kapitán Nathaniel Grove v Tróji doslechl, že se Bisesa

Duttová vrátila do Babylonu, rychle se tam vydal i s Benem

Batsonem.

U Ištařiny brány se setkali s Eumenem, který stále ještě

přežíval ve funkci chiliarcha čím dál rozmarnějšího Alexandra.

„Bisesa je v Mardukově chrámu,“ oznámil jim svou škrobenou

angličtinou. „Nepůjde ven.“

Grove se ušklíbl. „To jsem mohl čekat. Podobně se zhroutila i

minule. Špatné znamení, špatné znamení. Můžeme ji vidět?“

„Ovšem. Nejdříve ale musíme navštívit jiného, ehm,

poustevníka - obávám se však, že ten jím není dobrovolně. Stále se

dožaduje setkání s vámi, pokud se vrátíte do Babylonu. Vlastně se

chce setkat s kýmkoli z těch, které označuje jako moderní.“

Ukázalo se, že je to Ilicius Bloom, „konzul“ z Chicaga.

Kousek za hradbami, nedaleko od Ištařiny brány, ho Alexandrovy

stráže uvěznily v kleci.

Ta klec byla zjevně určená pro zvířata. Byla otevřená živlům a

příliš malá na to, aby se v ní Bloom mohl postavit zpříma. Stála u

ní stráž, člen Alexandrovy falangy, který se okatě nudil. Na zadní

části klece viselo cosi, co vypadalo jako zvířecí kůže, očištěná a

vysušená tak, až se svraštila.

Ilicius Bloom tam klečel ve svých špinavých hadrech, ve

špinavé tváři mu jasně zářila bělma očí a chvěl se a kašlal, i když

nebylo nijak chladno. Pach výkalů byl tak silný, až sebou Grove

trhl. Bloom byl až směšně vděčný, že je vidí, nebyl ale zase tak

mimo, aby si nevšiml, jak se od něj Grove odtáhl. „Mimochodem,

nemusíte si myslet, že je to ode mě. Přede mnou tu měli zavřeného

opočlověka. Mrchu jednu zablešenou.“ Přehraboval se tím, co

leželo na podlaze. „Tady, vidíte - uschlý krysí ocásek!“ Mrštil jím

o železné mříže klece. „V noci přišly krysy, a to není legrace. A

víte, kam tu opoženskou strčili? Do chrámu k té šílené Bisese

Duttové. No věřili byste tomu? Podívejte, musíte mi pomoct,

Grove! Já tady moc dlouho nevydržím, to vám musí být jasné.“

„Uklidněte se, člověče,“ chlácholil ho Grove. „Řekněte nám,

proč tady jste. Potom možná budeme mít nějakou šanci vás odsud

dostat.“

„Tak to vám přeju hodně štěstí. Alexandr totiž myslí na válku,

abyste věděli.“

„Válku? Proti komu?“

„Proti Americe. Evropa mu nestačí - jak by taky mohla, když

ví, že na jeho dobytí čekají celé kontinenty? Ale jediný zdroj

informací, který má o Americe, nebo přesněji o Chicagu, jsem já.“

„Aha. Takže vás vyslýchá.“

Bloom jim ukázal ruce se zkrvavenými konečky prstů. „Dalo

by se to tak říct. Já jsem mu samozřejmě řekl všechno, co jsem

věděl. Nedívejte se na mě skrz prsty, kapitáne Grove! Já nejsem

důstojník britské armády. A kromě toho v tom nevidím žádný

rozdíl. Viděl jste Alexandra poslední dobou? Nevěřím tomu, že by

ten vyžraný sadista mohl žít ještě dlouho, natož aby řídil válku na

druhé straně Atlantiku. Řekl jsem mu všechno, na co jsem si

vzpomněl, a když chtěl, klidně jsem si i vymýšlel. Co jiného jsem

měl dělat?

Nikdy mu to ale nestačilo, nikdy mu to nestačilo. Podívejte se

na tohle!“ Otočil se ve své kleci. Grove skrz tenkou špinavou látku

jeho košile spatřil na jeho zádech šrámy od biče. „Tak podívejte!“

Ukázal zkroucenou rukou na kus kůže, která visela z vnější strany

klece.

Ben Batson se zeptal: „Co je to?“

„Opravdu jsem ji miloval,“ řekl Bloom pouze.

„Koho, člověče?“ zeptal se ho Grove trpělivě. „Koho jste

miloval?“

„Isobel. Určitě si na ni pamatujete, Grove, ta dívka z

Kompostu. Dala mi i haranta! Jak jsem byl krutý, jak sobecký, ale

to jsem celý já, Ilicius Bloom.“ Zasmál se a potřásl hlavou. „A

přesto jsem ji miloval, jak toho jen má černá duše byla schopná.

Vážně.

Udělali to samozřejmě proto, aby mě zlomili,“ zašeptal Bloom,

pohled upřený na Grovea. „Dva družiníci to byli. Udělali to před

mýma očima. Oloupali ji jak jablko. Strhli jí tvář. Žila ještě řadu

minut, stažená. Každý kousek jejího těla jí musel působit

nepředstavitelnou agonii - jen si to představte! A potom...“

Batson pohlédl na ten kus kůže. „Na mou duši, kapitáne, já mu

věřím...“

„Tak jdeme!“ pobídl ho Grove a táhl ho pryč.

Bloom se vyděsil. „Vidíte, jak mě tu zavřeli! Promluvte s

Eumenem. Řekněte to primátoru Riceovi. Jak rád bych zase

zaslechl nějaký americký hlas! Prosím, Grove...“ Podařilo se mu

prostrčit mezi mřížemi klece celou paži. Strážný ho přes ni

ledabyle plácl naplocho svým krátkým mečem. Bloom zaskučel a

stáhl ji zpět.

Eumenes vedl Grovea s Batsonem pryč. „Ilicius Bloom je

mrtvý muž. Sám nad sebou podepsal ortel, když se pokusil s

Alexandrem smlouvat o svých chabých vědomostech. Potom se

zničil svým lhaním. Už dávno by hnil v hrobě, kdyby nebylo tak

levné udržovat ho při životě. Jestli chcete, domluvím vám audienci

u Alexandra kvůli jeho osudu, ale upozorňuji vás, že vám to nijak

neprospěje a že si tím můžete jen uškodit... Nejdříve ale,“ řekl,

„musíte navštívit Bisesu Duttovou.“

58. ODŠTĚPENÍ

27. únor 2072

Raketoplán stál na pusté prašné pláni. Slunce se jako bledý

disk pohybovalo vysoko na oranžové obloze. Blížilo se místní

poledne, tady na planině Xanthe Terra. Loď měla tvar dvou

spojených kuželů, vypadala bachratě a nemotorně. Stála na konci

dlouhé brázdy v prachu, kterou vytvořila svým klouzavým

přistáním. Teď tam čekala, připravená opustit Mars a vystoupat na

jeho oběžnou dráhu. Odkryté břicho raketoplánu, pokryté

zčernalými kachlíky tepelného štítu, bylo zjizvené mnoha

průchody atmosférou, a nátěr kolem trysek směrových motorů byl

rozpraskaný horkem. Stálo u něj několik vozidel, jejichž stopy se

klikatily k obzoru. Průlezy v břiše raketoplánu byly otevřené a

muži, ženy i pavoučí roboti rychle ukládali do jeho nákladního

prostoru různé balíky.

Na tom plavidle není nic zvláštního, uvědomila si Myra, jak

tam tak stála ve svém marťanském skafandru a prohlížela si ho.

Byl to jen náklaďák pendlující mezi zemí a oběžnou dráhou, který

svou rutinní cestu vykonal nejmíň desetkrát, možná i víckrát.

Byla to ale poslední vesmírná loď, která kdy měla opustit

povrch Marsu.

Myra věděla, že je to symbolický okamžik. Většina lidského

obyvatelstva Mars dávno opustila a vzala s sebou všechno, co se

dalo odvézt. Různé umělé inteligence, obývající základny, vozidla

a výstroj, byly také většinou zachráněny na základě zákona na

ochranu svéprávných osob (ne-lidských), přinejmenším byly jejich

kopie odvysílány do paměťových úložišť mimo planetu. Nic ale

nedojímalo lidské srdce tolik, jako pohled na poslední balík

nakládaný na poslední odlétající loď, poslední stopa, poslední

zavřený poklop.

Proto také se kolem tohoto místa hemžily po zemi i ve

vzduchu desítky kamer. A proto také čínští delegáti stáli

osamoceně, stranou od ostatních. A proto také to rychlé nakládání

probíhalo za přítomnosti Belly Fingalové, odstupující předsedkyně

Světové vesmírné rady, oblečené v marťanském skafandru, který

jako by byl o dvě nebo tři čísla větší, než jaký potřebovala. Stála

tam obklopená chumlem lidí.

„Jedna hodina,“ ozval se v Myřině přilbě tichý automatický

hlas. Z reakcí ostatních pochopila, že stejné upozornění slyšeli

všichni. Zbývala hodina do odletu z Marsu předtím, než dojde k

něčemu nepředstavitelnému.

Myra se skokem vrátila ke shluku lidí. Všichni byli ve

skafandrech jako nějaké shromáždění tlustých zelených sněhuláků.

Bella právě říkala: „Jaká škoda, že jsme tenhle poslední odlet

nemohli uskutečnit z Port Lowellu!“ Nacházeli se padesát

kilometrů od Lowellu, venku na planině Xanthe Terra, výběžku na

okraji obří pláně Vastitas Borealis. „Bylo by příznačné uskutečnit

odlet posledních lidí z Marsu z místa, na které dosedl Bob Paxton

se svou posádkou.“

„No, mohli bychom, kdyby Lowell nebyl stále radioaktivní,“

zabručel Jurij O'Rourke poněkud ostřeji. Kývl na Hanseho

Critchfielda, který hrdě nesl vzorkovnici s různými materiály.

„Madam předsedkyně, tady,“ řekl jí bez obřadnosti. „Tohle je

výběr vědeckých materiálů, které jsme shromáždili během

posledních měsíců. Podívejte! Vzorky z různých geologických

formací od jižní vysočiny přes severní pláně po svahy obřích

vulkánů. Kousky ledového jádra z polárních čepiček, kterých si já

osobně velmi cením. A nejspíš nejvzácnější ze všeho, vzorky

marťanského života. Jsou to pamětníci minulosti, podívejte, tady

máme dokonce fosilii ze sedimentů na dně jezera i místní

organismus ze současnosti, a vzorky transgenních životních forem,

s nimiž jsme experimentovali.“

Grendel Spethová suše poznamenala: „Marťani, kteří jsou k

jídlu.“

Bella Fingalová byla malá, unaveně vypadající žena, které

táhlo na šedesátku. Zdálo se, že ji to gesto opravdu dojalo. Usmála

se z průzoru. „Děkuji vám!“

Jurij řekl: „Jen mě mrzí, že vám nemůžeme věnovat lahvičku s

vodou z kanálů. Ani kus trojnožky z marťanského bojového stroje.

Ani vejce, které nakladla Princezna... Jak rád bych vám taky

ukázal kluzák Wernera von Brauna! Víte, byl to první rozumný

nápad, jak se dostat na Mars. Klouzavým letem by přistáli na

hladkém ledu na pólech. Ale tohle všechno je minulost a je mi líto,

že neuvidíte marťanskou budoucnost. Vyspělý lidský svět, naplno

zapojený do meziplanetární hospodářské a politické soustavy...“

Myra se dotkla jeho ramene a Jurij ztichl.

Bella se usmála. „Ano! Tohle je taky konec příběhu o lidech,

nemám pravdu? Konec marťanských snů. My ale nezapomeneme,

Juriji. Můžu vás ujistit, že studium Marsu bude pokračovat i

potom, co tahle planeta zmizí. Budeme se dozvídat o Marsu další

věci a budeme se je snažit pochopit.

A já bych vám v téhle poslední chvíli chtěla znovu říct, že to

všechno mělo cenu - i přes tyhle strašné důsledky.“

Řekla jim, že od Kyklopů dorazily další zprávy.

Tamní obří observatoř byla navržená před sluneční bouří, aby

pátrala po planetách podobných Zemi. Od bouře, a zejména po

návratu Athény, se její obří Fresnelovy oči stočily stranou, aby

nahlížely do tmavých mezer mezi hvězdami.

Bella řekla: „A kamkoli astronomové pohlédnou, tam vidí

nějaké běžence.“

Dalekohledy

Kyklopů

zachytily

infračervené

stopy

generačních hvězdoletů, pomalé bachraté archy jako čínské lodi,

celé civilizace na útěku. A viděli i neskutečně obrovské nekvalitní

lodi s plachtami širokými stovky kilometrů, uhánějící před světlem

explodujících hvězd. Zaznamenaly dokonce úzkopásmové

laserové signály, které podle nich mohly být pokusy o teleportaci,

zoufalou snahou o odeslání podstaty živé bytosti zakódované do

rádiového signálu.

Myru všechny ty nápady jiných civilizací ohromily. Za

každým z těch stručných sdělení se skrýval příběh, celý román.

„To je práce Prvorozených. Jsou všude. A všude dělají to, co

zkusili provést nám, na Marsu i u Prokyonu - vykořeňují. Proč?“

„Kdybychom to věděli,“ řekla Bella, „kdybychom Prvorozené

pochopili, mohli bychom se vypořádat s hrozbou, kterou

představují. Taková bude naše budoucnost, ať budeme cestovat

sebedál, tak dlouho, jak jen si umíme představit. A tak jsme

dospěli až do téhle situace, na tuhle zničenou planinu.“ Bella

podala vzorkovník svému sekretáři a o krok ustoupila. „Můžete se

prosím vy všichni, kteří teď odlétáte, postavit za mě?“

Většina lidí vyrazila, včetně Ellie von Devenderové, Grendel

Spethové a Hanseho Critchfielda. Mezi těmi, kteří zůstávali, byli i

Myra, Jurij a Paula Umfravilleová. Ani Číňané se nepohnuli z

místa. Jeden z jejich zástupců přistoupil k Belle a znovu jí

oznámil, že se rozhodli zůstat, aby se starali o památníky

postavené svým padlým v den sluneční bouře.

Bella k nim všem promluvila: „Vím, že máte dostatek zásob -

potraviny, energii - abyste tu vydrželi až do...“

Jurij ji přerušil: „Ano, madam předsedkyně. Všechno je

zařízeno.“

„Moc nechápu, jak spolu budete moci komunikovat - například

mezi Lowellem a polární stanicí. Nepřijdete během odtržení o

všecky komunikační družice?“

„Položili jsme povrchové kabely,“ vysvětlila jí Paula. „Bude

nám dobře.“

„Dobře?“ Bella nakrčila čelo. „Tohle slovo bych nepoužila.“

Náhle je vybídla: „Prosím - odleťte s námi! Všichni. Ještě stále si

to můžete rozmyslet. Na raketoplánu je místa dost. A moje dcera

čeká na oběžné dráze v Osvoboditeli, aby nás odvezla domů.“

„Děkujeme,“ odpověděl Jurij klidně. „Ale už jsme se rozhodli.

Někdo by tu měl zůstat. Měli by tu být nějací svědkové. A kromě

toho, tohle je můj domov, madam předsedkyně.“

„Je tady pochovaná moje matka,“ přidala se Paula

Umfravilleová. „Já ji nemůžu opustit.“ Usmívala se stejně

profesionálně jako vždycky.

„I já jsem tady ztratila svou matku,“ připojila se Myra.

„Nemůžu odejít, dokud se to nevyřeší.“

Bella se obrátila na Myru. „Víte, že uděláme, co je v našich

silách, abychom stavěli na kontaktu, který jsme navázali s Mirem.

Dávám vám na to své slovo a dohlédnu na to, aby tenhle slib

splnili i ti, kteří přijdou po mně.“

„Děkuji,“ řekla jí Myra.

„Vy ale půjdete ještě na podivnější místo, že? Nechcete po

mně někomu něco vzkázat?“

„Ne, děkuji, madam předsedkyně.“ V měsících po dopadu

bomby K se Myra stále znovu a znovu pokoušela spojit s Charlií a

Eugenem. Nikdy se nedočkala odpovědi. Jejich osobní vesmíry se

ale už dávno oddělily. Ona si své záležitosti uspořádala. Na tomhle

světě už nic neměla, nikde, kromě Marsu.

„Promiňte, madam předsedkyně, ale musíte okamžitě odletět,“

oznámil jí Jurij, když pohlédl na chronometr svého skafandru.

Kolem raketoplánu nastalo poslední hemžení, potom se

vysunuly schůdky a nákladový prostor uzavřel.

Myra se zúčastnila poslední vlny objímání, s Ellií, Grendel a

Hansem, s Číňany, dokonce i s Bellou Fingalovou. Marťanské

skafandry ale byly při objímání nemotorné, nedostatečné,

neumožňovaly lidský kontakt.

Bella došla ke krátké rampě, která vedla do vnitřku dvojitého

kužele, jako poslední. Rozhlédla se. „Tak tohle je konec Marsu,“

řekla. „Došlo tady ke strašnému zločinu, na kterém jsme se my

lidé podíleli. Je to pro nás těžké břemeno, které musíme nést nejen

my, ale i naše děti. Nemyslím si však, že bychom měli odlétat v

hanbě. Na Marsu se toho v uplynulém století přihodilo víc než

během předchozí miliardy let, a všechno, co je tu dobré, je dílem

lidských rukou. Nesmíme na to zapomenout. A na ztracený Mars

musíme vzpomínat s láskou, ne s hanbou.“ Sklonila zrak k rudému

prachu pod svýma nohama. „To je asi všechno.“

Svižně vystoupala po plošině, která se začala zvedat a uzavřela

ji uvnitř raketoplánu.

Myra, Paula a Jurij si museli pospíšit zpátky k vozidlu, které je

odvezlo o kilometr dál, do bezpečné vzdálenosti od místa startu.

Když vozidlo zastavilo, zase z něj vylezli. Znovu se museli

nasoukat do svých vnějších skafandrů.

Stáli tam vedle sebe, Myra mezi Jurijem a Paulou, a drželi se

za ruce. Zjistili, že je obklopuje hlouček robotických kamer, které

se valily, letěly nebo poskakovaly za nimi až sem.

Když konečně přišla chvíle startu, raketoplán se bez problémů

vznesl. Přitažlivost na Marsu je malá, vždycky bylo snadné

vystoupat na oběžnou dráhu. Prach zvednutý tímhle posledním

startem se v řídkém vzduchu zase rychle usadil a raketoplán

zmizel na oranžově hnědé obloze. Teď připomínal nějaký zašedlý

drahokam, kondenzační stopa za ním byla téměř neviditelná.

„Tak to bychom měli,“ řekla Paula. „Kolik času nám zbývá do

té světelné šou?“

Jurij se chtěl podívat na hodinky, potom si to ale rozmyslel.

„Moc ne. Chcete se vrátit do vozidla a vylézt z těchhle

skafandrů?“

Nikomu se nechtělo. Připadalo jim, že je správnější stát tady

venku, na zemi Marsu, pod jeho podivným ne-modrým nebem.

Myra se rozhlédla. Okolní krajina byla jen plochou pustinou,

ze které se ve velké dálce zvedaly nízké kopce. Ale v mělkém

příkopu kousek od nich se vyskytovala jakási mechovitá vegetace,

zelená. Život, který se na Mars vrátil díky sluneční bouři a jenž

vzkvétal pod lidskýma rukama. Držela se těsně u ostatních. „Tohle

je sen lidstva po milion let, stát tady a vidět tohle,“ řekla.

Jurij přitakal: „Ano...“

Najednou byla tma, během chvilky obloha ztmavla jako by

někdo cvakl vypínačem. Slunce spěchalo pryč a táhlo za sebou i

všechno své světlo. Obloha teď byla tmavě hnědá, potom

antracitová a nakonec dokonale černá.

Myra tam stála ve tmě co nejblíž Jurijovi s Paulou. Slyšela, jak

se kolem nich motají zmatené kamery.

Trvalo to jen několik vteřin.

„Doufám, že to kamery zaznamenaly,“ poznamenal Jurij tiše.

„Vypadá to jako úplné zatmění,“ řekla Paula. „Jednou jsem

kvůli němu odletěla na Zemi. Bylo to docela vzrušující, zvláštní...“

Myra také cítila vzrušení, tahle pradávná, výjimečná událost ji

nečekaně rozrušila. Divná světla na obloze. Jak tady ale stála ve

tmě, pocítila záchvěv strachu, když si připomněla, že Slunce už

nad Marsem nikdy nevyjde.

„Takže jsme v tomhle vesmíru sami,“ poznamenal Jurij. „Jen

my a Mars.“

Země se lehce zachvěla.

„Marsotřesení,“ zareagovala Paula okamžitě. „S tím jsme

počítali. Právě jsme přišli o gravitační sílu Slunce. To přejde.“

Světla na vozidle se zažehla, chvilku blikala, než se jejich záře

ustálila. Vykrajovala z povrchu Marsu okruh světla a Myřin stín se

táhl do velké dálky.

Potom se ve vzduchu před ní objevil nějaký kruh. Jako zrcadlo

plné složitých odrazů, odlesků světel vozidla. Myra udělala krok

vpřed a viděla, jak se k ní blíží její odraz.

Ten objekt ve vzduchu měl průměr zhruba metr. Bylo to Oko.

„Ty hajzle!“ vyštěkl Jurij. „Ty hajzle!“ Nemotorně se

předklonil, nabral do hrstí marťanské kameny a hodil je na Oko.

Kameny zasáhly artefakt s rachotem, který byl v řídkém studeném

vzduchu sotva slyšitelný.

Země se stále chvěla, tahle malá tvrdá planeta vibrovala jako

zvon.

A potom kolem Myřina průzoru prolétla nějaká bílá skvrna.

Myra ji sledovala celou cestu až na zem, kde se rozpustila. Byla to

sněhová vločka.

59. CHRÁM

Abdikadir Omar se s nimi sešel v Mardukově chrámu.

V okrsku kolem chrámu se shromáždilo pár desítek lidí.

Někteří tu dokonce spali, v přístřešcích a stanech. Pomalu mezi

nimi procházeli prodavači, kteří nabízeli lidem jídlo, vodu a nějaké

tretky, nejspíš posvátné symboly. Abdi jim vysvětlil, že to jsou

poutníci, kteří sem dorazili až z Alexandrie a Judeje.

„A jsou tady kvůli Oku nebo Mardukovi?“

Abdi se usmál. „Někteří přišli kvůli Oku. Někteří kvůli

samotnému Mardukovi, pokud si ho vůbec pamatují. Někteří kvůli

Bisese. Někteří dokonce kvůli té opoženě, která je tady s ní.“

„Pozoruhodné,“ konstatoval Grove. „Poutníci z Judeje, kteří se

sem přišli podívat na ženu z jednadvacátého století!“

Eumenes odpověděl: „Někdy si říkám, jestli tady nevzniká

celé nové náboženství. Uctívání Prvorozených s Bisesou Duttovou

jako jejich prorokem.“

„Pochybuju, že bude životaschopné,“ namítl Grove.

„Lidé i v minulosti uctívali bohy ničitele. Pojďme. Promluvme

si s Bisesou Duttovou.“

Abdi je doprovodil davem do spletitého nitra chrámu, až

nahoru do komnaty s Okem.

Té malé místnosti s očazenými cihlovými stěnami vévodilo

Oko, které se vznášelo ve vzduchu. Grove ve světle olejových

lamp viděl svůj odraz, absurdně pokroucený jako v nějakém

zprohýbaném zrcadle v paláci smíchu. Oko samotné ale bylo

obrovské, hrozivé, zdálo se mu, že vnímá jeho přitažlivost.

Bisesa se usadila v jednom rohu místnosti, vytvořila si hnízdo

z dek, papíru, oblečení a kousků jídla. Když vstoupil Grove s

ostatními, usmála se a namáhavě se postavila.

Teď si všiml i opočlověka. Vytáhlá, svalnatá, dospělá žena

seděla na bobku ve své kleci, nehybná a ostražitá jako Oko

samotné. Měla jasně modré oči. Grove musel před jejím pohledem

uhnout.

„Pane jo!“ poznamenal Batson a chytil se za nos. „Ilicius

Bloom nelhal, když tvrdil, že ten zápach není od něj, ale od

opice!“

„Na to si zvyknete,“ ozvala se Bisesa. Přivítala Batsona

vřelým podáním ruky a Grovea objetím, které mu způsobilo jisté

rozpaky. „Chytlavá je ale dobrá společnice.“

„Chytlavá?“

„Vy si na ni nepamatujete, Grove? Vaši vojáci chytili jednu

samici opočlověka i s dítětem hned první den po Porušení

spojitosti. Vojáci jí říkali Chytlavá kvůli tomu, jak používá své

ruce, když si jen tak pro zábavu splétá uzly z kusů slámy. Poslední

den předtím, než jsme se pokusili poslat mě Okem zpátky na Zemi,

jsem vás poprosila, abyste je pustili. Myslím, že tohle je to dítě,

které mezitím dospělo. Pokud tihle australopitekové žijí zhruba

stejně dlouho jako šimpanzi, je to klidně možné. Tvrdím, že je

mnohem šikovnější než já.“

Grove se zeptal: „Jak se u všech všudy dostala sem?“

Odpověděl mu Eumenes: „V podstatě po svých. Patřila k

bandě, která obtěžovala vlaky putující na západ. Tahle dorazila

podél trati až do Babylonu a působila potíže zemědělcům kolem

města. Stále se snažila dostat za městské hradby. Nedala se

odehnat. Nakonec ji chytli do sítě a přinesli ji do města pro

pobavení dvora. Byla zavřená v Bloomově kleci, ale řádila tam.

Chtěla někam jít, o tom nebylo pochyb.“

„Napadlo to mě,“ navázal Abdi. „Spoutali jsme ji a nechali

jsme ji, ať nás dovede, kam bude chtít.“

„A ona přišla sem,“ dokončila vysvětlování Bisesa. „Táhlo ji

to sem stejně jako mě. Chová se tady celkem klidně, jako by našla,

co hledala.“

Grove se nad tím zamyslel. „Vzpomínám, jak jsme jednou

tuhle opoženu s její matkou umístili do stanu, kterým jsme

podkládali vznášející se Oko - pamatujete, Biseso? Bylo to asi

celkem velké znevážení Oka. Možná si tehdy tohle ubohé stvoření

vytvořilo k Očím nějakou vazbu. Jak ale u všech rohatých mohla

vědět, že jedno Oko je tady?“

„Nerozumíme ani spoustě jiných věcí,“ řekla Bisesa. „Když to

řeknu jemně.“

Grove si s nuceným zájmem prohlédl Bisesino doupě.

„Vypadá to, že vy jste tu celkem spokojená.“

„Super třída,“ řekla. Grove nechápal, co tím myslí. „Mám svůj

telefon. Škoda, že Skafandru pět došla energie, protože by mi taky

mohl dělat společnost. A tohle je moje chemická toaleta,

vybrakovaná z Ptáčka. Abdi se mi stará o jídlo a úklid. Ty jsi

takové moje spojení se světem, co, Abdi?“

„Ano,“ ozval se Grove, „ale proč jste tady?“

Eumenes jim vážně vysvětloval: „Měli byste vědět, že si

Alexandr myslí, že se Bisesa snaží přijít na to, jak využít Oko v

jeho prospěch. Kdyby král nebyl přesvědčený o tom, že Bisesa je

mu k něčemu dobrá, už by tady nebyla. Nesmíte na to zapomínat,

až se s ním setkáte, kapitáne.“

„Beze všeho. Jak je to ale ve skutečnosti, Biseso?“

„Chci se vrátit domů,“ odpověděla prostě. „Stejně jako minule.

Chci se sejít se svou dcerou a vnučkou. A tohle je jediná cesta.

Nerada to říkám, ale na Miru není nic, co by pro mě bylo

důležitější než tohle.“

Grove pohlédl na tu ženu, na matku odtrženou od svých

blízkých, osamocenou v tomhle cizím prostředí. „Víte, měl jsem

také dceru,“ řekl a polekalo ho, jak chraplavě jeho hlas zní. „Ještě

doma. Vy víte. Řekl bych, že teď by jí bylo asi tolik co vám. Já

chápu, proč jste tady, Biseso.“

Usmála se a znovu ho objala.

Další slova ztrácela smysl.

Grove řekl: „Zase vás přijdu navštívit. Řekl bych, že se v

Babylonu zdržíme několik dní. Opravdu bych chtěl něco udělat

pro toho ubohého Blooma. Myslím, že my moderní bychom měli

držet při sobě.“

„Jste dobrý člověk, kapitáne. Nevystavujte se ale sám

žádnému nebezpečí.“

„Jsem prohnaný starý lišák, žádné strachy...“

Krátce nato odešli.

Grove se ještě jednou ohlédl na Bisesu. O samotě, pokud

pomineme ostražitou opoženu, procházela kolem té vznášející se

koule a tiskla holou dlaň k povrchu Oka. Vypadalo to, že jí ruka

sklouzává stranou, jako by ji odtlačovala nějaká neviditelná síla.

Grovea poděsila ta nenucená familiárnost, s jakou se chovala k

tomu naprosto monstróznímu, cizímu objektu.

Otočil se. Byl rád, že může v temných chodbách chrámu skrýt

slzy ve svých pošetilých starých očích.

60. DŮM

30. březen 2072

Paula jim zavolala prostřednictvím optického kabelu. Od

chvíle, kdy zmizelo Slunce, upřesňovaly velké umělé inteligence v

Novém Lowellu své předpovědi okamžiku, kdy Mars zasáhne

Roztržení.

„12, května,“ oznámila jí Paula. „Zhruba ve dvě odpoledne.“

Za šest týdnů. „Tak teď to tedy víme,“ odpověděla Myra.

„Prozradili mi, že to nakonec dokážou předpovědět s přesností

na atosekundu.“

„To se nám bude určitě hodit,“ poznamenal Jurij suše.

Paula řekla: „Budeme taky předpovídat stav vaší jaderné

elektrárny. Víte přece, že vám dochází palivo.“

„Ovšem,“ přisvědčil Jurij neochotně. „Pravidelnost dalších

dodávek surovin je poněkud problematická.“

„Podle našich odhadů vydržíte až do Roztržení. Jen taktak.

Posledních pár dnů to možná budete mít těžší.“

„Můžeme trochu šetřit. Jsme tu přece jen dva.“

„Dobře. Tady na Lowellu ale budete mít vždycky volné

místo.“

Jurij pohlédl na Myru, která se na něj usmála. Řekla: „Odejít z

domova? Ne. Díky, Paulo. Doklepeme to tady.“

„Nečekala jsem, že bys řekla něco jiného. Dobře. Kdybyste si

to rozmysleli, vozidla jsou ještě v dost dobrém stavu na to, aby pro

vás dojela.“

„Já vím, díky,“ odpověděl Jurij s těžkým srdcem. „Protože

jedno z nich je naše.“

Bavili se o své práci i o tom, jak se s tím vším vyrovnávají.

Vypadalo to, že poslední léto na Marsu bylo drasticky

zkráceno. Slunce zmizelo dva měsíce předtím, než měl přijít střed

léta, a poslední zima na planetě začala.

Tady na pólu to nehrálo svým způsobem příliš velkou roli,

protože tady byla tak jako tak půl roku tma. Myře nejvíc scházel

pravidelný přísun filmů a zpráv ze Země a také dopisy z domova.

Nestýskalo se jí ani tak po Zemi samotné, jako po poště z ní.

Zatímco tady ve Wellsu prostě jen přešli k zimní rutině, dole

na Lowellu, kousek od rovníku, nebyli na tmu tak zvyklí, takže pro

ně byl šok, když tam u nich začalo sněžit. Neměli žádnou výbavu

nutnou k přežití v takových podmínkách. A tak Jurij s Myrou do

jednoho ze specializovaných vozidel s pluhem z polární stanice

naložili sublimační rohože a další nezbytnou výstroj. Nechali

potom vozidlo v Lowellu pro potřeby tamního osazenstva a ve

druhém se vrátili po dlouhém putování zpátky do Wellsu. Ta cesta

po čtvrtině obvodu planety každým směrem, za neustálého sněžení

suchého ledu, byla ubíjející, skličující, únavná. Myra s Jurijem už

od té doby neopustili nejbližší okolí základny.

„Zase se ozvěte!“ loučila se s nimi Paula. „Hodně štěstí.“ Její

obraz se rozplynul.

Myra pohlédla na Jurije. „Tak, to by bylo.“

„Zpátky do práce,“ řekl Jurij.

„Dáš si nejdřív kávu?“

„Dej mi hodinu, než dokončím své každodenní pracovní

povinnosti.“

„Dobře.“

Rutinní práce byla od poslední evakuace podstatně

namáhavější. Bez pravidelného zásobování a doplňování

náhradních dílů neskomírala jen jaderná elektrárna, ale i další

vybavení. A oni na to všechno byli jen dva, na základně určené pro

deset, a Myra, i když se učila rychle, neměla žádné zkušenosti.

Přesto se však pustila do práce. Dnes dopoledne se věnovala

ucpávajícím se hydroponickým nádržím a čištění zaneseného

bioreaktoru a snažila se přijít na to, proč se téměř každý den

porouchá systém na extrakci vody. Měla i práci u umělé

inteligence při zpracování proudu dat, který stále přicházel ze sond

PES, laskavců a chytrého prachu, i když systémy všech těchto

snímačů postupně umlčovaly různé závady nebo prostě někde

uvízly ve stále hlubším sněhu.

Umělá inteligence dokázala většinou pracovat samostatně,

dokonce si vybírala vlastní vědecké záměry a sestavovala

programy k jejich splnění. Dnes byl ale den POP, ochrany planety,

kdy musela provést pravidelnou formální kontrolu, aby se ujistila,

že složení vzduchu v kilometrovém okruhu kolem stanice

odpovídá předpokladům, takže monitorovala pomalé prosakování

jejich lidské přítomnosti do povrchu Marsu. Dokonce musela

podepsat jakýsi papír, který se předkládal nějakému nadřízenému

místu na Zemi. Tenhle papír samozřejmě na Zemi nikdy nedorazí,

stejně ho ale podepsala.

Zhruba po hodině za pomoci umělé inteligence vypátrala

Jurije. Měl být venku ve stanu u vrtné soupravy, kde

zakonzervovával zařízení, které bylo jednou provždy vypnuté, a

plnil tak slib, který dal Hansemu Critchfieldovi. Ve skutečnosti byl

v Šesté konzervě, v prostoru pro výstup mimo stanici.

Připravila kávu a opatrně ji nesla do Šestky. Pohárky zakryla

víčky, stále ještě si nezvykla na baňky určené k pití kávy ve

třetinové přitažlivosti.

Když dorazila do Šestky, Jurij tam klečel na podlaze. Někde

vyhrabal Cockellův bob, jednoduché saně. S ohledem na

marťanské podmínky byly vybaveny sklápěcími kolečky k pohybu

po bazaltově tvrdém vodním ledě. Nakládal na tohle malé vozítko

vypuštěný stan, balíčky s jídlem a různou výstroj, kterou podle

všeho vymontoval z jednotek na podporu životních funkcí.

Podala mu kávu. „Co to bude?“

Posadil se a napil se z kelímku. „Mám jeden nesplněný sen.

Vlastně jich mám spoustu, ale tenhle je ze všech nejsilnější.“

„Pokračuj!“

„Samostatný útok na marťanský severní pól bez cizí pomoci.

Vždycky jsem to chtěl zkusit. Víš, vyrazit z okraje ledové čepičky,

jen já, venkovní skafandr a saně. A jít pěšky, táhnout za sebou

saně až na pól. Žádné doplňování zásob, žádné vyzvednutí, nic než

já a led.“

„Je to vůbec možné?“

„Ale ovšem. Je to nanejvýš tisíc kilometrů, podle toho, jakou

cestu si vyberu. Skafandr mě bude trochu brzdit - žádný skafandr,

který máme, není určen na tak dlouhou dobu a tolik pohybu, budu

ho muset trochu vylepšit. Ale nezapomeň, že ve třetinové gravitaci

toho utáhnu třikrát víc než v Antarktidě, zhruba čtyři sta kilo. A

podmínky na Marsu jsou svým způsobem příznivější než na pólech

na Zemi. Žádné blizardy, žádné sněžné bouře.“

„Budeš si muset vzít všechen potřebný kyslík.“

„Možná. Nebo můžu použít něco z tohohle.“ Zvedl jednu část

zařízení na podporu životních funkcí, malou skříňku na sběr ledu a

elektrolytickou soupravu pro rozklad vody na kyslík a vodík. „Je

to ale něco za něco. Tohle zařízení je lehčí než láhve s kyslíkem,

když je ale budu muset denně používat, zpomalí mě to. Vím, že je

to riskantní, Myro. Je to ale pořádný risk, co? Navíc to nikdo přede

mnou ještě nezkusil. Kdo jiný než já?“

„Musíš si to ale všechno pořádně naplánovat.“

„Ano. Promyslím to všechno přes zimu. A až přijde léto,

vyberu si nějaké období, kdy bude Země nad obzorem, a zkusím

to. Musím si připravit veškerou výbavu a otestovat ji venku na

ledu kolem základny. Tma na tom nic nemění.“ Vypadalo to, že ho

tenhle nový projekt hrozně baví. Zvedl k ní ale nejistě oči.

„Myslíš, že jsem blázen?“

„Ne větší, než my ostatní. Víš, já nevěřím na 12, května. A co

ty? Nikdo z nás nevěří, že k tomu někdy dojde, že nás čeká smrt.

Kdybychom tomu věřili, nemohli bychom asi fungovat. Pro nás na

Marsu je to jen trochu přesněji určeno, nic víc.“

„Ano. Ale...“

„Nebudeme o tom mluvit,“ umlčela ho rázně. Klekla si k němu

na studenou podlahu. „Ukaž mi, jak si to všechno chceš zabalit.

Jak budeš jíst? Budeš dvakrát denně vybalovat stan?“

„Ne. Myslel jsem, že bych ho postavil večer a jedl v noci a

ráno. Potom bych mohl během dne pít nějaký teplý nápoj hadičkou

ve skafandru...“

Bavili se, probírali možnosti a dolaďovali jednotlivé části

výbavy a plánovali přitom výpravu, zatímco se zmrzlý vzduch

Marsu kupil v závějích kolem pilot, na nichž stály jednotlivé

moduly stanice.

61. CHÁPAVÁ

Změny v Oku si jako první všimla Chápavá.

Probouzela se pomalu, jako vždy se nechtěla odtrhnout od

svých košatých snů o stromech. Napůl zvíře a napůl člověk, měla

jen mlhavé představy o budoucnosti a minulosti. Její paměť

připomínala galerii plnou jasných obrazů - tvář její matky, teplo

jejího hnízda, kde se narodila. A klece. Velmi mnoho klecí.

Dlouze zívla, protáhla si své dlouhé paže a rozhlédla se. Ta

vysoká žena, která s ní žila v téhle jeskyni, stále spala. Na její

klidnou tvář dopadalo světlo.

Světlo?

Chápavá zvedla hlavu. Oko zářilo. Vypadalo jako malé slunce,

uvězněné v téhle kamenné místnosti.

Chápavá natáhla k Oku ruku. Nevydávalo žádné horko, jen

světlo. Vstala a zadívala se na něj, oči doširoka otevřené, jednu

paži zvednutou.

Znovu se objevilo něco nového. Záře Oka už nebyla jednolitá -

podkladovou šedou přerušovala série jasnějších vodorovných

proužků ve vzoru, který mohl člověku připomínat rovnoběžky na

glóbu Země. Tyhle rovnoběžky začínaly u „rovníku“ Oka, odkud

stoupaly a ztrácely se u severního pólu. Mezitím se další sada,

tentokrát svislá, začala pohybovat obdobně, objevovaly se na

jednom pólu a přes rovník mizely na druhém. Vzápětí se objevila

třetí sada zářících čar přetínajících polární linky v pravém úhlu. Ta

přelévající se, nehlučná síť šedých obdélníků byla ohromující,

krásná.

A potom se objevila čtvrtá sada čar. Chápavá se snažila

sledovat, kam se ztrácejí, ale najednou pocítila hroznou bolest v

hlavě.

Vykřikla. Hřbety dlaní si mnula uslzené oči. Na vnitřní straně

stehen pocítila teplo. Jak tam tak stála, nedokázala udržet moč.

Spící žena se zavrtěla.

62. MALÉ ROZTRŽENÍ

12. květen 2072

Den začali beze slov.

Dodržovali rutinu, kterou si vytvořili během těch měsíců

strávených spolu. I když ve chvíli, kdy se Myra probudila, zbývalo

do Malého roztržení jen několik hodin. Nenapadlo ji nic jiného, co

by měli dělat.

Jurij začínal den jako každé ráno tím, že se oblékl do

skafandru a vydal se na sběr ledu. Systém VMZ na získávání vody

se nakonec rozbil. A tak musel Jurij chodit ven každý den k

příkopu, který hloubil ve vodním ledu, odkud improvizovaným

krompáčem odsekával kusy ledu. Ty potom odnášel do tepla

domu, aby roztály. Vlastně to nebylo nijak náročné, ten postupně

navrstvený led připomínal jemnozrnný pískovec a dal se lehce

lámat. Když dopravili led do domu, museli odfiltrovat prach z

bahna, které vzniklo po jeho rozpuštění.

Když skončil s ledem, přešel Jurij k Hanseho práci, jak tomu

říkal - kontroloval elektrárnu, ventilační soustavu a další

mechanické podpůrné systémy, které je udržovaly naživu. Dneska

si dokonce na odchodu pohvizdoval. Včera konečně dorazily

nějaké věci, na které čekal. Přijelo k nim automatické vozidlo,

které k nim poslalo osazenstvo Nového Lowellu. Paula s ostatními

získávali výbavu z radioaktivních trosek původního Lowellu.

Jurije obsah této poslední dodávky nadchl, takže se na dnešní

dopolední práci těšil.

Poslal vozidlo zpět stejnou trasou, jakou sem přijelo, i když

mu tato cesta měla zabrat několik dnů, tedy déle, než by mělo dojít

k Malému roztržení. Jurij měl nejspíš někde v podvědomí uloženo,

že jejich inteligentní stroje musejí být zaměstnávány stejně jako

jejich lidští velitelé, a Myra neměla proč s ním nesouhlasit.

I Myra vyrazila za prací ven. Měla jeden úkol, který si

nechávala na dnešek.

Nasoukala se do venkovního skafandru, jako vždy dodržovala

všechny protokoly na ochranu planet, a vydala se k zahrádce s

venkovními rostlinami, které přečkávaly tuhle novou marťanskou

zimu. Pravidelně z nich musela odfukovat sníh, ten zmrzlý vzduch,

který tuhl každý den. Používala horkovzdušný fukar, který vypadal

jako velký vysoušeč vlasů.

Myra i při práci vnímala Oko vznášející se nad zahradou. Oči

teď tady byly všude, dokonce v některých částech jejich habitatu.

Jako obvykle se ho snažila ignorovat.

Dneska si dala obzvlášť záležet. Očistila veškeré zařízení tak,

jak jen to bylo možné. Dotýkala se houževnatých kožnatých listů

každé rostliny a přála si, aby je dokázala vnímat skrz své silné

rukavice.

Poslední den se Bella vrátila na místo, kde býval Mars.

Z vesmíru, z kajuty Osvoboditele, bylo vidět, že tu stále něco

je. To, co nahradilo Mars, mělo v podstatě kulový tvar a zářilo to

matně červeně jako nějaký uhasínající oharek. Nic se od toho

neodráželo a pokusy o vyslání sond na něj končily ztrátou

vesmírného

plavidla.

Pokud

byste

to

místo

zkoumali

spektrografem, viděli byste, že ten zvláštní povrch ustupuje, že

červený posun změnil jeho světlo na tmavě rudé.

Na místě, kde by měl být Mars, teď obíhal kompaktní shluk

hmoty a energie. Vytvářel gravitační pole postačující k udržení

hejna zvědavých vesmírných plavidel na oběžné dráze a dokonce i

malých měsíců Marsu, Phoba a Deima, které stále ještě obíhaly po

svých starých drahách. Ale nebyl to Mars.

Edna řekla: „Je to jen jizva, která zbyla po vykrojení Marsu.“

„A dneska se ta jizva zacelí,“ dodala Bella.

Sledovala displeje, na nichž viděla přilétat další lodi, další

zvrácené pozorovatele tohoto posledního dějství dramatu. Docela

by chtěla vědět, co se odehrává na Marsu samotném - pokud tedy

Mars ještě existoval jako takový.

Jurij s Myrou si připravovali oběd.

Skládal se ze sušených vajec, bramborových granulí a trochy

marťanské zeleně, gumové, ale dodávající barvu. Jurij navrhl víno

marťanské výroby z vinohradu pod kopulí v Lowellu, které bývalo

nesmírně drahé. Nepřipadalo jim to ale vhodné, a tak nechal láhev

zavřenou. Stejně to víno nestojí za nic, myslela si vždycky Myra,

bez ohledu na cenu.

Vařili společně, stejně tak prostírali a nosili na stůl v základně

a vzájemně si přitom vůbec nepřekáželi. „Jsme jako manželé, kteří

spolu žijí dlouho,“ říkával občas Jurij. Svým způsobem jsme,

myslívala si Myra, i když se tu a tam kvůli něčemu pohádali - a

přesto, že mezi nimi nikdy nedošlo k žádným intimnostem.

Nedovolili si víc než konejšivá objetí, což nebylo nic zvláštního,

jestliže byli jedinými dvěma lidmi na jednom z pólů planety.

Tyhle poslední měsíce nebyly vůbec špatným obdobím jejího

života. Uvědomovala si, že se vždycky skrývá v něčím stínu -

nejdříve své matky, potom v Eugenově. Nikdy nedostala

příležitost vybudovat si dům podle svých představ. Nemohla ani

říct, že se jí to povedlo tady na Marsu. Tady ale Jurij zapustil své

kořeny, tohle byl svět, který si vybudoval on. A ona v těch

posledních měsících dokázala tenhle dům sdílet s ním. Bez ohledu

na to, že spolu nespali, měla už v životě horší vztahy než teď s

Jurijem.

Stýskalo se jí ale po Charlii tak, jak by si nikdy předtím

nedokázala představit. Jak se blížil den Roztržení, vypadalo to jako

ocelové lano drásající jí břicho, čím dál silněji. Netušila, jestli

Charlie ví, co se stalo s její matkou. Dokonce ani neměla žádné její

novější fotografie, ať už nehybné nebo pohyblivé, které by si

mohla prohlížet. Snažila se ze všech sil nemyslet na to, uzavřít to v

jednom z oddělení svého vědomí. Jurij to samozřejmě věděl.

Pohlédla na hodiny. „Je víc, než jsem myslela. Zbývá poslední

hodina.“

„Tak bychom se radši měli nadlábnout.“

Posadili se.

Jurij řekl: „Dneska jsem prožil příjemné dopoledne. Lidi z

Lowellu sem konečně poslali ty náhradní filtry, o které jsem je

žádal. Teď nám tady vydrží čerstvý vzduch další rok. A vypnul

jsem reaktor. Přepnul jsem na bateriový zdroj, ten nás ale stejně

přežije. Chtěl jsem, aby ta stará uranová tyč byla uložená podle

předpisů. Měl jsem co dělat, abych to všechno stihl, ale myslím, že

jsem ji zakonzervoval docela dobře.“

Viděla, že ho jeho práce těší, stejně jako ji těšila ta její.

„Byl tam taky jeden balíček od Pauly, v tom vozidle, co přijelo

včera. Říkala, že bychom ho měli otevřít až teď.“ Vytáhl ho z

hromady dílů, kterou přehraboval, když hledal filtry. Byla to malá

plastová krabička, kterou teď položil na stůl.

Když ji otevřel, objevil se vykládaný vnitřek, v němž byla

uložená koule velikosti tenisového míčku. Pod koulí byl v krabičce

uložen plastový sáček s nějakými prášky. Položil ho na stůl.

Myra si vzala tu kouli. Byla těžká, měla hladký černý povrch.

Jurij řekl: „Čekal jsem to. Je potažená látkou, ze které byly

vyrobeny kachlíky štítu. Dokáže pohltit spoustu tepla.“

„Takže přežije i rozpad téhle planety?“

„Myslíme si to.“

„Nechápu, k čemu by to mohlo být dobré.“

„Ale je ti jasné, jak funguje rozpínání K,“ řekl Jurij s pusou

plnou vajíček. „Roztržení postupuje od největších objektů k

menším. První bude planeta, potom lidská těla. Tohle malé

zařízení by mělo přežít konec planety, i kdyby bylo vyvrženo do

volného prostoru, a taky by mělo vydržet o trošku déle než

například člověk ve skafandru. Nejspíš ve shluku úlomků.

Kamenů, které se budou rozpadat na prach ve stále menším a

menším měřítku.“

„Uvnitř jsou nějaké přístroje?“

„Ano. Měly by fungovat a sbírat data, dokud rozpínání

nedosáhne centimetrového měřítka a dokud Roztržení tu kouli

nerozpárá. Ani potom ještě nebude po všem. Z té koule se uvolní

oblak ještě drobnějších snímačů, říkáme jim moli. Je to

nanotechnologie, Myro, stroje velké jako molekuly. Ty budou dál

sbírat data, dokud rozpínání nedojde na molekulární úroveň. Nic

dalšího, co by fungovalo i potom, nemáme. Paula říká, že chtěli,

aby to fungovalo až do poslední mikrosekundy. Takovýmhle

způsobem se dají sbírat data o půl hodiny déle.“

„Pak to za to stojí.“

„Ano.“

Myra potěžkala kouli. „Takový úžasný malý strojek! Jaká

škoda, že tahle data nikdo nevyužije.“

„Člověk nikdy neví,“ řekl Jurij.

Položila kouli na stůl. „A ty prášky?“

Štítivě zvedl sáček dvěma prsty. „Jenny z Lowellu říkala, že

něco takového připraví.“ Jenny Mortensová byla poslední lékařkou

v Novém Lowellu, jedinou, která na Marsu zůstala. „Víš, k čemu

jsou. Mohlo by to tak být jednodušší, prostě si je vzít.“

„Byla by škoda zajít takhle daleko a potom to v poslední

minutě vzdát. Nemyslíš? A kromě toho, já musím myslet na svou

matku.“

„Pravda.“ Usmál se a obloučkem poslal sáček s tabletkami do

odpadkového koše.

Podívala se na hodinky. „Asi bychom měli jít. Už nezbývá

moc času.“

„Souhlasím.“ Vstal a poskládal nádobí na sebe. „Myslím, že

můžeme spotřebovat trochu vody na umytí nádobí.“ Ohlédl se na

ni. „Co si myslíš o použití skafandrů?“

Oba chtěli být v posledních okamžicích venku ze základny.

Myra ale moc nechtěla být ve skafandru. „Myslím, že budu

potřebovat trochu lidského tepla, Juriji.“

Usmál se. „Kulantní vyjádření! Teď na nějaké rozpaky

nezbývá čas.“

„Víš, co tím myslím,“ řekla, trochu naštvaná, že ji takhle

pošťuchuje.

„Jasně, že vím. Podívej - zařídil jsem to. Pojď se mnou do

modulu se skafandry a uvidíš, co jsem vymyslel. Věř mi. Myslím,

že se ti to bude líbit. A jestli ne, budeš mít dost času vrátit se sem.“

Přikývla. „Dobře. Tak to tady nejdřív uklidíme.“

A tak uklidili. Po posledním doušku kávy - jejím úplně

posledním - umyla Myra nádobí v trošce jejich vzácné vody a

uložila je. Odešla na toaletu, umyla si obličej, vyčistila si zuby a

vyčurala se. Skafandry na to byly samozřejmě zařízené, ona ale ve

skafandru vykonávala potřebu nerada.

Naposledy prováděla posloupnost obyčejných lidských úkonů,

úplně naposledy. Už nikdy nebude spát, jíst, pít kávu a dokonce

ani nepoužije toaletu. Nepřestávala na to myslet od chvíle, kdy se

dnes ráno probudila, i když se ze všech sil snažila dělat všechno

jako jindy.

S Jurijem naposledy procházeli stanicí. Jurij nesl černou kouli

se snímači z Lowellu. Už vypnuli většinu Wellsu, teď ale přikázali

umělé inteligenci stanice, aby přepnula všechny systémy na

minimum a aby pozhasínala světla, takže jak šli, šířila se za nimi

tma. Všude bylo čisto, všechno uložené na svém místě, všechno

očištěné. Myra cítila pýchu nad tím, jak se jim to všechno tak

hezky povedlo.

Nakonec svítila poslední zářivka, v kopuli pro výstup mimo

stanici, která osvětlovala průlezy do skafandrů. Oblékli si vnitřní

kombinézy a Jurij poslal kouli se snímači ven přechodovou

komorou pro výstroj.

„Ty jdi do levého, já půjdu do pravého,“ řekl jí. „Jestli se

chceš podrbat na nose, teď máš poslední příležitost.“

Zastavili se. Potom se objali a Myra do sebe vtáhla jeho pach.

Pustili se. „Světla!“ zvolal Jurij. Poslední trubice pohasla a

stanice se ponořila do tmy. „Sbohem, H. G.,“ loučil se Jurij šeptem

se svou základnou. Myra od něj tohle oslovení nikdy předtím

neslyšela.

Otevřela svůj průlez a zkušeně, jak se to naučila během těch

měsíců na Marsu, vklouzla nohama napřed do svého skafandru.

Když nasoukala pravou ruku do rukávu, čekalo tam na ni

překvapení. Rukavice, jež by tam měla být, scházela. Místo toho

její ruka vklouzla do teplé dlaně.

Předklonila se. Ve světlech svého skafandru viděla, že pravá

rukavice byla odříznutá a její pravý rukáv propojený s levým

Jurijovým.

Jurij se na ni díval průzorem své přilby. „Jak se ti líbí moje

úprava?“

„Dobrá práce, Juriji!“

„Skafandrům se to samozřejmě nelíbilo. Oba si myslí, že došlo

k poškození povrchu. Ale kašleme na ně. Ta dočasná záplata

nevydrží dlouho. Teď samozřejmě musíme dělat všechno

společně, jako siamská dvojčata. Co tvůj skafandr?“

Mezitím provedla diagnostickou kontrolu. Pohlédla na Jurijův

hrudní displej, aby se přesvědčila, že na nic nezapomněl, a on

stejně zkontroloval ten její. „Všechno v pořádku, kromě stížností

na chybějící rukavice.“

„Dobře,“ řekl. „Takže se postavíme. Tři, dva, jedna...“

Pevně si stiskli ruce a narovnali se. Posilovače jejího

exoskeletonu zavrčely a její skafandr se oddělil se zasyčením od

kopule.

I když to obvykle nedělala, teď se otočila, vyndala jemný

štětec a očistila západky na kopuli od marťanského prachu. Jurij to

udělal také. Protože měli spojené ruce, bylo to trochu nemotorné.

Potom se Jurij sklonil, vzal kouli se snímači do pravé ruky a

vyrazili vpřed.

Byla černočerná tma a sníh nepřestával padat, beztvaré vločky

zmrzlého marťanského vzduchu ozařované světly jejich skafandrů.

Země ale byla celkem čistá, tuto cestu si vymetli včera.

Za nimi se valila malá robotická kamera, která ani teď

nepřestávala všechno nahrávat. Uvízla ve sněhové návěji. Myra ji

kopnutím uvolnila a kamera se koulela před nimi, červená

kontrolka záznamu na ní stále svítila.

Jurij se zastavil a položil kouli se snímači na zem před nimi.

„Tady, co ty na to?“

„Souhlasím. Myslím, že na tom zase tolik nezáleží.“

Narovnal se. Sníh stále padal. Jurij natáhl ruku a zachytával na

ní vločky. Vypadaly jako nějaké velké můry, které usedly na jeho

rukavici a vzápětí tály. „Ach, Bože,“ řekl, „je tady tolik divů! Víš,

tyhle vločky mají taky svou strukturu. Každá z nich vzniká kolem

zrnka prachu, který obalí vodní led, a teprve potom vznikne vnější

plášť ze suchého ledu. Vypadá jako cibule. A tohle všechno tady

padá z nebe, každou zimu. V každé vločce se tak setkávají tři

globální cykly - prach, voda a oxid uhličitý. V chápání Marsu

stojíme teprve na začátku.“ Z jeho hlasu zazníval náznak hořkosti,

který u něj nezaslechla několik měsíců. „Pro někoho by tohle bylo

peklo,“ pokračoval. „Zima, tma. Pro mě ne.“

„Ani pro mě,“ zašeptala a stiskla mu ruku v sešitých rukávech.

„Juriji...“

„Ano?“

„Děkuju. Tyhle poslední měsíce pro mě...“

„Radši to neříkej.“

Ozvalo se něco jako prásknutí dveří, které jim zprostředkovaly

jejich skafandry. Myře v uších zazněl výstražný signál a kontrolky

na displeji pod její bradou se rozzářily.

Země se zachvěla.

„Jako na zavolanou,“ řekl Jurij.

Pohlédli na sebe. Od zmizení Slunce to byl první příznak toho,

že se děje něco neobvyklého.

Hrdlo jí sevřel strach. Náhle si přála, aby se tohle nikdy

nestalo, aby se mohli vrátit do stanice a pokračovat ve svém

každodenním programu. Nepouštěla Jurijovu ruku a oba se k sobě

přitiskli, nakolik jim to objemné skafandry dovolovaly, jako nějací

dva zelení zápasníci sumo. Jurij se natočil, jak se snažil

zkontrolovat hodinky připevněné nad loktem svého skafandru.

Země se zatřásla výrazněji. Potom kolem nich začaly létat

drobné úlomky ledu. Otočili se, ruce stále pevně sevřené, aby

mohli pozorovat, jak praská konzerva habitatu a jak z ní uniká

vzduch i voda, které okamžitě mrznou do krup, jež se zpomaleně

snášely kolem pilot podpírajících konzervy.

„Měli bychom asi odejít o kousek dál,“ navrhla Myra.

„Dobře.“ Vykročili vpřed, nejistě, jak se pod nimi znovu

zachvěla země. Jurij řekl: „Opravit tu prasklinu dá pořádně

zabrat.“

„Tak dej vědět Hansemu, ať se sem vrátí.“

„Ten pacholek není nikdy tam, kde ho potřebuješ. Au!“

Klopýtl a strhl ji s sebou, takže se také zapotácela.

„Co se stalo?“

„Uhodil jsem se do hlavy.“ Otočili se. Vznášelo se nad nimi

Oko, tohle mohlo mít tak metr v průměru, jeho spodek těsně nad

jejich hlavami. „Hajzl!“ Jurij do něj udeřil pravou rukou, kterou

měl volnou. „Sakra. Jako kdybych bouchl do betonu.“

„Nevšímej si ho!“ poradila mu Myra.

Chvění na chvilku ustalo. Stáli tam vedle sebe, nad nimi Oko,

a zhluboka dýchali.

„Měl jsi pravdu, že bychom měli jít ven,“ řekla Myra.

„A tys měla pravdu s tou trochou lidského tepla.

Myslím, že během těch posledních několika měsíců jsme dělali

všechno správně, paní Duttová.“

„Asi s vámi musím souhlasit, pane O'Rourke.“ Zhluboka

dýchala a tiskla mu ruku. „Víš, Juriji...“

Země se s třeskem otevřela.

Vysoká žena v komnatě chrámu se probudila. Nejdříve

procitala pomalu.

A potom rychle, když spatřila Oko.

„Sakra, sakra! Muselo se to stát zrovna teď, když potřebuju na

záchod. No tak, Skafandre pět, jsi sice mrtvý jako dodo, jsi ale ta

nejlepší ochrana, jakou mám...“ Chápavá ji pozorovala, jak se

začíná soukat do té zelené mrtvé věci, a jak pokládá ten svůj zářivý

oblázek na podlahu.

„Ty mě tu chceš zase nechat, Biseso?“

„Víš co, telefone, nezkoušej to zase na mě. Tohle jsme si přece

probrali. Ty jsi jediné spojení se Zemí. A jestli se Abdimu podaří

vyvinout vlastní napájecí články, budeš mít energii navěky.“

„Chabá útěcha.“

„Nikdy na tebe nezapomenu.“

„Sbohem, Biseso. Sbohem...“

„Sakra! Oko. Co to vyvádí?“

Chápavá stále ještě stála, chvěla se, ale vydržela. Pozorovala

přelévající se světla, která po celé místnosti vrhala složité stíny.

Pátá sada čar - teď šestá sada, ztrácející se nepochopitelnými

směry...

Vysoká žena vykřikla.

Myra ležela tváří dolů na kusu vodního ledu zmrzlého na

kámen, průzor přitisklý k zemi. Jurij se nemotorně skácel někam

za ni, takže měla pravou ruku zkroucenou dozadu. Cítila tlak v

žaludku, jako by ji někam vynášel rychlý výtah.

Namáhavě zvedla hlavu. Posilovače ve skafandru zavrčely, jak

se jí snažily pomoci.

Podívala se dolů, do Marsu.

Viděla kusy ledu a skal a dokonce i tryskající magma, a

všechno to osvětlovala temně rudá záře vycházející zevnitř. Tohle

všechno vyplnilo celé její zorné pole, kam až dohlédla, nalevo i

napravo. Připadala si, jako by se dívala do nějaké hluboké

propasti.

A když zvedla hlavu ještě trochu, spatřila Oko, možná stále

stejné, které se nad ní vznášelo a pozorovalo ji.

Strach byl pryč. Jak se tak tiskla k tomu kusu ledu a stále

svírala Jurijovu ruku, cítila téměř radost. Možná tohle všechno

přežijí, možná o trochu déle.

Potom ale vyrazil z nitra rozpadajícího se Marsu kus roztavené

horniny, který se jako nějaká obří pěst řítil přímo na ni.

Jizva v prostoru zprůhledněla, takže Bella spatřila, jak skrz ni

září hvězdy. Jejich světlo bylo trochu rozmazané a zeslabené.

Potom zmizela docela, jako by se vypařila.

Objala svou dceru.

„Tak to by bylo,“ řekla Edna.

„Ano. Odvez mě domů, zlato!“

Tupý nos Osvoboditele se otočil směrem k Zemi.

Malé měsíce Marsu, uvolněné z gravitačního pole svého otce,

se začaly pomalu odchylovat ze svých drah. Teď budou obíhat

kolem Slunce, stanou se z nich další dva obyčejné a bezvýznamné

asteroidy. Řídké hejno družic, které kolem Marsu rozmístili lidé,

se začalo také rozptylovat. Soustavou se přehnalo několik

gravitačních vln a zbývající planety kolem Slunce se několikrát

zhouply, listy na hladině rybníka, do nějž někdo vrhl oblázek.

Vlnky ale rychle ustaly.

A Mars zmizel.

63. ČASOVÁ ODYSEA

Otevřela se brána. Zavřela se brána. Ve zlomku času příliš

krátkém na to, aby se dal změřit, se vesmír otevřel a převrátil se

naruby.

Nepodobalo se to probuzení. Bylo to náhlé zjevení se, úder do

činelů. Oči měla doširoka otevřené, plné oslňujícího světla.

Zhluboka nabírala vzduch do plic a lapala po dechu v šoku z

vlastního já.

Ležela na zádech. Nad ní se vznášelo něco nesmírně jasného -

slunce, ano, slunce, byla někde venku.

Překulila se na břicho. Jak byla oslepená sluncem, téměř nic

neviděla.

Nějaká pláň. Červený písek. Zvětralé kopce v dálce. I obloha

se zdála červená, i když slunce stálo vysoko.

Připadalo jí to povědomé.

A vedle ní ležela Myra. Bylo to nemožné, ale bylo to tak.

Bisesa se spěšně plazila sypkým pískem ke své dceři. Myra,

stejně jako Bisesa, měla na sobě zelený marťanský skafandr.

Ležela na zádech, nemotorná ryba vyvržená na tuhle cizí pláž.

Průzor Myřina skafandru se odsunul a ona se sípavě nadechla

drsného, suchého vzduchu. Pohlédla na svou pravou ruku.

Rukavice na ní chyběla, kůže na ruce byla bledá.

„To jsem já, zlato!“

Myra se na ni překvapeně podívala. „Mami?“

Přitiskly se k sobě.

Záře zeslábla. Bisesa se po očku podívala nad sebe.

Kotouč slunce byl deformovaný. Vypadal jako nějaký list, z

něhož někdo odkousl velký kus. Ochladilo se a Bisesa zahlédla

pruhy stínů, které se rychle pohybovaly po zvětralé zemi.

Ne, už ne! pomyslela si.

„Neměj strach.“

Obě se otočily, převalily se v prachu na záda.

Stála nad nimi nějaká žena. Neměla v podstatě žádné vlasy,

tvář měla hladkou. Na sobě měla kombinézu pleťové barvy tak

přiléhavou, až se zdálo, že je nahá. Usmála se na ně. „My tu na vás

čekáme.“

Myra řekla: „Můj Bože. Charlie?“

Bisesa vyvalila oči. „Kdo to je my?“

„Říkáme si Nejmladší. Jsme ve válce. Prohráváme.“ Natáhla k

nim ruce. „Pojďte teď prosím se mnou.“

Bisesa s Myrou, stále ve vzájemném objetí, natáhly své volné

ruce. Konečky prstů se dotkly Charliiných rukou.

Třesknutí činelů.

DOSLOV

V této době se myšlenka vesmírného výtahu, představená

poprvé v Clarkových Rajských fontánách (1979), přiblížila ke

stadiu uskutečnitelnosti. Podrobnosti popisované v této knize se

částečně opírají o studii financovanou NASA prostřednictvím

programu Institutu pro pokročilé koncepty a zveřejněnou v díle

The Space Elevator (Vesmírný výtah) Bradleyho C. Edwardse a

Erica A. Westlinga (Spaego, San Francisko, 2003). Viz také

Leaving the Planet by Space Elevator (Opuštění planety ve

vesmírném výtahu) od dr. Edwardse a Philipa Ragana (lulu.com,

Seattle, 2006) a materiály Giorcelliové, Pullumové, Swanové a

Swana v časopise Journal of the British Interplanetary Society, září

2006. Poslední je studie využití vesmírných výtahů jako

„orbitálních čerpadel“ bez potřeby energie zvenčí, kterou

zveřejnili Colin McInnes a Chris Davis v časopisu Journal of the

British Interplanetary Society, č. 59, ss. 348-374, 2006. Jsme velmi

vděční dr. Edwardsovi za debaty o příslušných částech knihy. Jeho

společnost „Black Line Ascension“ se může stát skutečným

protějškem našeho Konsorcia Vesmírného výtahu.

Je podivuhodné, že se v kulturách celého světa vyskytuje

mýtus

o

„světovém

stromě“.

Mezi

některá

z

nejpravděpodobnějších vysvětlení patří například formování

oblaků

nebo

plazmatický

fenomén

(viz

například

www.maverickscience.com/myth-ladder.pdf).

Dalekohled s Fresnelovými čočkami u „Kyklopů“ vychází ze

studie Jamese T. Earlyho „Twenty-meter space telescope based on

diffractive Fresnel lens“ (Dvacetimetrový vesmírný dalekohled

založený na difraktivních Fresnelových čočkách) od dr. Earlyho a

kol. v Proceedings of SPIE Vol. 5166, „UV/Optical/IR Space

Telescopes:

Innovative

Technologies

and

Concepts“

(UV/optické/infračervené vesmírné dalekohledy - inovativní

technologie a koncepty), ed. Howard A. MacEwen, leden 2004. Ze

studií dr. Earlyho čerpal i náš popis Fresnelova štítu v knize

Sluneční bouře. Jsme dr. Earlymu velmi vděční za diskuse o těchto

konceptech.

Náš popis výzkumu Marsu částečně čerpá z koncepční funkční

studie, na které se podílel Baxter, základny na severním pólu

Marsu - viz Project Boreas: A Station for the Martian Geographic

North Pole (Projekt Boreas - Stanice pro geografický severní pól

na Marsu), ed. Charles S. Cockell (British Interplanetary Society,

2006). Myšlenka, že by vysloužilé vesmírné sondy mohly sloužit

jako cíl zájmu lidí při budoucích výpravách na Mars navrhl Baxter

(viz „Trophy Fishing: Early Expeditions to Spacecraft Relics on

Mars“ (Sběr trofejí - od prvních výprav po relikty vesmírných

plavidel na Marsu), časopis Journal of the British Interplanetary

Society, č. 57, ss. 99-102, 2004) a dějiny interakce lidí a Marsu

načrtl Baxter v „Martian Chronicles: Narratives of Mars in Science

and SF“ (Marťanské kroniky - vyprávění o Marsu ve vědě a SF;

magazín Foundation č. 68, 1996) a v The Hunters of Pangaea

(Lovci z Pangei; NFSFA Press, únor 2004). Náš popis lunární

základny na jižním pólu v knize Sluneční bouře předešel plány na

kolonizaci Měsíce, které zveřejnila NASA v prosinci 2006. Náš

popis Titanu vychází z výsledků práce velkolepého přistání sondy

Huygens v lednu 2005.

Poslední studie potvrzují, že povrch severní polokoule Marsu

je velmi starý (Watters a kol., Nature, č. 444, ss. 905-8, prosinec

2006) a zdá se, že jde o jediný obří kráter vytvořený obrovským

nárazem (New Scientist, 24. březen 2007). Tento náraz byl

přírodního původu. Pravděpodobně.

Sluneční plachetnice je další zvolna se vyvíjející technologií,

jejíž čas možná konečně přichází. Fyzikové a spisovatelé sci-fi

Gregory a James Benfordovi se zapojili do projektu Cosmos 1,

experimentálního vesmírného plavidla se sluneční plachtou, které

mělo odstartovat v červnu 2005 a jež by používalo tlak světla ke

korekcím své oběžné dráhy. V plavidle bylo uloženo CD s

Clarkovým příběhem z roku 1964 „Sluneční vítr“. Bohužel selhala

nosná raketa.

Zpomalení tělesných funkcí člověka se možná také blíží k

prvním výsledkům, viz například článek Marka Rotha a Todda

Nystula v časopisu Scientific American, červen 2005. A vědci

vedení londýnskou Imperial College se blíží k „metamateriální“

technice

neviditelnosti,

jakou

jsme

zde

popsali

(viz

http://tinyurl.com/zp6jh). Studii o využití „gravitačních traktorů“,

které by měly vychýlit asteroidy, sepsal E. T. Lu a kol. v časopisu

Nature, č. 438, ss. 177-8, listopad 2005.

Efekty „kosmologické bomby“, která vystupuje v tomto

románu, vycházejí z předpovědí z roku 2003 o konečném osudu

vesmíru prostoupeném temnou energií, které vytvořil Robert

Caldwell z Dartmouthské univerzity a další (viz Physical Review,

www.arxiv.org/abs/astro-ph/0302506). Proměnlivost Prokyonu je

smyšlená, ale někdy dochází skutečně k tomu, že se proměnlivé

hvězdy ustálí. Jako třeba jedné z nejslavnějších hvězd na obloze,

severní hvězdě Polárce, a tato anomálie dosud nebyla vysvětlena -

viz J. D. Fernie a kol., časopis Astrophysical Journal, č. 416, ss.

820-4, 1993.

Ve vědě „astrobiologii“, studiu o možnostech života mimo

Zemi, došlo k přelomu během několika posledních let jak díky

objevu nových variant života na Zemi, tak objevem možných

prostředí pro život nyní i v minulosti na světech jako Mars, Europa

nebo Titan, a v souvislosti s novým modelem „panspermie“,

přirozeného mechanismu, díky němuž mohou být živé bytosti

přenášeny mezi planetami. Naposledy shrnuto v Life as We Do

Not Know It (Život, jak ho neznáme) Petera Warda (Viking,

2005).

Strategie ochrany energie Prvorozenými, poprvé načrtnutá v

knihách Oko času (2004) a Sluneční bouře (2005), se odráží v

některých akademických úvahách o budoucnosti života ve

vesmíru. Viz například příspěvek Michaela Mautnera (Journal of

the British Interplanetary Society, č. 57, ss. 167-180, 2005) s

názvem „Life in the Cosmological Future: Resources, Biomass and

Populations“ (Život v kosmologické budoucnosti - zdroje, biomasa

a populace).

Myšlenku, že by měla být v částech Severní Ameriky

„obnovena divočina“ s náhradními společenstvími zvířat, která by

nahradila předchozí a nyní již ztracenou ekologii megafauny,

rozvíjí například Paul S. Martin (Twilight of the Mammoths: Ice

Age Extinctions and the Rewilding of North America (Soumrak

mamutů - vymírání v době ledové a obnova divočiny v Severní

Americe), University of California Press, 2005). Další ale vznášejí

silné námitky proti tomuto plánu (viz Rubenstein a kol., časopis

Biological Conservation, č. 132, s. 232, 2006). Studie o využití

vesmírných zdrojů ke zmírnění katastrof v budoucnosti (které

nemusejí nutně způsobit mimozemšťané se zlými úmysly) vyšla ve

dvou článcích C. M. Hempsella v časopisu Journal of the British

Interplanetary Society, č. 57, ss. 2-21, 2004.

Globální dobyvačné výpravy Alexandra Velikého, načrtnuté v

této knize, vycházejí z plánů na rozšíření jeho říše od Gibraltaru po

Černé moře, které skutečně připravoval před svou smrtí, viz

například Conquest and Empire: The Reign of Alexander the Great

(Dobývání a říše - vláda Alexandra Velikého) od A. B. Boswortha

(CUP, 1988). Poutavý portrét Chicaga v době Světové výstavy v

roce 1893 přináší The Devil on the White City (Ďábel o Bílém

městě) od Erika Larsona (Random House, 2003). Popis

babylonského „Kompostu“ vychází z archeologie neolitického

města

známého

pod

názvem

Çatal

Höyük;

viz

www.catalhoyuk.org.

25. kapitola vychází z výrazně upravené Baxterovy povídky

„A Signal from Earth“ (Signál ze Země), která poprvé vyšla v

časopisu Postscripts č. 5, podzim 2005.

Jakékoli omyly nebo chybná pojetí jdou samozřejmě na vrub

samotných autorů.

Sir Arthur C. Clarke

Stephen Baxter

červen 2007

V překladu byly použity citáty z knih:

Bible, ekumenický překlad (Ekumenická rada církví v ČSR,

Praha 1984) William Shakespeare, Antická dramata, překlad E. A.

Saudek (Odeon, Praha 1983)

Jiří T. Pelech