Obvykle, když neměl co na práci, naslouchal Tichu.

Tady bylo Ticho velmi slabé. Téměř se ztrácelo ve zvucích

obyčejného světa. Chápali vůbec lidé v téhle naleštěné budově, jak

jsou hluční? Řev klimatizace a počítačových větráků, slyšitelné, ale

nesrozumitelné mumlání mnoha hlasů… tohle byla kancelář

TransZemského Institutu, což byla paže Černé Společnosti.

Anonymní kanceláři, která byla samý sádrokarton a chrom,

dominovalo obrovské logo firmy, šachový kůň. Tohle nebyl Jošuův

svět. Nic z toho nebylo z jeho světa. Kdybychom šli skutečně ke

kořenům věci, on vlastně ani žádný svět neměl, měl je všechny.

Celou Dlouhou Zemi.

1916: Západní fronta. Vojín

Percy Blankeny se probudil. Leží

ve svěží jarní trávě. Slyší zpěv

ptáků a vítr v listí stromů. Kam se

poděly bláto, krev a rozstřílená

krajina Země nikoho?

2015: Madison, Wisconsin.

Policistka Monica Jansonnová

prohlíží

spálený

dům

samotářského vědce, o němž

jedni říkají, že je bláznivý, jiní

zase, že nebezpečný a najde tam

zajímavou věcičku. Krabičku,

která obsahuje nějaké dráty,

třípolohový vypínač a… brambor.

Je to prototyp vynálezu, který

navěky změní pohled lidstva na

svět.

A to je výraz opravdu velmi

slabý…

Dlouhá země je první román,

který vznikl ze vzrušující

spolupráce mezi tvůrcem

Zeměplochy, Terry Pratchettem

a oceňovaným sci-fi spisovatelem

Stephenem Baxterem.

Autor skvělé série o Zeměploše,

Terry Pratchett, je jedním

z nejznámějších

a nejprodávanějších britských

autorů. Ve světě se prodalo přes

70 milionů výtisků jeho knih,

které byly přeloženy do skoro 40

jazyků. Je nositelem mnoha cen,

včetně Carnegieho medaile. Byl

také za zásluhy o literaturu

povýšen do rytířského stavu. Žije

ve Wiltshiru.

Stephen Baxter je jedním

z nejoceňovanějších britských

autorů sci-fi a nositel velkého

množství cen. Mezi dlouhou řadu

jeho knih patří mimo jiné klasická

řada Xeelee, romány z řady

Odysea času (které napsal

společně s Arthurem C. Clarkem)

a také kniha Loď času, což je

pokračování k H. G. Wellsově

Stroji

času.

Žije

v Northumberlandu.

Nakladatelství Talpress dosud vydalo následující tituly

Terryho Pratchetta:

V SÉRII ÚŽASNÁ ZEMĚPLOCHA:

DALŠÍ TITULY:

BARVA KOUZEL

PORTFOLIO

LEHKÉ FANTASTIČNO

KUCHAŘKA STAŘENKY OGGOVÉ

ČAROPRÁVNOST

SVOBODNEJ NÁROD

MORT

KLOBOUK S OBLOHOU

MAGICKÝ PRAZDROJ

ZIMODĚJ

SOUDNÉ SESTRY

OBLÉKNU SI PŮLNOC

PYRAMIDY

VÝTVARNÉ UMĚNÍ ZEMĚPLOCHY

STRÁŽE! STRÁŽE!

ULICE ANKH-MORPORKU – MAPA

ERIK

MAPA ZEMĚPLOCHY

POHYBLIVÉ OBRÁZKY

SMRŤOVA ŘÍŠE – MAPA

SEKÁČ

TURISTICKÝ PRŮVODCE PO LANCRE –

ČARODĚJKY NA CESTÁCH

MAPA

MALÍ BOHOVÉ

KOBERCOVÉ

DÁMY A PÁNOVÉ

VĚDA NA ZEMĚPLOŠE

MUŽI VE ZBRANI

KOULE

TĚŽKÉ MELODIČNO

DARWINOVY HODINKY

ZAJÍMAVÉ ČASY

PRŮVODCE PO ZEMĚPLOŠE

MAŠKARÁDA

LU-TZEHO ROČENKA OSVÍCENÍ

OTEC PRASÁTEK

TO NEJLEPŠÍ ZE ZEMĚPLOŠSKÝCH DIÁŘŮ

HRRR NA NĚ!

1998-2007

NOHY Z JÍLU

ZEMĚPLOŠSKÝ ALMANACH

POSLEDNÍ KONTINENT

FOLKLOR ZEMĚPLOCHY

CARPE JUGULUM

OTEC PRASÁTEK – ILUSTROVANÝ SCÉNÁŘ

PÁTÝ ELEFANT

PRAVDA

ZLODĚJ ČASU

ÚŽASNÝ MAURIC

POSLEDNÍ HRDINA

NOČNÍ HLÍDKA

PODIVNÝ REGIMENT

ZASLANÁ POŠTA

BUCH!

NADĚLAT PRACHY

NEVÍDANÍ AKADEMIKOVÉ

ŠŇUPEC

TERRY PRATCHETT

A STEPHEN BAXTER

DLOUHÁ ZEMĚ

TALPRESS

Copyright © Terry and Lyn Pratchett and Stephen Baxter 2010

Translation © 2013 by Jan Kantůrek

Cover © Typografické studio Trilabit, s.r.o.

First published as The Long Earth Volume 1 by Transworld.

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít

nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat a šířit bez souhlasu nakladatele.

ISBN 978-80-7197-475-8

Plán původního „Vkročce“ Wil ise Linsaye tak, jak byl

anonymně umístěn na net.

(Vezměte prosím na vědomí, že vydavatel odmítá jakoukoliv

zodpovědnost za nesprávné použití tohoto nákresu nebo zařízení,

které znázorňuje.)

KAPITOLA 1

LESNÍ MÝTINA:

Vojín Percy se probudil zpěvem ptáků. Bylo to už dlouho,

co naposled slyšel zpívat ptáky, o to už se postarala děla.

Nějakou chvíli mu ke štěstí stačilo, že takhle může ležet

v požehnaném tichu.

Pochopitelně si dělal jisté starosti, protože byl poněkud zmatený

tím, proč leží ve vlhké voňavé trávě, a ne ve svých dekách. No ano,

voňavá tráva, tam, kde byl, moc voňavé trávy nezbývalo! Byl zvyklý

na kordit, horký olej, spálené maso a zápach nemytých mužů.

Napadlo ho, jestli není mrtvý. Koneckonců, bylo to pekelné

ostřelování.

Dobrá, jestli byl mrtvý, pak tohle bude po všem tom hluku,

výkřicích a blátu jako nebe úplně stačit. A kdyby to nebylo nebe, pak

už by do něj jeho seržant kopal, zvedal ho na nohy, kontroloval jeho

výstroj a posílal ho do kantýny pro hrnek čaje a kus žvance. Ale tady

nebyl žádný seržant a žádný kravál, s výjimkou ptačího zpěvu ve

stromech.

A jak se na oblohu začalo vkrádat světlo úsvitu, napadlo ho:

„ Jaké stromy?“

Kdy naposled viděl strom, který alespoň vzdáleně připomínal

strom, nemluvě o stromu s větvemi a listím, strom, který by nebyl

rozstřílený na třísky dělostřeleckou palbou a střepinami? A přece

tady byly stromy, spousta stromů, celý les stromů.

10

Vojín Percy byl praktický a systematický mladík, a proto se

v tomhle snu rozhodl, že si se stromy nebude dělat starosti, protože

stromy se ho nikdy nepokusily zabít. Znovu si lehl a pak musel ještě

na chvíli usnout, protože když znovu otevřel oči, byl jasný den a měl

žízeň.

Den… ale kde? Samozřejmě, ve Francii. Musela to být Francie.

Ten výbuch, který Percyho omráčil, ho nemohl odhodit moc daleko,

musela to být pořád Francie, ale byl tady les, který tady být neměl.

A taky tady nebyly ty zvuky pro Francii tak typické – jako hřmění

děl a výkřiky raněných.

To byla záhada. A Percy by dal život za doušek vody.

Tak si v tom nadpozemském tichu, v němž strašily jen hlasy

ptáků, zabalil všechny své starosti do toho, co zbývalo z jeho polní

torny, a pomyslel si, že v té písni přece jen bylo kus pravdy: k čemu

si dělat starosti? To opravdu nestálo za to, ne, když jste právě viděli

muže, kteří se vypařili jako rosa po ránu.

Jenže když vstal, ucítil známou bolest hluboko v kosti levé nohy.

Byl to pozůstatek po zranění, které sice nestačilo na to, aby ho poslali

domů, ale díky kterému dostal o něco snesitelnější post u maskovací

jednotky a otlučenou bedýnku s barvami, kterou měl v báglu. Jestli

ho ovšem bolela noha, tak to nebyl žádný sen! Jenže nebyl tam, kde

byl předtím, to bylo jasné.

Když se pak vydal směrem, kde, jak se zdálo, bylo méně stromů

než jinde, naplnila mu hlavu jediná myšlenka: Proč jsme zpívali?

Byli jsme šílení? Co jsme si to, do hajzlu, mysleli, že děláme? Všude

kolem se povalovaly ruce a nohy a chlapi se měnili v pršku masa

a kostí! A my jsme zpívali!

Jak hrozní, nebetyční pitomci jsme to byli!

O půl hodiny později vojín Percy scházel po svahu k potoku

v mělkém údolí. Voda byla poněkud kalná, ale právě teď byl ve

stavu, kdy by se napil z koňského žlabu a odstrkoval při tom koně.

Šel podél potoka až k místu, kde se vléval do řeky. Nebyla to

právě široká řeka, ale vojín Percy byl venkovský kluk a věděl, že pod

břehem budou raci. Za půl hodiny už se řečení raci vařili a je třeba

říct, že větší v životě neviděl! A tolik! A tak šťavnatých! Jedl, až ho

bolel žaludek, otáčel postupně hojnou kořist na zeleném prutu nad

11

spěšně zapáleným ohněm a trhal ji rukama. Teď si myslel: Možná

jsem opravdu mrtvý a dostal jsem se do nebe. A to mi úplně stačí,

Bože, protože si myslím, že pekla už jsem viděl dost.

Tu noc ležel na mýtině u řeky a svůj batoh měl pod hlavou. Když

vyšly hvězdy, byly mnohem jasnější, než kdy viděl. Percy si začal

pobrukovat: „Zabal všechny trable do svý starý torny“. Umlkl dřív,

než stačil dozpívat, a usnul spánkem spravedlivých.

Percy se probudil, když mu na tvář dopadlo sluneční světlo. Cítil

se odpočatý. Posadil se, a ztuhnul, nehybný jako socha před těmi

klidnými pohledy, které ho studovaly. V řadě před ním stál tucet

mužů a všichni ho upřeně pozorovali.

Kdo jsou ti lidé? Co je to za lidi? Vypadali tak trochu jako

medvědi, ale neměli medvědí, tváře, nebo možná trochu jako opice,

ale o něco tlustší. A jen tak tam stáli a nevzrušeně ho pozorovali. To

jistě nebudou Francouzi. Stejně ale francouzštinu zkusil. „Parlézuješ

frantíkovštinu, hele?“

Pozorovali ho dál se stejným výrazem.

V nastalém tichu si Percy odkašlal, a protože měl pocit, že se od

něj čeká něco víc, spustil: „Zabal všechny trable do svý starý torny“.1

Chlápci mu soustředěně naslouchali, dokud neskončil. Pak se

rozhlédli jeden po druhém. Nakonec, jako kdyby dospěli k nějaké

dohodě, jeden z nich popošel kupředu a přezpíval Percymu píseň bez

jediné chybičky.

Vojín Percy naslouchal s nelíčeným úžasem.

~

A o století později:

Prérie byla rovná, šťavnatě zelená a tu a tam rostly nepravidelně

roztroušené skupinky dubů. Nebe bylo modré jako v reklamních

letácích. Na obzoru se něco hýbalo, vypadalo to jako stín velkého

mračna – bylo to obrovské stádo zvířat v pohybu.

Pak zaznělo něco jako povzdech. Pozorovatel, který by stál

dostatečně blízko, by možná ucítil na kůži šepot vánku.

Na trávě ležela žena.

1

Pozn. překl.: Stará anglická pochodová píseň z r. 1915, která byla za

První světové války velmi populární.

12

Jmenovala se Maria Valienté. Měla na sobě svůj oblíbený růžový

angorový svetr. Bylo jí teprve patnáct, ale byla těhotná a dítě se

chystalo na svět. Hubeným tělem jí lomcovala bolest prvních

kontrakcí. Ještě před chvilkou nevěděla, jestli se víc bojí porodu,

nebo hněvu sestry Stephanie, která jí sebrala její opičí náramek.

Přestože to bylo jediné, co měla Maria od matky, řekla sestra, že je to

hříšný symbol.

A teď tohle. Modré nebe tam, kde měl být špinavý strop pokrytý

skvrnami od nikotinu. Tráva a stromy, kde měl být prošlapaný

koberec. Všechno bylo špatně. Kde bylo tohle tady? Byl to vůbec

Madison? Jak se sem dostala?

Ale na tom nezáleželo. Znovu ji zaplavila vlna bolesti a cítila, jak

se dítě dere na svět. Nebyl tady nikdo, kdo by jí mohl pomoci,

dokonce ani sestra Stephanie ne. Zavřela oči, vykřikla a zatlačila.

Dítě vypadlo do trávy. Maria věděla dost na to, aby počkala, až

vyjde i placenta. Když se to stalo, měla mezi nohama vlhkou kaluž

a dítě, pokryté ulepenou krvavou tekutinou. Otevřelo… otevřel oči

a slabě zakňoural.

Odněkud hodně z dálky zaznělo něco jako zadunění hromu. Bylo

to zařvání, jaké slyšíte v zoo. Jako lví řev.

Lev? Maria znovu vykřikla, tentokrát strachem –

Výkřik utichl v půli, jako by ho někdo vypnul. Maria byla pryč.

Dítě zůstalo samo.

Samo s výjimkou vesmíru. Ten se vlil dovnitř a promluvil k němu

nekonečným počtem hlasů. A pak následovalo nekonečné Ticho.

Pláč dítěte přešel ve vrnění. Ticho bylo uklidňující.

Pak se znovu ozval ten zvuk, tentokrát podobný vydechnutí.

Maria byla zpět na trávníku pod modrou oblohou. Sedla si a v panice

se rozhlédla. Tvář měla šedivou, ztrácela hodně krve. Ale její dítě

bylo tady.

Zvedla dítě a placentu – zatím ani nepodvázala pupeční šňůru –,

zabalila dítě do svého angorového svetru a pochovala ho v náručí.

Jeho malá tvářička byla podivně klidná. Pomyslela si, že zemřel.

„Jošua,“ řekla. „Jmenuješ se Jošua Valienté.“

Tiché puknutí, a byli pryč.

13

Na širé pláni nezůstalo nic, jen schnoucí kalužinka krve

a tělesných tekutin a tráva a nebe. Pach krve ale už brzo přiláká

pozornost.

~

A kdysi dávno, ve světě, který je našemu tak blízko jako stín:

Velmi odlišná verze Severní Ameriky hýčkala velké slané

vnitrozemské moře. Moře se hemžilo mikrobiálním životem.

Všechen ten život sloužil jen jedinému děsivému organismu.

A na tomhle světě, pod zamračenou oblohou, celé kalné moře

prostoupila jediná myšlenka.

Já…

Tu myšlenku následovala další.

K čemu?

14

KAPITOLA 2

Lavice vedle moderně vypadajícího nápojového automatu byla

výjimečně pohodlná. Jošua Valienté nebyl v poslední době na

měkké zvyklý. Nebyl zvyklý ani na ten nesprávný pocit být

pod střechou, v budově, kde nábytek a koberce jistým způsobem

vnucovaly světu ticho. Vedle luxusní pohovky ležela hromada

křídových časopisů, ale Jošua neměl žádný vztah ani ke křídovým

časopisům. Knihy? Knihy, ty byly v pořádku. Jošua měl rád knihy,

zvlášť paperbacky, protože byly lehké a skladné a snadno se

přenášely. A když už jste je nechtěli znovu číst, no… pro rozumně

slabý a měkký papír se vždycky našlo uplatnění.

Za obvyklých okolností, když nebylo co na práci, poslouchal

Ticho.

Tady bylo Ticho velmi slabé. Téměř se ztrácelo. Chápali vůbec

lidé v téhle naleštěné budově, jak jsou hluční? Řev klimatizace

a počítačových větráků, slyšitelné, ale nesrozumitelné mumlání

mnoha hlasů, tlumený zvuk telefonů následovaný hlasy lidí, kteří

vysvětlují, že oni tady právě nejsou, ale buďte tak laskaví, a až se

ozve písknutí, zanechte nám jméno a číslo; a toto prohlášení bylo

vzápětí následováno pípnutím. Tohle byla kancelář transZemského

institutu, což byla paže Černé společnosti. Anonymní kanceláři, která

byla samý sádrokarton a chrom, dominovalo obrovské logo firmy,

šachový kůň. Tohle nebyl Jošuův svět. Nic z toho nebylo z jeho

světa. Kdybychom šli skutečně ke kořenům věci, on vlastně ani

žádný svět neměl, měl je všechny.

15

Celou Dlouhou Zemi.

~

Země, nekonečné množství Zemí. Někteří říkali, že víc Zemí, než

bylo možno spočítat. Stačilo přitom do nich vejít nakoso a procházet

jednou po druhé, dál a dál jejich nekonečným řetězcem.

To ovšem experty, jako byl profesor Wotan Ulm z Oxfordské

univerzity, výjimečně popudilo. „Všechny tyhle paralelní světy,“

sdělil BBC, „jsou zcela identické s výjimkou úrovně podrobností.

Ach, ano, a také až na to, že jsou prázdné. No, víte, ony jsou ve

skutečnosti plné, tedy hlavně močálů a pralesů. Rozlehlých, temných,

mlčících pralesů a hlubokých, neodbytně ulpívajících, smrtelně

nebezpečných močálů. Ale bez lidí. Země je přeplněná, ale Dlouhá

Země je prázdná. Adolf Hitler měl opravdu nesmírnou smůlu, jemu

nebylo dovoleno vyhrát jeho válku nikde!

Pro vědce je těžké o Dlouhé Zemi i jen mluvit, aniž by při tom

blábolil o m-bránových překryvech a kvantových mnohovesmírech.

Podívejte, možná, že se vesmír dělí pokaždé, když třeba jen spadne

list, že v každém okamžiku vznikají miliony nových větví. Zdá se, že

něco takového nám říká kvantová fyzika. Ne, nejde tady o miliony

skutečností, které bychom mohli zažít, kvantové stavy se řadí za

sebou jako kmity na jediné houslové struně. Ale možná, že jsou

chvíle – když se třeba probudí vulkán, zavadí o sebe komety, někdo

zradí pravou a nezištnou lásku –, kdy můžete narazit na oddělenou

empirickou skutečnost, na cop spletený z kvantových vláken.

A možná, že tyhle copy jsou pak díky své podobnosti dohromady

taženy nějakou vyšší dimenzí a řada světů se sama organizuje. Nebo

něco takového! Možná ale, že je to jen sen, kolektivní představa

lidstva.

Pravda je, že jsme tímhle úkazem zaskočeni stejně, jako by byl

Dante, kdyby na okamžik zahlédl Hubbleův rozpínající se vesmír.

Dokonce i slova, kterými to popisujeme, nebudou o moc výstižnější

než analogie s balíčkem karet, která bývá lidem poměrně blízká:

Dlouhá Země je obrovský paklík trojrozměrných karet, narovnaných

ve vícerozměrném prostoru, a každá z těch karet je sama o sobě

jednou Zemí.

16

A co je nejvýznamnější, pro většinu lidí je Dlouhá Země

otevřená. Skoro každý může cestovat sem a tam tím balíčkem,

abychom tak řekli, jako by se provrtával jednou tou kartou do té

další. A lidé postupně pronikají do celého popisovaného prostoru.

Samozřejmě že ano! To je jeden z prvotních instinktů. My, obyčejné

opice, se pořád ještě v noci obáváme leoparda – když se rozptýlíme,

nemůže nás pozabíjet všechny.

Je to velmi znepokojivé. Nic z toho do sebe nezapadá! A proč

někdo tenhle příšerný balíček karet lidstvu rozdal právě teď, v době,

kdy lidé potřebují nový, tak zoufale nový prostor? Jenže věda není

nic jiného než řada otázek, které vedou zase jen k dalším otázkám,

a to je vlastně dobře, protože jinak by taková kariéra nikomu dlouho

nevydržela, že? Ale věřte mi, že ať už zní odpovědi na tyhle otázky

jakkoliv, pro lidstvo se tím všechno mění… Stačí to, Jokasto?

Nějaký blbec cvaknul propisovačkou, právě když jsem se zabýval

tím Dantem.“

Jošua samozřejmě chápal, že transZemská vznikla jen proto, aby

ze všech těch změn těžila. A dalo se předpokládat, že právě to byl

důvod, proč sem byl Jošua více méně proti své vůli přiveden ze

světa, který se rozkládal hodně daleko odsud.

~

Nakonec se dveře otevřely. Dovnitř vstoupila mladá žena a nesla si

laptop silný jako plátek zlata. Jošua měl Doma taky takovou

mašinku. Byl to silnější, antikvární model, který používal především

k tomu, aby si v něm vyhledával recepty na zvěřinu. „Pan Valienté?

Je to od vás moc laskavé, že jste přišel. Jmenuji se Selena Jonesová.

Vítejte do transZemského institutu.“

Je opravdu přitažlivá, pomyslel si. Jošua měl ženy rád, na svých

několik krátkých vztahů opravdu rád vzpomínal. Ale nestrávil se

ženami moc času a byl ve styku s nimi poněkud nešikovný. „Že je to

laskavé? Vždyť jste mi nedali na výběr! Našli jste mou poštovní

schránku, to znamená, že jste z vlády.“

„Abych vám řekla pravdu, tak se mýlíte. Občas pro vládu

pracujeme, ale rozhodně nejsme vláda.“

„Jste legální?“

Omluvně se usmála. „Váš poštovní kód našel Lobsang.“

17

„Kdo je zase Lobsang?“

„Já,“ odpověděl mu místo Seleny nápojový automat.

„Ty jsi nápojový automat,“ zavrčel Jošua.

„Vytvořil jste si mylný předpoklad, i když bych vám mohl během

několika vteřin vyrobit každý nápoj, jaký byste si přál.“

„Ale máš na sobě napsáno Coca Cola!“

„Odpusťte mi můj smysl pro humor. Shodou okolností, kdybyste

do mě vhodil dolar s předpokladem, že se vám dostane občerstvení

na sodové bázi, byl bych vám ho rozhodně vrátil. Nebo vám

načepoval sodovou vodu.“

Jošua se snažil najít v tomhle rozhovoru nějaký smysl. „Lobsang

kdo?“

„Já nemám příjmení. Ve starém Tibetu měli příjmení jen šlechtici

a žijící Buddhové, Jošuo. Já na to nemám nárok.“

„Ty jsi počítač?“

„Proč se ptáte?“

„Protože jsem si po sakrech jistý, že tam uvnitř nesedí žádná živá

bytost, a kromě toho mluvíš dost legračně.“

„Pane Valienté, mám mnohem lepší výslovnost a dikci než

kdokoliv z lidí, které znáte, a samozřejmě nejsem uvnitř toho

automatu. Tedy, ne celý, abychom si rozuměli.“

„Přestaňte si z toho muže utahovat, Lobsangu,“ řekla Selena

a obrátila se k Jošuovi. „Pane Valienté, vím, že když se svět poprvé

doslechl o Lobsangovi, byl jste někde… jinde. On je unikátní.

Fyzicky je to počítač, ale kdysi býval… jak bych to jen vyjádřila?

Tibetský opravář motocyklů.“

„Tak jak se dostal z Tibetu do té bedny na limonády?“

„To je dlouhá historie, pane Valienté…“

Kdyby Jošua nebyl tak dlouho pryč, byl by o Lobsangovi věděl

všechno. Lobsang byl první stroj, který úspěšně přesvědčil Soudní

dvůr, že je lidská bytost.

„Je samozřejmé,“ pokračovala Selena, „že už to předtím zkoušely

i jiné stroje šesté generace. Pokud zůstaly ve vedlejší místnosti

a mluvily s vámi přes reproduktor, byl jejich projev stejně lidský

jako projev některých troubů, které každou chvíli potkáte kolem, ale

to v očích zákona nic nedokazuje. Jenže Lobsang o sobě netvrdil, že

18

je myslící stroj. Nesnažil se získat nějaká práva na základě takového

tvrzení. Prohlásil, že je mrtvý Tibeťan.

No, Jošuo, a tím je dostal do kouta. Reinkarnace je stále ještě

základní kámen světové víry a Lobsang prostě prohlásil, že se ve své

inkarnaci stal počítačovým programem. Jak bylo zaznamenáno

u soudu – když budete chtít, ukážu vám soudní zápis –, ožil

odpovídající software přesně v té mikrosekundě, kdy ve Lhase

zemřel opravář motocyklů s naprosto nevyslovitelným jménem.

Netělesné duši evidentně připadá zázrak technologické magie

v podobě gelového média o kapacitě dvaceti tisíc teraflopů téměř

totožný s pár sty gramy mazlavé mozkové hmoty. Řada

kvalifikovaných svědků potvrdila překvapivou přesnost

Lobsangových kratičkých průhledů do minulého života. A já sama

jsem byla svědkem toho, jak si s Lobsangem několik hodin

spokojeně povídal drobný šlachovitý človíček s tváří jako sušená

broskev, vzdálený bratranec toho opraváře, a jak vzpomínali na staré

dobré časy ve Lhase. Bylo to kouzelné odpoledne!“

„Ale proč?“ zeptal se Jošua. „Co by tím mohl získat?“

„Jsem přímo tady,“ ozval se Lobsang. „ On není dřevěný, víte?“

„Promiňte.“

„Co jsem tím získal? Občanská práva. Bezpečí. Právo vlastnit

majetek.“

„A kdyby tě někdo vypnul, tak by to byla vražda?“

„Byla. I když je to mimochodem fyzicky naprosto nemožné, ale

to bych tady nerozebíral.“

„Takže soud se usnesl na tom, že jsi člověk?“

„No, víte… ona vlastně nikdy neexistovala nějaká úřední definice

člověka.“

„A teď pracuješ pro transZemský institut.“

„Já ho zčásti vlastním. Douglas Black, jeho zakladatel, vůbec

neváhal a nabídl mi, abych se stal jeho společníkem. Nejen proto, že

jsem byl tak známý, i když ho takové věci přitahují. Hlavně kvůli

mému translidskému intelektu.“

„No ne.“

Ozvala se Selena. „Vraťme se ale k pracovním záležitostem. Vy

za sebou máte hodně nálezů, pane Valienté.“

19

Jošua se na ni podíval a v duchu si udělal poznámku, že příště si

toho najde mnohem víc.

„V poslední době navštěvujete Zemi dost zřídka.“

„Jsem pořád na Zemi.“

„Vy víte, jak to myslím,“ řekla Selena „Na téhle Zemi, Prvozemi,

nebo vůbec na některé z těch nižších Zemí.“

„Nejsem k mání,“ prohlásil Jošua rychle a snažil se, aby v jeho

hlase nebylo slyšet znepokojení. „Rád pracuju sám.“

„No, to je celkem pochopitelné, že?“

Jošua dával přednost životu ve svých palisádách, na Zemích

daleko od Prvozemě, dál, než se většina lidí odvážila cestovat. I on se

stranil společnosti. Říkalo se, že se Danielu Boonovi stačilo k tomu,

aby se sbalil a vyrazil na další cestu, už to, že v dáli zahlédl kouř

z nějakého cizího ohně. Ve srovnání s Jošuou byl Boone až chorobně

společenský.

„Ale právě proto jste tak užitečný. Víme, že nepotřebujete lidi.“

Selena pozvedla ruku. „Ó ne, vy nejste asociální. Ale uvažte tohle.

Před objevem Dlouhé Země nebyl nikdo v historii lidstva sám. Tím

myslím opravdu sám. I ti nejostřílenější námořníci vždycky věděli,

že tam někde někdo je. Dokonce i kosmonauti na Měsíci viděli Zemi.

Každý věděl, že přítomnost dalších lidí je jen otázkou vzdálenosti.“

„Jo, ale s Vkročci jsou, co by šachový kůň doskočil, prakticky za

rohem.“

„Jenže, bohužel, tohle naše instinkty nechápou. Víte, kolik lidí

provádí průzkumy samo?“

„Nevím.“

„Ani jeden. No… skoro žádný. Být jediným člověkem na celé

planetě? Možná jediným mozkem v celém vesmíru? To devadesát

devět lidí ze sta nezvládne.“

Jenže Jošua nikdy nebyl sám, pomyslel si. Ne s Tichem, které

tam bylo vždycky a ukrývalo se těsně za oblohou.

„Jak řekla Selena, to z vás dělá užitečnou osobu,“ ozval se

Lobsang. „Ale tohle, stejně jako vaše ostatní schopnosti, můžeme

probrat později. Aha… ano, a taky to, že máme jistý nátlakový

prostředek, který na vás můžeme použít.“

20

Jošuovi začalo svítat. „Vy chcete, abych podnikl nějakou cestu.

Na Dlouhou Zemi.“

„V tom jste přece výjimečně dobrý,“ zapředla Selena sladce.

„Chtěli bychom, abyste se vypravil do Horních křížení, Jošuo.“

Horní křížení… označení používané některými průkopníky pro

světy, z nich většina byla spíše legendou, světy, které byly více než

milion kroků od Země.

„Proč?“

„Ten důvod je více než nevinný,“ odpověděl mu Lobsang.

„Abychom zjistili, co tam je.“

Selena se usmála. „Informace o Dlouhé Zemi jsou v podnikání

transZemského institutu zbožím, pane Valienté.“

Lobsang byl poněkud sdílnější. „Uvažujte, Jošuo. Před necelými

patnácti lety mělo lidstvo jen jediný svět a snilo o několika dalších,

o světech v našem solárním systému, které byly děsivě pusté a jejichž

dosažení by bylo nesmírně drahé. Teď máme klíč k tolika světům, že

to ani nedokážete spočítat! A zatím jsme sotva prozkoumali ty

nejbližší. Teď máme možnost právě tohle udělat.“

„My máme možnost?“ podíval se na něj Jošua. „Beru vás

s sebou? V tom je ten hák? Počítač mě platí za to, abych mu dělal

šoféra?“

„Ano, tak to v základních obrysech je,“ odpověděla Selena.

Jošua se zamračil. „A důvod, proč bych to měl udělat – říkali jste

něco o jakési páce?“

Selena bez zaváhání nevzrušeně odpověděla: „K tomu se

dostaneme. Prostudovali jsme si vás, Jošuo. Takže první údaje, které

se ve vašich záznamech objevují, je hlášení madisonské policejní

příslušnice Monicy Janssonové, kterou zapsala hned den po dni

Nazemvkročení. O tajemném chlapci, který se vrátil a přivedl

s sebou ještě řadu dalších dětí. Byl jste takový malý pištec, že?

Jednou o vás budou mluvit jako o slavné osobě.“

„A možná,“ vmísil se jí do řeči Lobsang, „že v jiném čase by

o vás jednou mluvili jako o čaroději.“

Jošua si povzdechl. Dožije se toho dne? Nikdy nechtěl být

hrdinou, neměl rád, když se na něj lidé dívali tím směšným

způsobem. A když už se o tom mluví, on vůbec neměl rád, když se

21

na něj lidé dívali. Jakkoliv. „Byl to hrozný zmatek, to je všechno,“

zabručel. „Jak jste na to přišli?“

„Policejní hlášení, podobné tomu od Janssonové,“ odpověděl

nápojový automat. „Na policii je hezké to, že mají záznamy o všem.

A já tyhle záznamy prostě miluju. Ze záznamů se dozvídám věci.

Řekly mi například, kdo byla vaše matka, Jošuo. Jmenovala se

Maria, že?“

„Do mé matky vám nic není.“

„Jošuo, mně je něco do každého a v záznamech je každý.

A záznamy mi taky o vás prozradily všechno. Podle nich jste možná

velmi výjimečný. Že jste byl na den Nazemvkročení u toho.“

„Na den Nazemvkročení u toho byl každý.“

„Ano, ale vy jste se tam cítil doma, že je to tak, Jošuo? Cítil jste

se, jako byste přišel domů. Poprvé ve svém životě jste cítil, že jste na

správném místě…“

22

KAPITOLA 3

Den Nazemvkročení. Před patnácti lety. Jošuovi bylo právě

třináct.

Později si většina lidí pamatovala, kde byli v den

Nazemvkročení. Většina z nich byla ve srabu.

V té době nikdo nevěděl, kdo pustil na web schéma elektrických

obvodů Vkročce. Ale když prolétl světem večer, podobný ostří kosy,

děti na celém světě začaly Vkročce skládat. Jen v okolí jeho

madisonského Domova jich bylo alespoň tucet. Na prodejny

s elektrosoučástkami se podnikaly doslova skupinové nájezdy.

Elektrické okruhy byly až směšně jednoduché. Brambor, který se měl

připojit do jeho středu, vypadal jako nesmysl, ale byl důležitý,

protože to byl váš zdroj energie. A pak tam byl vypínač. Vypínač byl

absolutně nezbytný. Některé děti si myslely, že vypínač nepotřebují.

Že stačí zkroutit dráty dohromady. A to byly ty, které skončily

s křikem.

Jošua skládal svůj první Vkročec opatrně. Vždycky dělal věci

pečlivě. Patřil k tomu druhu hochů, kteří vždycky všechno natřou,

než to začnou skládat, a pak jednotlivé kousky skládají ve správném

pořadí, jeden po druhém, tak, jak si je před zahájením práce rozložili

do řady před sebou. Jošua vždycky věci zahajoval. Znělo to mnohem

rozvážněji a důležitěji než obyčejné „začínat“. Když se ještě Doma

pouštěl do starých a často nekompletních skládaček, kterým se dnes

říká puzzle, vždycky si ze všeho nejdříve všechny kousky pečlivě

roztřídil, a než k sobě složil první dva, oddělil si nebe a moře

23

a okraje. Dost často potom, co obrázek složil a zjistil, že je

nekompletní, se přesunul do své malé dílničky, velice pečlivě vyřezal

chybějící kousky z vhodného kousku překližky, kterou si nastřádal,

a pak je vhodně natřel. Kdybyste to nevěděli, nevěřili byste, že byla

v hlavolamu původně prázdná místa. A někdy, za dohledu sestry

Serendipity, vařil. Snesl si všechny ingredience, pečlivě si je předem

připravil, pak si pročetl recept a pustil se do práce. Během práce po

sobě dokonce uklízel a myl použité nádobí. Vařil rád a líbilo se mu

ocenění, které za ně v Domově sklízel.

To byl Jošua. On tak věci dělal. Proto také nebyl prvním dítětem,

které Vykročilo ze světa, protože on nejenže svůj Vkročec natřel, ale

pak ještě počkal, než barva zaschla. A proto také byl prvním dítětem,

které se vrátilo zpět, aniž se počuralo nebo dopadlo ještě hůř.

Den Nazemvkročení. Děti mizely. Rodiče pročesávali okolí.

V jednom okamžiku tam děti byly a hrály si s tou poslední nejnovější

bláznivou hračkou, a vzápětí byly pryč. Když zoufalý rodič potká

dalšího zoufalého rodiče, mění se zoufalství v hrůzu. Byla zavolána

policie, ale… aby udělala co? Zatknout koho? Hledat kde?

A Jošua sám Vkročil – poprvé.

Stalo se to mezi dvěma údery srdce. Při prvním byl ve své

dílničce v Domově. Vzápětí stál v lese, mohutném, hustém, kde

měsíční světlo jen stěží pronikalo k zemi. Všude kolem slyšel další

děti, jak zvrací, volají rodiče, a několik z nich ječelo, jako kdyby

utrpěly nějaký úraz. Přemýšlel, proč všechny ty potíže. On nezvracel.

Bylo to trochu strašidelné, to ano. Ale byla teplá noc. Slyšel pískot

moskytů. Vnucovala se jen jedna otázka – teplá noc kde?

Všechen ten pláč ho rozptyloval. Kousek od něj bylo nějaké dítě,

které pořád volalo rodiče. Podle hlasu to byla Sára, další dětská

obyvatelka Domova. Zavolal na ni jménem.

Přestala plakat a zaslechl docela nablízku její hlas: „Jošuo?“

Znovu se nad tím zamyslel. Byl pozdní večer. Sára by byla

v dívčí ložnici, což bylo asi dvacet metrů od jeho dílničky. Nepohnul

se, ale přitom byl někde jinde. Tohle nebyl Madison. Madison měl

své zvuky, auta, letadla, světla, ale on teď stál v hustém lese, který

vypadal jako z pohádkové knihy, a široko daleko nebyl jediný

záblesk pouliční lampy. Jeho myšlenky se spojovaly postupně,

24

kousek po kousku, jako nekompletní skládačka. Mysli, nepanikař.

V poměru k tomu, kde je on, nebo kde byl, je ona tam, kde je, nebo

byla. Musíš jen projít chodbou do jejího pokoje. Na druhé straně, teď

a tady žádná chodba ani pokoj není. Problém je vyřešen.

Jenže to znamenalo, že k tomu, aby se k ní dostal, musí projít

stromem, který měl před sebou. A byl to výjimečně mohutný strom.

Pomalu strom obešel a prodíral se spleteným podrostem, trnitým

houštím a padlými větvemi divokého pralesa. „Mluv dál,“ zavolal.

„Nehýbej se, já už jdu.“

„Jošuo?“

„Hele, já ti něco řeknu. Zpívej. Nepřestávej zpívat. Tak tě v té

tmě najdu.“ Jošua rozsvítil baterku. Byla to malá baterka, která se mu

právě tak vešla do kapsy. V noci s sebou vždycky nosil baterku.

Samozřejmě. Byl to přece Jošua.

Nezpívala. Začala se modlit. „Otče náš, jenž jsi na nebesích…“

Přál si, aby lidé dělali to, co jim řekl, nebo aspoň někdy.

Z okolní pralesní temnoty se k ní postupně připojily další hlasy.

„Posvěť se jméno tvé…“

Zatleskal a vykřikl: „Všichni mlčte! Dostanu vás odsud. Věřte

mi.“ Nevěděl, proč by mu měli věřit, ale jeho autoritativní tón zabral

a hlasy utichly. Nadechl se a zavolal: „Sáro, ty první, jasné? Všichni

ostatní půjdou směrem k modlitbě. Nic neříkejte. Jen se vydejte k té

modlitbě.“

Sára začala znovu. „Otče náš, jenž jsi na nebesích…“

Jak s rukama nataženýma před sebou pomalu postupoval temným

lesem, prodíral se pichlavým houštím, zakopával o kořeny a opatrně

nohama zkoušel zem před sebou, slyšel všude kolem sebe zvuky

pohybujících se lidí a další volající hlasy. Některé si stěžovaly na to,

že se ztratily. Jiné zase na to, že tady jejich mobily nemají signál.

Občas jejich telefony i zahlédl – malé displeje světélkující jako

světlušky. Tu a tam se ozývalo zoufalé vzlykání, a několikrát

dokonce zaslechl bolestivé sténání.

Modlitba dozněla obligátním „amen“, které se kolem rozlehlo

několikerou ozvěnou, a ozvala se Sára: „Jošuo? Už jsem skončila.“

A já si myslel, že je chytrá, pomyslel si Jošua. „Tak začni znovu.“

25

Trvalo mu několik minut, než se k ní dostal, i když nebyla ani na

délku Domova daleko. Ale přitom si všiml, že tenhle chomáč stromů,

který vypadal zprvu jako prales, je docela malý. Za ním viděl

v měsíčním světle něco, co se podobalo prérijnímu kvítí, jako

v arboretu. Ale ani známky po Domově nebo Třídě Spojenců.

Nakonec se k němu Sára došourala a přitiskla se k němu. „Kde to

jsme?“

„Řekl bych, že někde jinde. Víš, co myslím. Jako je třeba

Narnie.“

V měsíčním světle viděl, že jí po tvářích stékají slzy a pod nosem

má nudli, a cítil, že jí pyžamo zapáchá zvratky. „Nikdy jsem do

žádné skříně nevlezla.“

Vybuchl smíchy. Chvilku se na něj dívala, ale protože se smál,

smála se také. A malou mýtinu začal plnit smích, protože se k nim už

pomalu blížily ostatní děti, stahovaly se ke světlu baterky a na

okamžik překonaly svůj strach. Bylo něco jiného ztratit se a být sám

a úplně něco jiného ztratit se a být v partě a smát se.

Někdo se dotkl jeho paže. „Joši?“

„Alfréde?“

„Bylo to hrozné. Byla tma a já jsem najednou spadl někam dolů,

dolů až na zem.“

Jošua si vzpomněl, že Alfréd měl akutní zánět žaludku a ležel na

marodce, v prvním patře Domova. Musel propadnout mizející

budovou. „Nestalo se ti nic?“

„Ne… Joši? Jak se dostaneme domů?“

Jošua vzal Sáru za ruku. „Sáro, ty sis udělala Vkročec?“

„No.“

Podíval se na změť součástek, které ještě svírala v ruce. Neměla

je v žádné krabičce, ani v krabici od bot ne, natož v krabičce, která

byla pečlivě vyrobena přímo k tomu účelu. „Co jsi použila jako

vypínač?“

„Jaký vypínač? Prostě jsem zkroutila dráty.“

„Podívej, v tom návodu jasně píšou, že se tam má umístit

odstředivý vypínač.“ Velmi opatrně vzal Vkročec do rukou. Co se

týče Sáry, musel být člověk velmi opatrný. Sára nebyla problémem,

zato problémy téměř neustále potkávaly ji.

26

No, alespoň že tady byly tři dráty. Hmatem sledoval okruh.

Strávil celé hodiny tím, že upřeně zíral na plánek obvodu – znal jej

nazpaměť. Oddělil dráty a propletený svazeček jí pak vložil do

rukou. „Poslouchej mě. Až řeknu teď, spojíš tenhle a tenhle drát.

Jestli zjistíš, že jsi ve svém pokoji, hoď celou tu věcičku na zem

a vlez do postele. Jasné?“

Několikrát popotáhla a zeptala se: „A co když to nebude

fungovat?“

„No, tak budeš pořád tady a já taky. A to zas nebude tak špatné,

co říkáš? Takže jsi připravená? Tak jdeme na to. Budeme

odpočítávat od deseti. Devět, osm…“

Když došel k nule, Sára zmizela a ozvalo se tiché plesknutí, jako

když praskne velká mýdlová bublina.

Ostatní děti chvilku zíraly na místo, kde byla, a pak se obrátily

k Jošuovi. Z těch tváří, které viděl kolem, pokud nějaké viděl, jich

celou řadu nepoznával. Neměl tušení, jaký kus ve tmě urazily.

Právě teď byl králem světa. Tyhle ubohé děti udělají, co jim

řekne. Nebyl to pocit, který by se mu líbil. Byla to povinnost.

Obrátil se k Alfrédovi. „Tak, Frede, teď ty. Znáš Sáru. Řekni jí,

ať si nedělá starosti. Řekni jí, že se bude spousta dětí vracet domů

přes její ložnici. Řekni jí, že Jošua říká, že je to jediná cesta, jak je

dostat domů, a prosím tě, nerozčiluj se při tom. Teď mi půjč svůj

Vkročec.“

Jeden za druhým, jedno tiché „pop!“ po druhém, děvčata

a chlapci mizeli.

Když zmizel poslední z těch kolem něj, pořád ještě slyšel

v temnotě pralesa, možná i mimo něj, hlasy. Pro ty nemohl Jošua nic

udělat. Nebyl si ani jistý, že bylo správné to, co už udělal. Stál tiše

v temnotě a poslouchal. Kromě vzdálených hlasů neslyšel žádný

zvuk – jen slaboučké pištění moskytů. Lidé vám řeknou, že moskyti

dokážou během nějakého času zabít i koně.

Pozvedl svůj pečlivě sestrojený Vkročec a posunul vypínač.

Okamžitě se ocitl nazpět v Domově, vedle Sářiny postele, v jejím

malém, přecpaném pokoji, právě včas, aby zahlédl v chodbě mizející

záda poslední, stále ještě hysterické dívenky, kterou poslal nazpět.

A zároveň zaslechl vysoké hlasy sester, které volaly jeho jméno.

27

Spěšně znovu pohnul vypínačem a znovu stál v samotě temného

pralesa. Jeho pralesa.

Teď kolem slyšel mnohem víc hlasů a byly blíž. Vzlyky.

Výkřiky. Nějaké dítě říkalo velmi vychovaně: „Promiňte, prosím.

Mohl by mi někdo pomoci?“ Pak zabublání. Někdo zvracel.

Další příchozí. Proč je jim všem špatně, pomyslel si. Když na to

později vzpomínal, tak to byl pach dne Nazemvkročení. Všichni

zvraceli. On ne.

Vydal se do tmy a hledal poslední volající dítě.

A po tom dítěti tady bylo další. A další, které mělo zlomenou

ruku, protože, jak se zdálo, spadlo z nějakého vyššího poschodí.

A pak další. Pokaždé se objevilo další dítě.

~

První náznak rána naplnil hustý lesík ptačím zpěvem a světlem. Bylo

ráno i doma?

Teď už nebylo slyšet vůbec žádné lidské zvuky, až na vzlyky

posledního chlapce, který si vrazil do nohy kus špičatého dřeva. Ten

hoch v žádném případě nemohl ovládat svůj Vkročec, a to byla

škoda, protože v sílícím světle mohl Jošua obdivovat řemeslnou

dovednost, s jakou byl vyroben. Ten chlapec očividně strávil nějaký

čas studiem nabídky radiosoučástek. Inteligentní hoch, ale ne dost

chytrý na to, aby si s sebou vzal baterku nebo sprej proti moskytům.

Jošua se opatrně sehnul, zvedl chlapce v náručí a narovnal se.

Chlapec zasténal. Jednou rukou Jošua zašmátral po vypínači svého

vlastního Vkročce a znovu si v duchu poblahopřál k tomu, že přesně

dodržel všechny pokyny.

Když se objevili tentokrát, svítilo mu do tváře světlo a během

několika vteřin před ním se skřípěním brzd zastavilo policejní auto

madisonské policie.

Z auta vystoupili dva policisté. Jeden z nich, ten mladší ve

světélkujícím oděvu, od něj vzal raněného chlapce a položil ho na

trávník. Druhý policista, přesněji řečeno policistka, před Jošuou

zůstal stát. Rozevřela paže k objetí a usmívala se. To ho poněkud

znervóznilo. Takhle se usmívaly sestry, když se objevil nějaký

Problém. A paže rozevřené k objetí se mohly rychle změnit v paže,

28

které vás pevně uchopí. Za policisty byla spousta světel, která

vypadala jako filmové reflektory.

„Ahoj, Jošuo,“ řekla policistka. „Jmenuju se Monica

Janssonová.“

29

KAPITOLA 4

Pro policistku Janssonovou to všechno začalo ještě dříve, den

předtím, kdy se už potřetí v několika posledních měsících

vydala do vypáleného Linsayova domu, hned vedle Mifflinovy

ulice.

Nevěděla, proč se tam vlastně vrátila. Tentokrát neslyšela žádné

volání. Přesto se znovu přehrabávala v hromadách popelu

a zuhelnatělého dřeva, které kdysi bývaly nábytkem. Sedla si na

bobek ke zbytkům televize s plochou obrazovkou. Poněkud nejistě

našlapávala na koberec, zažloutlý žárem, potřísněný hasicí pěnou

a zašpiněný těžkými botami hasičů a policistů. Znovu zalistovala

začernalými listy něčeho, co muselo být obsáhlou sadou poznámek,

matematických rovnic, to vše psáno téměř nečitelným rukopisem.

Vzpomněla si na svého parťáka Clancyho, který zřejmě touhle

dobou dopíjí v policejním autě svou pátou kávu Starbucks a myslí si

o ní, že je idiotka. Co by tam ještě mohlo být po tom, co celé místo

doslova prolezli hoši z kriminálky a lidé z forenzního odvedli svou

důkladnou práci. Dokonce i ta dcera, podivínská vysokoškolská

studentka Sally, vyslechla celkem bez překvapení, skoro bez zájmu,

když jí řekli, že hledají jejího otce, aby ho vyslechli, protože je

podezřelý ze žhářství, podněcování k terorismu a krutosti ke

zvířatům. Ne nutně v tomto pořadí. Jen klidně přikyvovala, jako by

to bylo něco, co se v Linsayově domě stává zcela běžně.

Nikoho jiného to nezajímalo. Tohle místo bude jako místo

zločinu brzy opuštěno a majitel může začít vyklízet pozemek

30

a dohadovat se se svou pojišťovnou. Bylo to něco jiného, než kdyby

někdo přišel k úrazu, ale tady k tomu očividně nedošlo, dokonce ani

Willis Linsay, protože nebyla objevena jediná známka toho, že by při

tom pěkném malém ohníčku v domě zemřel. Bylo to všechno jako

hlavolam, který nebude nikdy rozluštěn. Byla to záhada, na jakou

policisté narážejí neustále, jak řekl Clancy, a ty bys měla vědět, kdy

to nechat být. Možná, že byla Janssonová ve svých devětadvaceti

letech pořád ještě zelenáč.

Nebo to možná bylo tím, co viděla, když před několika měsíci

reagovali na to první volání. Protože poprvé jim volala sousedka,

která ohlásila, že viděla, jak do toho přízemního domu tady,

uprostřed Madisonu, vchází muž s kozlem.

Kozel? Následovaly předvídatelné Clancyho žertíky typu, jestli to

náhodou není tak, že si kozel ke kozlovi sedá, a jestli se ten chlap

nechce něčemu přiučit, a tak dále, a tak dále, ha, ha, ha. Jenže tatáž

sousedka, dosti rozčilená, řekla, že už nějaký den předtím viděla, jak

soused vlekl do domu hlavním vchodem tele, a jindy dokonce i hříbě.

A to prý nemluví o kleci plné kuřat. A přece se z domu neozýval

žádný hluk, nebyl cítit žádný zápach hospodářských zvířat. Nevšimla

si jediné známky toho, že by v domě žila nějaká zvířata. Co tam

s nimi ten chlap dělá? Šuká je nebo je zabíjí a vaří?

Jak se ukázalo, Willis Linsay žil v domě sám od smrti své ženy,

která zahynula při autonehodě před několika lety. Měli jednu dceru,

Sally, jíž bylo osmnáct let, studovala na Wisconsin-Madisonské

univerzitě a žila u své tety. Linsay byl něco jako vědec, a kdysi

dokonce zastával místo teoretického fyzika na Princetonu. Teď si

vydělával peníze jako externí konzultant na UW a ve svém volném

čase… no, čím se zabývá ve svém volném čase, nikdo vlastně

nevěděl. Janssonová sice našla v záznamech jakési nepřesné údaje

o tom, že pod jiným jménem dělal nějakou práci pro průmyslníka

Douglase Blacka. To však nebylo velké překvapení. V posledním

čase pro Blacka tak či tak pracoval prakticky kdekdo.

Ať už Linsay dělal cokoliv, choval v obývacím pokoji kozla.

Možná, že to všechno byla jen nějaká sousedská zlomyslnost a že se

nějaká všetečná sousedka pokoušela nadělat tomu pošahanému

dědkovi odvedle trochu nepříjemností. To se někdy stává.

31

Jenže další telefonát byl jiný.

Někdo po síti rozeslal plánek na hračičku, které říkal, nebo říkala,

„Vkročec“. Vnější vzhled jste si mohli upravit podle vlastního

uvážení, ale nakonec to bylo přenosné zařízení s velkým

třípolohovým vypínačem nahoře, s různými elektronickými

součástkami uvnitř a s napájecím kablíkem napojeným na…

bramboru?

Toho si úřady všimly a poplašilo je to. Vypadalo to jako věc,

kterou by si sebevražedný atentátník připevnil na prsa předtím, než

by si vyrazil na procházku po State Street. Vypadalo to jako něco, co

bude lákat každé dítě na světě, které to dokáže sestrojit z krámů ve

svém pokoji. Každý si myslel, že „brambora“ musí být krycí slovo

pro něco jiného, jako je třeba kus semtexu.

Jenže když pak vyjelo auto k Linsayově domu na schůzku

s federály, kteří byli na místě, přišel třetí rozhovor, zcela nezávislý na

předchozích dvou. Dům hoří. Janssonová byla součástí dalších akcí.

A Willis Linsay beze stopy zmizel.

~

Bylo to žhářství. Technici z forenzního tam našli olejem nasáklý

hadr, levný zapalovač, kupu papírů a kusy rozlámaného nábytku na

místě, kde požár začal. Jak se zdálo, tak cílem požáru bylo zničit

hromady Linsayových poznámek a dalších materiálů. Podezřelý

mohl být Linsay, nebo někdo, kdo ho chtěl zabít.

Janssonová cítila, že to byl Linsay sám. Nikdy ho nepotkala,

nikdy neviděla ani jeho fotografii. Jenže letmý kontakt, do kterého se

s ním na dálku dostala, její hlavě zanechal určitou představu. Bylo

jasné, že je prudce inteligentní. Jinak by se s vámi na Princetonu

nikdo nebavil. Ale něco tady nebylo v pořádku. Jeho dům byl

neudržovaná, nepořádná směsice. Ani to, ani založení požáru sem

nezapadalo.

To, čemu ale opravdu nerozuměla, bylo, proč to všechno. Co měl

v úmyslu?

Teď Janssonová našla Linsayův vlastní Vkročec, nejspíš jeho

prototyp. Byl v obývacím pokoji, ležel na římse krbu, v němž se jistě

netopilo celá desetiletí. Možná, že ho tam nechal úmyslně, aby ho

našli. Lidé z forenzního ho viděli a nechali ho tam, pokrytý silnou

32

vrstvou prášku na otisky prstů. Až se dům – místo činu – strhne,

nejspíš tu hračku odvezou do skladu. Janssonová se naklonila

kupředu, aby si ho prohlédla. Byla to hladká plastiková krabička,

krychlička o stranách zhruba deset centimetrů. Technici si mysleli, že

v ní kdysi mohly být starodávné tři a půl palcové diskety. Linsay

evidentně patřil k lidem, kteří si takové krámy schovávají.

Průhlednými stěnami byly vidět součástky, kondenzátory a rezistory,

relátka, cívky, a to vše pospojované připájeným měděným drátem.

Na víčku byl velký třípolohový vypínač a jeho polohy byly popsány

rukou, černým permanentním fixem:

ZÁPAD – VYPNUTO – VÝCHOD

Teď byl vypínač v poloze VYPNUTO.

Zbytek prostoru v krabičce vyplňovala… brambora. Opravdu

brambora. Ne semtex nebo trubička s kyselinou nebo nějaký jiný

prvek moderního teroristického arzenálu. Jeden z techniků nadhodil,

že by to mohl být zdroj energie, jako třeba u starých známých hodin

poháněných bramborem. Většinou si lidé mysleli, že je to jen příznak

šílenství, nebo v lepším případě nějaký podivný kanadský žertík. Ale

ať už to bylo cokoliv, bylo to především to, co se právě teď

v nevyhlášeném závodě „kdo dřív“ pokoušely sestrojit děti na celé

zeměkouli.

Jak se zjistilo, stál Vkročec na kousku papíru, na němž bylo tím

samým permanentním fixem a tím samým rukopisem napsáno

VYZKOUŠEJ MĚ. Skutečná Alenka v říši divů. Linsayův poslední

výstřel. Janssonovou napadlo, že se ani jeden z jejích kolegů neřídil

pokynem na papírovém útržku. VYZKOUŠEJ MĚ.

Uchopila krabičku a potěžkala, Nevážila skoro nic. Otevřela

víčko. Na dalším kousku papíru, nadepsaném DOKONČI ME, byl

krátký návod, který patřil k náčrtku schématu jednoduchého okruhu,

který skončil na netu. Nesmíte používat žádné železné součástky,

četla tam, a tohle bylo silně podtrženo. Musela by dovinout několik

závitů měděného drátu a pak nastavit kontakty tak, aby se závity

bůhví jak doladily.

33

Pustila se do práce. Jak se ukázalo, bylo vinutí závitů

neuvěřitelně příjemná činnost, i když nedokázala říci proč. Byla tady

jen ona a kousky stavebnice, jako když si dítě sestavuje svou první

krystalku. Následující ladění bylo velmi jednoduché, svým způsobem

správné nastavení vycítila, když pohybovala kontakty po smyčkách

drátu – i když ani tohle nedokázala vysvětlit, a už teď uvažovala, jak

to uvede do běžného denního hlášení.

Když byla hotová, zavřela víčko krabičky, uchopila prsty

vypínač, hodila si v duchu mincí a přepnula vypínač do polohy

ZÁPAD.

Ucítila závan čerstvého vzduchu a dům zmizel.

~

Všude kolem bylo najednou luční kvítí, sahalo jí až do pasu, a okolí

vypadalo jako nějaké přírodní přebytky.

A k tomu měla pocit, že ji někdo udeřil do žaludku. S hlasitým

zasténáním se zlomila v pase a upustila krabičku. V nose cítila silnou

vůni čistého ostrého vzduchu a všechen zápach popele a hasicí pěny

byl tentam.

Přepadl ji nějaký grázl? Sáhla po služební pistoli. Zbraň byla na

svém místě, v pouzdře na opasku, ale byla nějaká divná.

Umělohmotný rám a zásobník Glocka se zdály být v pořádku, ale

podivně chřestily.

Opatrně se narovnala. Žaludek ji bolel, ale teď to byla spíš silná

žaludeční nevolnost než bolest po fyzickém úderu. Rozhlédla se

kolem. Kolem nebylo ani živáčka, ať už nebezpečného nebo jiného.

Nebyly tam ani žádné stěny, žádný dům na Mifflinově ulici. Jen

prérijní květy, hustá skupinka obrovských, přinejmenším pětatřicet

metrů vysokých stromů a modré nebe bez kondenzačních stop

a nejmenší známky smogu. Vypadalo to jako arboretum, gigantická

napodobenina prérie uvnitř hranic města Madison. Arboretum, které

pohltilo město. A ona se z ničeho nic ocitla uprostřed toho všeho.

Dokázala ze sebe vypravit jen „Oh“. Nezdálo se, že by to slovo

bylo dostatečně výstižné. Po krátké úvaze dodala: „Pane!“

A pokračovala, i když tím popírala svůj celoživotní nedogmatický

přístup ke světu, který hraničil s ateismem: „Bože!“

34

Odložila pistoli a pokoušela se myslet jako policista. Vidět jako

policista. Všimla si odpadků na zemi v místě, kam upustila svůj

Vkročec. Nedopalky cigaret. Něco, co vypadalo jako kravinec. Takže

tohle je to místo, kam Willis Linsay zmizel? Ale jestli je to tak, pak

po něm ani jeho zvířatech není ani stopy…

Už sám vzduch byl jiný. Bohatý. Plný. Měla pocit, že se na něm

vznáší. Všechno to bylo skvělé. Bylo to taky nemožné. Kde to

vlastně je? Z rozjařeného úžasu nad tím vším se hlasitě rozesmála.

Pak si uvědomila, že už brzo bude jednu z těch krabiček vlastnit

skoro každé dítě v Madisonu. A když už o tom přemýšlí, pak vlastně

skoro každé dítě kdekoliv na světě.

A pak ji napadlo, že by možná nebylo špatné vrátit se domů.

Sebrala Vkročec ze země. Pořád ještě na něm tu a tam byly vrstvy

prášku na otisky prstů. Vypínač přeskočil na VYPNUTO. S určitým

rozechvěním uchopila páčku vypínače, zavřela oči, odpočítala si od

tří a překlopila ji do polohy VÝCHOD.

A byla nazpět v Linsayově domě a u nohou jí na zničeném

koberci ležely kousky, které vypadaly jako kovové součástky její

zbraně. Ležel tam i její odznak, psí známka, dokonce i její spona do

kravaty. A další kovové součástky, u nichž si neuvědomila, že je

postrádá.

Clancy pořád ještě čekal v autě. Začala přemýšlet o tom, jak mu

to všechno vysvětlí.

~

Když se vrátili na základnu, ukazovala registrační tabule šéfa Dodda,

na které se objevovala telefonní hlášení o pohřešovaných osobách, že

každé dvě minuty teď přichází z nejbližšího okolí podobný hovor.

Pomalu se začínala rozsvěcet celá tabule.

Poplašná hlášení začala přicházet z celé země. „A tak je to po

celém světě,“ oznámil jim Dodd po tom, co na chvíli přepnul na

CNN. „Epidemie lidského mizení. Dokonce i v Číně. Podívejte se na

to.“

Pak se jim všem noc ještě zkomplikovala. Došlo k řadě vloupání,

jedno se odehrálo dokonce v pancéřovém sejfu v budově Kapitolu.

Městská policie měla co dělat, aby hovory stačila vůbec registrovat.

Pak začala přicházet nařízení z úřadu Národní bezpečnosti a FBI.

35

Janssonové se podařilo chytit velitele denní směny. „Co se to

děje, seržante?“

Harris k ní obrátil pobledlý obličej. „To se ptáte mě? Já nevím.

Teroristé? Všichni jsou z toho vyděšení. Mimozemšťani? Zavinili to

prý oni, alespoň na tom trvá nějakej chlápek v klobouku z alobalu,

kterej je dole ve vestibulu.“

„Tak co mám dělat já, seržo?“

„Udělej ty papíry, které máš před sebou na stole,“ a spěšným

krokem vyrazil chodbou.

Zamyslela se nad tím. Kdyby byla občanem tam někde venku

v ulicích, co by ji zajímalo ze všeho nejvíc? Ztracené děti,

samozřejmě. Vyšla ze stanice a dala se do práce.

A našla děti a hovořila s nimi, s některými v nemocnici, a každé

z nich mluvilo o jednom konkrétním dítěti, chlapci, který byl klidný,

o hrdinovi, jenž je dovedl do bezpečí, jako Mojžíš, – až na to, že se

nejmenoval Mojžíš, ale Jošua.

~

Jošua před policistkou o něco ustoupil.

„Ty jsi Jošua, že? Vím to. Ty jsi jediné dítě, které neblinká.“

Mlčel.

„Řekly mi, že je zachránil Jošua. Řekly mi, že je našel a přivedl

nazpět domů. Ty jsi ten pravý, kdo chytá v žitě. Četl jsi tu knihu?

Měl bys. I když… možná, že je v Domově zakázána. Ano, znám

Domov. Ale jak jsi to dokázal, Jošuo?“

„Neudělal jsem nic špatného. Já nejsem Problém,“ řekl a ještě

o kousek ustoupil.

„Já vím, že nejsi problém. Ale ty jsi udělal něco jiného. Ráda

bych jen věděla, co jsi to udělal. Vyprávěj mi o tom, Jošuo.“

Jošua nenáviděl, když lidé opakovali jeho jméno. Dělali to

obvykle, aby vás uklidnili, když si mysleli, že jste Problém.

„Postupoval jsem podle návodu. To je všechno. Lidé to nechápou.

Musíte postupovat podle návodu.“

„Chtěla bych tomu porozumět,“ řekla. „Řekni mi to. Nemusíš se

mě bát.“

„Podívejte,“ řekl Jošua, „i když uděláte obyčejnou dřevěnou

bednu, musíte ji nalakovat, protože jinak zvlhne a dřevo nabude

36

a může se roztrhnout. Ať děláte cokoliv, musíte to udělat pořádně.

Musíte postupovat podle návodu. Na to návody jsou.“ Říkal toho

příliš mnoho a příliš rychle. Zmlknul. Když zmlknete, obvykle to

funguje. A navíc, co vlastně mohl říci?

Jošua byl pro Janssonovou záhada. Bylo jasné, že ve tmě každý

propadal panice, děti křičely a zvracely, klopýtaly, dělaly si do

kalhot, požírali je moskyti a narážely do stromů. Ale Jošua ne. Jošua

byl klidný. Začala si ho prohlížet. Hubený, na svůj věk dost vysoký,

měl bledou tvář, ale vlasy uhlově černé. Byl klidná záhada.

Nahlas řekla: „Víš, Jošuo, podle toho, co ty děti vyprávěly, bych

si skoro myslela, že si některé z nich musely hrát s drogami. Až na

to, že byly pokryty listím a škrábanci. Jako kdyby byly tady,

uprostřed města, na procházce v hustém lese.“

Udělala další malý krok kupředu a on zase další malý krok

nazpět.

Zůstala stát a spustila ruce podél boků. „Podívej, Jošuo, já vím,

že říkáš pravdu. Protože jsem tam sama byla. Už si nebudeme hrát.

Mluv se mnou. Ta krabička, kterou držíš, vypadá ve srovnání s těmi

ostatními velmi úpravně. Můžu se na ni podívat? Co kdybys ji

položil na zem a ustoupil, nechci tě podvést. Ráda bych jen přišla na

to, proč děti z různých částí města mizí, aby uvázly v nějakém

tajemném lese, celé vyděšené, že je tam sežerou skřeti!“

Tohle kupodivu na Jošuu zapůsobilo. Skutečně položil krabičku

na zem a ustoupil. „Rád bych to dostal nazpět, protože nemám dost

peněz, abych si nakoupil nové součástky.“ Na okamžik zaváhal.

„Vážně si myslíte, že skřeti?“

„Ne, nemyslím si, že by tam byli skřeti. Jenže nevím, co si mám

myslet. Podívej, Jošuo, ty jsi položil na zem svou krabičku, takže já

tady položím na zem svou navštívenku, tady, kde si ji můžeš vzít,

ano? Je tam mé soukromé číslo. Mám pocit, že my dva bychom měli

zůstat v kontaktu.“ S krabičkou v ruce udělala několik kroků nazpět.

„Moc pěkná řemeslná práce!“

Najednou se objevilo další auto s rozsvícenými světly a rychle se

přibližovalo. Policistka Janssonová se ohlédla. „To je jen další

policista na objížďce,“ řekla, „nedělej si starosti –“

Ozvalo se tiché pop!

37

Podívala se na krabičku ve svých rukou a na prázdný chodník.

„Jošuo?“

~

Jošua si okamžitě uvědomil, že tam nechal svou krabičku.

Vkročil bez Vkročce! A co bylo horší, ta policistka ho při tom

viděla! Teď byl v maléru.

Takže unikl. Pokračoval v přechodech, dál od místa, kde byl, ať

už v tomto případě „dál“ znamenalo cokoliv. Nezastavil se, ani

nezpomalil. Pokračoval v cestě, jeden Krok za druhým, každý Krok

provázený mírným otřesem vnitřností. Jeden svět po druhém, jako

kdyby to byla řada pokojů. Krok za Krokem dál od policistky

Janssonové. Hlouběji do té pralesní chodby.

Jak pokračoval, neviděl už žádná města, žádné budovy, žádná

světla, žádné lidi. Jen ten hustý prales, ale prales, který se měnil

s každým Krokem. Při jednom Kroku se stromy vynořily odnikud jen

proto, aby při dalším Kroku zase zmizely, jako kulisy ve hrách, které

občas secvičovaly děti v Domově, ale přesto se všechny stromy zdály

skutečné, všechny tvrdé a pevné a s kořeny hluboce zapuštěnými

v zemi. Někdy bylo tepleji, jindy chladněji. Ale prales kolem něj tam

byl vždycky. A vždycky bylo ráno. Některé věci se ale neměnily:

pevná zem pod nohama, ranní nebe. To, že v tom novém světě

nacházel nějaký řád, ho potěšilo.

Návod na internetu neříkal nic o Kráčení bez krabičky, ale on to

přesto dělal. Ta myšlenka v něm vyvolala pocit podobný závrati,

jako kdyby stál na okraji srázu, a současně to bylo i vzrušující, cítil

vzrušení z porušování pravidel. Jako tehdy, když s Billym

Chambersem sebrali dělníkům, kteří přišli opravovat rozbité okno,

láhev piva, vypili ji v koutě kotelny a pak láhev rozbili a hodili ji do

popelnice. Při té vzpomínce se usmál.

Pokračoval dál a do stromů si odskakoval, jen když musel.

Stromy se ale postupně měnily. Teď byly pokryty hrubší kůrou,

větve nasedaly na kmen nízko a měly úzké pichlavé listy. Borový les.

Bylo také chladněji. Ale les to byl a on pokračoval dál.

Pak došel ke Stěně. Bylo to místo, kam už Vkročit nemohl, bez

ohledu na to, jak daleko šel vlevo nebo vpravo. Vrátil se dokonce

několik Kroků nazpět a rozběhl se proti ní a pokusil se prorazit si

38

cestu silou. Nebolelo to, měl pocit, jako by vběhl do obrovské

pozvednuté dlaně. Ale dál to nešlo.

Jestli ale nedokáže pralesem projít, třeba by ho dokázal přelézt.

Vyhlédl si vysoký strom, nejvyšší v celém okolí, vytáhl se do

spodních větví a pomalu stoupal vzhůru. Borové jehlice ho píchaly

do rukou. Zhruba každé dva metry se pokusil protlačit se bokem, jen

aby zjistil, jestli to jde, ale Stěna tam byla pořád.

A pak to najednou šlo.

Padl břichem na rovnou zem, podobnou nerovné hlazené maltě.

Byla šedá, suchá a tvrdá. Nebyl tady žádný strom, žádný prales. Jen

vzduch, nebe a ta podlaha. A byla tady zima, cítil, jak mu tenkou

látkou džínsů na kolenou proniká chlad a jak ho studí holé ruce. Led!

Vstal. Dech se mu kolem obličeje srážel v bílých obláčcích.

Chlad byl jako dýky, které se pokoušely proniknout mu oděvem na

kůži. Celý svět byl pokryt ledem. Byl v jakési široké strouze,

vyhloubené v ledu, která se kolem něj zvedala ve vysokých svazích.

Ve starém a špinavém ledu. Nebe bylo čisté a prázdné, v barvě

šedomodrého časného rána. Nikde se nic nehýbalo, ani pták, ani

letadlo a na zemi neviděl jedinou budovu, jedinou živou věc, jediné

stéblo trávy.

Usmál se.

Pak vkročil nazpět do borového pralesa a zmizel se zvukem

podobným prasknutí mýdlové bubliny.

39

KAPITOLA 5

Lobsang řekl: „Janssonová, ta policistka, si vás hlídala. Vy jste

to věděl, Jošuo, že?“

Jošua se vrátil duchem do přítomnosti. „Poslyšte, na

prodejní automat jste dost chytrý.“

„To byste se divil. Seleno, vezměte, prosím, Jošuu dolů, ano?“

Žena se zatvářila překvapeně. „Ale, Lobsangu, Jošua zatím

neprošel bezpečnostní prověrkou.“

V nápojovém automatu to zacinkalo a do odběrního okénka

spadla plechovka Dr. Peppera. „Co by se vlastně mohlo stát? Byl

bych rád, kdyby se se mnou náš nový přítel setkal osobně.

Mimochodem, Jošuo, ta plechovka je pro vás. Pozornost podniku.“

Jošua vstal. „Ne, díky. Chuť na sodu mě přešla už před lety.“

A i kdyby mě nebyla přešla už dávno, jistě by mě přešla teď,

pomyslel si, když jsem viděl, jak ji vyměšuješ.

Když zamířili ke schodům, řekla Selena: „A mimochodem, udělal

jste dobře, že jste se oholil. Vážně, plnovousy už v těchhle

průkopnických dnech vycházejí z módy. Lidé jsou takoví snobové.“

Usmála se. „Víte, tak trochu jsme čekali nějakého jeskynního muže.“

„No, řekl bych, že kdysi jsem něco takového opravdu byl.“

Jeho strohá odpověď se jí viditelně dotkla, zdálo se, že by od něj

chtěla slyšet víc. Došli na odpočívadlo, kde nebylo nic jiného než

několikery neoznačené kovové dveře. Když se dvojice přiblížila,

jedny z nich se otevřely a znovu nehlučně zapadly v okamžiku, kdy

40

jimi Jošua se Selenou prošli a začali sestupovat po dalším schodišti,

klesajícím někam dolů.

„Jošuo, něco vám řeknu,“ prohlásila s poněkud jízlivým

humorem, „Nejraději bych vás shodila z těch schodů! A víte proč?

Protože si sem přijdete, a najednou máte bezpečnostní hodnocení

nula, velké „O“, což teoreticky znamená, že se můžete dozvědět

všechno, co se tady děje. Já, na druhé straně, mám bezpečnostní

prověrku třídy pět. Máte vyšší postavení než já a já pracuji pro

transZemskou a její přidružené podniky od samého začátku! Co jste

doopravdy zač, když se tady z ničeho nic objevíte, a už můžete být

zasvěcen do každého tajemství?“

„Podívejte, je mi to opravdu líto. Ale řekl bych, že jsem jen

Jošua. A mimochodem, co myslíte tím ‚od samého začátku‘? Já jsem

byl ten začátek! Proto jsem tady, je to tak?“

„Ano. Samozřejmě. Ale myslím, že pro každého je jeho začátek

ten první Krok…“

41

KAPITOLA 6

Jim Russo poprvé Vkročil do toho, co zanedlouho hromadní

žvanilové na webu začali nazývat Dlouhá Země, protože byl

ambiciózní. A taky proto, že ve svých osmatřiceti letech, během

nichž prožil bezpočet ošklivých dní a zrad, došel k názoru, že má

před smečkou náskok.

Velmi brzo po dni Nazemvkročení si připravil plán a dobře si

promyslel, co musí udělat. Mířil přímo do svého kouta Kalifornie.

Přivezl si mapy, fotografie a podobné věcičky, aby našel přesně to

místo, kde udělal Marshall před všemi těmi roky svůj nález.

Uvědomoval si, že GPS v dalších světech nefungují, takže všechno

bude muset být na papíře. Je jasné, že k tomu, abyste našli Sutterovu

pilu2, nepotřebujete tady, na břehu jižního ramene American River,

mapu, tedy rozhodně ne tady, na Prvozemi. Ležela v Kalifornské

památkové rezervaci. Postavili tam památník, aby ukázali, kde ležela

původní pila, a vy jste se mohli podívat, odkud James Marshall

uviděl, jak se v odpadní strouze pily lesknou zlatá zrnka. Mohli jste

se postavit přesně na to místo. To teď Jim Russo udělal a kolečka

v hlavě se mu točila naplno.

Pak Vkročil do Západu 1 a celá rekonstrukce i s památníkem byla

ta tam. Krajina byla stejně divoká jako ve chvíli, kdy tam přišli

Marshall, Sutter a jejich hoši, aby na tom místě postavili svou pilu.

2

Pozn. překl.: Na Sutterově pile našel 26. ledna 1848 James W.

Marshall, Sutterův společník, několik zrnek zlata a na základě jeho

nálezu došlo k proslulé kalifornské Zlaté horečce. Bohužel.

42

Možná dokonce i divočejší, protože předtím, než začala první

Vkročení, tam dokonce nebyli ani Indiáni. Samozřejmě, že dnes tam

byli jiní lidé, turisté z Prvozemě, kteří si to místo prohlíželi. Bylo tam

dokonce několik informačních tabulek. Sutter Západ a Východ 1 už

byly přijaty do seznamu krajinných orientačních bodů jako doplněk

k tomu, co měli na Prvozemi. Jim se usmál, když viděl, jak hloupě

těch několik místních turistů poulí oči a jak jim chybí ta nejmenší

špetka představivosti.

Hned, jak měl dojem, že je v pořádku, když po nějakých deseti,

patnácti minutách opadla nevolnost, provedl další Krok. A znovu.

A ještě jednou.

Zastavil se na Západu 5, protože odhadl, že to už bude dost

daleko. Kolem nikdo nebyl. Zasmál se nahlas a zajódloval. Žádná

odpověď. Ozvala se jen ozvěna a někde zazpíval pták. Byl sám.

Už nečekal, až nevolnost pomine. Přikrčil se u potoka, vytáhl

z batohu síto a při tom zhluboka dýchal, aby se mu usadil žaludek.

Přesně tady si 24. ledna 1848 všiml James Marshall zvláštních

kamenných útvarů pod vodou. Už během dne vymýval Marshall

z potoka zlatá zrnka a kalifornská Zlatá horečka začala. Jim snil

o tom, že najde přesně totéž zlaté zrnko, které našel Marshall a které

je teď v majetku Smithsoniánského institutu. Jaká by to byla

podařená taškařice! Jenže teď tady samozřejmě nebyla žádná pila, a

tudíž žádná odpadní strouha a dno potoka bylo neporušené, tak jak to

bylo v Marshallových dnech, v minulosti Prvozemě, a jak se zdálo,

bylo velmi nepravděpodobné, že by se mu podařilo najít totéž zrnko

zlata. No, spokojí se s tím, že se stane boháčem.

To byl jeho velký plán. Věděl naprosto přesně, kde bylo zlato ze

Sutterovy pily, protože bylo objeveno a vyrýžováno zlatokopy, kteří

přišli po Marshallovi. Měl mapy kapes, které byly přesně tady, pořád

ještě neporušené! Protože v tomhle světě nebyl ani Sutter, ani

Marshall, žádná pila – a žádná Zlatá horečka. Všechno to bohatství,

nebo snad přesněji jeho kopie, pořád ještě spalo v zemi. A čekalo jen

na Jima, aby si ho vzal.

A najednou se mu za zády ozval smích.

~

Prudce se otočil, pokusil se vstát, zapotácel se a šlápl do potoka,

43

takže si namočil nohy.

Proti němu stál muž v hrubém džínovém oblečení a se širokým

kloboukem na hlavě. Na zádech nesl těžký oranžový batoh a něco

jako krátký krumpáč. Smál se na Jima a ve špinavé tváři mu blýskaly

bílé zuby. Pak se kolem něj začali objevovat další lidé – muži a ženy,

stejně oblečení, stejně špinaví a unavení. Přes nastupující nevolnost

se při pohledu na Jima začala většina z nich usmívat.

„Neříkejte mi, že je to další?“ prohlásila jedna žena.

Pod prachem vypadala dost atraktivně. Půvabná žena, která si

z něj dělá legraci. S hořící tváří se podíval stranou.

„Vypadá to tak,“ odpověděl jí první muž. „Tak o co jde, příteli?

Jsi tady, aby ses napakoval na Sutterově zlatě?“

„Co je ti do toho?“

Muž zavrtěl hlavou. „Co je to s lidmi, jako jsi ty? Vy jistým

způsobem myslíte o jeden tah dopředu, ale už ne o druhý a o třetí.“

Jimovi připadal jako vysokoškolák, uhlazený a jízlivý. „Napadlo tě,

že je tady, na tomhle místě nevyrýžované zlato. Samozřejmě, že tady

je, to máš pravdu. Jenže co takhle to samé místo na Západu 6 a 7 a 8?

A až tam někde, kam se dá vůbec dojít? Co všichni ti chlápci jako ty,

kteří rýžují v potocích dalších posunutých světů? Na to jsi

nepomyslel, že ne?“ Z kapsy vytáhl zlatý nugget veliký jako holubí

vejce. „Milý příteli, podobný nápad měl kdekdo!“

Ozvala se žena: „No tak, nebuď na něj příliš tvrdý, Macu.

Když sebou hodí, nějaké peníze si vydělat může. Zlato ještě úplně

nedevalvovalo, tolik se ho zase zatím nazpět nedostalo. A pořád ještě

ho může prodat jako zboží. Prostě a jednoduše, zlato už nemá cenu

své váhy ve zlatě!“

Další smích.

Mac přikývl. „Další ukázka překvapivě nízké ekonomické

hodnoty všech těch Vkročných světů. Skutečný paradox.“

Ta uhlazenost vysokoškolského absolventa Jima dráždila

k šílenství. „Jestli nemají žádnou cenu, ty chytráku, tak co tady děláte

vy?“

„No, my taky rýžujeme,“ odpověděl Mac. „Šli jsme po

Marshallových stopách stejně jako ty. Šli jsme mnohem dál. Postavili

jsme dokonce kopii té pily a kovárnu, abychom vyrobili kovové

44

nářadí, abychom našli to zlato a vyrýžovali ho stejným způsobem,

jakým to dělali staří prospektoři a průkopníci. Příští rok to bude na

Discovery, můžeš si to zkontrolovat. Jenže my tam nebyli kvůli tomu

samotnému zlatu. Podívej.“ A hodil Jimovi zlatý valoun. Dopadl mu

k nohám a zůstal ležet v mokrém štěrku.

„Vy sráči.“

Macův úsměv zmizel, jako by ho Jimovy způsoby zklamaly.

„Řekl bych, že tady náš nový přítel nemá moc velký smysl pro

humor, dámy a pánové. No, tak dobře –“

Jim se vrhl ke skupině s pozdviženými pěstmi. Usmívali se, ještě

když jeden po druhém mizeli. Nepodařilo se mu uštědřit jedinou

ránu.

45

KAPITOLA 7

Pro Sally Linsayovou nebyl její odchod z Prvozemě, rok po

prvním dni Nazemvkročení, zdaleka prvním Vkročením.

Opustila svět, protože její otec odešel už před ní. A před ním

většina její rodiny. Bylo jí devatenáct.

Věnovala tomu potřebný čas. Čas na to, sbalit si věci, vyřídit své

záležitosti. Koneckonců, neměla v plánu se vracet.

Pak jednoho rána vklouzla do své rybářské vesty plné kapes,

vzala si batoh a naposledy opustila svůj pokoj v tetině domě. Teta

Tiffany byla pryč, a to Sally vyhovovalo, neměla ráda loučení.

Pomalu došla na Park Street a prošla školním pozemkem. Nikde

nebylo živé duše, dokonce ani žádný uklízeč. UW spala. A tohle

časné ráno bylo mnohem tišší, než bylo obvyklé, tím si byla jistá.

Možná, že odešlo mnohem víc lidí, než si myslela. Na břehu jezera

prošla kolem knihovny, namířila na západ po Jezerní cestě a zamířila

k místu, kde se vždycky pořádaly pikniky. Na jezeře Mendota bylo

vidět pár plachet, nějakého otužilého windsurfaře v oranžovém

neoprenu a několik lodí Veslařského klubu UW. Jejich megafony

štěkaly pokyny, které se nesly nad vodní hladinou. Obzor byl

lemován zelení.

Pro někoho to byla dokonalá idyla, univerzita plná zeleně

u jezera. Pro ni ne. Sally měla ráda přírodu, ale tu přirozenou. Pro ni

nebyla Dlouhá Země nějaká módní novinka, módní park, který se

otevřel v den Nazemvkročení. Ona tam venku vyrostla. Když se teď

dívala na veslice a surfaře, viděla jen narušitele, pitomce, kteří plaší

46

ptáky. Totéž se začínalo dít i v dalších světech, jak tam vcházeli další

podobní pitomci s otevřenou hubou. Dokonce i tuhle křišťálově

čistou, klidnou vodu vnímala jen jako rozředěný odpad. Ale alespoň

si k rozloučení s tímhle místem, s tím městem u jezera, kde nebyla

vždycky nešťastná, vybrala krásný den a vzduch byl svěží. Ale tam,

kam jde, bude mnohem svěžejší.

Našla si tiché místo a sešla z cesty do stínu stromů. Naposled si

zkontrolovala výbavu. Nesla si i zbraně, včetně lehké kuše. Její

Vkročec byl v plastikové krabičce, podobné té, kterou použil její

otec. Kromě základního přístroje schránka obsahovala další

vybavení – náhradní díly, nástroje pro jemnou optiku, kus pájecího

drátu, miniaturní výtisky plánků a elektronických okruhů. Uprostřed

spleti součástek byl samozřejmě brambor. To byl opravdu geniální

nápad – baterie, kterou jste mohli sníst, když se stal oběd prioritou.

Bylo to vybavení profesionálního cestovatele. Zbylo v ní dost

nostalgie na to, aby na krabici nalepila nálepku s logem UW.

Jenže krabička byla jen maskování. Sally nepotřebovala Vkročec,

aby Vkročila.

Znala Dlouhou Zemi a věděla, jak po ní cestovat. Teď se tam

vydávala, aby našla otce. A ještě něco, co pro ni bylo nekonečnou

záhadou už od doby, kdy byla malá holčička a hrála si před kůlnou

svého otce, která stála v druhém Wyomingu. K čemu to všechno

vlastně je.

Nikdy nepatřila k nerozhodným lidem. Vybrala si náhodně jeden

směr, usmála se a Vkročila. Její okolí, jezero a skupinky stromů, se

nezměnilo. Ale cesta, veslice a ten pitomý windsurfař zmizeli.

47

KAPITOLA 8

Vtěch počátečních dnech se lidé vydávali na všechny strany, ať

už s nějakým cílem, nebo jen tak, pro tu možnost a vlastní

potěšení. Nikdo z nich však nedošel dál než Jošua.

V těch prvních měsících, kdy mu bylo teprve třináct – čtrnáct, si

vybudoval útočiště ve vyšších Zemích. Říkal jim palisády. A ty

nejlepší z nich byly opravdu kolové ohrady jako v Robinsonu

Crusoeovi. Lidé měli o Robinsonu Crusoeovi zkreslené představy.

Všeobecně si ho představovali jako odhodlaného, srdečného muže ve

spodkách z kozí kůže. Jenže v Domově měli jeden výtisk té knihy

a Jošua, protože to byl Jošua, ji přečetl od přední záložky až k té

zadní. Robinson Crusoe byl na svém ostrově víc než šestadvacet let

a většinu toho času strávil budováním palisád. S tím Jošua souhlasil,

ten muž měl očividně hlavu na správném místě.

Bylo to mnohem těžší, když začínal. V Madisonu – ve

Wisconsinu – jste na druhé straně stěn současné skutečnosti, jak na

západ, tak na východ, našli většinou jen prérii. Jošua teď věděl, že

měl při prvním Vkročení štěstí, protože nebyla zima, kvůli které by

se mohl nepřipravený ocitnout v teplotě pod čtyřicet stupňů. A taky

že neVkročil do nějakého z četných močálů, na místo, které na

Prvozemi lidé odvodnili, vysušili a změnili v zemědělskou půdu

dávno předtím, než se narodil.

Když se poprvé vydal sám tam do divokých světů a pokusil se

tam strávit noc, bylo to dost drsné. Jediná jedlá věc, kterou poznal,

byly ostružiny, ale vodu našel v kornoutových listech některých

48

rostlin. Vzal si pokrývku, na kterou tehdy bylo příliš teplo, ale využil

ji jako síť proti moskytům. Pro jistotu se vyspal ve větvích stromu.

Teprve později zjistil, že pumy lezou po stromech…

Potom si vypůjčil několik knih z Domova a z městské knihovny,

aby mu pomohly v rozeznávání věcí, a zeptal se sestry Serendipity,

která se vyznala v historii vaření, a pomalu si začal uvědomovat, že

by člověk musel být velký hlupák, aby tam venku hladověl. Byly tam

jedlé bobule, houby, žaludy a bukvice, ořechy, plané obilniny, velké

zelené rákosiny s kořeny bohatými na uhličitany. Byly tam rostliny,

které se daly využít, když byl člověk nemocný, dokonce i divoký

chinin. Jezera se hemžila rybami a vyrobit pasti bylo snadné. Jednou

nebo dvakrát se pokusil lovit. Králíci byli v pořádku, ale větší zvěř,

jeleni, sobi a losi, musela počkat, až bude starší. Dokonce i krocani

mu dali hezkou práci. Ale proč se honit, když tady byli divocí holubi,

kteří byli tak hloupí, že si sedli a čekali, dokud k nim nedojdete

a neomráčíte je? Zvířata, dokonce i ryby, byla nevinná. Důvěřivá.

Jošua si vytvořil zvyk, že svému úlovku poděkoval za dar jeho

života, a teprve později se dozvěděl, že takhle se chovali ke své

kořisti indiánští lovci.

Člověk se musel připravit. Potřeboval zápalky nebo Fresnelovu

čočku, aby si mohl rozdělat oheň, on sám se naučil vyrobit si

v případě nouze k rozdělání ohně vrtící luk a ohňové prkénko, ale

bylo to natolik pracné, že se to nehodilo k běžnému používání.

Z Čistého úklidu, státního obchodu s čisticími prostředky a domácími

chemikáliemi na Badger Road, si pořídil repelent na moskyty.

A domácí dezinfekci na čištění vody.

Bylo samozřejmé, že člověk nestál o to, stát se sám kořistí – ale

kořistí čeho? Existovala tam samozřejmě zvířata, která by vás

dokázala zabít. Rysové, divoké kočky velké jako psi, které si vás

nějakou dobu upřeně prohlížely, ale pak odběhly, aby si našly

snadnější kořist. Pumy, zvířata velikosti německého ovčáka,

s obličejem, který byl dokonalým výtažkem kočky. Jednou byl

svědkem toho, jak puma strhla jelena. Vyskočila mu na hřbet

a prokousla mu krční tepnu. O něco dál zahlédl i vlky a také mnohem

exotičtější zvířata – něco jako obrovské bobry a lenochody,

neohrabaná a hloupá, která ho rozesmála. Předpokládal, že všechna

49

ta zvířata existovala v Madisonu na Prvozemi dlouho předtím, než se

tam objevili první lidé, a teď už byla většinou vyhynulá. Žádné z těch

zvířat ve Vkročných světech nikdy předtím nevidělo člověka,

a dokonce i ta nejdivočejší se bála neznámého. Moskyti byli

v podstatě větší problém než vlci.

V těch počátečních dnech tam Jošua nikdy nezůstával dlouho,

většinou jen několik dní a nocí. Občas si poněkud zvráceně přál, aby

ho jeho Vkročovací schopnost opustila, on by tady uvázl a zjistil by,

jak by dokázal přežít. Když se vrátil domů, ptávala se ho sestra

Agnes: „Nepřipadá ti to tam venku opuštěné a strašidelné?“ Ale

nebylo to opuštěné dost. A čeho by se tam měl asi bát? To byste se

mohli právě tak dobře ptát někoho, kdo strčil prsty do vody na pláži

Tichého oceánu, jestli se nebojí takového množství vody.

Kromě toho netrvalo dlouho, a na nižších Zemích jste se pomalu

nemohli pohnout, jaká tam byla tlačenice Kráčejících turistů, kteří se

přišli přesvědčit na vlastní oči, o co tady vlastně jde. Lidé

s ocelovým pohledem, v seriózních krátkých kalhotách a

s odhodlanými koleny, kteří kráčeli tím novým územím, nebo se

alespoň zapletli do hustého podrostu. Lidé s otázkami typu: „Čí je to

země? Jsme pořád ještě ve Wisconsinu? A jsou to vůbec Spojené

státy?“

Nejhorší ze všech byli ti, kteří prchali před hněvem božím, nebo

ho možná hledali. Takových věcí bylo mnoho. Měla snad Dlouhá

Země znamenat konec světa? Nebo zkázu starého světa

a představovat nový svět připravený pro vyvolené? Mezi vyvolenými

chtělo být příliš mnoho lidí a příliš mnoho lidí si myslelo, že se o ně

Bůh v těch nových rajských světech postará. Bůh se postaral, co do

množství, to byla pravda, o obrovský nadbytek potravy, která

pobíhala všude kolem. Ale Bůh také pomáhá těm, kdo si pomáhají

sami, a dá se předpokládat, že čekal, že si vyvolení přinesou teplé

oblečení, tablety na čištění vody, základní léky a zbraně jako třeba

bronzové nože, které se v posledních dnech tak skvěle prodávaly,

možná stan – zkrátka a dobře, že bude mít ta parta alespoň trochu

rozumu. A jestli jste rozum neměli, ale měli trochu štěstí, tak to, co

vás dostalo, byli jen moskyti. Jen. Podle Jošuova mínění, pokud jste

chtěli poněkud rozšířit onu biblickou metaforu, pak tahle Apokalypsa

50

měla své čtyři jezdce, kteří se jmenovali Chamtivost, Neschopnost

řídit se pravidly, Zmatek a Náhodné odřeniny. Jošuovi už se dělalo

špatně ze zachraňování Spasených.

Brzy jich začal mít dost. Všech. Jaké právo měli všichni ti lidé

potulovat se po jeho tajných místech?

A co bylo horší, vstupovali do cesty Tichu. Říkal tomu tak.

Utopili klid. Utopili tu vzdálenou hlubokou přítomnost za chomáčem

světů, přítomnost, již si, jak se zdálo, uvědomoval celý svůj život

a kterou poznal hned, jak se dostal dost daleko od Prvozemě, aby ji

zaslechl. Začal se vyhýbat každému opálenému cestovateli, každému

zvědavému dítěti a hluku, který dělali.

A přesto cítil povinnost pomáhat všem těm lidem, které

zavrhoval, a to ho mátlo. Byl zmatený také tím, že trávil tolik času

o samotě, a skutečností, že se mu to líbilo. A proto tuhle věc probíral

se sestrou Agnes.

~

Sestra Agnes byla samozřejmě věřící, i když určitým podivínským

způsobem. Ve svém malém pokojíku měla na stěně dva obrazy –

jeden z nich byl obraz Svatého srdce, na druhém byl zpěvák Meat

Loaf. A desky Jima Steinmana si podle ostatních sester pouštěla

příliš nahlas. O kolech a motocyklech toho Jošua moc nevěděl, ale

Harley sestry Agnes vypadal tak staře, že v jeho sajdkáře nejspíš

kdysi musel jezdit sám svatý Pavel. Občas do garáže Domova na

Allied Drive přijížděli výjimečně vlasatí a vousatí motorkáři

z okolních států. Posloužila jim kávou a dávala pozor, aby se

nedotkli obrazů.

Všechny děti ji měly rády a ona měla ráda je, ale Jošuu nejvíc,

zvlášť potom, co tak úžasným způsobem nalakoval jejího Harleye,

a to včetně nápisu „Bat Into Heaven“. Ten s vynaložením

nesmírného úsilí vyvedl na nádrži starobylým psacím písmem, na

které narazil v jednom spisku v knihovně. Potom už v očích sestry

Agnes nemohl Jošua spáchat nic zlého a povolila mu používat své

nářadí, kdykoliv se mu zachtělo.

Jestli tady byl někdo, komu mohl věřit, pak to byla sestra Agnes.

A jenom s ní, když byl někdy pryč příliš dlouho, se občas jeho

obvyklá nemluvnost měnila v záplavu slov, podobnou proudu

51

vytrysklému z protržené přehradní hráze, a všechno, co potřeboval

říci, ze sebe vychrlil najednou.

Tak jí vyprávěl o tom, jaké to je, když má nutkání zachraňovat

ztracené, hloupé a protivné, a způsob, jakým zírají, a způsob, jakým

říkají: „To jsi ty, že ano? Ten kluk, co může Vkročit a pak se patnáct

minut necítí jako psí hovno.“ Nikdy nepřišel na to, jak to vědí, ale ta

zpráva se nějak rozšířila, a to přes všechna ujišťování kolegů

policistky Janssonové, že budou mlčet. A to z něj dělalo odlišného

člověka a to, že je jiný, pro něj znamenalo Problém. To bylo špatné

a na to člověk nedokázal zapomenout, a to ani tady, v pokojíku sestry

Agnes. Protože hned nad těmi dvěma obrazy, tedy nad Svatým

srdcem a Meat Loafem, byla malá soška muže, kterého přibili na

kříž, protože byl Problém.

Řekla mu, že jí to připadá, jako kdyby uvázl v něčem, k čemu byl

povolán, podobně jako ona. Věděla, jak je těžké přimět lidi, aby

pochopili, co pochopit nechtějí, jako například když ona trvala na

tom, že „For Crying Out Loud“ je jedna z nejsvatějších písní, která

kdy byla nahrána. Řekla mu, aby následoval své srdce a také aby

přicházel a odcházel, kdykoliv se mu zlíbí, protože Domov je jeho

domovem.

Také mu řekla, že může důvěřovat policistce Janssonové, protože

je to dobrá policistka a dobrá Steinmanova fanynka (a přitom výraz

„Steinmanova fanynka“ vložila do řeči v místě, kde by nejspíše jiná

sestra použila výraz „katolička“), která ji, sestru Agnes, navštívila

a požádala ji, jestli by mohla Jošuu navštívit a požádat ho o pomoc.

52

KAPITOLA 9

Zatím, šest měsíců po dni Nazemvkročení, služební kariéra

Monicy Janssonové nabrala jiný směr, jako při rozhodném

tahu šachového jezdce.

Stála před budovou policejního okrsku Madison-jih. Rozkročila

se, posunula vypínač na svém Vkročci, obdržela obvyklý úder do

žaludku, a stanice zmizela, aby ji nahradily vysoké stromy a zelený

stín. Na mýtině vykácené v téhle části původního lesa byla malá

dřevěná chata se znakem OPO (Oddělení postrádaných osob) na

dveřích, nízkou lavicí vedle dveří a americkou vlajkou zavěšenou na

osekaném kmínku mladého stromu. Janssonová si sedla na lavici,

hluboko se předklonila a snažila se zahnat nevolnost. Lavice tam

byla přesně k tomuto účelu – aby vám umožnila zotavit se ze

Vkročení dřív, než se setkáte se svými kolegy policisty.

Ode dne Nazemvkročení se věci začaly hýbat rychle. Technici

stvořili policejní verzi Vkročce složenou z masivních součástek

v hladkém pouzdře z černého plastiku, která dokázala odolat

i výstřelu z malé vzdálenosti. Bylo samozřejmé, že jako u všech

Vkročců bez rozdílu jste – což zjistila hned na začátku u Linsayova

prototypu – museli provést montáž vnitřních součástek sami, aby

vám fungoval. Byla to hezká stavebnice, ale nesměli jste si všímat

vtipů na brambory, potřebné k tomu, aby Vkročce fungovaly.

„Budete dělat pomfrity, policisto? Ha, ha.“

Nikdo ale nedokázal udělat nic se silnou nevolností, která po

Vkročení postihla na nějakých deset, patnáct minut většinu lidí.

53

Existoval nějaký lék, který měl údajně pomáhat, ale Janssonová se

vždycky snažila nebýt závislá na lécích, a kromě toho po nich

člověku zmodrala moč.

Když začalo omámení a nevolnost pomalu ustupovat, vstala. Den

v Madisonu Západ 1 byl klidný a chladný, bez slunce, ale i bez deště.

Tenhle Vkročný svět byl skoro stejný, jako když sem přišla poprvé,

přímo z trosek Linsayova domu. Šumění listů, čistý vzduch, zpěv

ptáků. Ale měnil se, kousek po kousku, protože do okraje pralesa se

zakusovaly vykácené mýtiny, prérijní porost, bez ohledu na květy,

byl sečen, jak usedlíci „rozšiřovali“ své majetky, podnikatelé se

pokoušeli vymyslet, jak vytěžit tenhle svět kvalitního dřeva

a exotických zvířat, objevily se úřední organizace jako OPO, které si

začaly vytvářet záchytné body v sousedních světech v podobě chat

a srubů, jako přívěšky svých hlavních budov na Prvozemi. Říkalo se,

že za výjimečně klidných dnů je vidět na nebi první náznaky smogu.

Janssonová uvažovala, jak dlouho bude asi trvat, než uvidí na tomhle

čistém nebi kondenzační stopu prvního letadla.

Uvažovala, kde je právě teď Jošua Valienté, Jošua, její vlastní

provinilé tajemství.

Na schůzku s Clichym málem přišla pozdě.

~

V malé chatě převládal pach vyčpělé kávy.

Byli tam dva muži, nadporučík Clichy, sedící za svým stolem

s očima upřenýma do svého laptopu – vyrobeného na zakázku

z nekovových slitin –, a mladší policista jménem Mike Christopher,

který pracně sepisoval nějaké hlášení do velké úřední knihy se

žlutými linkovanými listy. Policisté ve vedlejších světech byli pořád

ještě bez základní elektronické podpory, a to znamenalo, že se museli

znovu naučit čitelně psát, nebo spíše nejčitelněji, jak to kdy uměli.

Clichy jí zamával, aniž zvedl oči od obrazovky laptopu. „Dejte si

kafe a sedněte si.“

Nalila si hrnek kávy tak silné, že se obávala, aby nerozleptala

bronzovou lžičku, kterou si kávu míchala, a sedla si na hrubou židli

na druhé straně stolu. Jack Clichy byl zavalitý, mohutný muž s tváří,

která vypadala jako kus odřeného koženého kufru. Musela se na něj

usmát. „Vypadáte jako doma, nadporučíku.“

54

Podíval se na ni. „Nedělejte si ze mě srandičky, Janssonová. Kdo

si myslíte, že jsem? Davy Crockett? Poslyšte, já jsem vyrostl

v Brooklynu. Pro mě je dolní Madison Divoký západ. Tohle je

hororový park.“

„Proč jste si mě přál vidět, pane?“

„Kvůli strategii, Janssonová. Požádali nás, abychom přispěli

k celostátnímu hlášení zprávou, jakým způsobem se chceme

vypořádat s těmi náhodnými událostmi na vedlejších Zemích. Naše

plány pro nejbližší budoucnost, střednědobé plány i v dlouhodobé

perspektivě. Jedna kopie půjde i na federální úroveň. A šéf po mně

jde, protože, jak zdůrazňuje, my nemáme žádné plány, krátkodobé

ani střednědobé, natož dlouhodobé. Zatím vždycky jen reagujeme na

momentální události.“

„A proto jsem tady?“

„Počkejte, najdu záznamy…“ zaklepal na klávesnici.

Christopherovo rádio zachraptělo a on něco zamumlal

v odpověď. Mobily tady samozřejmě nefungovaly. Běžné

radiostanice, jak vysílače, tak přijímače ano, samozřejmě, pokud byly

upraveny tak, že v nich nebyly kovové součástky, a daly se přenést

bez následků. Mluvilo se dokonce o tom, že by se mohla položit

jakási síť starých telefonních linek z měděného drátu.

„Tady to máme,“ Clichy otočil laptop tak, že Janssonová viděla

na obrazovku. „Tady mám kopie hlášení jednotlivých případů

a kousky videí. Pokouším se to dát dohromady tak, aby mi to

všechno dávalo nějaký smysl. A pořád se mi tady objevuje vaše

jméno, Janssonová, a proto jsem vás zavolal.“

Viděla odkazy na svá hlášení o požáru v Linsayově domě a

o panice první noci, kdy zmizeli první teenageři.

„Takže prvních pár dní jsme měli pěkně těžkých. Ty ztracené

děti, a pak ty, které se vrátily s polámanými kostmi, protože propadly

podlahami z vyšších pater, nebo ty, ze kterých si někde něco kousek

ukouslo. Útěky z vězení. Vlna absentérismu – ze škol, z úřadů,

z veřejných služeb. Hospodářství dostalo náhlý úder, celonárodně,

vlastně celosvětově. Víte to? Řekli mi, že to bylo jako zvláštní oslava

Dne díkůvzdání, než se ti sráči začali vracet nazpět do práce, nebo

alespoň většina z nich…“

55

Janssonová přikývla. Většina z chodců prvního dne se velmi

rychle vrátila. Někteří ne. Zůstávali tam především chudí, což bylo

pochopitelné, bohatí měli na Prvozemi mnohem víc co ztratit. Takže

z takových měst, jako byla Bombaj nebo Lagos, dokonce

i z některých amerických měst, mizela hejna dětí z ulic, zmatených,

nevybavených, aby se ocitla v divokých světech, ale byly to také

světy, které nikomu nepatřily, tak proč by nemohly patřit právě tobě?

Americký Červený kříž a další podobné organizace za nimi vyslaly

týmy, aby srovnaly zmatky typu Pán much3, které tam zavládly.

To bylo podle přesvědčení Janssonové na Dlouhé Zemi to

podstatné. Chování Jošuy Valienté to ukázalo na samém začátku.

Nabízela prostor. Nabízela místo, kam utéci – místo, kde jste mohli

utíkat, alespoň podle toho, co se zatím vědělo, donekonečna. Po

celém světě jste mohli narazit na postupně mizející skupinky lidí,

kteří odcházeli, bez plánu, bez přípravy, prostě odcházeli jen tak, na

zelenou louku. A na Prvotní Zemi se také už objevovala hlášení

o problémech s bezradnými, rozzlobenými lidmi, kteří bez ohledu na

to, jak pečlivě sestrojili své Vkročce, nedokázali Vkročit vůbec.

Prvořadým zájmem nadporučíka Clichyho byly samozřejmě

způsoby, jakými byly nové světy používány proti Prvozemi.

„Podívejte se do služebních záznamů,“ pokračoval. „Po pár dnech

si lidé začali uvědomovat, co je to za bordel, a začaly se nám

objevovat mnohem promyšlenější zločiny. Pečlivě připravená

vloupání. Množství sebevražedných atentátníků ve velkých městech.

A útok s cílem zavraždit Brewerovou, nebo přesněji pokus. A to je

místo, kde se začíná objevovat vaše jméno, policistko Janssonová.“

Janssonová si vzpomínala. Mel Brewerová byla žena, která

opustila svého manžela, drogového dealera, a uzavřela dohodu

s okresním návladním, že bude svědčit proti svému manželovi s tím,

že pak bude zařazena do programu na ochranu svědků. Jen o vlas

unikla prvnímu vražednému útoku, když na ni zaútočil vrah, který

3

Pozn. překl.: Pán much (1954, anglicky Lord of the Flies ) je román

nositele Nobelovy ceny Williama Goldinga. Skupina chlapců se po

havárii na pustém ostrově pokouší vybudovat demokratickou společnost

a pokus beznadějně selhává. Autor rozebírá věčná témata, jako jsou

individuální prospěch versus obecné blaho, tyranie, fanatismus a

vrozený sklon lidské povahy ke zlu. Skvělá kniha. Vřele doporučuji.

56

k ní Vkročil. Byla to Janssonová, kdo přišel s nápadem, aby ji ukryli

ve sklepě. Na Vkročných světech Západ 1 a Východ 1 byl prostor,

kde byl na Prvozemi sklep, pevná zem, takže se z něj Vkročit nedalo.

Buď by musel útočník na stejném místě ve Vkročném světě vykopat

díru, nebo se objevit na úrovni země a pak si probojovat cestu dolů.

Tak či tak, okamžik překvapení byl ztracený. Hned následujícího

rána byla na všech policejních stanicích, dokonce i v budově

Kapitolu, vytvořena v podzemních prostorách podobná útočiště.

„Vy jste nebyla jediná, koho to napadlo, Janssonová. Ale byla

jste v celé zemi mezi těmi prvními. Slyšel jsem, že i sám prezident

teď spí v nějakém bunkru pod Bílým domem.“

„No, to ráda slyším, pane.“

„No jo, jasně. Pak to ale začalo být exotické.“

„Je zvláštní slyšet, jak ten výraz používáte bez podstatného jména

‚tanečník‘, pane.“

„Netlačte na pilu, Janssonová.“ Ukázal jí hlášení o několika

religiózních bláznech. Do „nových Rájů“ se jako záplava nahrnuli

apokalyptici, kteří věřili, že jejich náhlé zjevení znamená blízký

konec světa. Jedna křesťanská sekta došla k názoru, že Kristus unikl

ukřižování a Vykročil z hrobu ve chvíli, kdy přišli učedníci hledat

jeho tělo – a nebylo to zase tak nesmyslné tvrzení. Pravděpodobně

tam někde, na Dlouhé Zemi, pořád ještě je. To všechno ovšem pro

policii představovalo ohrožení veřejného pořádku.

Clichy odsunul laptop a začal si prsty masírovat kořen

mohutného nosu. „Copak jsem Stephen Hawking? V mozku mi to

vře. Zatímco na druhé straně vy, policistko Janssonová, se v tom

pohybujete jako prase v kejdě.“

„No, tak bych to zrovna neřekla, pane –“

„Jen mi to klidně vysvětlete po svém. Nejzákladnější problém –

tím myslím pro madisonské hlavouny – je to, že s sebou nemůžeme

brát svou artilerii. Je to tak?“

„Dokonce ani Glocky ne, máte pravdu, kvůli kovovým

součástkám. Přes hranici se nedá přenést žádná železná slitina, pane.

Ani ocel. Můžete si s sebou vzít cokoliv, s výjimkou tohohle. Víte,

v dalších světech jsou kovové rudy a můžete je vykopat, zpracovat

a vyrobit železo tam, ale ani to nemůžete nést dál.“

57

„To znamená, že si musíte postavit kovárnu v každém světě,

který osídlíte.“

„Přesně tak, pane.“

„Já vám řeknu, co nedá spát ani takovému mimoňovi, jako jsem

já, Janssonová. Napadlo mě, že my všichni máme v krvi železo, nebo

tak nějak. Jak to, že to nezůstane někde za námi?“

„Železo ve vaší krvi je chemicky vázáno v organických

molekulách. V hemoglobinu, po jednotlivých molekulách. Molekuly

železa v chemických sloučeninách projdou, ale v podobě čistého

železa ne. Podívejte, rez můžete vzít s sebou, protože je to sloučenina

železa, s vodou a kyslíkem. Svou zbraň si s sebou prostě vzít

nemůžete, pane, snad jen tu rez, co máte na hlavni.“

Chvilku se na ni upřeně díval. „Neměla to být nějaká

dvojsmyslná poznámka, že ne, Janssonová?“

„To by mě ani ve snu nenapadlo, pane.“

„Ví někdo, proč jsou teď věci tak, jak jsou?“

„Ne, pane.“ Snažila se vést dialog, jak nejlépe to šlo. Někteří

fyzikové upozorňovali na to, že železná jádra byla v přírodě

nejstabilnější, železo bylo výsledkem složitého procesu hoření přímo

v srdci slunce. Možná že nechuť železa cestovat mezi světy měla

něco společného právě s tím. Možná že Kroky mezi jednotlivými

Zeměmi jsou něco jako kvantové tunelování, velmi

nepravděpodobný průchod mezi energetickými stavy. Možná že

právě proto, že má železo to nejstabilnější atomové jádro, postrádá

energii uniknout z energetické studny Prvozemě… nebo je to možná

magnetismem. Nebo kdoví co. Jenže nikdo nic neví.

Clichy byl praktický muž a tak jen přikývl. „Dobře, že známe

alespoň pravidla. Pro spoustu Američanů je to ale jako rána do

žaludku, když zjistí, že najednou podléhají vnucené kontrole nošení

zbraní. Co ještě? V těch dalších světech neexistují žádní lidé kromě

těch, kteří se tam procedili z Prvozemě.“

„Přesně tak, pane. Tedy alespoň podle toho, co víme. Zatím ještě

nedošlo k žádnému systematickému průzkumu ani těch nejbližších

světů. Nevíme, co se ukrývá za dalším kopcem. Poslali ale do

vzduchu nějaké špionážní balony a tak, s kamerami. Zatím se na

žádné lidi nenarazilo.“

58

„Ok. Takže tady máme celý řetěz světů, je to tak? Táhne se do

dvou směrů, na východ a na západ.“

„Ano, pane. Procházíte jednoduše z jednoho do druhého, jako

když procházíte chodbou. Můžete se dát na jednu nebo na druhou

stranu, na Východ nebo na Západ, i když to jsou jen taková zástupná

jména. Neodpovídají skutečnému směru v našem světě.“

„Žádné zkratky? Nemůžu se najednou přesunout do světa dva

miliony?!“

„O ničem takovém nevíme, pane.“

„Kolik těch světů je? Jeden, dva, moc? Milion, miliarda?“

„To taky nikdo neví, pane. Nevíme dokonce ani to, jak daleko

lidé došli. Všechno je to –“ zamávala rukou, „bez jakéhokoliv řádu,

takové nedotažené. Nekontrolovatelné.“

„A každý z těch světů je jedna samostatná Země, je to tak?“

„Podle toho, co víme, tak ano.“

„Ale co Slunce? Mars, Venuše a co ten zasranej Měsíc? Jsou to ty

samé jako ty naše? Tedy myslím –“

„Každá Země má svůj vlastní vesmír, pane. A hvězdy jsou tytéž.

Čas je ve všech světech tentýž. Dokonce i stejný den. To spočítali

astronomové podle hvězdných map, byli by poznali, kdyby došlo

k posunu o století, nebo tak něco.“

„Hvězdné mapy. Století. Kristepane! Poslyšte, dnes odpoledne se

mám zúčastnit konference o jurisdikci, které předsedá guvernér. Jako

třeba když spácháte nějaký zločin například v Madisonu na

podělaném Západu 14, mám vůbec právo vás zatknout?“

Janssonová přikývla. Krátce po dni Nazemvkročení došlo k tomu,

že zatímco někteří lidé postupovali dál do divočiny, jiní si začali

kolíkovat zábory. Utábořili jste se, vykolíkovali jste si pozemek

a byli jste připraveni pěstovat zeleninu a vychovávat děti na místě,

které vypadalo jako panenská zem. Jenže komu ta zem opravdu

patřila? Mohli jste si vyměřit pozemek, ale potvrdí vláda váš nárok?

Byly paralelní Ameriky vůbec územím Spojených států? No, teď se

tedy úřady rozhodly, že k tomu zaujmou nějaké stanovisko.

Clichy řekl: „Říká se, že prezident se chystá prohlásit, že všechny

Vkročné světy jsou suverénním územím Spojených států, na které se

vztahují americké zákony. Vkročné oblasti jsou, jak zní přesná

59

definice, ‚pod ochranou federální vlády‘. Řekl bych, že to věci

zjednoduší, pokud ovšem můžete nazvat to, že se prostor pro zločiny

nekonečně rozšířil, zjednodušením. Jsme přeplněni. Všechny

agentury mají nadstavy. Z válečných oblastí je povolávána armáda,

na Prvozemi úřady donekonečna přemýšlejí o nových způsobech,

které by mohli použít teroristé, a různé společnosti zatím tiše

a nenápadně zjišťují, kde by mohly co uchvátit… Do prdele. Máma

mi říkala, že jsem měl raději zůstat v Brooklynu.

Tak jo. Teď mě, policistko Janssonová, poslouchejte.“ Naklonil

se kupředu se založenýma rukama a soustředěným pohledem.

„Řeknu vám, proč jsem vás sem zavolal. Ať už je legální pohled na

věc jakýkoliv, my musíme klid v Madisonu udržet. A jaké to štěstí,

Madison je pro všechny možné blázny v téhle věci magnetem.“

„Já vím, pane.“

Tak především – Madison byl pramenem, z nějž technologie

Vkročců vytryskla, a z toho důvodu se stal středobodem celého dění.

A Janssonová, která pečlivě studovala zprávy o lidech, kteří sem

přicházeli, aby se vydali na dlouhé cesty po Vkročných světech,

z nějakého důvodu už také začínala uvažovat o tom, jestli v té oblasti

není ještě něco jiného, co je přitahuje. Každopádně, Vkročení odsud

bylo rozhodně snadnější. Možná že existence Dlouhé Země byla

otázkou stability. Možná že ty starší, mnohem stabilnější části

světadílů patřily k místům, kam bylo Vkročit snazší – stejně jako

mělo jádro železa největší stabilitu. A Madison, který seděl přímo

v srdci Ameriky, byl geologicky jedním z nejstabilnějších míst na

celé planetě. Jestli ještě uvidí Jošuu, musí se ho na to zeptat.

Clichy řekl: „Takže tady máme speciální výzvu. A proto vás

potřebuju, Janssonová.“

„Nejsem žádný specialista, pane.“

„Ale během celého toho bordelu s touhle podivnou Zemí

soumraku klidně a bez problémů fungujete. Dokonce i tu první noc

jste si zachovala čistou hlavu a myšlenky zaměřené na policejní

priority, zatímco někteří z vašich úctyhodných zkušených kolegů si

nachcali do kalhot nebo nablili do krabice s koblihama. Chci, abyste

tomu tady velela. Pochopila jste? Chtěl bych, abyste měla hlavní

slovo jak v jednotlivých případech, tak i v hodnocení vzorců, které

60

nám na jejich základě začnou vznikat… Vsadil bych se s vámi totiž

o cokoliv, že ti grázlové tam venku budou vymýšlet další a další

finty, jak tuhle posranou situaci využít proti nám. Chci, abyste byla

mým Mulderem, policistko Janssonová.“

Usmála se. „Scullyová by bylo mnohem vhodnější.“

„Pro mě za mě. Podívejte, nic vám za to neslibuju. Není to běžný

úkol. Váš příspěvek k tomu všemu se vám nejspíš ani neodrazí

v záznamech. Ale udělám, co budu moct. Může to skončit tím, že

budete trávit dlouhý čas mimo domov. Dokonce spoustu času sama.

Váš osobní život –“

Pokrčila rameny. „Mám kočku. Postará se o sebe.“

Klepl na nějakou klávesu a ona si uvědomila, že zřejmě studuje

její osobní záznamy. „Je vám osmadvacet.“

„Devětadvacet, pane.“

„Narozená v Minnesotě. Rodiče tam ještě žijí. Žádní sourozenci.

Žádné děti. Žijete sama. Nevydařené manželství stejných pohlaví?“

„V poslední době žiju většinou v celibátu, pane.“

„Janssonová, tohle opravdu nechci vědět. OK, vraťte se na

Prvozemi, proberte své nové zařazení se seržantem, zauvažujte, co

byste tady na stanici potřebovala a co byste na téhle stanici

potřebovala na Východě 1 – k sakru, pro starostu prostě musíte být

strašně zaměstnaná.“

„Ano, pane.“

Shrnuto a podtrženo, když Janssonová o té schůzce a svém

novém pověření přemýšlela, obojí ji potěšilo. Zjistila, že chlapi jako

Clichy a jeho nadřízení řeší tenhle nový fenomén, tedy náhlé

otevření, zhruba tak, jak se od nich dalo čekat. Ale jak se dozvěděla

ze zpráv a dalších pramenů, neplatilo to pro všechny země na světě.

61

KAPITOLA 10

„Poslyšte, pane premiére, a nemohli bychom Vkročení prostě

zakázat? Přináší zcela jasné bezpečnostní riziko.“

„Geoffrey, to bychom mohli stejně dobře prohlásit za

nezákonné dýchání! Dokonce i moje vlastní matka si to vyzkoušela!“

„Ale populace se nám rozbíhá na všechny strany! Centra velkých

měst se mění na mrtvé zóny. Hospodářství se hroutí. Něco s tím

udělat musíme…“

Hermiona promyšleně zaznamenala dialog, který právě proběhl.

Hermiona Dawesová byla jako zapisovatelka výjimečně dobrá.

Byla na svou dovednost pyšná, protože bylo uměním prosít a oddělit

od toho, co si mysleli, to, co říkali, a ona se v tomhle umění

uspokojivě procvičovala už skoro třicet let, a to ve službách

politických pánů všech barev. Nikdy se nevdala a zdálo se, že ji ta

skutečnost docela vyhovuje, a se smíchem vždy říkala svým

kolegyním – sekretářkám, že ten zlatý snubní prsten, který nosí, jí

slouží jako pás cudnosti. Pro všechny byla důvěryhodná, všichni jí

také důvěřovali a jediná drobná chybička, kterou na ní její šéfové

objevili, bylo to, že vlastnila bez výjimky všechny nahrávky Boba

Dylana.

Cítila, že nikdo, s kým pracovala, ji neznal. Ani ti gentlemani,

kteří se pravidelně, když se vědělo, že je Hermiona v práci, vloupali

do jejího bytu a celý jej prohledali. Vždycky to dělali velmi pečlivě

a bezpochyby se sami pro sebe usmívali, když vraceli na místo

malou štěpinku dřeva, kterou každý den při odchodu dávala mezi

62

vstupní dveře a rám. Jejich úsměvu se podobal ten její, který se jí na

tváři objevoval pokaždé, když zjistila, že jejich velké ploché nohy

zase rozmáčkly drobek sněhové pusinky, který vždycky upustila na

koberec hned za dveřmi do obývacího pokoje. Toho drobečku si

nikdy nevšimli.

Svůj zlatý prsten si nikdy nesundávala, a proto nikdo, jen ona

a Bůh věděli, že na jeho vnitřní ploše je vyryta řádka z Dylanovy

písně ‚It’s All Right Ma (I’m Only Bleeding)‘. Občas ji napadlo,

jestli by někdo z těch zaměstnaných lidiček, včetně ministrů, se

kterými spolupracovala, vůbec poznal, odkud citát pochází.4

A teď, několik let po dni Nazemvkročení, zatímco v úřadu

Kabinetu probíhaly nejnovější zmatené diskuse, přemýšlela o tom,

jestli už není příliš stará na to, aby dál pracovala pro šéfy, když si tak

protiví hlupáky.

„Pak by měly ale podléhat povolení. Myslím Vkročce. Dlouhá

Země je, co se týče požehnaného hospodářství, žumpa, ale pokutovat

Vkročce, které potřebujete k tomu, abyste se k ní dostali, by přineslo

alespoň nějaký daňový zisk!“

„To je absurdní, člověče.“ Předseda vlády se opřel ve svém

křesle. „No tak. Tu věc nemůžeme zakázat jednoduše proto, že ji

nedokážeme kontrolovat.“

Ministr zdravotnictví a bezpečnosti se zatvářil překvapeně.

„Nechápu, proč ne. Nikdy předtím nám to nevadilo.“

Předseda vlády poklepal perem na stůl. „Centra měst se

vyprazdňují. Hospodářství začíná zaostávat. Má to samozřejmě

i svou světlou stránku. Už nemáme problém s přistěhovalectvím…“

Zasmál se, ale zdálo se, že se schoulil sám do sebe, a když znovu

promluvil, Hermioně se zdálo, že v jeho hlase zní záchvěv zoufalství.

„Bůh nám pomáhej, pánové. Experti od vědy mi řekli, že by tam

někde mohlo existovat víc kopií planety Země, než je lidí. O jakých

možnostech můžeme uvažovat, když stojíme tváří v tvář něčemu

takovému?“

Najednou měla Hermiona pocit, že čeho je moc, toho je příliš.

4

Pozn. překl.: Zmíněná píseň je z Dylanovo alba Bringing It All Back

Home , které vyšlo poprvé 15. ledna 1965.

63

Zatímco ta nelogická, nesmyslná a zbytečná konverzace

pokračovala, Hermiona, s náznakem úsměvu na rtech, napsala svým

bezchybným Pitmanovým těsnopisem do bloku několik řádků,

položila blok na stůl před sebe a pak, když jí to první ministr

kývnutím hlavy dovolil, vstala a odešla z místnosti. Nikdo jiný si

pravděpodobně nevšiml, že je pryč. Vyšla na Downing Street a pak

Vkročila do sousedního Londýna, který se hemžil bezpečnostními

strážemi, ale tam byla po všech těch letech tak známá, že přijali její

identifikační kartu a nechali ji projít.

A pak Vkročila znovu. A znovu a zase…

~

Mnohem později, když ji začali postrádat, zavolali jinou sekretářku,

aby přeložila krátkou poznámku, kterou napsala elegantními rovnými

tahy a oblými křivkami.

„Připadá mi to jako báseň, pane. Nebo text písně. Něco o lidech,

kteří kritizují něco, čemu nerozumí.“ Podívala se na předsedu vlády.

„Říká vám to něco? Pane? Není vám nic, pane?“

„Máte manžela, slečno – promiňte, nepamatuji si vaše jméno.“

„Jmenuji se Carolina, pane. Mám přítele, vážnou známost, moc

šikovného mládence. Jestli chcete, zavolám vám doktora.“

„Ne, ne. Je to jen tím, že je to všechno tak zatraceně

nedostatečné, Carolino. Jaká fraška je celá tahle záležitost s vládou.

Představovat si, že jsme kdy kontrolovali naše osudy.

Kdybych byl vámi, Carolino, hned bych se provdal za tu vaši

vážnou známost, pokud si myslíte, že za něco stojí, a vydal bych

se… vydal bych se do nějakého jiného světa. Kamkoliv, jen bych

nezůstával tady.“ Klesl do svého křesla a zavřel oči. „A Bůh pomáhej

Anglii a Bůh pomáhej nám všem.“

Nebyla si jistá, jestli je vzhůru, nebo jestli spí. Po delší chvíli

vyklouzla ven a vzala si s sebou Hermionin opuštěný blok.

64

KAPITOLA 11

Od setkání s Clichym neuběhl ani týden, a její kolegové jí

začali říkat „Strašilka“ Janssonová.

Během jednoho měsíce si domluvila schůzku v Domově,

jak tomu říkal Jošua. Byl to sirotčinec, opotřebovaný přestavěný

obytný komplex na Allied Drive, který měl původně osm bytů. Byl

v poměrně drsné čtvrti, jak to ostatně vůbec v Madisonu bývá. Ale na

první pohled bylo vidět, že je dobře vedený. Tam se tedy znovu, už

podruhé, sešla s čtrnáctiletým Jošuou Valienté. Přísahala, že když

bude Jošua jejím prostřednictvím spolupracovat, zaručí mu, že ho

nikdo nebude považovat za Problém, ale za osobu, která by třeba

mohla pomoci, chápeš? Jako Batmana?

A tak se mladý Jošuův život několik let po dni Nazemvkročení

změnil.

~

„To už vám teď musí připadat opravdu velmi dávno,“ řekla Selena

a vedla Jošuu dál do transZemského podzemí.

Neodpověděl.

„Takže se z vás stal hrdina. Nosíte taky masku?“ zeptala se.

Jošua neměl rád sarkasmus. „Když pršelo, nosil jsem pláštěnku.“

„To byl jen vtip, víte?“

„Vím.“

Pak se před nimi otevřely další zapovězené dveře a ukázala se

další dlouhá chodba.

65

„Fort Knox vedle tohohle vypadá jako cedník, co myslíte?“ řekla

nervózně.

„Fort Knox v dnešních dnech je cedník,“ odpověděl Jošua. „Je to

spíš štěstí než cokoliv jiného, že si odtamtud lidé neodnášejí zlaté

cihly.“

Povzdechla si. „Bylo to jen takové přirovnání, Jošuo.“

„Ano. Já vím.“

Zaváhala. Způsob, jakým se uprostřed své odpovědi odmlčel, ji

rozladil a ještě více popudil, protože se právě pokoušela vyjádřit to,

jak může být ještě dnes celá ta záležitost kolem cestování do

Vkročných světů děsivá. Zdálo se ale, že pro Jošuu ne. Na rtech se jí

objevil krátký vynucený úsměv. „Tak tady vás musím opustit,

alespoň pro tuhle chvíli. Nemám povolení víc se k Lobsangovi

přiblížit. To má jen velmi málo lidí. Vím, že s vámi chce Lobsang

probrat vaše obtíže s tím, jak kongres posuzuje výsledky jednoho

z vašich dřívějších výletů do vzdálených Vkročných světů.“

Tím, samozřejmě, končila. Jošua měl podezření, že tohle byla ve

skutečnosti ta páka, kterou pravděpodobně Lobsang doufal použít,

aby ho naverboval.

Neřekl nic a ona nedokázala odhadnout, co si myslí.

Opatrně ho dovedla ke dveřím do další místnosti. „Bylo hezké se

s vámi setkat tváří v tvář, Jošuo.“

„A já vám přeji, abyste co nejdříve dosáhla bezpečnostního

zařazení, po jakém toužíte, Seleno.“

Dívala se na dveře, které se zavíraly. Byla si jistá, že se na té

nehybné tváři najednou objevil úsměv.

~

Místnost v téhle pevnosti podobné vnitřní svatyni byla vyzdobena

jako pracovna edvardovského gentlemana, včetně polen hořících

v krbu. Oheň byl ale falešný a nepříliš přesvědčivý, alespoň pro

Jošuu, který si v divočině zapaloval pravý oheň večer co večer. Kůže,

kterou byla potažena židle připravená u krbu, byla ale pravá.

„Dobré odpoledne, Jošuo,“ ozval se hlas odnikud. „Je mi líto, že

mě nevidíte, ale abych řekl pravdu, zbylo toho tak málo, že to ani za

vidění nestojí. A dívat se na to, co zbylo, by bylo nekonečně nudné.“

66

Jošua se usadil na židli. Na chvíli zavládlo ticho téměř přátelské.

Vedle něj uměle praskal krb. Když člověk dobře poslouchal, poznalo

se to snadno, podle některých pasáží praskotu, protože nahrávka se

opakovala každých jedenačtyřicet vteřin.

Lobsangův hlas řekl uklidňujícím tónem: „Asi bych tomu měl

věnovat víc pozornosti. No ano, myslím ten oheň. Ne, nebojte se,

Jošuo, nejsem čtenář myšlenek, ještě ne, ale díval jste se na oheň

každých pár vteřin a máte sklon pohybovat rty, když počítáte. Je to

opravdu zajímavé, protože nikdo jiný si toho malého nedostatku

ohně nevšiml. Ale vy jste si, Jošuo, samozřejmě všiml. Vy

pozorujete, nasloucháte a analyzujete, a uvnitř své prostorné lebeční

dutiny si přehráváte krátká videa všech možných výsledků

momentální situace, které si dokážete představit. O jednom

anglickém politikovi se říkalo, že když ho kopnete do zadku,

nepohne se mu ve tváři ani sval, dokud se nerozhodne, co s tím bude

dělat. Tahle ostražitá pozornost je jedna z vlastností, které z vás

dělají tak užitečného člověka.

A navíc nejste bojácný, že? Nezpozoroval jsem na vás žádný

strach, ani náznak. Já si myslím, že proto, že jste jediná osoba, která

se ocitla v téhle opevněné podzemní místnosti a ví, že se odsud

kdykoliv dostane. Jak to? Protože vy dokážete kráčet bez Vkročce –

ale ano, vím o tom. A taky bez toho, aby vám pak bylo špatně.“

Jošua neprotestoval. „Selena mi naznačila, že mi chcete říci něco

o zprávě kongresu.“

„Ano, ta výprava. Díky ní jste se dostal do potíží, že, Jošuo?“

„Poslyšte, jsme tady jenom my dva, je to tak? Takže když se nad

tím trochu zamyslíte, není důvod, proč byste mi měl opakovaně

připomínat, jak se jmenuju. Vím, proč to děláte. Kvůli dominanci.“

To bylo pro Jošuu celoživotní strašidlo. „Možná že nejsem příliš

chytrý, Lobsangu, ale nemusíte být nijak zvlášť chytrý, abyste přišel

na to, jaká jsou pravidla!“

Chvilku bylo ticho, do něhož zazníval jen praskot falešného krbu.

Později Jošua pochopil, že když došlo v rozhovoru s Lobsangem

k odmlce, bylo to pro efekt. Při bleskové rychlosti, jíž Lobsang

fungoval, dokázal ve zlomku vteřiny odpovědět na každou otázku,

67

kterou mu někdo položil, a při tom pro něj to bylo po věčnosti

uvažování.

„Víte, my máme stejné myšlení, příteli, vy a já,“ řekl Lobsang.

„Raději se prozatím držme výrazu ‚podobné‘,“ řekl Jošua.

Lobsang se zasmál. „Jistě. Zůstanu přesný. Nebo spíše budu

spočívat v odhmotněné rovině přesnosti. Ale rád bych byl vaším

přítelem. Protože věřím, že abstraktně vzato, my oba chceme za

jakékoliv situace především zjistit, jaká jsou pravidla.

A já věřím, že vy jste výjimečně cenný jedinec. Jste dost chytrý,

Jošuo – jinak byste sám tak dlouho na Dlouhé Zemi nepřežil. No

jistě, jsou asi chytřejší než vy, mačkají se na školách a nedokázali

nic, nebo jen velmi málo. Ale chytrost musí mít hloubku, nejen

délku. Některá chytrost o problém jen zavadí. A jiná chytrost mele

nesmírně pomalu, jako mlýny Boží, a mele dokonale, a když pak

přijde s odpovědí, je ta odpověď prověřená. A tak je to s vámi,

Jošuo.“ Lobsang se znovu zasmál. „A mimochodem, ten smích, to

není nahrávka. Každý smích je unikátní produkt okamžiku, naprosto

odlišný od každého smíchu, kterým jsem se kdy zasmál. Tohle byl

smích určený jen vám. Byl jsem člověk, víte? A pořád ještě jsem.

Jošuo, poznejme jeden druhého. Chci vám pomoci. A chtěl bych

samozřejmě, abyste vy pomohl mně. Nedokážu si představit lepšího

člověka, který by se se mnou vypravil na expedici, již mám v plánu

a na níž bude třeba podniknout hodně daleká Vkročení. Myslím, že

to by na vás mohlo zabrat. Vy jste rád daleko od hlučného davu,

Jošuo, že?“

„Kniha Thomase Hardyho byla o hlučícím davu.“

„Samozřejmě. Ale já považuji za dobrý nápad udělat tu malou

chybičku – abych pořád nevypadal jako vševědoucí.“

Na tohle neohrabané balamucení Jošua neměl náladu a začal být

netrpělivý. „Lobsangu, jak chcete pomoci vy mně?“

„Vím, že co se přihodilo výpravě kongresu, nebyla vaše vina.

Mohu to dokázat.“

„Konečně se tedy dostáváme k jádru pudla,“ pomyslel si Jošua.

„Holozadci,“ řekl.

„Ano, holozadci,“ souhlasil Lobsang, „jak už jste je ostatně

popsal předběžné vyšetřovací komisi. Neznámý druh primátů

68

připomínající ze všeho nejvíce obzvláště nepříjemné masožravé

paviány. Bohužel, obávám se, že Linnéovská společnost s vaším

pojmenováním souhlasit nebude. Holozadci!“

„Já ty muže nezabil. Samozřejmě že se bez lidí obejdu, ale neměl

jsem důvod někoho zabíjet. Četl jste to hlášení? Ti holo–“

„Prosím, nemohli bychom zůstat u těch paviánů, Jošuo?

V zápisech to vypadá lépe.“

Byla to placená cesta, melouch, který mu dohodila jeho stará

kamarádka, policistka Janssonová. „Ty jsi vyrostl, zatímco já jsem

zestárla, Jošuo,“ řekla. „A teď jsem ti sehnala nějakou práci pro

vládu. Budeš něco jako tělesný strážce a průvodce…“

Byla to úřední cesta do vzdálených světů na dalekém Západě,

které se účastnila skupina vědců, právníků a navíc jeden kongresman,

a to vše doprovázeno četou vojáků. Skončilo to masakrem.

Vědci shromažďovali údaje. Právníci dělali fotografie

kongresmana pokaždé, když jeho noha Vkročila do dalšího světa

a ještě dalšího světa a dalšího dalšího světa, a tak vlastně prováděli

jakýsi vizuální zábor Vkročných Amerik, aby symbolicky vyjádřili,

že se tyto Ameriky následně ocitají pod záštitou vlády prvozemských

Spojených států. Vojáci si stěžovali na jídlo a na stav svých nohou.

Jošua byl celkem spokojený, že může být skupině za svůj plat

užitečný, a měl dost zdravého rozumu na to, aby neprozradil ani svou

schopnost cestovat bez Vkročce, ani to, že netrpí po Vkročení

žádnými následky. Proto si s sebou nesl láhev, v níž měl zkyslé

mléko a kousky rozvařené zeleniny, které bez problémů prošly jako

zvratky, produkt cestovní nevolnosti. Konec konců, kdo by se šel

podívat zblízka?

Všechno to fungovalo. Všichni si pronadávali, prohašteřili

a prostěžovali cestu dvěma tisíci Zeměmi a po každém Kroku Jošua

předstíral nevolnost, kterou doplnil šplíchanci falešných zvratků. Pak

přišel vražedný útok.

Byly to opice, něco jako paviáni, ale chytřejší a zuřivější. Jeden

z vědců je pojmenoval „superpaviáni“. „Jsou to holozadci,“ rozhodl

Jošua, když pozoroval, jak se jejich růžové zadky natřásají na útěku

a mizí v dálce po tom, co je zahnal na útěk.

69

Takhle alespoň zněla jeho výpověď, když vyprávěl o tom, jak

skončila jejich skupina. Potíž byla v tom, že nezbyl jediný svědek,

který by jeho výpověď potvrdil, a stalo se to příliš daleko, než aby

tam byl někdo ochotný vyslat expedici, která by ověřila co a jak.

„Ti zatracení tvorové dokážou naplánovat útok! Po tom, co jsem

dva z nich zabil, už mě neobtěžovali, ale oproti vojákům byli ve

velké přesile a ti vědátoři o tom, jak se bránit, nevěděli, ani co by se

za nehet vešlo.“

„A ta těla jste tam nechal paviánům?“

„Víte, je dost těžké vyhrabat hrob dřevěnou lopatou v jedné ruce

a s pistolí z plastů v druhé. Spálil jsem tábor a co nejrychleji práskl

do bot.“

„Myslel jsem si, že předběžný závěr vyšetřovacího výboru k vám

byl velmi nespravedlivý. Zanechal pochybnosti. Byl bych rád, abyste

věděl, že mohu dokázat, že to, co jste řekl, byla pravda. Já mohu

dokázat, že zhruba kilometr od tábora u napajedla vychází na povrch

výběžek černého kamene, přesně, jak jste řekl. A hned za ním leží

tělo alfa zvířete, které jste zastřelil. Ostatně ten černý kámen je

nepříliš kvalitní uhlí.“

„Jak tohle všechno můžete vědět?“

„Vrátil jsem se po vaší stopě. Záznamy, které jste předal, byly

naprosto přesné. Vrátil jsem se tam, Jošuo.“

„Vy jste se tam vrátil? Kdy?“

„Včera.“

„Včera jste se vrátil?“

Lobsang mu trpělivě odpověděl: „Včera jsem tam šel a vrátil se.“

„To jste nemohl! Je nemožné Kráčet tak rychle!“

„To říkáte vy, Jošuo. V potřebném kurzu se dozvíte co a jak.

Pokusil jste se těla zakrýt kameny a hroby jste označil, přesně, jak

jste vypověděl při vyšetřování. Přinesl jsem nazpět fotografie. To je

důkaz toho, co jste řekl, vidíte?

Abych se vám přiznal, zrekonstruoval jsem celou tu událost.

Použil jsem feromonové stopy, přeměřil směr výstřelů i polohu těl.

Našel jsem každou kulku. A samozřejmě jsem odebral vzorky DNA.

Přinesl jsem dokonce nazpět lebku alfa zvířete a tu kulku, která je

usmrtila. To všechno přesně souhlasí s vaší výpovědí. Když ti vaši

70

paviáni-holozadci zaútočili, ani jeden z vašich vojáků se nezačal

efektivně bránit, je to tak? Superpaviáni jsou podle měřítek zvířecího

světa šílení. Nesmírně agresivní. Myslím si ale, že by na vás

nezaútočili, kdyby nejdřív jeden z těch vojáků neztratil nervy

a nevystřelil.“

Jošua se rozpačitě pohnul. „Jestli jste zjistil tohle všechno, zjistil

jste taky, že jsem si během toho střetnutí nadělal do kalhot.“

„A měl bych si snad kvůli tomu zkazit to skvělé mínění, které

o vás mám? V celém zvířecím království bylo vždycky logické, a

taky to dává smysl, že se ve stavu ohrožení odhazuje zbytečná zátěž.

Svědectví o tom leží na všech bojištích a dokazuje to každý vzlétající

pták. Jenže pak jste se vrátil nazpět a bodl jednoho ze superpaviánů

do mozku a ostatní zahnal na útěk. Přestal jste až ve chvíli, kdy jste

zastřelil jejich vůdce. Vrátil jste se, a to hodně omlouvá.“

Jošua se na chvilku zamyslel. „Dobrá. Takže máte páku, to je

fakt. Můžete mě očistit. Ale především by mě zajímalo, proč chcete

naverbovat právě mě?“

„No, o tom jsme přece mluvili. Má to tentýž důvod, pro který vás

Janssonová původně navrhla jako vůdce výpravy kongresmana

Poppera. Máte syndrom Daniela Boona, Jošuo. To je výjimečné.

Nepotřebujete lidi. Máte lidi rád, alespoň některé, ale nepřítomnost

lidí vám nevadí. To bude na naší cestě velmi užitečné. Až naše

výprava vyrazí, nečekám, že bychom potkali příliš mnoho lidských

bytostí. Právě z toho důvodu pro mě bude vaše asistence velkou

pomocí. Dokážete se soustředit, nejste rozptylován výjimečným

odloučením a osamělostí Dlouhé Země. A jak jistě policistka

Janssonová pochopila hned na samém začátku, vaše schopnost

Vkročit bez pomoci, ale především to, že se po každém Kroku

okamžitě vzpamatujete, budou velmi užitečné v případě, že by nás

potkaly nějaké nepříjemnosti – a to nás jistě potkají.

Vaše odměna, pokud se mě rozhodnete doprovázet, bude

výjimečně velkorysá a upravená přesně podle toho, čemu dáváte

přednost. Samozřejmě že její součástí bude vyčerpávající zpráva

o masakru vyšetřovatelů kongresu, která vás dokonale očistí. Ten

dokument bude doručen úřadům téhož dne, kdy se vydáme na cestu.“

„To mám vážně takovou cenu?“

71

Lobsang se znovu rozesmál. „Jošuo, co je to ‚cena‘? Co je cena

dnes, kdy má zlato cenu jen kvůli tomu, jak se hezky třpytí, protože

každý člověk může mít nějaký ten zlatý důl sám pro sebe? Majetek?

Fyzika Dlouhé Země říká, že každý z nás může mít sám pro sebe

celou Zemi, když si to bude přát. Tohle je nová doba, Jošuo, a objeví

se úplně jiné hodnoty, obsah slov, jako je láska, spolupráce, pravda –

se změní a nejvíce ze všeho se změní obsah spojení Lobsangovo

přátelství. Měl byste mě poslouchat, Jošuo Valienté. Mám v úmyslu

vydat se na konec světa – ne – na konec Dlouhé Země. A chci,

abyste cestoval se mnou. Půjdete?“

Jošua seděl a upíral oči někam do neznáma. „Víte, že praskot

vašeho krbu teď zní naprosto přirozeně?“

„Ano. Je snadné to spravit. Myslel jsem si, že by to mohlo přispět

k vašemu vnitřnímu klidu.“

„Takže když s vámi pojedu, zbavíte mě všeho, co souvisí s tím

vyšetřováním kongresu?“

„Určitě, slibuji.“

„A jestli se rozhodnu, že s vámi nepojedu, co potom?“

„Tu zprávu vyřídím i tak. Věřím, že jste udělal všechno, co jste

udělat mohl, a smrt těch mužů v žádném případě nebyla vaše vina.

Důkazy o tom budou doručeny porotě.“

Jošua vstal. „Správná odpověď.“

~

Tu noc seděl Jošua v Domově před obrazovkou a četl, co našel

o Lobsangovi.

Očividně, nebo tak se alespoň věřilo, sídlil Lobsang

v superrychlém a supervýkonném počítači umístěném v MIT, a tak

dokonce ani nebyl na pozemcích transZemské. Když si Jošua přečetl

tohle, pocítil hřejivou jistotu, že ať už je v té superchlazené bedýnce

v Institutu cokoliv, není to Lobsang, rozhodně ne celý Lobsang. Jestli

je Lobsang chytrý, a on určitě chytrý je, nechal by se rozeslat všude.

Ochrana před vypnutím. A také by si vybudoval pozici, v níž by mu

nikdo nemohl nic přikazovat, dokonce ani jeho supermocný partner

Douglas Black. Tady máme někoho, pomyslel si Jošua, kdo opravdu

ovládá pravidla a ví, co a jak.

72

Jošua vypnul monitor. Další pravidlo. Sestra Agnes považovala

za jednu z pevných součástí víry, že všechny obrazovky, pokud jsou

ponechány zapnuté, dříve či později vybuchnou. Tiše se pohodlněji

opřel a zamyslel se.

Byl Lobsang člověk, nebo jen UI opičící se po lidech? Smajlík,

říkal si Jošua, uděláte jeden oblouček a dvě černé tečky, a vidíte

lidský obličej. Jaké je potřebné minimum, abyste pořád ještě viděli

lidskou bytost? Co musí být řečeno vážně a čemu se musí umět

smát? Koneckonců, lidé vyšli jen z prachu – tedy metaforicky, i když

Jošua neměl metafory moc rád, protože je považoval tak trochu za

trik. A musíte připustit, že Lobsang byl opravdu dobrý v tom, jak

dokázal odhadnout, co si Jošua myslí, přesně jak by to dokázal

vnímavý člověk. Možná že jediný podstatný rozdíl mezi opravdu

vyspělou UI a člověkem je zvuk, který vydají, když je uhodíte.

Ale… až na konec Dlouhé Země?

A je vůbec někde nějaký konec? Lidé říkali, že musí být celý

kruh Zemí, protože Vkročec vás mohl přesunout na Západ nebo na

Východ, a každý věřil, že Východ a Západ se musí někde potkat! Ale

určitě to nevěděl nikdo. Ale především nikdo nevěděl, co tam venku

všechny ty Země dělají. Možná, že už bylo na čase, aby to někdo

zjistil.

Jošua sklonil pohled k poslednímu Vkročci, který právě dokončil

a v němž použil dvoustupňový dvoupolohový vypínač, který koupil

přes internet. Ležel na stole vedle něj, byl červeno-stříbrný a vypadal

velmi profesionálně, ne jako ten první, který vyrobil a do nějž použil

vypínač ze starého schodištního výtahu sestry Reginy. Od té doby

s sebou Vkročec nosil vždycky. Uvědomil si totiž, že jelikož neví,

jak vlastně kráčí bez Vkročce, bude lepší s sebou nosit pomůcku.

Vzhledem k tomu, že se jeho výjimečný talent objevil náhle

a nevysvětlitelně, mohl právě tak náhle a nevysvětlitelně zmizet.

A kromě toho mu krabička sloužila jako maskování. Nechtěl

vyčnívat z Kráčejícího davu.

Jošua pomalu obracel krabičku v rukou a přemýšlel, jestli si

Lobsang uvědomil, co je na konstrukci krabičky Vkročce

nejzajímavější. Všiml si toho už v den Nazemvkročení, a když se nad

tím člověk zamyslel, bylo to očividné. Šlo o zvláštní malý detail,

73

o němž si zřejmě nikdo nemyslel, že by byl důležitý. Policistka

Janssonová si ovšem podobných drobností všímala. Mělo to něco

společného s postupováním podle návodu. Vkročec fungoval jen

tehdy, když jste si jej sestrojili sami, nebo se alespoň podíleli na jeho

stavbě tím, že jste složili dodanou stavebnici.

Zabubnoval na krabičku prsty. Může jít s Lobsangem, ale také

nemusí. Jošuovi bylo osmadvacet let a nemusel nikoho žádat

o dovolení. Ale nad hlavou mu visela ta zatracená zpráva

kongresového výboru.

Navíc se mu vždycky líbila myšlenka na to, že je pěkně z dosahu.

Navzdory všem slibům, které mu Janssonová v uplynulých letech

dala, zlí hoši si ho jednou nebo dvakrát našli. Byla tady ta věc,

nedlouho po dni Nazemvkročení, kdy do Domova vtrhli muži

s odznaky a pokusili se Jošuu uspat, aby ho pak mohli odvézt

s sebou, a sestra Agnes jednoho z nich omráčila montážní pákou.

Netrvalo dlouho, a někdo zavolal policii, a to znamenalo, že se na

místě objevila policistka Janssonová, a pak se do věci zapojil

starosta, a jak se ukázalo, jedno z dětí, kterým Jošua pomohl na den

Nazemvkročení, byl jeho syn, a bylo po všem, tři neznámá černá auta

zmizela z města se schlíplýma ušima… Tehdy bylo stanoveno

pravidlo, že pokud chce někdo mluvit s Jošuou, musí si nejdříve

promluvit s policistkou Janssonovou. Jošua není problém, řekl

starosta. Problémem je zločinnost, útěky z vězení a to, že na světě

prakticky neexistuje bezpečí. Městské radě bylo řečeno, že Jošua je

možná trochu zvláštní, ale že má také zázračný dar, byl podrobně

prověřen policistkou Janssonovou a už několikrát byl velkou pomocí

pro madisonskou policii. Taková byla jeho úřední pozice.

Jenže to pro samotného Jošuu nebylo vždy pohodlné, protože

nenáviděl, když ho někdo kontroloval. Nenáviděl i skutečnost, že

stále více lidí vědělo, že je jiný, bez ohledu na to, jestli si mysleli, že

je Problém, nebo ne.

V následujících letech se Jošua vydával na cesty sám, vydával se

dál a dál po Dlouhé Zemi, daleko za kůlové ohrady Robinsona

Crusoea, které si vybudoval jako chlapec, do světů tak vzdálených,

že si nemusel lámat hlavu s žádnými tamtěmi blázny, ani s blázny

s odznaky a zatykači. A když se náhodou objevili, udělal prostě další

74

Krok, a v době, kdy přestali zvracet, už byl o nějakých sto světů dál.

Pravda je, že se někdy vrátil, dokud ještě zvraceli, a svázal jim

tkaničky u bot. Člověk si občas musí dopřát nějakou zábavu. Delší

a delší cesty, stále dál a dál. Nazýval je „mými odpočinkovými“

cestami. Způsob, jak se dostat od lidí – a od toho podivného tlaku,

který v dnešní době cítil, kdykoliv se vrátil na Prvozemi nebo na

některou z nižších Zemí. Tlak, který mu bránil naslouchat Tichu.

Takže byl zvláštní. Sestry ale říkaly, že celý svět začíná být

podivný. Sestra Georgina mu se svým kultivovaným anglickým

přízvukem řekla tohle: „Jošuo, možná že jsi jen o krůček před

zbytkem lidské rasy. Myslím, že první homo sapiens se cítil podobně

jako ty, když se díváš na nás ostatní, s našimi Vkročci a naším

zvracením. Jako homo sapiens, který se diví, proč těm ostatním

kolem něj trvá tak dlouho, než spojí dvě slabiky.“ Jenže Jošua

nevěděl, jestli se mu líbí ta představa, že je jiný, i když vlastně

dokonalejší.

Ale přesto měl rád sestru Georginu skoro tak jako sestru Agnes.

Sestra Georgina mu četla Keatse a Wordswortha a Ralpha Waldo

Emersona. Sestra Georgina studovala v Cambridgi, přesněji, jak

sama říkala – „ne na té massachussettské Cambridgeské univerzitě,

ale na té pravé v Anglii.“ Někdy Jošuovi připadalo, že sestry, které

vedou Domov, jsou jiné než ty, co vídává v televizi. Když se na to

zeptal sestry Georginy, zasmála se a řekla: „Možná je to tím, Jošuo,

že jsme jako ty. Jsme tady, protože nikam jinam se nehodíme.“

Uvědomil si, že mu budou všechny chybět, až se vydá na cestu

s Lobsangem.

Pak se ale rozhodnutí udělalo samo od sebe.

75

KAPITOLA 12

Týden po jeho návštěvě v transZemské odvezla sestra Agnes

Jošuu na svém Harleyi, což byla výjimečná pocta, na okresní

letiště Dane County. Bude si vždycky pamatovat, jak mu po

tom, co tam dorazili, řekla, že Bůh si musel přát, aby chytil to

letadlo, protože každé dopravní světlo, na něž narazili, se okamžitě

změnilo na zelené dřív, než musela zpomalit (až dosud sestra Agnes

vždycky zpomalovala). Jenže Jošua měl podezření, že v tom byly

spíš nějaké drobné Lobsangovy zásahy než ruka Boží.

Jošua prošel bezpočet Zemí, ale nikdy v životě ještě neletěl.

Sestra Agnes věděla, jak to na letišti chodí, a dovedla ho

k odbavovací přepážce. Jakmile si úředník otevřel soubor s jeho daty,

zvážněl, ztichl a zvedl telefon. Jošua si začal uvědomovat, co to

znamená, mít v Lobsangovi přítele, protože ho vzápětí vyvedli

z fronty čekajících pasažérů a vedli ho chodbou s úctou, jakou vidíte,

když někdo jedná s politikem, jehož země vládne jaderným

arzenálem a má poměrně svobodomyslný názor na jeho rozmístění.

Přivedli ho do místnosti, kde byl bar o délce pultu s hamburgery,

jaký vidíme v Disneylandu. I když to bylo impozantní, Jošua pil

velmi zřídka a vlastně by dal přednost hamburgeru. Když se o tom

žertem zmínil mladému muži, který se kolem něj točil ve snaze

jakkoli pomoci, dostal během několika minut skvělý hamburger tak

nacpaný oblohou, že kdyby z něj vypadlo maso, ani by si toho nikdy

nevšiml. Jošua pořád ještě trávil, když se mladý muž objevil znovu

a odvedl ho k letadlu.

76

Sedadlo měl hned za přepážkou pilotní kabiny a od ostatních

cestujících bylo diskrétně odděleno sametovým závěsem. Nikdo

nechtěl vidět jeho pas, který ostatně stejně neměl. Nikdo se

neobtěžoval kontrolovat, jestli u sebe, třeba v botách, nemá nějaké

výbušniny. A jakmile vzlétli, už s ním nikdo nepromluvil.

V dokonalém klidu se podíval na souhrn zpráv.

Na chicagském O’Harově letišti ho vzali do jiného letadla, čekalo

kousek od hlavního areálu a bylo překvapivě malé. To, co uvnitř

nebylo polstrováno kůží, bylo pokryto kobercem a to, co nebylo

polstrováno kůží ani pokryto kobercem, se skládalo z oslnivě bílých

zubů mladé dámy, která ho, jakmile se posadil, vybavila colou

a telefonem. Zasunul malý batoh se svými osobními věcmi pod

vedlejší sedadlo, kde na něj viděl. Pak se obrátil k telefonu.

Lobsang zavolal vzápětí. „Je hezké mít vás na palubě, Jošuo! Tak

jak se vám zatím líbí cesta? Dnes je celé to letadlo vaše. Za sebou

najdete přepychovou ložnici, o níž mi řekli, že je výjimečně

pohodlná, a neváhejte a využijte pohodlí sprchového koutu.“

„Bude to dlouhá cesta, že?“

„Sejdeme se na Sibiři, Jošuo. Je tam jeden z utajených projektů

Černé společnosti. Víte, co to znamená?“

„Je to podnik, který nenajdete na radaru.“ A oni tam budují co?

pomyslel si.

„Správně. Aha, já jsem se o Sibiři nezmínil?“

Ozval se zvuk startujících motorů.

„A mimochodem, vaším pilotem je člověk. Jak se zdá, většina má

ráda u řízení teplé lidské tělo v uniformě. Ale neplašte se. V pravém

slova smyslu jsem u řízení já.“

Jošua se pohodlně opřel v luxusním křesle a srovnal si myšlenky.

Připadalo mu, že Lobsang je plný sám sebe, jak by řekly sestry.

Možná měl ale sám sebe opravdu tolik, že sebou mohl být plný.

A Jošua byl tady a dalo by se říci, že byl tak nějak Lobsangem

obalen. Jošua se nijak zvlášť nevyznal v počítačích, ani v té úžasně

elektronicky propojené civilizaci, jíž byl součástí. Vždyť venku, ve

Vkročných světech, nebyl žádný telefonní signál, takže jediné, s čím

jste mohli počítat, jste byli vy, to, co jste znali, a to, co jste uměli.

Věděl, že se se svým oblíbeným nožem z tvrzeného skla dokáže

77

udržet naživu bez ohledu na to, co ho potká. Docela se mu to líbilo.

Možná že kvůli tomu dojde mezi ním a Lobsangem k nějakému

napětí – tedy mezi ním a tím kusem Lobsanga, který se s ním vydá

na cestu.

Letadlo vzlétlo a nenatropilo víc hluku než šicí stroj sestry Agnes

ve vedlejším pokoji. Během letu Jošua zhlédl první epizodu

Hvězdných válek, usrkával gin s tonikem a koupal se v chlapecké

nostalgii. Pak se osprchoval – ne, že by ji potřeboval, jen proto,

ksakru, že si to mohl dopřát – a vyzkoušel obrovskou postel, kam ho

následovala i zmíněná mladá dáma a několikrát se ho zeptala, jestli si

bude přát ještě něco. Vypadala dost zklamaně, když požádal jen

o sklenici vlažného mléka.

O nějaký čas později se probudil právě včas, aby zjistil, že se ho

zmíněná asistentka pokouší připoutat k posteli. Odstrčil ji, nesnášel,

když ho něco omezovalo. Byla ale neodbytná a s ocelovou

cílevědomosti, byť obalenou čokoládovou polevou, trvala na svém,

dokud nezazvonil telefon. Pak řekla: „Omlouvám se, pane. Jak se

zdá, tak byla bezpečnostní nařízení dočasně odvolána.“

~

Čekal, že Sibiř bude plochá, větrná a studená. Ale teď bylo léto

a letadlo začalo klesat nad krajinou, kde byly mírné pahorky pokryty

tmavými ostrůvky zeleně. Divoké květy a motýli tvořili ostrůvky

rudé, žluté a modré barvy. Sibiř byla nečekaně krásná.

Proudové letadlo na zem nedosedlo, spíš velmi něžně políbilo

betonovou přistávací dráhu.

Zazvonil telefon. „Vítejte v Non Such Place, Jošuo. Doufám, že

i v budoucnosti využijete služeb Non Such Aerolinií. Ve skříni hned

za dveřmi najdete vyhřívané spodní prádlo a příslušné venkovní

oblečení.“

Jošua se zrudlou tváří odmítl nabídku půvabné asistentky, že mu

pomůže s oblékáním prádla. Přijal však její nabídku a dovolil jí, aby

mu pomohla nasoukat se do silného a neohrabaného svrchního

oblečení. Měl pocit, že v něm vypadá jako pillsburský koblížek, ale

kupodivu bylo překvapivě lehké.

Vystoupil z letadla a přidal se ke skupince mužů oblečených

stejně jako on. Jošua se začal ve vlahém vzduchu okamžitě potit.

78

Jeden z mužů se usmál, zavolal na Jošuu s neklamným bostonským

přízvukem „Na Západ!“, pohnul vypínačem na krabičce připevněné

k opasku a zmizel. Vzápětí začali jeden po druhém mizet i jeho

kolegové.

Jošua Vkročil na Západ a vystoupil v téměř stejné krajině – až na

to, že kolem zuřil blizzard, a okamžitě si uvědomil, proč potřeboval

zimní vybavení. Kousek od sebe viděl malou chatrč a z pootevřených

dveří na něj mával jeden z Bostoňanů. Vypadalo to jako

aklimatizační chata, místo, kde cestovatelé odpočívali a jaká teď byla

ve Vkročných světech stále běžnější. Byla ale čistě užitková, jen

závětří, kde se mohl člověk v jakéms takéms klidu vzpamatovat, než

se vydá dál.

Bostoňan, který nevypadal právě nejlépe, za Jošuou zavřel dveře.

„Vy jste vážně on, že? Vy se cítíte dobře, že? Já sám tím tak strašně

netrpím, ale…“ mávl rukou.

Jošua obrátil pohled k zadní části místnosti, kde leželi dva muži

na úzkých kavalcích s hlavami přes okraj a s kbelíky na podlaze před

obličeji. Nakyslý pach dopovídal zbytek.

„Poslyšte, jestli se opravdu cítíte dobře, pokračujte v cestě. Vy

jste tady VIP. Nemusíte na nás čekat. Musíte udělat ještě další tři

Kroky na Západ. Na každém Kroku najdete podobnou stanici – ale

řekl bych, že je nebudete potřebovat… Poslyšte, a je to fakt pravda?

Heleďte, a jak to děláte?“

Jošua pokrčil rameny. „Sám nevím. Je to asi cvik, nebo co.“

Bostoňan otevřel dveře. „Poslyšte, než zase vyrazíte, chtěli

bychom vám říci tohle: ‚Další Krok – vstup na step a stop!‘“ Jošua se

sice pokusil usmát, ale když se mu to nepodařilo, dodal Bostoňan

omluvně: „No, je vám jistě jasné, že tady moc návštěv nemáme. Tak

hodně štěstí, člověče.“

~

Po dalších třech Krocích se ocitl v dešti. Nedaleko stála další bouda

a další dva zaměstnanci, jeden z nich žena, která mu srdečně potřásla

rukou. „Ráda vás vidím, pane.“ Měla silný ruský přízvuk. „Líbí se

vám naše počasí? V tomhle světě je Sibiř o dva stupně teplejší

a nikdo neví proč. Musím ještě chvíli počkat na zbytek party, ale vy

se můžete rovnou vydat po cestě ze žlutých cihel.“ Ukázala na řadu

79

oranžových značek na tyčích. „Je to zkratka na staveniště.“

„Na staveniště? Na staveniště čeho?“

„Věřte mi, nemůžete to minout.“

Neminul, protože to nešlo. Byly vykáceny celé akry borového

lesa a nad kruhem obnažené země bylo něco, co na první pohled

vypadalo jako vznášející se budova. Vznášela se, to se potvrdilo,

když proudy deště zahlédl poutací lana. Bylo to obrovské, byla to

vzdušná velryba. Částečně nafouknuté tělo byl gigantický pytel

z plastiku a ztužených vláken, s několikapatrovou gondolou

polepenou obrovskými logy trasZemské, jako něco ze secesních

příběhů. Gondola byla vyrobena z leštěného dřeva, plná kruhových

lodních okének a skleněných ploch.

Vzducholoď!

Chvilku se užasle díval, ale to už k němu spěchal další

zaměstnanec a nesl telefon. „Vy jste Jošua?“ Přízvuk tohoto muže

byl nepochybně evropský, nejspíš belgický. „Jsem rád, že vás

poznávám, vážně, moc rád! Pojďte za mnou. Mohu vám vzít

zavazadlo?“

Jošua si přitáhl batoh tak rychle, jako by jeho popruh mohl muži

spálit dlaň.

Muž ustoupil. „Promiňte, pane. Každopádně si svůj batoh nechte,

tady bezpečnostní nařízení tak přísně nedodržujeme, a pro vás už to

vůbec neplatí. Pojďte se mnou.“

Jošua ho následoval po promáčené zemi pod neforemný tvar.

Gondola, vyrobená jako trup staré dřevěné lodi, byla ukotvena

k mohutnému kovovému stožáru, zřejmě vyrobenému přímo tady,

z místní oceli, a u jeho úpatí byla klec výtahu. Jošuův průvodce

opatrně vlezl do otevřené klece, a když se k němu Jošua přidal, stiskl

tlačítko.

Nahoru ke spodní části gondoly to byl jen kousek, tam prolezli

otevřeným poklopem a dostali se tak mimo dosah deště. Jošua se

ocitl v malé místnosti, dýchající hutnou vůní leštěného dřeva. Bylo

tam několik oken, přesněji řečeno lodních okének, ale teď za nimi

nebylo vidět nic jiného než šedý déšť.

„Přál bych si vyplout s vámi, mladý muži,“ řekl muž vesele.

„Vydat se tam, kam se vydá tahle věcička – ale kam, to nikdo z nás

80

samozřejmě neví. Když budete mít možnost, prohlédněte si, jak je

udělaná. Je samozřejmě nekovová, má hliníkovou kostru… No jo.

Jsme na ni všichni pyšní. Bon voyage, užijte si cestu!“ Muž nastoupil

do výtahu a zmizel pod lodí. Poklop se zasunul na své místo

a splynul s leštěnou podlahou.

Místností se rozlehl Lobsangův hlas. „Znovu vás vítám na

palubě, Jošuo. To je ale příšerné počasí, že? Ale to nevadí, už brzo

nás dostanu až nad ně, nebo, abych tak řekl, pryč od něj.“

Jošua ucítil trhnutí a podlaha se zakývala. „Odpojili nás od

sloupu. Už letíme?“

„No, kdybychom nebyli připraveni vyrazit, nebyli bychom vás

sem dopravili. Pod námi na zemi už teď bourají tábor a pak tohle

místo zažije něco jako malou verzi Tunguzské katastrofy.“

„Utajení, pokud tomu dobře rozumím.“

„Samozřejmě. A co se týče přítomných zaměstnanců, je to pestrá

parta: Rusové, Američani, Evropané, Číňani. A ani jeden z nich

nepatří k těm, kdo by rádi mluvili s úřady. Jsou to chytří lidé, kteří

pracovali pro řadu zaměstnavatelů, opravdu velmi užiteční a

s dostatečně vynechávající pamětí.“

„Kdo dodal to letadlo?“

„Ah. Líbil se vám let v Learovi? Je majetkem jedné holdingové

společnosti a ta ho příležitostně půjčuje jisté rockové hvězdě, která se

dnes večer rozčiluje, že není letadlo k dispozici kvůli servisní

prohlídce. Brzy ji to ale přestane zajímat, protože zjistí, že její

poslední album stouplo na žebříčcích o dvě příčky výš, než bylo

včera. Lobsang dosáhne daleko. Teď, když jsme na cestě…“

Vnitřní dveře se tiše otevřely a odhalily decentně osvětlenou

chodbu vyloženou dřevem, která končila dalšími, modrými dveřmi.

„Vítejte na Marku Twainovi. Prosím, chovejte se tady jako doma.

Na této chodbě najdete šest kajut, úplně stejných. Vyberte si z nich

tu, která se vám nejvíc líbí. Teplé oblečení můžete klidně odložit.

Všimněte si těch modrých dveří. Vedou do laboratoře, dílny a ke

konstrukční kanceláři, mimo jiné. Stejné dveře najdete na každé

palubě. Byl bych raději, kdybyste do nich nevstupoval, pokud

nebudete vyzván. Nějaké dotazy?“

81

Jošua se převlékl v kajutě, kterou si namátkou vybral, a pak se

vydal na průzkum Marka Twaina.

Obrovský obal, který se díky částečnému natlakování mírně vlnil,

byl zvenčí očividně pokrytý slabým potahem ze solárních článků,

které měly dodávat energii. Pohonné ústrojí tvořily obrovské, křehce

vyhlížející vrtule, jejichž listy se daly natáčet nebo sklápět. Gondola

byla uvnitř stejně luxusní, jak přepychově vypadala zvenčí. Měla

několik palub s kabinami, kormidelní kabinu, vyhlídkovou palubu

a salonní palubu s kuchyní vybavenou stejně dobře jako kuchyň

prvotřídní restaurace a prostornou halu, která mohla posloužit jako

jídelna pro padesát lidí, nebo jako – což bylo neuvěřitelné – kino.

A na každé palubě byly modré dveře, zavřené a zamčené.

Když se nad tím Jošua zamyslel, začal chápat logiku výhody

Vkročení ve vzducholodi – pokud se ovšem tu věc vůbec podaří

přinutit Vkročit, a jak by se to dalo provést, to vůbec nechápal. Jeden

problém při rychlém Vkročení byly překážky. Už první noc na své

průzkumné cestě po Dlouhé Zemi zjistil, že některé překážky se

prostě nedají obejít, jako třeba ledová čepička, někdy celé míle

vysoká, která charakteristicky pokrývala většinu Severní Ameriky

během doby ledové. Vzducholoď byla dobrým pokusem, jak tuhle

překážku překonat. Takové věci jako ledovce nebo záplavy prostě

přeletí a celá cesta by byla mnohem hladší a rychlejší.

Promluvil do prostoru. „Ale musela být vážně tak velká,

Lobsangu?“

„A proč by nebyla velká? Stejně se nemůžeme schovávat. Byl

bych rád, aby moje vzducholoď byla jako čínská Zlatá loď, která

v patnáctém století vozila poklady a budila v domorodcích Indie

a Arábie úžas.“

„Úžas vzbudíte každopádně. Pokud tomu rozumím, tak v té věci

není žádné železo?“

„Rozhodně nikoliv. Proč je bariéra reality pro železo

neprůchodná, zůstává záhadou dokonce i pro vědce Černé

společnosti. Slyšel jsem spoustu teorií, ale viděl jsem jen minimum

praktických výsledků.“

„Víte, když jste mluvil o té cestě, myslel jsem si, že vás nějakým

způsobem ponesu.“

82

„Oh ne. Jsem připojen na všechny systémy vzducholodi. Mým

tělem je celá tahle loď, takže v jistém slova smyslu ponesu já vás,

Jošuo.“

„Jen živé stvoření může –“

„Jistě. A já, právě tak jako vy, jsem živý tvor!“

A tu Jošua pochopil. Vzducholoď byl Lobsang, nebo alespoň jeho

tělo, když Vkročil Lobsang, vzducholoď, jako jeho tělo, Vkročila

s ním, stejně jako si Jošua s sebou ‚nesl‘ své tělo a své šaty. A díky

tomu mohla vzducholoď Vkročit.

Lobsang byl očividně spokojený a trochu chlubivý.

„Samozřejmě, nefungovalo by to, kdybych nebyl živoucí bytost. To

je další důkaz toho, že mé nároky na to, abych byl uznán za živou,

myslící bytost, jsou naprosto oprávněné, že? Tu technologii už jsem

vyzkoušel – no, vy to víte, šel jsem po stopách vaší minulé expedice,

jak jsem vám už vyprávěl. Všechno je to dost vzrušující, že?“

Jošua došel do spodních prostor gondoly a vyšel na pozorovací

palubu, které si všiml už předtím. Byla to bublina zesíleného skla,

která poskytovala dokonalý výhled na Sibiř téhle Vkročné Země.

Dole se rozprostíralo místo, kde byla loď vybudována, pomocné

plochy, které se zakusovaly do lesa, skladiště zásob, ubytovny

a přistávací dráha.

Jošua se nad tím zamyslel a začal si uvědomovat, jak obrovskou

práci tady Lobsang vykonal – pokud ovšem dokáže vzducholoď

skutečně Vkročit, jak tvrdil. Předtím ještě nikdo nevymyslel způsob,

jak vyrobit vozidlo, které by se dokázalo pohybovat mezi

jednotlivými Zeměmi stejně, jako to dokázal člověk, a to bránilo

rozšíření jakéhokoliv obchodu po Dlouhé Zemi. V částech Blízkého

východu, dokonce i v Texasu, vytvořili lidské řetězy, které přenášely

naftu ve kbelících. Jestliže Lobsang odstranil tenhle problém

jednoduše tím, že se sám stal lodí, pak byl něco jako průkopník

moderní železnice, díky němu se změní svět, všechny světy. Nebylo

divu, že utajení bylo tak přísné – pokud to ovšem skutečně

fungovalo. Tohle všechno zřejmě bylo součástí pokusu. A Jošua

popluje napříč Dlouhou Zemí v břiše stříbřité velryby. „A vy vážně

čekáte, že budu v téhle věci riskovat svůj život?“

83

„Mnohem víc. Jestli ‚tahle věc‘ selže, čekám, že mě dopravíte

domů.“

„Vy jste se zbláznil!“

„Možná. Ale uzavřeli jsme smlouvu.“

Najednou se odsunuly modré dveře a k Jošuově nesmírnému

úžasu se objevil Lobsang osobně – nebo přesněji v podobě pohyblivé

jednotky. „Ještě jednou vás vítám! Řekl jsem si, že se u příležitosti

naší panenské plavby obleču.“ Mechanická postava byla mužská,

štíhlá, atletická a měla obličej filmového herce. Hlavu jí kryla uhlově

černá paruka a byla oblečená do tmavého vycházkového obleku.

Mechanický muž vypadal jako voskový James Bond, a když se

pohnul, a ještě hůř, když se usmál, nijak se nesnažil svůj umělý

původ zamaskovat.

Jošua na něj zíral a ze všech sil překonával neodolatelnou touhu

se rozesmát.

„Jošuo?“

„Omlouvám se! Jsem rád, že se s vámi setkávám osobně…“

Vrtule zabraly a podlaha se zachvěla. Jošua při pomyšlení na

nadcházející cestu pocítil až chlapecky rozjařené napětí. „Co myslíte,

že tam najdeme, Lobsangu? Myslím, že tam může být cokoliv, pokud

zajdeme dost daleko. Co třeba draci?“

„Já bych to řekl tak, že můžeme očekávat cokoliv, co mohlo

existovat na této planetě v rámci přírodních a fyzikálních zákonů.

Musíme mít na paměti i to, že tahle planeta nebyla vždycky tak

mírumilovná a klidná, jako je dnes. Tak například, všichni tvorové na

Zemi byli vykováni na kovadlině její přitažlivosti, což ovlivňuje

jejich velikost a tělesnou stavbu. Jsem dost skeptický, co se týče

nálezu pancéřovaných plazů, kteří umí létat a chrlí plameny.“

„To zní dost všedně.“

„Jenže bych nebyl člověk, kdybych nevzal v potaz jednu velmi

důležitou věc, a to tu, že se mohu dokonale mýlit. A právě to bude

velmi vzrušující.“

„No dobře, to všechno zjistíme – jestli ta loď skutečně dokáže

Kráčet.“

Lobsangova umělá tvář se poskládala do vrásek úsměvu. „Víte…

my už posledních několik minut Kráčíme.“

84

Jošua se obrátil k oknu a zjistil, že je to pravda. Přípravná

montážní plocha zmizela, několika prvními Kroky museli opustit

slabou složku známých světů – i když slovo „známý“ můžeme

v tomto případě brát spíš jako žert. I těch několik Vkročných světů,

nejbližších Prvozemi, bylo sotva prozkoumáno, lidé kolonizovali

Dlouhou Zemi v tenkých pramíncích, které se táhly světy v řídké síti.

Tam někde v hlubokých lesích mohlo žít cokoliv… A jak se zdálo,

on se teď vydával do těch lesů mnohem hlouběji než kdokoliv před

ním.

„Jak rychle se tahle věc pohybuje?“

„Budete příjemně překvapen, Jošuo.“

„S touhle technologií změníte svět, Lobsangu.“

„Hm, já vím. Až dosud se Dlouhá Země otvírala jen pěším. Bylo

to středověké. Ne, horší než to, nedokázali jsme použít ani koně.

Doba kamenná! Ale ode dne Nazemvkročení se tam lidé samozřejmě

vydávají i pěšky. Sní o nových hranicích, o pokladech nových

světů…“

85

KAPITOLA 13

Monica Janssonová vždycky chápala, že je to příslib bohatství

nových světů, co přitahuje lidi jako Jim Russo na Dlouhou

Zemi, aby znovu a znovu zkoušeli své štěstí, a zákony pro

ně při tom většinou představovaly, v porovnání s jejich ambicemi,

jen malou překážku.

Při její první návštěvě Portage Východ 3, deset let po dni

Nazemvkročení, trvalo Janssonové minutu nebo dvě po tom, co

překonala klasickou nevolnost, aby si uvědomila, co jí na tom místě

připadá tak známé. Tohle nové Portage bylo skupinou obrovských,

parou poháněných pil, jejichž komíny chrlily kouř, a sléváren, které

páchly rozžhaveným kovem. Slyšela křik dělníků, jek parních píšťal

a pravidelné bušení kovářských kladiv. Bylo to jako něco z jistého

fantasy příběhu, který četla jako dítě. No, v žádné knize, kterou kdy

četla, ale nebyly skupiny dělníků, kteří si na ramena hodili

desetimetrovou kládu a pak s ní zmizeli. Mohla ale dosvědčit, že

v tomhle konkrétním světě, velmi skromně nazvaném Obchodní

společnost Dlouhé Země, se jeden kout Vkročného Wisconsinu

měnil na steampunkový lunapark.

A tady přicházel muž, který to všechno řídil.

„Seržantka Janssonová? Děkuji vám, že jste se přišla podívat na

můj malý podnik.“

Jim Russo byl menší než ona. Měl na sobě pomačkaný šedý oblek

a jeho dobře udržované vlasy měly podezřele svěží hnědý odstín. Na

tváři měl široký úsměv, který mu snad napomáhal cítit se energičtěji,

86

ale možná taky ne. Věděla, že je Russovi pětačtyřicet, třikrát už

vyhlásil bankrot, ale vždycky se znovu vytáhl nahoru a teď si vzal

hypotéku na svůj dům, aby měl do začátku tohohle mezisvětového

podniku.

„Nemusíte mi děkovat, pane,“ řekla. „Víte, že je naší povinností

vyšetřit všechny stížnosti.“

„No jasně, další anonymní kňučení od najatých dělníků. Ale to se

dá čekat.“ Vedl ji po blátivé zemi a bylo jasné, že se snaží na ni

udělat dojem rozsahem svého zdejšího podnikání. „I když bych byl

očekával návštěvu spíš z portageského PO. To je místní oddělení.“

„Kancelář máte zaregistrováno v Madisonu.“ A kromě toho byla

Strašilka Janssonová často povolána k případům, které se těšily

zájmu veřejnosti a týkaly se Dlouhé Země ve Wisconsinské oblasti.

Zastavili se, aby se podívali, jak další skupina dělníků zvedla

z haldy další neuvěřitelně dlouhou kládu. Předák pak začal počítat –

„tři, dva, jedna“ – a vzápětí s tichým zvukem, podobným puknutí

velké bubliny, zmizeli.

„Jak vidíte, je to rušné místo, seržantko Janssonová,“ řekl Russo.

„Začali jsme, samozřejmě, z ničeho. Nic víc než to, co jsme dokázali

přinést, a žádné železné nástroje. V prvních dnech byla naší

prioritou, hned po pile, slévárna. Teď máme přísun vysoce kvalitního

železa a oceli a brzy začneme stavět parou poháněné kombajny

a další stroje a pak uvidíte, jak projedeme těmihle pralesy jako horký

nůž máslem. Všechno to dřevo putuje na Prvozemi, k flotile

čekajících nákladních aut.“ Přivedl ji k nízké dřevěné budově bez

přední stěny, která sloužila jako předváděcí prostor. „Pronikáme do

řady dalších oblastí, které už se netýkají jen surovin. Podívejte se na

tohle.“ Bylo to něco jako puška, která se leskla jako mosazná. „Ani

jediná železná součástka – je určena pro obchod s novými

průkopníky.

Vím, že otevření Dlouhé Země nás dostalo do ekonomické krize,

ale to je jen krátkodobé. Snížení počtu nekvalifikovaných sil,

přesycení některými drahými a neželeznými kovy – to pomine. Na

Prvozemi došly Spojené státy od koloniálních dnů na Měsíc za

několik století. Nevidím důvod, proč bychom to nemohli na

kterékoliv z dalších Zemí dokázat zas. Mě osobně ta představa velmi

87

vzrušuje. Je to nová doba, seržantko Janssonová, a s výrobky

a zbožím, jako je tohle, bych u toho rád byl od samého začátku…“

Stejně, jako se na to chystaly stovky, tisíce dalších podobných

chudých podnikatelů, pomyslela si Janssonová. A většina z nich byla

mladší než Russo, chytřejších, nezatížených předchozími nezdary,

které v Russově případě začaly komicky naivním pokusem vytěžit

zlato na Vkročné kopii Sutterovy pily. To bylo téměř stereotypní

nepochopení hospodářské reality nové doby.

„Musí to být dost těžké, pane Russo, vyvážit zisk, který máte,

s tlakem, který na vás vyvíjejí vaši zaměstnanci.“

Usmál se, protože byl na tuhle otázku připraven. „Já tady

nestavím pyramidy, seržantko Janssonová. Nebičuju otroky.“

Ale rozhodně neprovozoval filantropickou nadaci, jak Janssonová

věděla. Dělníci, většinou mladí a bez zvláštního vzdělání, často

neměli představu o tom, co se na Dlouhé Zemi děje, dokud tam

nedorazili, aby pracovali na místech, jako je tohle. Jakmile si

uvědomili, že mohou využít svou sílu, aby si vybudovali něco pro

sebe, měli sklony připojit se k některé z nových společností a vyrazit

hlouběji do Vkročných světů, aby je kolonizovali. Nebo, v okamžiku,

kdy pochopili, že tam někde existuje bezpočet světů, které nevlastní

člověk, jako je Jim Russo, prostě odešli do nekonečných prostor.

Někteří lidé pak jednoduše šli a šli a žili, jak se dalo nejlépe z toho,

co jim země dala. Říkalo se tomu syndrom Dlouhé Země. A tady

začínaly stížnosti na Russa. Říkalo se, že se svými dělníky uzavírá

tvrdé penalizační smlouvy, které mají zabránit jejich odchodům,

a pokud se to stane, pronásleduje je s najatými svalovci.

Najednou měla neodbytné tušení, že tenhle muž to nedokáže, tak,

jako se mu to stalo už předtím. A až se situace citelně zhorší, začne

přitahovat šrouby ještě silněji.

„Pane Russo, musíme se dostat ke konkrétním věcem, z nichž vás

stížnosti obviňují. Je tady nějaké místo, kde bychom si mohli

promluvit v soukromí?“

„Samozřejmě…“

Janssonová věděla, že po všech okolních Zemích, na světech,

které se ze dne na den měnily v dílny, snili lidé o útěku a o svobodě.

Zatímco Janssonová čekala na kávu, všimla si v Russově poličce

88

„Vyřídit“ náborového letáku, jediného listu na špatném, dřevitém

papíře, který oznamoval zřízení další nové Společnosti, která se

chystá na Západ. Sny o nové hranici, dokonce i tady, v kanceláři

malého podnikatele. Janssonová, která se teď pomalu blížila

čtyřicítce, někdy přemýšlela, jestli se nemá sbalit, vyrazit ven sama

a nechat Prvozemi a čím dál tím kalnější vody nižších Zemí za zády.

89

KAPITOLA 14

Sny o Dlouhé Zemi. Sny o nových, neprozkoumaných oblastech.

Ano, deset let po dni Nazemvkročení to Jack Green pochopil.

Protože to byly sny jeho ženy a Jack měl strach, že trhají jejich

rodinu na kusy.

1. ledna – Madison Západ 5. Dorazily dorazili jsme sem,

abychom tady po vánocích Vánocích doma zůstali přes Nový rok,

ale budem se muset vrátit na Prvozemi, kvůli škole, jmenuju se

Helen Greenová. Je mi jednáct jedenáct roků. Moje maminka

(Dr. Tilda Lang-Greenová) říká, že bych si měla do téhle knížky

psát denník deník. Dostala jsem ji jako vánoční dark dárek od

mojí tetičky Meryl, protože tady nemůže být žádná elektronyka

elektronika. Tahle věc nemá žádnou kontrolu pravopysu

pravopisu a můžu z ní sešílet!

Jack Green pomalu otáčel listy v deníku své dcery. Byla to tlustá

kniha v měkké vazbě, z hrubého papíru, jaký se vyráběl tady na

Západu 5. Bylo slunečné nedělní odpoledne a on byl sám v Helenině

pokoji. Helen byla venku, hrála softbal ve sportovním parku Čtyři.

Katie byla taky venku, i když si nebyl jistý kde. A Tilda se dole

bavila se skupinou přátel a spolupracovníků, kterým se jí podařilo

naočkovat ideu, že by měli vytvořit Společnost pro cestu na Západ.

„…Říše vznikají a zanikají. Podívejte se na Turecko. Kdysi to

byla velká říše a dnes by tomu člověk těžko uvěřil…“

90

„…Když dnes patříte ke střední třídě a podíváte se nalevo, uvidíte

aktivisty, kteří podkopávají americké hodnoty, a když napravo,

uvidíte zase, jak svobodný obchod vyvezl naše zaměstnání…“

„… Věřili jsme v Ameriku. Ta se ale zahalila do prostřednosti,

zatímco Čína, jak se zdá, se dere dopředu…“

Tildin hlas: „Teorie Zjevného předurčení5 je samozřejmě

historicky nejistá. Ale nikdo nemůže popřít vliv a důležitost

zkušeností s životem na hranicích6 na formování amerického

sebeuvědomění. Dobrá a teď se mnohé nové hranice znovunabízejí

naší generaci a možná i bezpočtu generací budoucích…“

Hromadná konverzace se pak rozdrobila do všeobecného

anonymního šumu a Jack ucítil silnou vůni. Přišel čas na kávu

a sladkosti.

Vrátil se k deníku. Konečně našel zápis, který se zmiňoval o jeho

synovi. Četl a kličkoval mezi pravopisnými chybami a škrtanci.:

23. března. Přestěhovali jsme se do nového domu na Madisonu

Západ 5. V létě to tady bude moc prima. Táta a máma se na

střídačku vracejí, protože musí na Prvozemi pracovat, aby

vydělali peníze. A Roda musíme zase nechat u tety Meryl,

protože je pobik ( myslela tím fóbik, neVkročující – na tom slovu

se Jack trochu zadrhl ) a nedokáže Vkročit, to je smutné, když

jsme odcházeli, tak jsem brečela, ale Rod ne, a prý se rozplakal,

až když jsme byli pryč. Napíšu mu v létě a vrátím se a navštívím

ho. JE TO SMUTNÉ, protože je to tady v létě moc pěkné a Rod

sem nemůže přijít…

„Ale, ale.“ Hlas jeho ženy. „To je soukromé.“

5

Pozn. red.: Zjevné předurčení – v 19. stol. formulovaná doktrína, že

Spojeným státům jakožto zemi vyvolené byla Bohem svěřena vláda nad

celým severoamerickým kontinentem.

6

Pozn. red.: Teorie hranice říká, že typické americké vlastnosti se

zformovaly hlavně díky životu na hranici (myšleno v pohraničí, na

Divokém západě). Původcem teorie je historik F. J. Turner, ale

zpopularizoval ji především J. F. Kennedy v projevu z roku 1960.

91

S pocitem provinění se otočil. „Já vím, já vím. Ale procházíme

takovými změnami. Cítím potřebu se dozvědět, co se jim honí

hlavami. Myslím, že to je důležitější než jejich soukromí.“

Přinesla mu hrnek plný kávy. Obrátila se a přistoupila k velkému

vyhlídkovému oknu, nejlepšímu v domě, ve kterém byl vsazen

nejméně kazový kus skla, jaký dokázali vybrat z místní produkce

tabulového skla. Vyhlíželi ven na Madison Západ 5, přes který se

právě začaly natahovat odpolední stíny. Rezavé, lehce prošedlé vlasy

měla ostříhány nakrátko a proti oknu se rýsovala půvabná křivka

jejího krku. „Pořád ještě nádherný den,“ řekla.

„Je to i překrásné místo…“

„Ano. Skoro dokonalé.“

Skoro dokonalé. V té frázi číhala medvědí past.

Madison Západ 5 se pohodlně rozkládal ve více méně stejné

krajině, na níž se rozkládal jeho starší bratr na Prvozemi. Jenže tady

žil jen zlomek populace skutečného Madisonu. Nedalo se však

popřít, že některé z budov byly mohutné. Na nižších Zemích vznikly

různé architektonické styly a budovy na nižším Západu i Východu

byly charakteristické svou masivností. Stavební materiál byl na

panenských světech za babku, a tak docházelo k tomu, že budovy

a nábytek byly často variacemi na trámy a fošny. Jako třeba radnice,

jejíž stěny byly silné jako stěny kamenného kostela a stropní trávy

vyřezány laserem z celých stromů. Na druhé straně jste tady našli

řadu elektronických a jiných chytrých věciček, lehkých, nekovových,

a především takových, které se sem snadno dopravily z Prvozemě.

Mohli jste třeba vidět malé hraničářské sruby, které měly střechy

pokryté solárním nátěrem.

Nikdy jste ale nemohli zapomenout, že nejste na Zemi, tedy ne na

Prvozemi. Na hranicích města byl celý systém palisád a okopů, které

měly udržet mimo některé exotičtější reprezentanty života. Tah

obrovského stáda kolumbijských mamutů měl kdysi za následek

spěšnou evakuaci města.

V prvních dnech po Nazemvkročení se na Vkročných světech

objevila celá řada párů, jako byli Jack a Tilda Greenovi, kteří měli

svá zaměstnání, rodinu a konta v bance. Hledali nějaké hezké místo,

s představou, že si koupí malý pozemek, místo, které bude jejich

92

a kde by si mohly jejich děti hrát. Velmi rychle zjistili, že Madison

Západ 1 je prakticky otrokem Prvozemě, směsicí spěšně

vybudovaných přístavků k domům a kancelářským organizacím.

Nejdříve si Greenovi pronajali malou chatu na Západu 2. Tam to ale

brzo začalo vypadat jako v zábavním parku. Přeorganizované a příliš

blízko domova. A zem tam už většinou patřila někomu jinému.

Pak ale objevili projekt na založení a rozvoj Madisonu na Západu

5, který měl začít na zelené louce, od počátku s využitím nejlepších

technologií, ekologicky přátelský a zamýšlený jako něco víc než

obyčejné město. Oba je to nadchlo a vynaložili podstatnou část svých

úspor, aby tam dostali kus země. Jack a Tilda přispěli velkou částí ke

konečné podobě. On jako softwarový inženýr pracoval na

vybavenosti města a Tilda jako lektorka kulturní historie navrhla

novou podobu místní vlády a občanského soudnictví. Bohužel si tady

nedokázali vydělat na živobytí a oba se museli vracet na Prvozemi do

svých zaměstnání.

„Tohle je naše město. A je jen ‚skoro dokonalé‘?“ řekl.

„Hmm. Žijeme ve snu, ale je to sen někoho jiného. Chci svůj

vlastní sen.“

„Ale náš syn je fóbik –“

„Nepoužívej to slovo.“

„Dobrá, lidé to tak říkají, Tildo. On s námi ten sen sdílet

nedokáže.“

Upila kávy. „Musíme myslet na to, co je nejlepší pro nás

všechny. Pro Katie a Helen, stejně jako pro Roda – nesmíme se tím

dát svázat. Je to výjimečný okamžik, Jacku. Právě teď na základě

pravidel ochrany a Novousedlického zákona se vláda prakticky

vzdává půdy ve Vkročných Amerikách. To je ale okno, které nebude

otevřené věčně.“

Jack zabručel. „To je samá ideologie.“ Nová hranice, to byl ten

slogan vypůjčený ze starého volebního projevu Johna F. Kennedyho.

Federální vláda povzbuzovala emigraci Američanů na nové světy,

i ostatních na základě prosté úvahy, že pokud budete pod americkou

ochranou, budete poslouchat americké zákony a platit americké daně.

Budete Američanem. „Federální vláda se chce jen ujistit, že všechny

93

ty Vkročné verze Spojených států budou kolonizovány námi dřív,

než je obsadí někdo jiný.“

„Na tom není nic špatného. Podobný impuls vyvolal

v devatenáctém století expanzi na západ. Samozřejmě,

z intelektuálního hlediska je zajímavé, že většina Američanů se vydá

na Západ, i když je to jen jakási náhodná nálepka, která nemá nic

společného se zeměpisným západem. A slyšela jsem, že právě tak se

většina Číňanů vydává na Východ…“

„Prokristapána, vždyť jenom ta cesta trvá celé měsíce. A to

jenom proto, abychom měli možnost zavléct děti do necivilizované

divočiny. A co tam někde bude dělat softwarový inženýr? Nebo

lektorka kulturní historie, když už o tom mluvíme?“

Shovívavě se na něj usmála. Bylo to k zbláznění, jasně viděl, že

ho ani v nejmenším nebere vážně. „Cokoliv budeme potřebovat

vědět, to se naučíme tam.“ Odložila kávu a objala ho.

„Myslím, že to potřebujeme udělat, Jacku. Je to naše příležitost.

Šance pro naši generaci a generaci našich dětí.“

Naše děti, pomyslel si. Pro všechny s výjimkou chudáka Roda.

Tady stála jeho žena, jedna z nejinteligentnějších lidí, které v životě

potkal, a měla hlavu plnou ideálů o budoucnosti Ameriky a lidstva,

a přitom byla odhodlaná opustit vlastního syna. Zabořil jí tvář do

šedivějících vlasů a přemýšlel, jestli ji vůbec někdy pochopí.

94

KAPITOLA 15

Sny o Dlouhé Zemi po celém starém světě. Některé z těch snů

byly nové, ale přitom současně i velmi staré…

Kamarádi seděli nedaleko auta zaparkovaného hluboko

v buši, pili pivo a uvažovali, jak se mění svět, a také o Vkročcích,

které ležely kousek od nich v načervenalém písku. Nad hlavou měli

nebe střední Austrálie tak hustě poseté hvězdami, že některé další

stály ve frontě a čekaly, až na ně přijde řada se zatřpytit.

Po chvíli jeden z nich pochmurně prohlásil: „Něco vyrvalo

Jumbovi vnitřnosti, vypadal jak dlabaná kánoe. Víš to, žejo? To nejni

žádná sranda! Pak se tam vydal policajt! Ten se vrátil a chyběl mu

ksicht!“

Billy, který měl sklony mlčet, dokud se na chvíli, někdy třeba na

týden, nezamyslel, prohlásil: „Hele, to je jako ze snu, kámo, jako to

bylo předtím, než sem dorazili naši předci. Nepamatuješ si, co nám

kdysi řek ten vědátor? Všude v týdle zemi vykopali kosti velkejch,

obrovskejch zvířat, tak obrovskejch, jak si jenom dovedeš představit.

Obrovský, pomalý, ale s obrovskejma, fakt děsivejma zubama.

Všechny ty nový světy pod tim samým hvězdnatým nebem! A ani

jedinej člověk, kterej by se jima pokochal, je to tak? Přesně tak

vypadal tendle svět, než ho lidi zprasili! Jen si představte, co všechno

bysme tam mohli udělat!“

Někdo na druhé straně ohně řekl: „Jo, kámo, a my to tam můžem

zprasit znova. A navíc jsem rád, když mám svůj ksicht na hlavě!“

95

Ozval se smích. Ale Albert řekl: „Víš, co se stalo? Naši předkové

je všechny, ty zatracený mrchy, pozabíjeli a snědli. Vymlátili

všechno kromě toho, co žije ještě dneska. Ale to my udělat

nemusíme, jasný? Říkaj, že svět tam venku je stejnej jako tady, až na

to, že tam nejsou žádný lidi, žádný ženský, žádný policajti, žádný

města, jenom samá země a zase země a pořád pryč. Jezírko tady je

jezírko tam, už tehdá, a čeká na nás!“

„Ne, to není. Tam má tahle louže aspoň dvě stě padesát metrů

napříč.“

„No tak to je až až, chápete? Tak proč to nezkusíme, mládenci?“

„Jo, jenže tohle je naše země. Tahle, právě ta, na které teď

stojíme.“

Albert se naklonil kupředu a oči se mu zatřpytily. „Jasně, ale víš

co? To jsou ty další taky! Všecky! Slyšel jsem, jak si o tom povídaj

vědátoři. Každej kámen, každá skála, všecko. To je fakt!“

~

Ráno si skupinka, všichni s mírnou kocovinou, házela mincí, aby

vybrali toho, kdo to zkusí jako první.

Billy se vrátil za půl hodiny. Objevil se jakoby ze vzduchu

a nekontrolovatelně zvracel. Zvedli ho, dali mu napít vody a čekali.

Po chvíli otevřel oči a řekl: „Je to pravda, ale děsivě tam prší, kluci!“

Podívali se jeden na druhého.

Někdo řekl: „No jo, ale co ty obludy, co jsem o nich slyšel? Co

žily v minulosti? Zubatí klokani! Obrovští! Velký zvířata

s drápama!“

Rozhostilo se ticho. Pak se ozval Albert. „No a co? Nejsme stejně

dobří jako naši předkové? Tyhle hnusáky zabíjeli. Proč bychom to

nedokázali my?“

Zaznělo hromadné šoupání nohou.

Nakonec Albert prohlásil: „Heleďte, já jdu zejtra nafurt. Kdo jde

se mnou? Všechno to tam je, pánové. Všechno to tam je a čeká to na

nás, už od samýho začátku…“

~

Koncem příštího dne, kdy se pohádková země začala měnit v zemi

96

skutečnou, se začaly zpěvní stezky7 prodlužovat. Je pravda, že si tu

a tam některý z mládenců odskočil zpátky na pivo.

Později se objevila města, je třeba říci, že neznámá města a nový

způsob života, směsice minulosti a přítomnosti, jak byly staré

způsoby hladce vpleteny do těch nových. A jídlo bylo také výborné.

Ještě později průzkumy ukázaly, že při velké migraci, která

následovala po dni Nazemvkročení, opustila Prvozemi mnohem větší

část australských domorodců než příslušníků kterékoliv jiné etnické

skupiny.

7

Pozn. překl.: Tohle by vydalo na mnoho stran, tak opravdu velmi

stručně: Zpěvní stezky nebo také Snové cesty byl prostředek

domorodých obyvatel Austrálie, jak si do paměti uložit podobu cest.

Pomáhal jim zapamatovat si obrovské množství informací uložené v

tradičních písních, tancích a malbách. Putující osoba si opakovala

slova písně, která popisovala umístění výjimečných krajinných útvarů,

vodních zdrojů a dalších přírodních orientačních bodů. Díky těmto

písním dokázali domorodci putovat na neuvěřitelné vzdálenosti, a to i

srdcem australské pouště. Některé zpěvní stezky jsou dlouhé jen několik,

jiné celé stovky kilometrů.

97

KAPITOLA 16

Výňatek z deníku Helen Greenové laskavě koridovan

korigováno tatínkem, teda panem J. Greenem:

Toto je příběh

o tom, jak rodina Greenova

šla napříč Dlouhou Zemí

do našeho nového domova.

11. února 2026. Letěli jsme vrtulníkem, páni! Musíme vyrazit

z Richmondu Západ 10, to je Richmond ve Virgnii Virginii,

protože musíte vyrazit z jihu kvůli všemu tomu ledu, co byl na

světech doby ledové, a tak jsme se vrátili na Prvozem a letěli do

Richmondu vrtulníkem! Na letišti v Chicagu jsme se ale museli

rozloučit s Rodem, a to bylo fakt moc smutné…

Jack Green v souvislosti se svou prací v softwaru hodně cestoval a

v posledních letech začalo být cestování mnohem zajímavější. Každý

konal své dlouhé zeměpisné cesty na Prvozemi s pomocí její

rozvinuté dopravní sítě. Vkročec vás dopravil na tisíce Vkročných

světů, ale na Prvozemi jste se s ním nepohnuli ani o krok. Doprava se

díky tomu stala jednou z mála kvetoucích oblastí pozemského post-

Vkročného hospodářství. Prvozemě začínala čím dál tím víc vypadat

jako křižovatka Dlouhé Země.

98

Člověk nikdy nevěděl, koho může potkat na následující

železniční stanici. Průkopnické typy, muži, kteří se vrátili, aby

nakoupili nové bronzové nářadí a dali si spravit zuby. Hightech

hipíci vyměňující kozí sýr za mast proti mastitidě. Jindy žena

oblečená jako Pocahontas, která křečovitě svírala bílé svatební šaty

zabalené v celofánu a v jejímž úsměvu byl celý příběh. Lidé s novým

způsobem života a všichni se alespoň na dobu své návštěvy smíchali

na Prvozemi.

Jack a Tilda se tedy rozhodli, že na tu poslední cestu do

Richmondu vezmou děvčata vrtulníkem. V budoucnosti budou

cestovat na povozech tažených volky a v dlabaných kánoích, proč by

si tedy neužila moderní techniky, dokud to ještě jde?

Kromě toho je to poněkud odvedlo od tísnivé scény na heliportu,

kde se museli rozloučit s Rodem. Meryl, Tildina sestra, si byla

ochotná chlapce nechat, ale netajila se svým nesouhlasem s tím, že se

rodina dělí. A Rod, kterému bylo teprve třináct, jen mlčel. Jack měl

podezření, že když se konečně vrtulník odlepil od země, všem se

ulevilo. Zahlédl ještě malou tvář zvednutou vzhůru a lemovanou

světlými vlasy tak podobnými vlasům jeho matky, a pak už byli na

cestě a děvčata křičela nadšením.

~

Richmond Západ 10 si vydělával na živobytí jako nástupní středisko

pro cesty mířící do Vkročných vydání východních Spojených států,

a to včetně míst, kde byla Tildina společnost. Jack neměl nejmenší

představu, co má čekat.

Zjistil, že stojí na ulici z udupané hlíny, kterou ohraničovaly

hrubé budovy postavené z mohutných trámů, prken a místy si

stavitelé dokonce vypomohli drny. Ručně malované vývěsní štíty mu

říkaly, že budovy na hlavní ulici zahrnují kostely, banky, jídelny,

hotely, obchody s potravinami, oděvy a dalšími věcmi potřebnými

k dalšímu putování, které tady začínalo. Na stožárech na střechách

visely klasické vlajky s hvězdami a pruhy, i když mezi nimi mohl

člověk tu a tam zahlédnout vlajku Konfederace. Místo se hemžilo

lidmi, někteří z nich vymydlení nově příchozí, v umělém oblečení

pestrých barev, třeba jako byli právě Greenovi, ale většina z nich už

na sobě měla obnošené „hraničářské“ věci – záplatované kabátce

99

a kalhoty, dokonce i svršky šité z ručně vydělané a nakrájené kůže.

Všechno se to opičilo po časech, kdy byl prvozemský Richmond

obchodním centrem, kde se obchodovalo s kožišinami, kůžemi,

tabákem, a které leželo na okraji prázdného světadílu.

Vypadalo to jako scéna z natáčení nějakého filmového westernu.

Masíroval si žaludek a silou vůle potlačoval doléhající nevolnost.

Hotel Prérijní mramor se ukázal být přesně z toho, co hlásal –

z prérijní hlíny a jílu naplácaných na dřevěnou kostru. Bylo to

pochmurné, vlhké, ale rozlehlé místo přeplněné lidmi. Žena za

pultem jim řekla, že zbytek společnosti se shromažďuje v „tanečním

sále“, což byla stodola, s hrubým nábytkem, postaveným na koberci

z hadrových odstřižků. Sál byl dost plný, mohlo tam být skoro sto

lidí, většinou dospělých, ale i několik dětí, a dokonce pár nemluvňat.

Právě mluvil jeden muž, vychloubačný chlapík s okázalou hřívou

světlých vlasů. Právě dával přítomným jakousi lekci o potřebě

rozpisů služeb a povinností. Několik lidí se opatrně otočilo k nově

příchozím, někteří s úsměvem.

Tilda jim úsměv oplatila. „Většinou jsou to lidé, s nimiž jsem se

při přípravě tohohle podniku dohadovala po netu. Předtím jsem se

s nimi nikdy osobně nesetkala…“

Tak tohle, pomyslel si Jack, jsou lidé, s nimiž bych měl strávit

zbytek života. Naprostí cizinci. Jack to všechno nechal na Tildě, ale

chápal, že sestavit životaschopnou společnost, vhodnou na takovou

cestu, potřebovalo jistou zkušenost. Bylo třeba sehnat profesionální

kapitány, kteří by výpravu spolu s vůdci a stopaři vedli, nosiče, ale ty

všechny nebylo příliš těžké najít a najmout. Jenže jádro skupiny

tvořili lidé, kteří se společně usadí na jednom místě o sto tisíc světů

dál. Potřebovali jste doplňující se profesní skupiny: krejčí, tesaře,

truhláře, bednáře, kováře, koláře, sekerníky, tkalce. A samozřejmě

doktory, důležitý byl dentista, pokud se vám nějakého podařilo najít.

Když Tildu odmítly první Společnosti, s nimiž se spojila, přeškolila

se, a stala se tak učitelkou a historičkou. Jack se přihlásil jako

zemědělský dělník – cítil se k tomu fyzicky slušně vybavený – a jako

pomocný zdravotní personál.

Při prvním pohledu na nové společníky Jack pochopil, že větší

část z nich je stejných jako on s Tildou. Směs etnik, ale všichni

100

vypadali celkem zámožně, seriózně a trochu nervózní – příslušníci

střední třídy, kteří se vydávají do neznáma. Tak ale vypadal běžný

dlouhozemský průkopník, podle Tildy tedy stejně, jako vypadal

průkopník za dnů starého Západu. Ti opravdu bohatí necestovali,

protože na Prvozemi žili v takovém pohodlí, že se ho samozřejmě

nemínili vzdát. A ti opravdu chudí cestovat nemohli, rozhodně ne

v organizované skupině, jako byla tahle, protože ti neměli prostředky

ani na nezbytné vybavení, které by potřebovali na cestu. Ne, ne, byli

to právě příslušníci střední třídy, kdo se vydával na dálný Západ,

zvláště ti, které tísnila složitá hospodářská situace.

Jak Jack zjistil, chlubil, který mluvil vpředu, se jmenoval Reese

Henry, byl něco jako obchodník a ve volném čase navštěvoval kurzy

přežití. Teď přešel od nezbytnosti pořadníku na latríny jinam.

„Znovu se teď mladí Američané vydávají do divočiny, do míst, kde

nesvítí pouliční osvětlení, kde na druhém konci telefonního spojení

nečeká policista. Zvyklí na městský život, připojení na počítačovou

síť, rozmazlení a šlechtění – a teď vhození zpět do prapůvodní

syrové přírody.“ Široce se usmál. „Dámy a pánové, vítejte zpět do

skutečnosti.“

101

KAPITOLA 17

Jediný knihkupec, který působil v Richmondu Západ 10, jásal

pokaždé, když si někdo z budoucích průkopníků, který tudy

procházel, koupil knihu. Knihy, každá jedna z nich tištěná na

papíře! Technologie mrtvých stromů. Informace, které, pokud budou

dobře skladovány, vydrží celá tisíciletí! A nepotřebují k tomu baterie.

To by mělo být předmětem sběratelství, pomyslel si.

Kdyby do toho mohl Humphrey Llewellyn III. opravdu mluvit,

každá kniha, která kdy byla napsána, by byla pečlivě uložena,

alespoň jedna kopie vázaná v pergamenu a ručně ilustrována mnichy

(nebo možná, a tím směrem se jeho představy měly sklon ubírat,

nahými jeptiškami). Takže teď, jak doufal, se tady naskýtá možnost

vrátit lidstvo zpět do stavu lásky ke knihám. Kochal se tou

představou. Na průkopnických světech nebyla žádná elektronika.

Kde je ten váš internet? Pch! Kde je Google? Kde je starý Kindle

vaší matky? Váš iPad 25? Kde je Plkypedie? (Nazýval ji tak

vždycky, velmi důsledně, jen aby projevil svůj nesouhlas, ale

málokdo si toho všiml.) A všechno je pryč, vy nevěřící! Všechny ty

hračičky, nacpané do šuplíků, obrazovky slepé jak oči mrtvol, to

všechno zůstalo tam někde vzadu.

Knihy – ó ano, pravé knihy – doslova mizely z jeho regálů. Tam

na Dlouhé Zemi lidstvo začíná znovu od doby kamenné. Potřebuje se

naučit věci od starých základů. Potřebuje vědět, co jíst a co nejíst.

Potřebovalo vědět, jak postavit latrínu a jak pohnojit pole lidskými

i zvířecími výměšky v dostatečném, ale ještě bezpečném množství.

102

Potřebuje se něco dozvědět o studnách. O šití bot! Ano, potřebuje

zjistit, jak hledat železnou rudu, ale také jak zpracovat grafit

a vyrobit inkoust. A tak se Humphreyova živnost opravdu hýbala,

a to zvláště v tématech, jako byly geologické mapy, zeměměřictví,

ale i obyčejné knihy a kalendáře, v nichž se znovu vracelo vědění,

které už bylo pro tištěné knihy téměř ztraceno.

Pohladil svazek vázaný v leštěné kůži. Dříve či později bude

všechno to vědění znovu zachyceno v pochybné podobě ovládané

elektřinou. Ale co se týkalo současnosti, knihy byly velmi dlouho

trpělivé a jejich čas znovu nadešel.

~

V jiné části Richmondu Západ 10 bylo něco jako trh pracovních

příležitostí, kde se Společnosti pokoušely najít rekruty, kteří by

doplnili mezery v jejich osazenstvu. Franklin Tallyman se opatrně

proplétal zástupem a tabuli držel nad hlavou. Bylo horko a on teď

litoval, že se nenapil víc vody.

Přiblížila se k němu malá skupinka, vedená mužem středního

věku. „Vy jste pan Tallyman, kovář? Viděli jsme vaši vývěsku

v hotelu Prérijní mramor.“

Přikývl. „Ano, pane, to jsem já.“

„Hledáme někoho, kdo by doplnil naši skupinu.“ Muž k němu

natáhl ruku. „Mé jméno je Green. Jack Green. Tady ten gentleman je

pan Batson, kapitán naší výpravy. Tallyman… není to karibské

jméno?“

„Ne, pane, pokud vím, je to karibský název profese, něco jako

zásobovač, nebo možná účetní, ale mohu se mýlit. Nikdy jsem tam

nebyl. Narodil jsem se v Birminghamu, v Anglii, ne v Alabamě. V té

původní a nejlepší.“ Oplatili mu to nechápavými pohledy. „Takže

jste viděli mou vývěsku?“

Poněkud úzkostlivě vyhlížející žena se zeptala: „Opravdu

dokážete všechno, co tam uvádíte? Vyrobit bronz? Dělá to dnes

vůbec ještě někdo?“

„Ale ano, madam. Strávil jsem tam na Západě čtyři roky jako

učedník kovářů, kteří své práci opravdu rozuměli. A co se týká

železa, umím s ním pracovat od samého začátku, jediné, co

potřebuju, je železná ruda. Dokážu si postavit a vybavit vlastní

103

kovárnu, vyrobím si i vlastní výheň. Umím táhnout dráty.

Mimochodem, jsem docela slušný elektrikář, dejte mi vodní kolo,

a já vaší kolonii dodám elektřinu. Ach, ano, a zbraně. Dokážu udělat

slušnou mušketu, nemůže samozřejmě konkurovat moderním

modelům, ale na lov stačí. Hledám zaměstnání na tři roky.“ Začínal

se rozehřívat. „Podle pravidel Ochranné smlouvy dostanu na konci

třetího roku občanství. Vy, dámy a pánové, budete mít tou dobou už

pořádný předstih.“ Podával jim svůj zápisník, na jednom místě

otevřený. „A tohle je částka, kterou mi vyplatíte, prosím.“

Rádoby budoucí občané Nového pohraničí zalapali po dechu.

Nakonec Green řekl: „Dá se s vámi smlouvat?“

„Obávám se, že jen směrem nahoru. Můžete je složit

v Průkopnické podpůrné. Aha, ano, a pokud byste chtěli, abych cvičil

učedníka, pak za to bude zvláštní příplatek, protože učedník v práci

víc překáží, než pomáhá.“

Když viděl jejich tváře plné pochybností, usmál se. Tohle není

okamžik, který by vyžadoval tvrdé jednání, pomyslel si. Vypadali

jako slušná společnost, prostě jen skupina lidí toužících Vkročit na

Západ s partou stejně smýšlejících jedinců, kteří hledají místo, kde

by se usadili, místo, kde mohou věřit svým sousedům, do světa, kde

je čistý vzduch a vy můžete začít znovu hledat lepší budoucnost. Byl

to sen, vždycky to byl sen. Dokonce i jejich děti vypadaly úpravně

jako knoflíky.

„Podívejte, pane Greene, já jsem se také poptal. Prohlédl jsem si

propagační brožuru vaší Společnosti a všiml jsem si, že jste o tom

podniku hodně přemýšleli. Máte s sebou lékaře, vlastního tesaře,

chemika. Líbí se mi váš styl. Nabídka, kterou jsem dostal od vás,

dnes jistě nebude jediná, ale vy mi připadáte jako solidní parta lidí,

kteří mají rozum a vědí, jak ho používat. Šel bych s vámi, pokud

o mě stojíte. Tak co, dohodneme se?“

Dohodli se.

Ten večer si Franklin zabalil zavazadla a brašnu s neželezným

nářadím, potřebné na cestu. Teď už musel udělat jen jediné – dávat si

pozor, aby během cesty neprozradil své tajemství, a to znamenalo, že

nesmí kráčet bez brambory ve Vkročci.

104

Na netu četl o přirozených Vkročnících a pak jednou v noci, bylo

to na Západu 1, jen tak, pro legraci, se pokusil Vkročit s Vkročcem,

ze kterého vytáhl brambor, to jest s krabičkou bez energie. Velmi ho

překvapilo, když se mu to podařilo. Zvláštní ovšem bylo, že tu

krabičku pořád potřeboval, aby přehodil vypínač. Jak se zdálo, tak

aby dokázal Vkročit, potřeboval slyšet to cvaknutí. To bylo dost

zvláštní, že?

Ano, slyšel o lidech, jako byl on. A slyšel také, že je lidé často

ztloukli. Jako kdybyste byl zrůda nebo nenormální. Takže se na cestě

bude držet, vloží si do Vkročce brambor a bude hrát nevolnost

a všechno to ostatní. Nebylo to tak těžké, když se z toho stal zvyk.

I když časem začnete přemýšlet, kolik z těch lidí kolem vás to

předstírá stejně jako vy.

Té noci spal skvěle a zdálo se mu o kovárnách a vzdálených

pahorcích.

105

KAPITOLA 18

Den TŘETÍ (od Richmondu Západ 10).

Už je to tři dny! Jenže kapitán Batson říká, že nám to

bude trvat celých sto dní, než přejdeme Ledový pás. A pak

budeme potřebovat další měsíce, než přejdeme Důlní pás, ať už je to

cokoliv. Musíme se dostat k cíli naší cesty dřív, než přijde zima.

A zima na všech světech přichází ve stejnou dobu.

Provádíme zhruba jedno Vkročení za minutu, šest hodin denně.

Bereme prášky, aby nám nebylo neustále špatně, ale pořád je to

strašná námaha. Pokoušejí se nás vést na místa, kde se úroveň terénu

svět od světa příliš nemění. Je to ošklivé překvapení, když padnete

dolů a když máte nohy po kolena v zemi, neuděláte ani krok. Je ale

třeba říci, že je to úžasný pohled, když se díváte, jak dvě stě lidí

s krosnami, balíky a dalšími zavazadly najednou zmizí a pak se

vzápětí objeví na dalším světě, a to znovu a znovu.

Chybí mi internet.

Chybí mi telefon!

Chybí mi škola. Nebo alespoň někteří lidé ze školy. Jiní ovšem

naopak ne.

CHYBÍ MI ROD. Přestože je možná divný.

Chybí mi být vedoucí roztleskávačka.

Táta říká, že bych měla napsat i o něčem, co se mi líbí. Jinak prý

tenhle deník nebude pro jeho vnoučata moc veselé čtení. Vnoučata?

Přála bych mu to štěstí.

Den pátý.

106

Líbí se mi táboření!

Kdysi jsme tu a tam tábořili na Západu 5 a při tom jsme se učili

průkopnické způsoby, ale tady je to mnohem lepší.

Po několika dnech jsme se spřátelili s rodinou Doakových. Mají

čtyři děti, dva kluky a dvě holky, a zařídili jsme to tak, že jsem

s těma holkama, jmenujou se Betty a Marge, a je to, jako když

můžete každý den pořádat spací mejdan!

Naučila jsem se rozdělávat oheň! Mám lupu, kterou začnu, a vím

o troudu a chrastí a které dřevo hoří nejlíp! Umím najít různé věci

k jídlu, řasy, kořínky nebo houby. Poznám lískové oříšky a ovoce

a různé další věci, ale teď není jejich doba. Naučila jsem se vyrobit

rybářskou šňůru ze staré příze, nebo dokonce i ze stonků kopřiv.

Vím, v kterých místech lovit ryby. Bezva.

Dnes nám pan Henry ukázal, jak udělat v řece past na pstruhy.

Uděláte něco jako ohrazený rybníček a oni do něj vplují a uváznou

tam. Když pan Henry pstruhy zabíjí, vždycky se při tom směje. Mně

je vždycky spíš do breku. Pan Henry říká: „Mladí se musí učit.“

Marge Doaková bývala hlavní roztleskávačkou! Cvičíme sestavy.

~

Den osmý.

Včera jsme narazili na Ledový pás.

Jdeme po značené cestě. Jsou na ní ukazatele a další věci, malé

kamenné mohyly a sloupy s čísly, podle kterých poznáte, na jakém

světě zrovna jste. Je to jako značení na dálnici a občas jsou tady

skladiště různého zboží. Dokonce i malé bedýnky, do kterých můžete

dát poštu, a někdo ji pak vezme na Západ nebo na Východ, podle

toho, kdo zrovna prochází kolem.

Tak jsme přišli k tabuli s nápisem DÁL JE LED. V prvních dvou

nebo třech dnech jsme prošli několik světů Doby ledové, ale vždycky

byl jen jeden a my ho rychle prolétli. Teď jsme se blížili celé řadě

takových světů. Museli jsme zastavit a nosiči nám rozdali arktické

oblečení, bundy, kalhoty a lyžařské masky a další věci. Příští ráno

nám kapitán Batson přikázal, abychom se lanem spojili do skupin po

osmi až deseti a ujistili se, že jsou malé děti dobře zabalené ve svých

fusacích a že jim nekoukají prstíky u nohou ani u rukou.

107

Vkročili jsme a bylo to úžasné. Na jasně modré obloze nebyl

jediný mráček a ledu ani sněhu tam nebylo moc, zato zem pod

našima nohama byla tvrdá jako kámen. A pak se do mě dala zima,

jako malé jehly, které se mi zabodávaly do tváří.

A Vkročili jsme znova a zase a zase. Další zimní světy. Někdy

jsme se vynořili v nekonečném šeru, kde všechno splývalo, jindy do

zuřícího blizzardu. Jindy jsme se vynořili na světě, kde bylo trochu

tepleji, ale tam byla země rozblácená, takže jsme za sebou nechávali

šlápoty a byly tam podivné trpasličí stromy, celé pokřivené.

A komáři! Zahlédla jsem obrovského jelena s parohy jako svícen.

Ben Doak tvrdil, že viděl srstnatého mamuta, ale nikdo ničemu, co

Ben řekne, nevěří. Proto jsme museli tak daleko na jih, do

Richmondu, než jsme se vydali na Západ. Protože Prvozemě je

uprostřed Ledového pásu, což je skupina světů, kde mají Dobu

ledovou, proto se musíte přesunout na jih od ledu, na místa, odkud se

dá bezpečně Vkročit. Ale i když jste co možno nejdál od ledových

čepiček, je chladem ovlivněn celý svět.

Někteří lidé se po první noci strávené v mrazu vrátili zpět.

Argumentovali tím, že o tomhle se nemluvilo, přestože se o tom

samozřejmě mluvilo a oni měli poslouchat.

~

Den dvacátý pátý.

V noci se musíme mačkat v těch malých stanech. Je tam dost

těsno. Konec konců, jsou to přece jen cizí lidé. Marge Doaková je

v pořádku, ale Betty má ten hnusný zvyk šťourat se v zubech.

A chrápe.

Máma se pohádala s panem Henrym, který řekl, že ženské by se

měly starat o všechno vaření a celý úklid! Kapitán Batson řekl, že

pan Henry tady nevelí. Jenže táta řekl, že do obličeje se mu to říct

neodvážil.

Potíže a nesváry, tram ta da dá!

~

Den čtyřicátý třetí.

Pořád zapomínám zapisovat do deníku. Jsem moc unavená.

A taky se toho děje hrozně moc.

108

Mezi ledovými světy najdete i některé mírnější, které jsou skoro

jako ten náš, říká se jim „interglaciální“ (to mi nadiktoval táta).

Interglaciální světy jsou PLNÉ zvířat. Viděla jsem obrovská stáda

a ukázalo se, že jsou to koně nebo takové legrační krávy, antilopy,

a dokonce i velbloudi. Velbloudi! Táta říká, že jsou to nejspíš taková

zvířata, jaká žila v Americe před příchodem člověka. Vlci. Kojoti.

Losi. Kolihy. Medvědi! V houští se pasou grizzlyové, alespoň tak to

říkal kapitán Batson, takže jsme se od křoví drželi dál. Všude jsou

hadi, na ty si musíte dávat pozor. Vrány, havrani, kondoři, sovy. Ve

dne slyšíte ptáky a v noci, když je někde poblíž voda, zase kvákání

žab a pískot moskytů. Muži někdy loví. Králíky, kachny, dokonce

i antilopy.

Jsou tam pásovci! Velcí, ne jako ti v zoologických zahradách.

Tatínek říká, že sem mohli zabloudit z Jižní Ameriky, kde se

vyvinuli. Jak se zdá, tak lidi v Americe viděli i opice. Někdy se

světadíly spojily a zvířata přešla a jindy ne. To nikdo doopravdy

neví. Mapu těch světů nikdo nemá.

Na některých světech jsme nenašli vůbec žádné stromy. To jsme

pak museli sbírat na topení suchý bizoní trus. Trus! Hoří dobře, ale

dokážete si představit ten smrad, drahouškové!

A jsou taky zvláštní světy, kde všechno vypadá jako popel nebo

jako poušť, nebo tak. Prostě tak vypadá celý svět. Když je

nebezpečný, jsou tam obvykle cedule a my si musíme nasadit

klobouky, nebo si pokrýt ústa filtrem. Kapitán Batson takovým

světům říká Žolíci.

Někdy poznáte, že už tam někdo byl. Ošklivá špinavá místa,

trosky bud, spálená týpí. Dokonce i kříže, zatlučené do země. Doufat

na Dlouhé Zemi v to nejlepší nestačí, jak říká kapitán Batson.

~

Den šedesátý sedmý.

Ben Doak je nemocný. Napil se vody, která nebyla

zkontrolovaná. Tahle jezírka bývají znečištěna bizoní močí.

Napumpovali ho antibiotiky. Doufám, že bude v pořádku. Už jsme

měli několik nemocných, ale nikdo neumřel.

Dalších několik lidí se vrátilo. Kapitán Batson se je pokoušel

přemluvit a pan Henry se jim posmíval a říkal jim, že jsou slaboši. Já

109

myslím, že to není slabost, když připustíte, že jste udělali chybu. Co

se mě týká, myslím, že to vyžaduje sílu.

Těm zvířatům, co tady žijí a pravděpodobně nikdy předtím

neviděla člověka, musíme připadat divně. Proč sem vlastně lezem

a děláme tady zmatek?

~

Den stý druhý.

Překonali jsme Ledový pás! A jen o dva dny později proti

časovému plánu!

Je divné si uvědomit, že jsme prošli přes třicet šest tisíc světů, ale

co do souřadnic jsme se od výchozího místa pohnuli sotva o několik

mil. Takže teď budeme putovat přes tenhle konkrétní svět

a přesuneme se o pár set mil k severu, do míst, kde je stát New York.

Pak projdeme dalších šedesát tisíc světů a pak už budeme na místě,

kde se chceme usadit.

Myslela jsem, že budeme muset jít pěšky. Ale ne! Je tady

skutečné město, no, malé, spíš větší obchodní stanice. Tady můžeme

vyměnit vybavení, které jsme potřebovali k překonání Ledového

pásu, za věci, které se mnohem lépe hodí na světech Důlního pásu.

A tam na nás čekala vozová karavana! S obrovskými krytými

vozy, kterým táta říká konestožské. Vypadají jako čluny na kolech

a táhnou je koně – legrační koně, ale koně jsou to určitě. Funguje

tady slévárna, kde se vyrábí železo, které potřebují, a vozy mají na

kolech pneumatiky podobné těm automobilovým, Když jsme ty vozy

uviděli, propukli jsme v jásot, křičeli jsme a rozeběhli jsme se k nim!

Konestožské vozy! Přemýšlela jsem o tom, jestli to bude větší

legrace než let vrtulníkem.

~

Den sto devadesátý devátý.

Jsme na Zemi Západ Sedmdesát tisíc a nějaké drobné, jak by řekl

táta. Píšu časně ráno, dřív, než se začne bourat tábor. Včera večer

zůstali dospělí dlouho vzhůru a dohadovali se o rozdělení povinností.

Jenže když se takhle hádají a popíjejí na schůzích skupiny, můžeme

my, děti, vyklouznout na chvíli z tábora.

Ne že bysme dělali něco špatného. No, většinou ne. Většinou

110

(Přestávka na přemýšlení. Hledám slovo)

Pozorujeme. To je ono. Pozorujeme. Vím, že se táta rozčiluje, že

se všichni měníme v zombie, protože tady vlastně neděláme nic než

své povinnosti, a pak se trochu učíme, pokud se jim podaří nás

k tomu přinutit. Ale tak to není. My prostě pozorujeme a nic nás

neruší. Proto se chováme tiše a nemluvíme. Protože pozorujeme.

A vidíme věci, které dospělí nevidí.

Různá velmi zvláštní zvířata a rostliny, které byste nenašli

v žádné knížce o evoluci, kterou jsem kdy četla.

I tady, ve světech Důlního pásu, jsou Žolíci. Dospěláci si myslí,

že jsou povětšinou mrtvé. Nejsou, to mi věřte.

A Šediváci.

My jim tak říkáme, i když jsou oranžoví. Vypadají jako malé

chlupaté děti, ale jak jednou některého z nich zahlédnete zblízka

a všimnete si výbavy, kterou mají v tom oranžovém rozkroku… děti

to nejsou, věřte mi. Veliké oči, jako emzáci v komiksech. Zamíhali

se kolem tábora. Pak byli pryč. Bylo jasné, že Kráčejí.

Zvířata, která umí Kráčet!

Dlouhá Země je podivnější, než si kdo myslí. Než si myslí táta.

I než si myslí kapitán Batson. Dokonce podivnější, než si myslí pan

Henry.

Zvláště pan Henry.

~

Den dvě stě osmdesát jedna.

Je listopad? Táta to bude vědět.

Dokázali jsme to!

Dorazili jsme na Zem Západ 100 000! Nebo na staré dobré

Stokáčko, jak jí my, zocelení průkopníci, říkáme. Je to začátek

Obilního pásu.

Staré dobré Stokáčko má dárkový obchod. Můžete si tam koupit

trička a hrnky s nápisy „Kráčel jsem celou cestu na staré dobré sto

K.“ Jenže zespodu na dně je napsáno Made in China!

Světy se trochu změnily. Jsou zelenější. Vlhčí. Jiné druhy zvířat.

A co je ze všeho nejdůležitější, stromy. Stromy, les a všechno to

ostatní. To je ten důvod, proč jsme museli cestovat tak daleko. Na

Důlním pásu není dost stromů. A tady je prérie a dešťové srážky

111

a stromy. Je to dobrá země pro farmaření. Nikdo neví, jak široký je

Obilní pás. Je tady spousta místa a je těžké si představit, že by se to

tady mohlo nějak brzo zaplnit.

Dobře, takže jsme tady. A aby se to zdůraznilo, hned za

obchodem je několik polí, kde trčí strniště pahýlů kukuřičných klasů

a pasou se ovce, zrovna jako doma. Ovce! Táta řekl, že pocházejí

z malých jehňat, která sem musela být donesena až z Prvozemě,

v náručí Kráčejících lidí, protože v Severní Americe původně žádné

ovce nebyly, a to na žádném ze všech světů, které lidé navštívili.

V obchodě jsme my, děti, představovaly docela atrakci. Měli tam

pivo a limonáda, doma vyráběný nápoj s pecičkami z ovoce, byla

nejlepší, jakou jsem kdy v životě pila. Kladli nám otázky o tom, co

se děje na východě, na Prvozemi a na Dolních Zemích. Mluvili jsme

jeden přes druhého a vychloubali se a každý se snažil vyprávět něco

z toho, co sám zažil na cestě. Jak se zdá, každý rok je to o něco jiné.

Nějaká Angličanka, která se nám představila jako Hermiona

Dawesová, zapsala naše povídání do velké knihy, což bylo něco jako

velký deník. Proběhlo to v malém místě, které sloužilo jako knihovna

a bylo plné podobných záznamů. Paní Dawesová řekla mámě, že její

místo v životě je při zapisování věcí a byla šťastná, že je tady venku

a může zapisovat skutečné historické události. Bude tady

pravděpodobně navěky a bude zapisovat příběhy lidí, kteří kolem ní

budou procházet. Lidé jsou zvláštní, ale jestli je šťastná, tak je to, co

se mě týče, v pořádku. Jak se zdá, provdala se za nějakou honačku

krav.

Nakupovali jsme! Jaký přepych!

A dospělí si mezitím museli zaregistrovat pozemky. Existuje

úředník americké vlády, který se tady objeví vždy po několika letech,

aby zkontroloval a potvrdil naše smlouvy a s nimi nárok na

pozemky, které jsme koupili na Prvozemi, než jsme se vydali na

cestu. Porovnávali jsme si své smlouvy, abychom se rozhodli, kam

přesně máme jít. Nakonec dospělí vybrali náš cílový svět namátkou:

byl to Západ 101 753. Snadná jednotýdenní cesta. Dali jsme se

dohromady – Doakovi, Harry Bergreen se svými houslemi, hurá,

a Melissa Harrisová, no dobře, a Reese Henry, o tom raději nemluvit.

Celkem stovka.

112

A vyrazili jsme. Kráčeli jsme a tábořili tak disciplinovaně, že by

na to byl kapitán Batson pyšný. Přestože se paní Harrisová pořád

ještě nestřídala při praní prádla.

O týden později, když jsme dorazili na 101 753, pršelo. Rozhlédli

jsme se jeden po druhém, chytili se ve skupinkách za ruce a znovu

Vkročili. Tentokrát do slunce.

A tak jsme vybrali jeden svět a dali mu přednost před jiným.

Protože když jsme vstoupili, svítilo tam právě slunce! Možná, že tam

někde vzadu, třeba na 753, je v Austrálii diamantová hora a my se to

nikdy nedozvíme. Na tom nezáleží. Země Západ 101 754 je naše

Země. Jsme tady!

113

KAPITOLA 19

První odpoledne letu Mark Twain Vkročil znovu a znovu a při

každém Vkročení proběhlo Jošuovi páteří shora dolů zachvění.

Rychlost Vkročení se zvyšovala, pomalu, protože Lobsang

zkoušel možnosti své lodě. Jošua mohl počítat překonané světy

s pomocí malých monitorů, kterým Lobsang říkal zeměmetry a které

byly zasazeny do stěny v každé kajutě. Jak si všiml, měly dostatečný

počet číselných míst, takže dokázaly registrovat miliony.

A během Vkročení se loď zároveň pohybovala šikmo stranou

a mířila na západ Eurasie. Na monitorech byla malá mapa, takže

Jošua mohl sledovat její kurs. Poloha lodi byla odvozována od

sledování hvězd, ale podoba krajin, které míjeli na těchto

neprozkoumaných světech, byla založena jen na odhadech.

Lobsang, sedící na vyhlídkové palubě proti Jošuovi, vykouzlil na

tváři svůj plastikový úsměv. Oba pili kávu, Lobsang ji skutečně

upíjel a Jošua si představil, jak se mu v trupu pomalu plní nějaký

zásobník.

„Tak jaký je let?“ zeptal se Lobsang.

„Zatím příjemný.“ Ve skutečnosti byl více než příjemný. Jako

vždycky, když Jošua nechal Prvozemi za zády, nepříjemný pocit

fyzické stísněnosti, který tam vždycky měl, rychle mizel. Byl to pocit

tlaku, který si v dospívání ani neuvědomoval, ne, dokud odtamtud

neodešel. Měl podezření, že je to tlak světa přeplněného jinými

mozky, jiných lidských vědomí.

114

Zdálo se, že je na to výjimečně citlivý, dokonce i ve vzdálených

Vkročných světech vždycky pocítil, když se tam někdo objevil někde

nablízku, i kdyby se jednalo o malou skupinku.

O téhle podivné, jakoby telepatické schopnosti, nebo možná

neschopnosti, s nikým – kromě sestry Agnes – nemluvil. Dokonce

ani s policistkou Janssonovou ne a neměl nejmenší chuť se o ní teď

bavit s Lobsangem. Ale stejně měl ten pocit svobody a uvolnění.

Tohle a způsob, jak si uvědomoval Ticho, které vnímal jako nějaké

vzdálené vědomí, jako pomalé bušení obrovského prastarého zvonu

někde v horském masivu… Nebo lépe řečeno, vnímal je, pokud

Lobsang nemluvil, jako právě teď.

„Budeme zhruba sledovat poledník směrem k západu. Dokážeme

snadno plout rychlostí padesát kilometrů v hodině. Krásné

vycházkové tempo, jsme tady přece na průzkumu. To nás přenese po

stopách časových otisků Spojených států v několika týdnech…“

Lobsangova tvář nebyla docela skutečná, pomyslel si Jošua,

připomínala spíš tak trochu trojrozměrnou počítačovou simulaci. Ale

tady, na tomhle neuvěřitelném vzdušném plavidle, kde se plnily

Lobsangovy úžasné sny, k němu Jošua pocítil záchvat vřelé

náklonnosti.

„Víte, Lobsangu, setkal jsem se s vaším příběhem, když jsem se

po interview v transZemské vrátil nazpět do Domova. Lidé si říkali,

že nejchytřejší věc, jakou může superpočítač udělat, když ho vypnou,

je, že udělá všechno pro to, aby se ujistil, že už ho příště nikdo

vypnout nedokáže. A že to povídání o převtěleném Tibeťanovi je jen

zástěrka, soužící přesně k tomu, aby vás nemohli vypnout. Mluvili

jsme o tom a sestra Agnes řekla, že… no, když počítač touží, aby ho

nikdo nevypínal, pak si uvědomuje sám sebe, a to znamená, že si

uvědomuje i svou duši. Vím, že papež později došel k jinému názoru,

ale za sestru Agnes se proti Vatikánu postavím kdykoliv.“

Lobsang se nad tím zamyslel. „Těším se, že se s tou sestrou

Agnes jednou setkám. Rozumím tomu, co říkáte. Děkuji vám,

Jošuo.“

Jošua zaváhal. „Zatímco mě chválíte, možná byste mi mohl

odpovědět na jednu otázku. Jste to vy, Lobsangu? Nebo jste tam

115

někde na Prvozemi, v nějakém skladišti v massachusettském

Institutu? Je to smysluplná otázka?“

„Ale ano, jistěže je to smysluplná otázka. Jošuo, tam na Prvozemi

jsem rozmístěný po mnoha paměťových úložištích a procesorových

bankách. Částečně je to z důvodů bezpečnostních a částečně kvůli

výkonnosti a efektivitě vyhledávání a zpracovávání dat. Kdybych si

to přál, mohl bych uvažovat v tom smyslu, že mé já je rozloženo do

určitého počtu středisek, mimo střed vědomí.

Ale já jsem člověk, jsem Lobsang. Pamatuju si, jaké to bylo,

vyhlížet z té kostěné jeskyně, z jednoho jediného místa, kde sídlilo

vědomí. A tak jsem to také zachovával. Existuje jen jedno jediné mé

já, Jošuo, jen jediný Lobsang, přestože mám zásobníky náhradní

paměti rozesety po několika světech. A tohle ‚já‘ je s vámi na téhle

cestě. Tomuhle poslání se plně věnuju. A mimochodem, když

obsadím pohyblivou jednotku, jsem to dočasně také ‚já‘, přestože

pořád ještě zůstává dostatečná část mého ‚já‘ mimo tuhle slupku, aby

zajistilo let lodi. Kdybych selhal nebo byl ztracen, pak se aktivuje

záložní kopie na Prvozemi a ta bude sladěna s tím, co dokážete

zachránit ze zásobníků mé paměti umístěných na lodi. Ale to bude

jiný Lobsang, bude si mě pamatovat, ale nebudu to já… doufám, že

je to jasné.“

Jošua se nad tím zamyslel. „No, jsem rád, že jsem normální

exemplář člověka.“

„No, ve vašem případě bych řekl více méně,“ odpověděl mu

Lobsang suše. „A abych nezapomněl, teď, když jsme na cestě,

ujišťuji vás, že má zpráva o masakru expedice kongresu se dostala do

rukou příslušných úřadů. A abychom měli jistotu, i redakcím novin,

které považuji za důvěryhodné. Včetně listu Fortean Times, který se

věnuje všem výzkumům fenoménu Dlouhé Země a podporuje je.

Můžete si najít minulá čísla na obrazovce ve své kajutě… A je to.

Dohoda je dohoda.“

„Děkuji, Lobsangu.“

„Takže – jsme na cestě! Mimochodem, nelekněte se, když na vás

promluví kávovar, je to beta-test UI pro jednoho z našich společníků.

A máte něco proti kočkám?“

„Vždycky z nich kýchám.“

116

„Ze Ši-mi ne.“

„Ši-mi?“

„Další prvenství pro transZemskou. Viděl jste, jak je tahle

gondola velká. Je plná míst, kam se dá jen velmi těžko dostat, a různí

škůdci by nám mohli dělat potíže. Nebyl by pro ně problém vyšplhat

se nahoru po kotevním laně, až někde zakotvíme. To poslední, co

chceme, je, aby nám nějaká krysa ohlodávala dráty. Takže…

seznamte se se Ši-mi. Tak pojď, čiči, čiči…“

Po palubě přicházela kočka. Byla pružná, tichá, téměř

přesvědčivá. Ale v každém z obou zelených očí jí poblikávala

jiskřička LED diody.

„Mohu vám říci, že ta kočka je –“

„Ona, Lobsangu?“

„Umí na požádání vydávat příjemné předení, které je navrženo

tak, aby mělo na lidské uši optimálně uklidňující vliv. Dokáže

vystopovat myš na základě infračervených paprsků a má skvělý

sluch. Omráčí svou kořist slabým elektrickým výbojem, polkne

a uloží v patřičně navrženém žaludku, vybaveném malou zásobou

jídla a vody, a pak ji přenese do malého vivária, kde bude myš žít

spokojeně tak dlouho, dokud ji nebude možno někde bezpečně

vypustit.“

„To pro tu myš představuje spoustu problémů.“

„To je buddhistický způsob. Tenhle prototyp je čistý

a hygienický, své kořisti neublíží, a všeobecně řečeno, dokáže

všechno, co byste očekával od domestikované kočky, až na to, že

vám nebude chodit na záchod do vašich stereosluchátek – což je, jak

mi řekli, častá stížnost. Při nedbalém nastavení by mohla chodit spát

do vaší postele.“

„Robotická kočka na robotické lodi?“

„Má to své výhody. Má gelový mozek, stejně jako můj vlastní

nosič, a je mnohem chytřejší než průměrná kočka. A má umělou srst.

Žádné kýchání, slibuji –“

Najednou se Kráčení zastavilo a Jošua ucítil zvláštní trhnutí, jako

by ho někdo postrčil kupředu. Palubu zaplavilo světlo. Jošua vyhlédl

z okna. Bylo jasné, že se ocitli ve světě, který byl náhodou slunečný.

Byl plný slunce, ale pokrytý ledovým pláštěm.

117

„Proč jsme zastavili?“

„Podívejte se dolů. V zásuvce je dalekohled.“

Malá, mnohobarevná tečka v neporušené běli se změnila v zářivě

oranžový kopulovitý stan a ve dvě postavy, které se ztuhle

pohybovaly kolem. Díky silnému arktickému oblečení, které měly na

sobě, vypadaly naprosto bezpohlavně. Na ledu bylo postaveno

přenosné vrtné zařízení a na stožáru zplihle visela vlajka s hvězdami

a pruhy.

„Vědci?“

„Skupina z univerzity na Rhode Islandu. Zkoumají místní faunu

a flóru, měří sílu ledové kůry a tak podobně. Zaznamenávám

samozřejmě všechny stopy lidské přítomnosti, na které narazíme.

Tyhle gentlemany jsem čekal, i když docestovali o několik světů dál,

než byl cíl, který uvedli.“

„Ale stejně jste je našel.“

„Můj pohled je skoro jako boží, Jošuo.“

Jošua, který se díval dolů, si nebyl jistý, jestli si někdo z výpravy

vůbec vzducholodi všiml, jestli někdo zaregistroval velrybu, která se

vznášela na obloze nad nimi. „Půjdeme dolů?“

„To by ničemu neposloužilo. Ale mohli bychom si s nimi

promluvit a nepřistávat při tom. Vezeme celou řadu komunikačních

zařízení od středo– a krátkovlnných vysílaček, které by nám měly

umožnit vysílat a přijímat signál ze kteréhokoliv ze všech světů, až

po nejjednodušší, hm, prostředky. Heliograf. Námořní signalizace.

Dokonce i megafon.“

„Megafon! Lobsang dunící z nebes jako Jehova.“

„To vybavení je čistě praktické, Jošuo. Takové akce nemají mít

žádný symbolický význam.“

„Ale to má každá lidská akce. A vy jste člověk, Lobsangu, ne?“

Lobsang se bez varování vrátil k dalšímu Vkročování a loď sebou

slabě trhla. Vědecký tábor se zachvěl a zmizel a dole začaly ubíhat

další světy.

~

Po první noci na lodi se Jošua vzbudil s pocitem, že je plný drahých

kamenů. Loď se pohybovala pravidelnými Kroky a zvuk různých

zařízení a systémů zněl jako předení kočky. Jak Jošua zjistil, byla to

118

skutečně předoucí kočka, která se mu stočila v nohou, a když se

pohnul, elegantně se zvedla, protáhla a odskákala pryč.

Poháněn kručícím žaludkem se dal Jošua do průzkumu kuchyně.

V těchto dnech pro něj bylo velmi snadné sehnat na Vkročných

světech slušné jídlo, Vkročující průkopníci ho většinou rádi viděli,

byli rádi, že je někde nablízku. Všichni znali jeho jméno a pověst

a zacházeli s ním jako s nějakým maskotem pro štěstí. Stačilo jen

říci, a i v provizorních domech, které na blízkých světech vyrůstaly

jako houby po dešti, dostal velmi dobré jídlo. Ale být nenasytný se

nevyplácí, jak vždycky říkala sestra Agnes, a proto vždycky oplátkou

přinesl čerstvě zabitého jelena nebo jinou zvěřinu. Noví průkopníci

měli rádi čerstvé maso, ale pořád ještě se nedokázali smířit

s představou, že by měli rozporcovat Bambiho, takže Jošua většinou

strávil chvíli tím, že na kořisti provedl základní úpravy. Většinou pak

odcházel s několika sáčky mouky a košíkem vajec, pokud ovšem měl

nějaký košík s sebou.

No, kuchyně vzducholodi byla vybavena mnohem lépe než

nějaká hraničářská chata. Byla tam lednice se zásobou slaniny

a vajec a speciální oddělení na vakuově uchovávané potraviny, kde

byly sáčky s pepřem a solí. To na Jošuu udělalo dojem. Na mnoha

světech byste za půl hrsti soli dostali večeři a přístřeší na noc a pepř

měl ještě mnohem větší cenu. Jošua se pustil do slaniny.

Při zvuku Lobsangova hlasu sebou trhl. „Dobrý den, Jošuo.

Doufám, že jste se dobře vyspal?“

Jošua obrátil slaninu na pánvi a odpověděl: „Nepamatuju si ani,

že by se mi něco zdálo. Vypadá to, jako kdybychom se

nepohybovali. Kde jsme?“

„Jsme víc než patnáct tisíc Kroků od domova. Zpomalil jsem

Vkročení, abyste se mohl pohodlněji najíst, a nastavil výšku zhruba

na jeden kilometr. S tím, že pokud senzory zjistí něco zajímavého,

spustí se loď níž. Na mnoha místních světech je krásné slunné ráno

s krůpějemi rosy na stéblech trávy, takže bych vám navrhl, abyste se

nasnídal a přišel dolů, na vyhlídkovou palubu, kde se můžete kochat

krajinou. Mimochodem, ve spíži jsou sáčky s müsli. Jsem si jistý, že

by si sestra Agnes přála, abyste si udržoval peristaltiku v pořádku.“

119

Protože Jošua neměl po ruce nikoho, na koho by se zaškaredil,

zaškaredil se do prázdného vzduchu a řekl: „Sestra Agnes tady není.“

Ale přesto, s jistým pocitem provinění a s vědomím, že sestry nějak

vědí, co máte za lubem, ať už tam máte cokoliv, prohrábl police ve

spíži a prožvýkal si svou cestu jistou dávkou sušeného ovoce

a ořechů, které doplnil kusem melounu.

Předtím, než se vrátil ke své škvířící se slanině.

A pak si udělal pěknou topinku, aby měl čím vytřít tuk ze slaniny.

Konec konců, byla tady dost zima, potřeboval palivo.

Pobídnut touhle myšlenkou se vrátil do své kajuty. V prostorné

skříni našel vedle zimního oblečení, ve kterém dorazil na loď, i řadu

běžného ošacení, některé v různých maskovacích vzorech. Bylo

naprosto jasné, že Lobsang myslel na všechno. Vybral si parku, sešel

na vyhlídkovou palubu, sedl si a pozoroval ubíhající Země, jako

kdyby prohlížel nějaké boží diapozitivy.

Loď bez varování přelétla Ledový pás.

Světlo Jošuu doslova udeřilo, oslňující, oslepující sluneční světlo

se odrazilo od ledu a naplnilo vzduch, jako kdyby se celá paluba

najednou proměnila v bleskovou žárovku a Jošua byl hmyz uvězněný

uvnitř. Svět dole se skládal z mírně zvlněných ledových plání, jen tu

a tam přerušených výběžkem holé země či kamene, který se proti bílé

pokrývce rýsoval jako vyčnívající kost. Pak hustý mrak, prudký déšť

a znovu slunce, podle místního klimatu na světě, který právě míjeli.

Blikající světlo ho bodalo do očí. Od Země k Zemi ledový příkrov

rostl a zase klesal a Jošua to vnímal jako nějaký gigantický příliv

a odliv. Na každém světě se ledová přikrývka Eurasie měnila, ledové

vrchy se přesouvaly, jižní okraj se každé století posouval sem a tam.

Proplouvali nad momentkami těch gigantických kontinentálních

proměn.

A když ten ledový pás zmizel a oni pluli nad meziledovými světy,

viděl většinou jen vrcholky stromů. Dlouhá Země byla, co se týče

vrcholků stromů, úžasná, Země za Zemí, strom za stromem.

Jošua se jen zřídkakdy nudil. Ale jak dopoledne ubíhalo, zjistil

s úžasem, že se opravdu rychle nudit začíná. Vždyť se díval na tisíce

krajin a žádnou z nich pravděpodobně předtím neviděl. Vzpomněl si

na sestru Georginu, která měla ráda svého Keatse:

120

Tu jsem byl…

… či Cortéz, když na vlastní oči svoje

poprvé uzřel Pacifik – než k němu

dospěli muži, plni nepokoje,

mlčky, tam na hřebeni Darienu. 8

V té době si ještě myslel, že pln nepokoj je nějaký exotický pták.

Teď se díval na nové světy s něčím jako zkroceným nepokojem.

Za zády se mu ozvaly kroky. Objevila se Lobsangova mobilní

jednotka. Pro tuto příležitost se oblékl do safari košile a kalhot. Jošua

si pomyslel, jak rychle se Lobsang z neutrálního „ to“ změnil

v konkrétní „ on“.

„Může to být velmi matoucí, že? Vybavuju si vzpomínky na svůj

první průkopnický let. Dlouhá Země pokračuje pořád dál a dál,

Jošuo. Přemíra zázraků mysl otupí.“

Namátkou zastavili na nějakém světě s číslem kolem dvaceti tisíc.

Obloha byla zatažená a hrozila deštěm. Bez slunečního světla byla

zvlněná savana dole matně šedozelená, s temnějšími ostrůvky

stromů. Na tomhle světě Jošua neviděl ani náznak lidské přítomnosti,

ani nejmenší proužek kouře. A přece se tady něco hýbalo. Na severu

viděl obrovské stádo, které se zvolna pohybovalo krajinou. Koně?

Bizoni? Nebo dokonce velbloudi? Nebo něco ještě mnohem

exotičtějšího? A na břehu jezera rozkládajícího se dole viděl další

skupinky zvířat, které tvořily černý okraj vodní plochy.

Teď, když zastavili, daly se systémy Marka Twaina do práce.

Poklopy na gondole a vrcholu obalu se otevřely a uvolnily balony

a bóje, které se snášely k zemi na padácích, to vše označeno logem

transZemské a americkou vlajkou. Se sykotem dokonce vyletělo

několik malých meteorologických raket, za nimiž se vzduchem táhly

slabé kouřové stopy.

„Tohle bude naše pravidelná rutina, když zastavíme, abychom se

po některé Zemi porozhlédli,“ řekl Lobsang. „Je to pro mě způsob,

8

Pozn. překl.: Část Keatsovy básně Po prvním nahlédnutí do

Chapmanova překladu Homéra . V překladu Hany Žantovské ji celou

najdete v knize Keatsových básní Obrys krásy z roku 1977.

121

jak rozšířit studium některých konkrétních světů dál, za hranici

letmého pohledu, což zatím bylo jediné hledisko. Teď získám nějaké

údaje a na zpáteční cestě se k nim přidají data stažená ze sond, které

tady necháme, aby dál shromažďovaly údaje, a když to neuděláme

my, udělá to v budoucnosti nějaká jiná loď.“

Mezi zvířaty na břehu jezera bylo i zvíře podobné nosorožci,

obrovský tvor s nezvykle štíhlýma nohama. Celá řada se jich

shromažďovala na okraji jezera, a ve snaze dostat se k vodě

odstrkovala jedno druhé.

Lobsang řekl: „Na pozorovací palubě najdete řadu dalekohledů

a kamer. Ta zvířata vypadají nejspíš jako elasmotheria. Nebo trochu

lépe vyvinutý potomek.“

„To mi nic neříká, Lobsangu.“

„Samozřejmě, že ne. Chtěl byste nějaký vlastní druh? Pojmenujte

si ho, jestli chcete. Nahrávám všechno, co vidíme, slyšíme, říkáme

a děláme, a po návratu naše nároky zaregistruji.“

Jošua se pohodlně opřel. „Pokračujme. Jen plýtváme časem.“

„Čas? Máme všechen čas na světě. No ale –“

Vzducholoď se znovu pohnula a stádo podivných nosorožců

zmizelo. Jošua teď cítil pohyb jako řadu mírných zhoupnutí, jako

když jede automobil s dobrým pérováním po zvlněné silnici.

Odhadoval, že teď míjejí jednu Zemi každých několik vteřin, to

je čtyřicet tisíc nových světů denně, pokud se tímhle tempem budou

pohybovat celých čtyřiadvacet hodin (což ovšem nebudou). Na Jošuu

to udělalo dojem, i když nahlas to neřekl. Pod kýlem lodi klouzaly

světy, a než zase zmizely, stačil zaznamenat jen jejich nejzákladnější

rysy, protože se měnily prakticky s rytmem jeho tepu. Stáda

i jednotlivá zvířata se sotva ukázala, jen aby vzápětí zase mizela,

odsunuta do neskutečna další Vkročnou skutečností. Dokonce

i skupiny stromů měnily svět od světa tvar a velikost. Změna, změna,

změna. A pak tady bylo blikání, loď se tu ponořila do náhlé tmy,

občas prolétla jasným světlem a na zemi se měnily plochy a pásy

zvláštních barev. Výraznější, netypické světy se mu ztrácely před

očima dříve, než stačil pochopit, co je na nich zvláštního. Ubíhal pod

nimi řetěz světů, Země za Zemí, uhlazených pohybem lodi do

nevýrazného průměru.

122

„Jošuo, zamyslel jste se nad tím, kde jste?“

„Vím, kde jsem. Jsem tady.“

„Jistě, ale kde je to tady? Každých několik vteřin se přesuneme

do dalšího Vkročného světa. Kde tedy stojí tento svět ve vztahu

k Prvozemi? A ten další a ten následující? Jak je možné, že je pro

všechny dost místa?“

Jošua už o tom opravdu přemýšlel. Bylo nemožné provádět

Vkročování, aniž by si člověk nekladl podobné otázky. „Vím, že

Willis Linsay nechal lístek s poznámkou: ‚Další svět je vzdálen jen

na sílu myšlenky.‘“

„Naneštěstí je právě tohle jedinou srozumitelnou věcí, kterou

napsal. Ve všem jiném jen tápeme. Takže kde je tenhle svět, tahle

konkrétní Země? Je ve stejném prostoru a čase jako Prvozemě? Je

jako jinak vibrující kytarová struna? Jediný rozdíl je v tom, že teď ji

můžeme navštívit, ale předtím jsme ji nedokázali ani objevit. To je ta

nejlepší odpověď, se kterou vědci transZemské dokázali přijít.“

„A je všechna tahle věda zachycena v Linsayových

poznámkách?“

„To nevíme. Jak se zdá, vytvořil si svou vlastní matematiku.

Pracuje na tom Warwická univerzita. Jenže on navíc všechno, co

napsal, zaznamenal v úžasně tajemném kódu. IBM se zatím

nepodařilo z toho prakticky nic rozluštit. A taky má velmi zvláštní

rukopis.“

Mluvil dál, ale Jošua si jeho hlas v duchu vypnul. Měl dojem, že

je to schopnost, v níž se bude muset zdokonalit.

Palubu naplnila hudba, chladný zvuk cembala.

„Mohl byste to laskavě vypnout?“

„To je Bach,“ odpověděl Lobsang. „Fuga. Takové tradiční klišé,

já vím, hudba, jakou si vybírají matematici jako já.“

„Dávám přednost tichu.“

„Samozřejmě, že ano.“ Hudba utichla. „Neurazím vás, když budu

dál poslouchat v duchu, že ne?“

„Dělejte si, co chcete,“ Jošua upíral nevidoucí pohled na krajinu,

která se pod nimi v té chvíli objevila.

A na tu další a další.

123

Slezl se svého lehátka a vydal se na lodní příslušenství. Byl to

chemický záchod, k němuž přiléhala malá místnost, jejíž stěny byly

obložené umělou hmotou a která sloužila jako sprcha. Jošuu napadlo,

jestli má Lobsang své oko i tady. Samozřejmě, že měl.

Tak den pomalu uběhl. Nakonec se na Zemích setmělo, protože

myriády sluncí zašly za své vlastní obzory.

„Když se chci chvilku prospat, musím jít do své kajuty?“

„Vaše lehátko se dá rozložit. Zatáhněte za páčku u pravé ruky. Ve

spodní části najdete pokrývky a polštáře.“

Jošua to zkusil. Lehátko bylo jako přepychové sedadlo první třídy

v letadle. „Probuďte mě, kdyby se dělo něco zajímavého.“

„Je to všechno zajímavé, Jošuo. Ale teď klidně spěte.“

Zatímco se Jošua uložil pod velmi příjemnou, těžkou pokrývkou,

naslouchal bzukotu strojů a vnímal rychlá zhoupnutí každého

Vkročení, která tak zneklidňovala žaludek většiny lidí. Pro Jošuu

Valienté byly přechody ze světa do světa téměř uklidňující. Klidně

spal.

Když se probudil, vzducholoď znovu zastavila.

124

KAPITOLA 20

Loď klesla nad zem nedaleko pásu tvořeného volně

nahloučenými balvany, na němž Lobsang uchytil kotvu. Bylo

brzy ráno, po sytě modré obloze tu a tam pluly řídké obláčky.

Byl to typický svět Ledového pásu a všude jiskřily sněhové plochy,

i když nedaleko bylo vidět kousek otevřené vodní hladiny.

Joshua se odmítl podívat z okna, dokud si z kávovaru nenalil

hrnek kávy.

„Vítejte na Západu 33157, Jošuo. Zastavili jsme už někdy před

východem slunce. Čekal jsem, až se probudíte.“

„Myslel jsem, že jste našel něco zajímavého.“

„Podívejte se dolů.“

Na kamenném výběžku vyčnívajícím ze sněhu, u nějž zakotvili,

stál přírodní památník – osamělá borovice – velká a stará. Jenže

strom byl poražen. Byl přesekán nepříliš vysoko nad kořeny,

propletené odsekané větve a vršek kmene ležely pohozeny na sněhu

a bílý kotouč pařezu čněl do vzduchu. Bylo jasné, že k poražení

stromu byla použita sekera.

„Myslel jsem si, že by vás mohla tahle ukázka lidství zajímat.

A je tady ještě jeden důvod, Jošuo – přišel čas, abych vyzkoušel svou

pohyblivou jednotku.“

Jošua se rozhlédl kolem gondoly. „A to je co?“

„Vy.“

V jedné bedně bylo vybavení. Na prsou měl nést lehké zavazadlo,

které obsahovalo dýchací masku a nouzovou kyslíkovou zásobu,

125

lékárničku, baterku, pistoli z nějaké neželezné slitiny, větší klubko

jemného lanka a další podobné věci. Na zádech pak ponese tornu

z lehkého plátna, v níž se ukrývalo tajemné zařízení v masivní a tuhé

zapečetěné schránce. K dalšímu vybavení patřilo obstarožně

vyhlížející sluchátko typu bluetooth handsfree ke komunikaci

s Lobsangem, ale Jošua měl podezření, že zařízení, které ponese na

zádech, obsahuje další mikrofony a reproduktory.

Zašel do své kabiny, vrátil ve svém kvalitním pillsburském

oblečení a hodil si tornu na záda. „Ten zatracený krám je těžký.“

„Mimo palubu lodi to budete nosit neustále.“

„A v té zapečetěné krabici uvnitř je co?“

„Já,“ odpověděl krátce Lobsang. „Nebo dálková jednotka. Říkejte

tomu podpůrná rezerva. Dokud nebude vzducholoď zničena, zůstane

to zařízení synchronizováno a napojeno na hlavní procesor na palubě.

Pokud by byla loď zničena, zůstane v tom zařízení uložena má

paměť, dokud se vám nepodaří dostat se domů.“

Jošua se zasmál. „To jste zbytečně vyhodil peníze, Lobsangu. Za

jakých okolností si myslíte, že by to mohlo být užitečné? Když

budeme dost daleko a přijdeme o loď, ani jeden z nás se domů

nevrátí.“

„Nikdy neškodí připravit se pro všechny případy, které mohou

logicky nastat. Vy jste moje poslední záznamová schránka, Jošuo.

Proto jste tady. Ale vaše vybavení ještě není kompletní.“

Jošua nahlédl do bedny a uviděl tam další podivnou věc. Byla to

rámová konstrukce, která se ježila čočkami, mikrofony a dalšími

čidly, upevněná na ramenních popruzích. „To si ze mě děláte

srandu.“

„Je to lehčí, než to vypadá. Celý ten senzorový komplet si

pořádně připevníte na rameno a tady je propojovací šňůra, která se

připojí k zádové jednotce –“

„Vy snad čekáte, že prozkoumám Zemi Milion s tímhle

papouškem na rameni?“

To se Lobsanga očividně dotklo. „No dobrá, vypadá to možná

trochu jako papoušek, když už na tom… Nečekal jsem, že budete

marnivý, Jošuo. Kdo vás uvidí? A navíc je to velmi praktické.

126

Uvidím to, co uvidíte vy, uslyším, co uslyšíte vy. Budeme

v neustálém kontaktu. A kdybyste měl náhodou nějaké potíže –“

„Tak to udělá co? Snese to vajíčko?“

„Jen si to vezměte, Jošuo, prosím.“

Malá konstrukce dosedla Jošuovi bezchybně na pravé rameno

a byla skutečně tak lehká, jak Lobsang tvrdil. Jenže Jošua věděl, že

nikdy nedokáže zapomenout, že mu tam ta věc sedí, že mu Lobsang

doslova nahlíží přes rameno. K čertu s tím. Stejně nečekal, že tahle

cesta bude nějaký zábavní výlet, a nějaký papoušek už to zhoršit

nemohl. Kromě toho se ta věc nejspíš brzo poláme.

Bez dalších řečí sešel Jošua na dolní palubu, s jistou námahou

otevřel vzduchotěsné dveře, protože tlak v lodi byl udržován na

vyšších hodnotách, aby se zajistilo, že dovnitř nepronikne vnější

ovzduší, dokud ho Lobsang neotestuje a nezjistí, že je nezávadné.

Vstoupil do malé výtahové klece a naviják ho hladce spustil na zem,

hned vedle kamenného výčnělku.

Jakmile byl na zemi, po kolena ve sněhu, zhluboka se nadechl

vzduchu téhle chladné Země a pomalu se otáčel kolem dokola.

Obloha se mezitím zatáhla a vzduch byl cítit zvláštní vůní – Jošua

věděl, že bude sněžit. „Předpokládám, že to vidíte také. Jsou to běžná

sněhová mračna.“

Lobsang mu zašeptal do ucha: „Ano, vidím to. Víte, ten papoušek

má speciální nosní filtry, které mi umožňují cítit i –“

„Zapomeňte na to.“ Jošua se otočil, udělal několik kroků

a prohlédl si vzducholoď. „Vidíte tohle? Jen tak, abyste měl možnost

se podívat, jak je opotřebovaná.“

„Dobrý nápad,“ zamumlal papoušek.

Jošua si klekl vedle pařezu stromu. „Jsou tady malé praporky,

které označují letokruhy.“ Vytrhl jednu značku a vstal a prohlížel si

ji. „Krakovská univerzita. To udělali vědci. Jaký to má smysl?“

„Podle tvaru a síly letokruhů se dá poměrně přesně odhadnout

průběh počasí, Jošuo. Stejně jako na Prvozemi. Je to zajímavé, tyhle

průzkumy ukázaly, že mezi sousedními světy dochází k posunu

všeobecných podmínek zhruba o padesát let. Tedy alespoň podle

odhadů provedených na borovicích v rámci jejich průměrného života.

To ovšem vyvolává celou řadu otázek.“

127

Jošua uslyšel zarachocení, pak nějaké šplouchnutí a něco jako

zavřeštění trubky. Pomalu se otočil. Jak se zdálo, nebyl na tomhle

světě sám. Nedaleko uviděl klasickou scénu dravec – kořist:

obrovské kočce podobný tvor s tesáky tak těžkými, že sotva dokázal

zvednout hlavu, honil klopýtající zvíře s kůží podobnou tankovému

pancíři. Byla to první zvířata, která na tomhle světě zahlédl.

Lobsang viděl samozřejmě totéž co on. „Příliš ozbrojený

pronásleduje příliš pancéřovaného. Výsledek vývojového závodu ve

vyzbrojování. Něco podobného se hrálo na Prvozemi mnohokrát, už

od dob dinosaurů, a ještě mnohem dříve, v různých podmínkách

a souvislostech, dokud oba soutěžící nezmizeli v bezedné jámě

vyhynutí. Zdá se, že je to univerzální. Jak na Prvozemi, tak na

Dlouhé Zemi. Obejděte ten skalní výběžek, Jošuo. Dostanete se

k otevřené vodě.“

Jošua se otočil a celkem snadno obešel kamennou překážku. Sníh

byl hluboký, nebylo snadné se v něm pohybovat, ale bylo příjemné si

po tolika hodinách na palubě pořádně protáhnout nohy.

Otevřela se před ním rozlehlá hladina jezera. Na jezeře samém

ležel led, ale poblíž břehu byla plocha otevřené vody a sem směřoval

veškerý pohyb, často mohutný a elegantní: Sloni – celá sloní rodina.

Srstí porostlí dospělí jedinci a mezi jejich věžovitýma nohama se

proplétala slůňata. Některá ze zvířat popošla do mělké vody.

Dospělci měli výjimečné kly, tvarované jako rýče, kterými ryli na

dně a kalili vodu na metry kolem. V křišťálově jiskřících sprškách

vody si matky hrály s mláďaty. Začal znovu padat sníh, velké mokré

vločky, které se usazovaly v srsti lhostejných elefantidů.

„Gompothera,“ zamumlal Lobsang. „Buď příbuzní, nebo

potomci. Na vašem místě bych se od té vody držel dál, podle mě tam

budou krokodýlové.“

Jošua byl scénou před sebou podivně pohnut. Na těch obrovských

zvířatech bylo něco uklidňujícího. „Přistál jste proto, abychom si

mohli prohlédnout tohle?“

„Ne. I když tyhle světy jsou plné chobotnatců podobného typu.

Přemnožení býložravců. Za normálních podmínek bych se vám

o nich ani nezmínil. Jenže jsou to potencionální kořisti vysokého

řádu a zdá se, že je něco stopuje. A, což je zajímavé, i vás.“

128

Jošua znehybněl. „Díky, že jste se zmínil.“ Pomalu se rozhlédl

kolem a snažil se proniknout houstnoucí závoj sněhu, ale nezahlédl

žádný pohyb. „Jen mi řekněte, kdy se mám dát na útěk, ano?

A nevadilo by mi, kdybyste řekl, hned…!“

„Jošuo, tvorové, kteří se patrně přibližují, si o vás povídají, i když

pochybuji, že byste je mohl zaslechnout, protože jejich hlasy jsou

posazeny nesmírně vysoko. Mohly by vám rezonovat plomby.“

„Nemám žádné plomby. Vždycky jsem si pořádně čistil zuby.“

„Samozřejmě. Jejich rozhovor byl dost složitý a neustále se

zrychloval, jako kdyby se dohadovali na tom, co udělají. Chvilku je

slyším, chvilku zase ne, protože při tom neustále Vkročují. Je to tak

rychlé, že se to skoro nedá okem zachytit – že vy to nedokážete okem

zachytit. Z jejich chování mohu usoudit, že mají velmi důmyslný

systém, jak vytyčit místo, do něhož se mají jejich nejlepší lovci

dostat, aby dokonale obklíčili svou oběť, kterou jste, abychom tak

řekli, vy…“

„Okamžik. Vraťte se. Říkal jste, že Vkročují? Kráčející zvířata,

Kráčející šelmy?“ Svět kolem Jošuy se zatočil. „No, tak to je

novinka.“

„To rozhodně.“

„Takže důvodem, proč jsme tady zastavili, jsou tihle tvorové,

že?“

„Mimochodem, nevidím jediný důvod, proč byste se měl bát.“

„Vy nevidíte důvod, proč bych se já měl bát?“

„Víte, zdá se, že jsou to velmi zvědaví tvorové. Úplně něco

jiného, než kdyby to byli hladoví tvorové. Je možné, že se vás bojí

mnohem víc než vy jich.“

„Co jste na to ochoten vsadit? Třeba můj život?“

„Podívejme se na to, jak se to bude hrát. Jošuo, zamávejte prosím

rukou ve vzduchu. Výborně. Ať si vás všimnou. Je jasné, že sníh

snižuje viditelnost. Teď se pomalu zatočte. V pořádku a teď zůstaňte

stát, dokud vám neřeknu, abyste dělal něco jiného. Nebojte se. Mám

situaci pod kontrolou.“

To ujištění pro Jošuu nic neznamenalo. Snažil se nepohnout ani

prstem. Sníh padal opravdu hustě. Kdyby propadl panice, mohl by

nechtěně Vkročit, a Vkročil by… kam? Když vezme v úvahu

129

přítomnost Kráčejících dravých zvířat, mohl by Vkročit do něčeho

ještě horšího.

Lobsang, který si evidentně uvědomoval jeho napětí, mu začal

mumlat do ucha a pokoušel se ho uklidnit. „Jošuo, jen si pamatujte,

že jsem postavil Marka Twaina. A on, tedy abych přesně řekl, já, na

vás dává neustále pozor. Cokoliv nebo kdokoliv, kdo by ve mně

vzbudil podezření, že vám chce ublížit, by byl mrtev dříve, než by si

to uvědomil. Jsem samozřejmě pacifista, ale Mark Twain nese

mnoho druhů zbraní, od neviditelně malých po neviditelně velké.

Slovo nukleární samozřejmě ani nezmíním.“

„Ne, nukleární opravdu raději ani nezmiňujte.“

„Takže jeden s druhým souhlasíme. Když jsme se tak dohodli,

mohl byste zazpívat písničku?“

„Písničku? Jakou písničku?“

„ Jakoukoliv písničku. Vyberte si nějakou písničku a zpívejte.

Něco veselého… prostě zazpívejte písničku!“

V Lobsangově příkazu, jakkoliv byl nesmyslný, zněla autorita

hlasu sestry Agnes, která se blížila ke krajní hranici své trpělivosti.

Když promluvila tímhle tónem, pochopili i švábi, že je na čase

opustit město. Jošua proto zanotoval první píseň, která ho napadla:

„ Zdravíme náčelníka, neb on je náčelník a my ho musíme pozdravit.

Pozdraven buď náčelník, jej musíme pozdravit…“9

Když skončil, sněhová pokrývka mlčela.

Lobsang řekl: „Zajímavý výběr. Bezpochyby další dědictví po

těch vašich sestrách. Musí být dost bystré, když dojde na politické

debaty, že? No, to by mělo stačit. Teď počkáme. Prosím, nehýbejte

se.“

Jošua čekal. A právě když otvíral ústa, aby řekl, že čeho je moc,

toho je příliš, objevily se všude kolem něj temné postavy. Byly

uhlově černé, černé díry ve sněhu, s širokými hrudníky, velkými

hlavami, obrovskými tlapami, nebo spíš rukama, které, jak se díky

bohu zdálo, byly bez drápů. Ty ruce vypadaly spíš jako boxerské

rukavice nebo zadákova lapačka.

9

Pozn. překl.: V originální podobě oficiální hymna prezidenta Spojených

států. Jak se zdá, Jošua poněkud pozapomněl slova, ale tady jde o

melodii, že…

130

Postavy zpívaly. Otvíraly a zavíraly široká růžová ústa

s neskrývaným potěšením. Nebyl to ale ten politický nesmysl, který

zpíval Jošua, ani to nebylo vytí zvířat. Bylo to lidské a on rozuměl

každému ze slov, která se opakovala znovu a znovu. Zpěváci je

převáděli z tóniny do tóniny, v rozdílném aranžmá hlasů, s jinými

refrény, dali jim podobu mnohohlasých akordů visících ve vzduchu

jako vánoční ozdoby. Pokračovalo to celé minuty, po cestách

a dráhách divoké hudby, až to nakonec přešlo do velkého, hlubokého

a vřelého ticha.

A hlavní refrén zněl nějak takhle: „‚Buď pozdraven!‘ volali

všichni sousedi, ‚s kým ses to sešel, Bille? Copak sis koupil ulici,

Bille? Smějete se? Měl jsem pocit, že musím umřít. Položila ho na

Staré cestě v Kentu…‘“10

Jošua v úžasu skoro nedýchal. „Lobsangu –“

„Zajímavá píseň. Napsal ji nějaký Albert Chevalier, rodák

z Notting Hillu v Londýně. Co ale je vážně zajímavé, je to, že ji

později nazpívala Shirley Templeová.“

„ Shirley Templeová… Lobsangu, předpokládám, že tady existuje

dobrý důvod, proč tihle Valibukové ve vichřici zpívají staré anglické

odrhovačky.“

„Ale jistě.“

„A předpokládám taky, že vy ten dobrý důvod znáte, Lobsangu.“

„Mám jistou, velmi pravděpodobnou teorii, ale všechno má svůj

čas.“

Teď jeden z tvorů přistoupil přímo k Jošuovi a ruku velikosti

tenisové rakety měl přivřenou, jako by v ní něco ukrýval. Ústa měl

otevřená a pořád ještě byl po zpěvu trochu zadýchaný a uvnitř bylo

vidět pořádnou přehršli zubů, ale celkově jeho grimasa působila jako

úsměv.

„Úžasné,“ vydechl Lobsang. „Zcela jistě jsou to primáti,

rozhodně nějaký druh lidoopů. Chodí stejně vzpřímení jako

10

Pozn. Překl.: Píseň se v originále jmenuje Wot‘ Cher a u nás bychom ji

zařadili tak někam mezi „ Má roztomilá Baruška “ a „ Tak to vidíš,

Máňo… “ a zpíval ji kdekdo, od Marlen Dittrichové přes Shirley

Templeovou až po postavičky z Muppett Show. Českou verzi jsem

bohužel neobjevil.

131

kterýkoliv jiný hominid, ale to nemusí nezbytně znamenat, že je

součástí lidské vývojové linie –“

„Myslím, že není čas na vaše přednášky, Lobsangu,“ zamumlal

Jošua.

„Samozřejmě máte pravdu. Musíme zužitkovat tenhle okamžik.

Převezměte dar.“

Jošua opatrně udělal krok kupředu a natáhl spojené dlaně. Zdálo

se, že je tvor vzrušený, jako dítě, kterému někdo svěřil důležitý úkol

a ono se chce ujistit, že všechno provede naprosto správně. Upustil

Jošuovi do dlaní něco poměrně těžkého a ten sklopil oči. Držel něco,

co vypadalo jako velký losos, překrásný a třpytivý.

Slyšel Lobsangův hlas. „Skvělé! Nemohu říci, že je to to, co jsem

čekal, ale rozhodně je to něco, v co jsem doufal. Mimochodem, bylo

by vhodné, abyste mu daroval něco na oplátku.“

Bývalý majitel nádherného lososa se na Jošuu příjemně usmíval,

jako by mu dodával odvahu.

„No, mám svůj skleněný nůž, ale tak nějak nevěřím, že by tenhle

chlapík nějaký nůž potřeboval.“ Odmlčel se a cítil se trapně. „A je to

můj nůž, vlastnoručně jsem si ho vyrobil z kusu dovezeného

obsidiánu.“ Byl to dar od někoho, komu zachránil život. „Mám ho už

celé věky.“

Lobsang netrpělivě prohlásil: „Zvažte následující: Ještě před

chvílí jste čekal, že na vás někdo zuřivě zaútočí, je to tak? A teď tady

máme situaci, kterou bychom mohli popsat jako: byla to jeho ryba

a on ji dal vám. Myslím, že akt darování je mnohem důležitější než

dar sám. Jestli se budete beze zbraně cítit jako nahý, prosím, poslužte

si později nějakým nožem z tvrzeného laminátu, kterých je ve

zbrojnici výběr, ano? Ale právě teď… dejte mu ten nůž!“

Jošua, který měl zlost hlavně na sebe, odpověděl: „Vždyť já ani

nevím, že máme nějakou zbrojnici!“

„Žijeme a učíme se, milý příteli, a buďte vděčný, že pořád ještě

můžete oboje. Ten dar má hodnotu, která by se dala jen velmi těžko

vyčíslit v jakékoliv měně. Předejte ten nůž s úsměvem, ten je

samozřejmě pro kamery, Jošuo, protože vy tady vytváříte historii:

první kontakt s jinou civilizací, navíc s takovou, která měla dost

slušnosti, aby se vyvinula na Zemi.“

132

Jošua podal svůj milovaný nůž tomu zvláštnímu tvorovi. Nůž byl

převzat s výjimečnou opatrností, pak ho tvor pozvedl ke světlu,

pokochal se jím a opatrně zkusil ostří. Pak se Jošuovi ve sluchátkách

ozval zvuk podobný tomu, jaký by vydávala přehršel kulečníkových

koulí nasypaná do roztočené míchačky.

Po několika vteřinách naštěstí utichl a nahradil ho Lobsangův

optimistický hlas. „Zajímavé! Zpívají vám na frekvenci, o níž si

myslí, že je pro nás běžná, zatímco mezi sebou, jak se zdá,

komunikují na frekvenci ultrazvuku. To, co jste slyšel, byl můj pokus

převést ultrazvukovou konverzaci do vlnového rozsahu, jaký dokáže

vnímat lidský jedinec, i když mu nemusí rozumět.“

A pak, v mžiknutí oka, byli pryč. Nebylo nic, co by dokazovalo,

že tady ta stvoření byla, jen obrovské otisky nohou ve sněhu, které

rychle mazal blizzard. A samozřejmě, ještě ten losos.

~

Když se Jošua vrátil zpět na loď, opatrně uložil lososa do lednice.

Pak se s hrnkem kávy usadil v chodbě před kuchyní a jen tak, do

vzduchu, prohlásil: „Rád bych si s vámi promluvil, Lobsangu. Ne

s hlasem, který zní ze vzduchu. S tváří, kterou bych mohl udeřit.“

„Chápu, že jste dotčený. Ale ujišťuji vás, že za celou tu dobu jste

nebyl v nejmenším nebezpečí. Jak jste jistě uhodl, nejste první

člověk, který se s těmi tvory potkal. Mám velmi dobře podloženou

hypotézu, že první osoba, která se s nimi setkala, byla přesvědčena,

že jsou to Rusové…“

A Lobsang vyprávěl Jošuovi příběh vojína Percyho Blakeneye,

jak jej zrekonstruoval z poznámek, které našel v jeho deníku,

a poznámek, které pronášel v přítomnosti nesmírně překvapené

sestry ve francouzské nemocnici na Prvozemi v roce 1960, kam ho

odvezli, když se naprosto nečekaně vrátil.

133

KAPITOLA 21

Vojínu Percymu, který stál tváří v tvář nehybné řadě

zpívajících cizinců na pozadí zeleného panenského pralesa, to

zapálilo rychle.

No jistě! To musí být Rusové! Rusové teď vedou válku, ne?

A nekoloval snad zákopy výtisk časopisu Punch, na jehož titulní

straně byli Rusové zobrazeni jako, no ano, medvědi?

Jeho dědečka, který se také jmenoval Percy, kdysi zajali na

Krymu a on byl vždycky ochotný vyprávět vnímavému vnoučkovi

o Rusech. „Smrděli, to ti tedy řeknu, synku, byla to pěkná čuňata, pro

mě opravdoví divoši, někteří z nich z bůhví jaké divočiny, no něco

takového jsem ještě nikdy neviděl! Samý chlupatý kožich a vousy, že

by v nich mohl jeden chovat kozla, až na to, že ve chvíli, kdy by ten

kozel zjistil, v jaké je společnosti, tak by okamžitě utekl, to se

s tebou vsadím. Ale zpívat, to tedy dovedli, člověče, jak byli smrdutí,

zpívat uměli, líp než Velšani, to tedy jo. Jak ti zpívali! Ale kdyby ti

to někdo neřekl, myslel bys, že jsou to zvířata, ne lidi.“

Percy se rozhlédl po řadě chlupatých, nehybných, ale ne

nepřátelských tváří a řekl odvážně: „Já anglickej Tommy, rozumíte?

Já na vaší straně! Ať žije car!“

To vyvolalo mírnou pozornost a chlupatí tvorové se začali

rozhlížet jeden po druhém.

Možná chtěli další písničku. No ale, neříkala mu snad matka, že

hudba je univerzální jazyk? Naštěstí se ho zatím nepokusili uvěznit,

nebo zastřelit, nebo něco podobného. Tak jim ještě více méně

134

v dobré tónině zazpíval ‚Tipperary‘ a skončil tak, že zasalutoval

a vykřikl: „Bůh krále chraň!“

Načež jej Rusové překvapili tím, že začali mávat chlupatými

tlapami a s neskrývaným nadšením vykřikovat „Bůh krále chraň!“

a jejich hlasy při tom zněly jako hlasy mužů vykřikujících v tunelu.

Pak dali chlupaté hlavy dohromady, jako by se na něčem dohadovali,

a pustili se znovu do „Zabal všechny trable.“

Jenže tohle nebyla ta samá torna a nebyly to ani ty samé trable.

Vojín Percy se ze všech sil snažil porozumět tomu, co to vlastně

poslouchá. No ano, ta píseň to byla, ale zpívali ji jako nedělní sbor.

Zpěváci píseň rozebrali takovým způsobem, že ožila svým vlastním

životem, vícehlasy, které se vlnily a proplétaly jeden s druhým jako

pářící se úhoři a pak se znovu dělily v gejzíru zvukových bublin,

a při tom všem to byla stará dobrá píseň „Zabal všechny trable do

svý starý torny“. Ne, byla to lepší „Zabal všechny trable“, byla

mnohem… no, mnohem skutečnější. Takový zpěv vojín Percy

v životě neslyšel a tak začal tleskat a Rusové také, i když to jejich

tleskání znělo jako salvy těžkého dělostřelectva. Tleskali se stejným

nadšením, jako zpívali, možná s ještě větším.

Percyho v té chvíli napadlo, že včerejší rak byl sotva tak malá

svačinka než pořádné jídlo. Takže jestli jsou ti Rusové jeho přátelé,

možná že dostávají i nějaké ruské dávky, o které by se s ním mohli

podělit? Pod těmi chlupatými kabáty vypadali dost vykrmení.

Rozhodně to stálo za pokus, takže si Percy několikrát přetřel rukou

žaludek, pak si prstem ukázal do úst a s výrazem naděje se zadíval na

své nové kamarády.

Když znovu zazpívali, stáhli se do hloučku a jediný zvuk, který

vydávali, byl šepot, slabý jako pískání blechy, ten protivný, téměř

neslyšný zvuk, který vám v noci nedovolí usnout. Pak se na něčem

očividně dohodli a dali se znovu do zpěvu.

Tentokrát to byl pískot a trylky velmi podobné zpěvu ptáků a to

napodobení bylo skutečně skvělé. Byl v něm kus slavíka a náznak

špačka, ptačí zpěv, který se vznášel jako ten nejkrásnější ranní chór,

jaký kdy slyšel. Při tom všem měl ale Percy pořád takový neurčitý

pocit, že mluví, přesněji řečeno zpívají, o něm.

135

Pak k němu jeden z nich přistoupil, zatímco ostatní ho pozorně

sledovali, a Percyho hlasem zazpíval ‚Tipperary‘, ve všech směrech

naprosto dokonale, a bylo to jeho vlastním hlasem, tím si byl jistý,

jeho vlastní matka by ho poznala.

Pak několik Rusů zmizelo v lese a zbytek zůstal s lhostejnými

výrazy sedět kolem Percyho.

Percy usedl na trávu s nimi, a najednou ho zaplavila vlna únavy.

Měl za sebou několik let války a tady, na tom zeleném pažitu, nebyl

ještě ani den, takže si možná zaslouží malého šlofíka. Vypil proto

několik hrstí vody z řeky, a navzdory přítomnosti chlupatých Rusů

všude kolem, se uložil do trávy a zavřel oči.

~

Ze spánku se probíral velmi pomalu.

Vojín Percy byl praktický a systematický mladík. Takže zatímco

pořád ještě ležel v trávě, došel během toho polosnu-poloprobouzení

k rozhodnutí, že si s Rusy nebude dělat starosti, pokud se ho

nepokusí zabít. Pokud si chcete dělat starosti, mládenci, starejte se

především o své boty, říkali jim vždycky veteráni.

Boty! Připomnělo mu jeho ospalé podvědomí. To bylo ono!

Starej se o své boty a tvé boty se postarají o tebe! Vždycky strávil

dost času péčí o své boty.

V tom okamžiku napadlo vojína Percyho, který se velmi pomalu

probíral, kvůli tomu, že byl otupělý válkou a ztracený kdesi

v prostoru a čase, aby zjistil, jestli má vůbec nějaké nohy, na nichž

by mohl ty boty nosit. Mohli jste přijít o nohy a nevědět o tom,

dokud neodezněl šok, alespoň to mu často říkali. Jako se to stalo

starému dobrému Macovi, který přišel o nohy a nezjistil to, dokud se

nepokusil vstát. Percy si samozřejmě vybavoval, jak bloudil tímhle

pralesem, ale to mohl být sen, nebo taky nemusel, a možná taky, že

se nakonec zase ocitl nazpět v blátě a krvi.

A tak se pokusil neohrabaně postavit a potěšilo ho, když si

uvědomil, že tak či tak, jak se zdá, má alespoň obě ruce. Pomalu

přesunul své bolavé tělo tak, aby se nadzvedl natolik, že uviděl…

ano! Boty! Požehnané boty. Byly na nohou, které nejspíš patřily

jemu, a jako dobrá zpráva nádavkem, ty nohy byly součástí jeho

vlastního těla.

136

Mohly být zrádné, tyhle boty, stejně jako nohy. Jako tehdy, když

ta koule ze čtyřicetiliberky zasáhla bednu s municí a on byl členem

oddílu, který tam vyslali, aby dal věci do pořádku. Seržant byl dost

tichý a choval se nezvykle konejšivě. Zvlášť když Percy začínal

propadat panice, protože našel v rozrytém bahně botu, ale nedokázal

najít žádnou nohu, na niž by se ta bota hodila. A seržant ho poklepal

po rameni a řekl: „Podívej, synku, řekl bych, že vzhledem k tomu, že

nemá ani hlavu, tak si toho nevšimne, co myslíš? Drž se toho, co

jsem ti řekl, chlapče, vojenské knížky, hodinky, dopisy, cokoliv, co

by nám ty nešťastné chlapy pomohlo identifikovat. A pak je zvedni

tak, aby vyčuhovali nad okraj zákopu. No jasně, mladej, jen tam ty

mrtvoly opři! Chytěj nějakou tu kulku, je to jistý, jako že existuje

spása nebeská, ale tam, kde jsou, už nic neucítěj a bude o jednu kulku

pro mě nebo pro tebe míň. Hodnej kluk. Nedal by sis hlt rumu? To je

nejlepší lék na všechno, co tě žere.“

Proto objev nohou, jeho vlastních nohou, které byly stále tam,

kde měly být, vojína Percyho rozveselil. Vojínu Percymu dali jeho

druhové přezdívku Beďar, protože když se pravým jménem

jmenujete Percy Blakeney, vyslovuj Blak-ní, a ještě ve svých dvaceti

trpíte akné, musíte takovou přezdívku přijmout a být rád, že to

nedopadlo ještě mnohem hůř. Znovu si lehl a nejspíš musel zase

usnout.

Když pak otevřel oči, byl pořád ještě bílý den a měl žízeň.

Posadil se. Rusové tady pořád ještě byli a trpělivě ho pozorovali.

Pomyslel si, že se na něj z mohutného porostu obličeje dívají téměř

laskavě.

Možná se mu trochu vyčistila hlava. Poprvé ho napadlo, že by si

měl pořádně prohlédnout vlastní tornu.

Otevřel tornu a vysypal její obsah na trávu. Zjistil, že ho někdo

okradl! Jeho polní láhev byla ta tam, zmizela i čepel bajonetu stejně

jako čepel zákopnické lopatky. Když už jsme u toho, tak po jeho

helmě nebylo kolem taky ani stopy, a ani si nepamatoval, že by ji

měl, když se poprvé probudil, přestože řemínek měl pořád ještě

kolem krku. Páni, vždyť oni mu dokonce sebrali přezky z bot

a cvočky z podrážek! Všechno, co bylo z oceli. A co bylo opravdu

zvláštní, přestože chyběla polní láhev, tak zmizela opravdu jen ta

137

kovová nádoba, prošívaný kožený obal ležel netknutý hned vedle něj

na trávě. Vojenská knížka byla netknutá, těch pár penny uložených

v torně nikoho nezajímalo a na místě dokonce zůstala i plochá

skleněná láhev s rumem. Musel to být nějaký divný zloděj! A taky

pořád měl své barvy – ale kovová krabice, v níž byly malé tuby

uloženy, byla ta tam. A nejen to, někdo si dal dokonce tu práci, že

odmotal kovové pásky, které držely pohromadě chlupy štětců, takže

na dně plátěné brašny zůstaly ležet jen chomáčky srsti. Proč?

A co jeho zbraně? Sáhl po pistoli u pasu. Z té tam zbyla jen

dřevěná pažba. A zase, proč? Ukrást pistoli, dobrá, ale používat ji

bez pažby… no, takto by vám dalo sakra práci. Nedávalo to smysl.

Ale na druhé straně, co dávalo? Kde na západní frontě hrál zdravý

rozum nějakou roli?

Rusové ho mlčky pozorovali a byli očividně zaskočeni jeho

zmateným ohmatáváním různých předmětů.

Pak začala jeho paměť pomalu vylézat z liščí nory, ve které se až

dosud ukrývala.

Vojín Percy byl převelen k maskovacím oddílům po tom, co byl

raněn do nohy. Dost překvapivě, protože si někdo v armádě všiml, že

byl Percy v civilu kresličem a návrhářem a že tahle armáda, která

potřebuje muže, aby nosili pušky, a ještě víc takové, kteří po sobě

nechají střílet, potřebuje také muže, kteří dokážou zacházet s tužkou

a umí vybrat z dobré boží duhy přesně ten správný odstín barvy, aby

změnila tank Mark I v neškodný seník. Je pravda, že z takového

seníku občas stoupal kouř, to když si hoši z posádky na jeho zádi

rychle práskli jednu kouřovku. Percy byl za tohle přeložení vděčný.

A proto s sebou nosil krabici s barvami, aby mohl barvy porovnat

a udělat nějaké drobnější kousky po běžné aplikaci skvrn maskovací

zeleně.

Na co dalšího si ještě dokáže vzpomenout? Na tu poslední noc

před ostřelováním? Aha, ano, seržant buzeroval toho nováčka,

protože u něj objevil jeden z těch zatracených Nových zákonů, který

se mu tak akorát vešel do náprsní kapsy, ten druh, jaký posílají svým

hochům na frontu matky a milenky v naději, že udrží jejich milované

v bezpečí, a pokud to nedokážou sama slova, pak by to, na co nestačí

víra, mohla dokázat vazba z bronzu. Percy si vybavil, že když si balil

138

své věci, aby se přesunul k další práci, byl seržant na mrtvici, mával

tím kriminalizovaným předmětem nováčkovi před očima a řval: „Ty

zatracený, podělaný blbče, copak vaše matka nikdy neslyšela

o šrapnelech? Pamatuju si jednoho sapéra, prima kluka, pamatuju si,

jak kulka zasáhla ten jeho zasraný Nový zákon a vyrazila mu z těla

srdce, chudákovi!“

A pak byl velmi neuctivě přerušen začátkem ostřelování. Proč ten

rudolící mladík i seržant zmizeli ve výbuchu střely, která dopadla jen

kousek od místa, kde stál Percy, a on sám teď seděl tady, v tomhle

mírumilovném světě, ve společnosti přátelsky vyhlížejících Rusů a

v uších mu ještě doznívala úžasná ptačí píseň? Hluboko v nitru Percy

věděl, že odpověď na tyhle otázky se nikdy nedozví.

Takže bude lepší si je neklást.

Rusové dál klidně seděli na trávníku a trpělivě se dívali, jak se

hrabe z temné jámy ve své vlastní hlavě.

~

Když se dva ruští lovci vrátili, jeden z nich nesl, bez viditelné

námahy, čerstvě zabitého jelena, velké, měkkou srstí porostlé zvíře.

Jiného muže by možná zaskočilo, kdyby před něj obrovský chlupatý

Rus hodil mrtvého jelena. Jenže vojín Percy, který se během

krátkého dospívání přiživoval jako pytlák a pak žil několik válečných

let na frontě na pokraji vyhladovění, zkombinoval všechno, co se

během té doby naučil, a upnul to k jedinému cíli. Bez ocelových

nástrojů bylo porcování zvířete nepříjemné a dost těžké, ale

knoflíkový pásek11, který měl v torně, byl z mosazného plechu

a trochu mu pomohl, stejně jako střepy z láhve s posledním zbytkem

rumu, jež použil jako další pomocné ostří.

Byl poněkud vyveden z míry způsobem, jakým Rusové jedli.

Jedli holýma rukama a vybírali si především vnitřnosti a plíce,

kterým se Percy naučil říkat plíčky, a cpali si je do úst, ale pak se

ukonejšil tolerantní myšlenkou, že to asi lépe neumí. Nezahlédl

u nich žádný kov, tím méně nějaké pušky, a to bylo zvláštní. Vždyť

11

Pozn. překl.: Knoflíkový pásek byl tenký kovový nebo dřevěný pásek,

jímž se provlékly knoflíky uniformy, aby se daly dokonale vyčistit, aniž

se odpáraly, a uniforma se při tom nezašpinila.

139

Rusové nakonec přišli bojovat po boku Angličanů, ne? Rozhodně by

měli mít nějaké pušky, protože co je to za vojáka, když nemá zbraň?

Pak začalo vojínu Percymu svítat. Je jasné, že někdo by o něm

mohl říci, že je dezertér, i když jen nebesa vědí, co se mu to vlastně

stalo. Možná, že tihle Rusové jsou dezertéři. Nejspíš své zbraně

někde zahodili a nechali si jenom svoje tlusté, chlupaté kabáty.

A jestli to tak bylo, proč by si Percy dělal starosti? To byla jejich věc

a carova.

Vzal si krásný stejk, diplomaticky kousek poodešel, aby se

nemusel dívat na ruské způsoby stolování, našel si trochu suché

trávy, z tlejících větví padlého stromu nalámal hrst suchého proutí

a použil jednu z drahých luciferek k zapálení dalšího ohně.

O pět minut později, zatímco se maso opékalo, seděli kolem něj,

jako by byl sám král.

A později, když společně odcházeli a zpívali si na cestu, odměnil

je všemi kabaretními odrhovačkami, které uměl.

140

KAPITOLA 22

„Jak tohle všechno víte, Lobsangu?“

„O vojínu Percym? Hlavně z té kroniky

nevysvětlitelného z Fortean Times. V čísle z prosince 1970

byl uveden příběh postaršího muže v silně obnošené uniformě

z první světové války, kterého před několika lety přijali do jedné

francouzské nemocnice. Zdálo se, že se pokouší dohovořit pomocí

pískání. Podle britské vojenské knížky, kterou měl stále ještě v kapse

blůzy, to byl vojín Percy Blakeney z Kentského regimentu, který byl

od bitvy u Vimy Ridge veden jako nezvěstný po akci. Zdálo se však,

že je dobře živený a dobrého, i když poněkud zmateného ducha. Byl

těžce raněn, protože ho přejel traktor řízený farmářem, který ho pak

přivezl do nemocnice. Farmář se při výpovědi na policii bránil tím,

že ten muž najednou stál v poli a zíral na traktor, jako by v životě

podobné vozidlo neviděl, a farmář už nedokázal včas zastavit.

Přes všechnu snahu nemocničního personálu Percy na následky

zranění ze srážky zemřel. Jak ironický konec! Než ale zemřel, slyšela

jedna sestra, která mluvila anglicky, jak mluví spíš sám pro sebe: ‚Na

konci jsem řekl těm Rusům, že se chci vrátit, abych zjistil, jak válka

pokračuje. Byli to fajn kluci, našli mi cestu domů. Hodní kluci,

milovali zpěv. Moc laskaví…‘ a tak dále.

Skutečnost, že ten muž měl na sobě zbytky britské vojenské

uniformy a zmínil slovo ‚Rusové‘, vyvolala zájem spojený

s bezpečností, a tak nemocnice zavolala policii, aby věc vyšetřila.

Podle Britské legie, společnosti pečující o veterány a pozůstalé, vojín

141

Percy Blakeney skutečně existoval, účastnil se bitvy u Vimy Ridge

a během těžkého dělostřeleckého útoku byl ohlášen jako

pohřešovaný. Jak se zdá, nedošlo k žádnému úřednímu pokusu

o vysvětlení toho, jak je možné, že se jeho vojenská knížka objevila o

několik desetiletí později v rukou tajemného tuláka, který je teď

pohřben na hřbitově někde uprostřed Francie.“

„Ale vsadil bych se, že vy pro to nějaké vysvětlení máte.“

„Jsem si jistý, že to víte i vy, Jošuo.“

„Vkročil tam? Do pralesa plného Rusů?“

„Je to možné,“ odpověděl Lobsang, „nebo se možná jeden z trollů

náhodou ocitl v zákopech a pomohl mu uniknout.“

„Trollové?“

„Zdá se, že ten mytologický výraz, který nejlépe popisuje tyhle

tvory, se už stal v některých částech Dlouhé Země zcela běžným,

Jošuo. Když se odmyslíme od legend, které musí mít původ

v mnohem starších setkáních, někdo prostě zahlédl ty tvory, kteří se

mihli naším světem, jen aby naprosto nepochopeni zase stejně rychle

zmizeli, a tak vznikl název trollové. Percy nebyl jediný, kdo se s nimi

setkal.“

„Vy jste předpokládal, že se s těmihle… Kráčejícími humanoidy

setkáme, že?“

„Na základě logické úvahy. Ten zpěv jsem zase měl z Percyho

zápisků. Uvažujte: lidé dokážou Vkročit, šimpanzové ne – byla

podniknuta řada pokusů, které to dokazují. Ale možná, že naši

humanoidní příbuzní z minulosti, nebo možná jejich moderní

potomci byli, nebo spíše jsou schopni Vkročit. A proč ne? To, že

jsme na naší cestě tak brzo narazili na takové tvory, je samozřejmě

veliký úspěch. A musíme předpokládat, nebo alespoň doufat, že na

další cestě podobných skupin potkáme ještě víc. Je to nesmírně

napínavé intelektuální dobrodružství, nemyslíte, Jošuo?“

„Takže oni pomohli Percymu přežít všechny ty roky?“

„Vypadá to tak. Tihle ‚Rusové‘ našli Percyho, který se toulal

někde v minulé Francii, kde ještě nežili žádní Francouzi, a byli

k němu celá desetiletí laskaví. Možná i přes několik jejich generací.

Pokud tomu dobře rozumím, tak nikdy nepochopil, co jsou jeho noví

přátelé zač. Jenže Percy nejspíše nikdy předtím, než se přeplavil

142

s vojskem do Francie, neviděl jediného cizince a samozřejmě,

protože byl Angličan a nevzdělanec, byl napůl ochoten uvěřit, že

cizinec může vypadat jako cokoliv. Proč by Rus nemohl vypadat

jako chlupatá opice?

Větší část svého života putoval vojín Percy se svými ‚Rusy‘

klidným světem, plným krásných lesů a dobré vody. Krmili ho

masem a zeleninou a byli k němu ve všech směrech pozorní až do

dne, kdy jim dal jasně najevo – a musím přiznat, že si nedokážu

představit, jak s nimi komunikoval –, že se chce vrátit tam, odkud

před léty přišel.“

„Písně dokážou být velmi výmluvné, Lobsangu. Touhu po

domově může člověk vyzpívat.“

„Snad. A jak jsme sami zažili, naučili se ty písničky dobře

a stejně tak si je zapamatovali. Musely si je předávat celé generace

trollů, možná od skupiny ke skupině… Fascinující. Musíme zjistit

něco o společenském životě těch stvoření. Dobrá – nakonec ho

trollové vzali domů, jak by měl dobrý člen společnosti víl udělat,

zpátky do Francie, ale naštěstí ne do té doby, kdy člověk člověka

rozebíral s pomocí razantních výbušnin.“

V modrých dveřích v zadní části paluby se objevila pohyblivá

jednotka a zcela plynule, i když poněkud strašidelně navázala

v hovoru na poslední slova svého netělesného já. „Máte ještě nějaké

další otázky, Jošuo?“

„O té válce jsem četl. Netrvala zase tak dlouho. Proč se nevrátil

dříve?“

Pohyblivá jednotka položila Jošuovi na rameno chladnou ruku.

„Udělal byste to vy? Byl to strašlivý, nelidský konflikt, válka, která

se stala strojem na tak výkonné a děsivé zabíjení mladých mužů, jak

jen to bylo možné. Bylo by moudré se do toho vracet?

A nezapomínejte, že on nevěděl, že je Vkročník. Myslel si, že ho

něco odválo do jiného koutu Francie. A mimoto, jeho ‚Rusové‘ byli

rádi, že se s ním seznámili. Skoro bych řekl, že to byly ty písně, co to

nakonec rozhodlo. Říkal, že milovali chvíle, kdy jim zpíval. Učil je

všechny písničky, které znal, a vy, Jošuo Valienté, jste dnes slyšel

jednu z nich.

143

Tak – to byla naše první polní operace. Možná bychom

potřebovali operační hlášení. Vy jste si myslel, že bych vás vystavil

nějakému riziku, že? To bych neudělal. To by přece bylo proti mým

vlastním zájmům, nemyslíte?“

„Věděl jste toho sakra hodně o tom, s čím se setkáváme, už

dlouho předtím, než jsme se s tím setkali. To jste mě nemohl

upozornit, co se blíží?“

„Dobrá. Souhlasím s vámi. Musíme spolupracovat na základě

dobré komunikace. Podívejte – jsme sotva na začátku téhle epické

cesty, pořád ještě se skoro neznáme. Co byste řekl tomu, kdybychom

spolu strávili smysluplný čas a pokusili se jeden druhého lépe

poznat?“ Smysluplný čas… lépe se poznat…, to mu vykládá umělý

člověk! Jošua samozřejmě ten výraz znal, kdyby ne kvůli ničemu

jinému, tak kvůli záchvatům vzteku, kterým propadala sestra Agnes

pokaždé, když jej zaslechla. Ve smyslu záchvatů vzteku to nebyly

záchvaty nepříčetného vzteku, většinou padlo jen několik ošklivých

slov, a to včetně slova „Republikán,“ což bylo pro sestru Agnes

slovo výjimečně sprosté, a málokdy házela předměty, a když, tak ne

moc tvrdými, a nikdy ničím, co by mohlo ublížit. Ale když slyšela

výrazy jako „zhodnocený čas“ nebo „smysluplný čas“, pokaždé v ní

bouchly saze. „Výrazy stvořené z mlhy! Napájí proud výrazů

způsobující, že cokoliv znamená cokoliv, co chcete, aby to

znamenalo, až to neznamená vůbec nic a nic není přesné!“

Vzpomínal na den, kdy nějaký člověk v televizi použil nešťastný

výraz „Myslete mimo bednu!“ Několik dětí se rozeběhlo do úkrytů,

aby byly z očí dříve, než přijde výbuch.

Smysluplný čas s Lobsangem.

Jošua se podíval pohyblivé jednotce do obličeje. Tvář vypadala

podivně unaveně, nebo snad napjatě, pokud se z ní ovšem nějaký

výraz dal alespoň částečně vyčíst. „Spíte někdy, Lobsangu?“

Teď na sebe tvář vzala výraz dotčený. „Všechny mé složky mají

odpočinkový cyklus a jejich zátěž podle potřeby přebírají systémy

záložní. Myslím, že to by se dalo považovat za spánek. Vidím, že se

mračíte. Není to dostatečná odpověď?“

Jošua podvědomě vnímal všechny drobné zvuky lodi, její

organické sténání a tichý praskot, bzučení lodních subsystémů –

144

Lobsang neustále pracující. Jaké to asi je, tohle stálé vědomí? Jako

kdyby Jošua musel kontrolovat každý jednotlivý vdech a výdech,

nebo regulovat údery srdce. Lobsang samozřejmě musel kontrolovat

každé Vkročení, důkaz uměle vzniklé inteligence. „Trápí vás něco

konkrétního, Lobsangu?“

Obličej se pokrčil v úsměvu. „Samozřejmě že ano. Trápí mě

všechno, zvláště ty věci, které nevím a nemohu kontrolovat. Vědět je

přece mé zaměstnání, můj úkol, důvod mé existence. Cítím ale

povinnost vám sdělit, že mé duševní zdraví je optimální. Myslím si,

že je třeba to říci. Já ani nevím, kde bych našel kolo pro dva, i když

myslím, že bych dostatečně rychlý tandem dokázal vyrobit během

několika hodin… Vy nevíte, o čem to mluvím, že? Dnes večer to

zkusíme s kinem a hlavním programem bude 2001. Musíme dokončit

vaše vzdělání, Jošuo.“

„Když na okamžik přijmu jako pravdivé tvrzení, že jste člověk,

s lidskými slabostmi, je možné, že byste byl ve stresu? Pokud to

možné je, pak by vám rozhodně udělalo dobře, kdybyste ze sebe

vylezl co nejčastěji. Víte co? Co kdybychom spolu strávili nějaký

smysluplný, oboustranně užitečný čas? Ale sestře Agnes raději

neprozraďte, že jsem to řekl já.“ Pak ho napadla prapodivná

myšlenka. „Umíte bojovat?“

„Jošuo, dokázal bych celé země změnit v poušť.“

„Ne, to ne. Já myslím jako muž proti muži.“

„Vysvětlete.“

„Trocha nějakého cvičení, alespoň tu a tam, vás udržuje

v kondici. Když jsem byl ještě v Domově, chodili jsme s několika

kluky dělat placené sparingpartnery jen proto, abychom byli u toho,

chápete, tedy na ulici. Jak se zdálo, stačilo dokonce dát si pár minut

s boxovacím pytlem, aby se dal člověk psychicky dohromady.

A mohla by to být docela legrace a zábava. Co říkáte? Je to velmi

lidské. A mohl byste při tom zkoušet reakce toho vašeho těla.“

Neozvala se žádná odpověď.

„No tak, zamyslete se nad tím.“

Lobsang se usmál. „Omlouvám se. Díval jsem se na Dunění

v džungli.“

„Na co?“

145

„Na box. No ano, na souboj mezi Georgem Foremanem

a Muhammadem Alim. Vždycky si dělám průzkumy, Jošuo. Vidím,

že Ali zvítězil tak trochu díky lstivosti, protože byl starší, ale také

mnohem zkušenější borec. Skvělé!“

„To mi chcete říct, že máte v nějaké přenosné paměti uložený

televizní záznam každého boxerského zápasu?“

„Samozřejmě. Proč ne? Předpokládal jsem a tušil, a proto jsem

právě zahájil výrobu dvou párů cvičných rukavic, potřebných

bandáží, dvojích trenýrek, dvou chráničů zubů, to spíše pro formu,

a jednoho gumového chrániče pro vaše genitálie.“

Jošua slyšel zvýšenou zvukovou aktivitu někde na horních

palubách, a zatímco se v mysli zabýval gumovým chráničem

genitálií, řekl: „Dunění v džungli nebyl cvičný zápas, je vám to jasné,

Lobsangu, že? Bylo to spíše jako malá válka. Párkrát jsem to viděl.

Sestra Simplicity tyhle velké zápasy někdy sledovala. Všichni jsme

si mysleli, že měla tak trochu slabost pro velké upocené chlapy.“

„Věnoval jsem studiu pravidel boxu potřebný čas,“ řekl Lobsang

a vstal. „Celé dvě miliontiny vteřiny, abych se vyjádřil přesně. Znělo

to jako vytahování?“

Jošua si povzdechl. „No, spíš to znělo jako bezostyšné přehánění

za účelem dosažení humorného efektu.“

„Výborně!“ přikývl Lobsang. „Tak přesně to jsem měl

v úmyslu.“

„ Tohle znělo jako vytahování.“

„Víte, musím říct, že je hodně toho, čím bych se mohl chlubit,

nemyslíte? A teď, jestli mě omluvíte…“

Lobsang odešel. Když Jošua viděl pohyblivou jednotku poprvé,

pohybovala se trhaně, na první pohled mechanicky, ale teď si nemohl

nevšimnout, že se pohybuje jako trénovaný atlet. Lobsang zcela jasně

věřil na sebezdokonalování. Objevil se znovu za několik minut,

oblečený do těžkého bílého pláště, a podal Jošuovi hromádku

potřebných věcí. Jošua se k němu obrátil zády a začal se převlékat.

Lobsang zarecitoval: „Sportovní box, zdravý způsob, jak

procvičit svalstvo a současně vybrousit ty části mozku, které mají na

starost pozorování, dedukci a odhad, nemluvě o rozvíjení duchu fair

play. Navrhuji, abychom užili pravidla, která byla sestavena spíše pro

146

tréninky a přátelské zápasy, než pro skutečný boj, a která sestavil

roku 1891 brigádní generál Houseman. Jak jsem zjistil, ten muž byl

nešťastnou náhodou v Súdánu střelen do hlavy jedním ze svých

mužů. Bohužel, to byla nehoda, před kterou ho nemohla zachránit ani

ta nejlepší boxerská zkušenost. Jaká ironie! V souvislosti s tím jsem

postupně nasbíral několik tisíc dalších zajímavostí ze sportu.

A Jošuo, musím pochválit vaši cudnost, s níž jste se ke mně obrátil

při převlékání zády, přestože je to docela zbytečné.“

Jošua se otočil a uviděl nového Lobsanga. Když si Lobsang

svlékl plášť, objevilo se pod tričkem a boxerskými šortkami tělo,

které by vyděsilo i Arnolda Schwarzeneggera.

„Vy berete věci vážně, co, Lobsangu?“

„Co tím myslíte?“

„Ale nic. Dobrá,“ řekl. „Je to takhle. Dotkneme se rukavicemi,

o krok ustoupíme a pak se do toho dáme…“ Vyhlédl z okna na světy,

které ubíhaly pod nimi. „Ale neměl byste také dohlížet na Marka

Twaina? Nejsem si jistý, jestli je to nejlepší nápad, abychom si my

dva vyměňovali rány, zatímco loď poletí naslepo dál.“

„S tím si nedělejte starosti. Mám nezávislé podsystémy, které se

o loď dokážou na nějaký čas postarat. A mimochodem, sám Mark

Twain by tuhle situaci považoval za znamenitě příhodnou! Až

zvítězím, budu vám o tom vyprávět. Tak co, zatančíme si, Jošuo?“

Jošuu nepřekvapilo, když zjistil, že pořád ještě velmi slušně

boxuje. Tam na Dlouhé Zemi jste si buď udržovali reflexy

a vytrvalost, nebo jste zemřeli. Takže zatím, jak se zdálo, pociťoval

Lobsang jeho rukavice častěji než naopak. Když vykryl další ránu,

řekl: „Jste si jistý, že do toho dáváte všechno, co ve vás je,

Lobsangu?“

Odskočili od sebe a Lobsang se usmál. „Mohl bych vás zabít

jednou ranou, kdyby bylo třeba, tyhle ruce by mohly posloužit jako

beranidla.“ Opatrně ustoupil před letmým Jošuovým útokem. „Proto

jsem vás také nechal udeřit prvního, abych mohl nastavit přiměřenou

reakci. Budu s vámi bojovat stejnou silou, jakou vládnete vy, ale

bohužel už ne vaší rychlostí, o níž si myslím, že je mnohem vyšší než

ta má. To je díky fenoménu svalové paměti, vypěstovanému reflexu,

který je součástí všeobecné lidské inteligence. Úžasné! Chystám se to

147

napodobit ve své vlastní anatomii, v dalším připravovaném

a vylepšeném modelu tohoto těla. A ještě jednu věc, Jošuo, jste velmi

dobrý v klamání, i když řeč vašeho těla je poměrně omezená.

Smekám před vámi.“

Což byla pravda, protože přesně v tom okamžiku umístil Jošua

dobrou ránu přímo do středu toho obrovského hrudníku. Jošua řekl:

„Nejsem si jistý, jestli je to tibetské rčení, ale je jedno, které praví,

když bojuješ, nemluv, ale bojuj.“

„Samozřejmě, máte pravdu. Jeden by se měl na boj plně

soustředit.“

A najednou Jošua pocítil pěst mezi očima. Rána ve skutečnosti

nedopadla, Lobsang ji vedl s naprostou přesností a Jošua ucítil jen

slabý tlak na kořeni nosu.

Lobsang řekl: „Jedno staré tibetské rčení říká ‚Nestůj příliš blízko

Tibeťanovi, který štípe dříví.‘ Jste v každém ohledu příliš pomalý,

Jošuo. Ale přesto si mě můžete dobrou taktikou ještě nějakou dobu

držet od těla, do chvíle, kdy překročím hranici vašich schopností.

Vnímám tohle cvičení jako léčivé, osvěžující a vzdělávací. Můžeme

pokračovat?“

Jošua se dal znovu do boje, přestože začínal namáhavě dýchat.

„Vy si to opravdu užíváte, co? I když s vaším zázemím jsem počítal

spíš s tím, že na mě zkusíte nějaké to kung-fu.“

„Díval jste se na špatné filmy, příteli. Nezapomeňte, že jsem byl

jen opravář motocyklů a dokázal jsem mnohem lépe zacházet

s mechanickými a elektrickými věcičkami než pěstmi a nohama.

Jednou jsem si ke dveřím dílny připojil induktor, takže ten gentleman

ze sousedství, který ke mně chodil pravidelně krást, dostal docela

pěknou elektrickou ránu. Takový malý kousek okamžitého osudu,

a to bylo jedinkrát, kdy jsem někoho srazil k zemi. Žádný kickbox

v tom nebyl.“

Znovu se odpoutali.

Lobsang pokračoval: „A teď mi, příteli, pomáháte napodobit

původního Marka Twaina. Pokud můžeme věřit jeho autobiografické

knize Život na Mississippi, boxoval s dalším lodivodem na

kolesovém parníku plujícím plnou rychlostí. Ten muž terorizoval

lodivoda nováčka, kterého Twain zaučoval. Twain musel chvíli co

148

chvíli přestat bojovat, aby dohlédl na to, že loď pluje pořád ve

správném kursu – podobně jako já, zatímco bojujeme, řídím naši loď

světy. Když vezmeme v potaz Twainův vrozený sklon dodat

každému příběhu dobrou pointu, nejsem si jistý, jestli je to pravda,

ale obdivuji ho, a proto jsem po něm tuhle loď pojmenoval…

Myslím, že on by tuhle loď pojmenoval spíš Kráčíme k západu, žel

nárok na ten titul si již dělá William Wordsworth. Stará ovečka

z Jezerní oblasti. Skvělý básník, ale průzkum na Wordsworthovi

nějak nemá ten správný zvuk, co myslíte?“

Jošua odpověděl: „Podle sestry Georginy měl Wordsworth své

světlé chvíle. Jak překrásný to večer, chladný a volný…“

„To samozřejmě znám. Ten svatý čas je tichý, jak sestra

klášterní, bez dechu v zbožňování. Velmi výstižné! Zápasíme

i v poezii, Jošuo?“

„Buďte zticha a boxujte, Lobsangu.“

149

KAPITOLA 23

Když skončili, zapadalo nade všemi světy slunce.

Jošua se osprchoval a při tom přemýšlel o významu

a používání slova „zvláštní“. Boxovat jako kapitán parníku

z devatenáctého století, zatímco pod lodí ubíhá řada světů. Mohl by

být jeho život ještě divnější? Asi ano, pomyslel si odevzdaně.

Lobsang se mu začínal líbit, i když si nebyl tak docela jistý proč.

Zrovna tak jako si ještě teď nebyl jistý tím, co vlastně Lobsang

přesně je. Byl zvláštní, to bylo jisté. Jenže na druhé straně, mnoho

lidí i o něm říkalo, že je divný, i mnohem horší věci.

Osušil se, vzal si čisté šortky a oblékl si čistý nátělník s nápisem

„Netrap se tím! Na jiné Zemi už se to stalo.“, a vypravil se zpět na

salonní palubu. Prázdné kajuty, které míjel cestou, ho trápily, kvůli

nim vypadal Mark Twain jako loď duchů, na níž on byl prvním

a nejspíš i posledním duchem.

Vešel do kuchyně a našel tam Lobsanga, který se převlékl do

nenápadného overalu a stál a čekal trpělivě jako socha. „Čas na

večeři, Jošuo? Podle předběžné laboratorní analýzy váš losos není

losos v pravém slova smyslu, ale dost losos na to, aby skončil na

grilu. Máme také všechno potřebné koření. Máme i dochucovadla

a vsadím se, že o těch jste v životě neslyšel.“

„Dochucovadla jsou ty věcičky, které doplňují hlavní složku jídel

a obvykle se nacházejí v oblasti dané složky – tak například křen

v kraji, kde se daří hovězímu dobytku. Udělal jste na mě dojem,

Lobsangu.“

150

Lobsang vypadal příjemně překvapen. „No, když na to přijde, to

i vy na mě, když si uvědomíte, že já jsem úředně uznaný génius

a mám přístup ke každému slovníku, který kdy vyšel. Mohu se

zeptat, kde jste narazil na takový archaický výraz?“

„Sestra Serendipity je světový expert na vaření v průběhu věků.

Měla knihu od nějaké dámy jménem Dorothy Hartleyová. Ta kniha

se jmenovala Potrava v Anglii. Serendipity to všechno znala,

dokázala udělat dobré jídlo z čehokoliv. Měl byste ochutnat její

hrnec ‚Co silnice dala‘, to bylo jedno z jejích nejoblíbenějších.

Naučila mě spoustu věcí, jak žít z toho, co najdete v přírodě.“

„Je znamenité, že dáma s takovými dovednostmi zasvětí svůj čas

práci s nešťastnými mladými lidmi. Taková obětavost.“

Jošua přikývl. „To je pravda. A možná taky proto, že ji hledá

FBI, takže skoro nevychází ven a spí ve sklepě. Sestra Agnes mi

řekla, že to všechno bylo jedno jediné, velké nedorozumění, a navíc

že ta kulka minula senátora aspoň o míli. Moc o tom nemluvily.“

Lobsang začal přecházet po palubě sem a tam a pokaždé, když

došel ke stěně, elegantně se otočil a vydal se opačným směrem, jako

vojenská hlídka.

Jošua začal připravovat lososa, ale nekonečné přecházení a vrzání

dřevěné podlahy mu začínalo jít na nervy. Když Lobsang prošel

kolem po dvanácté, prohlásil Jošua: „Víte, že tohle dělal kapitán

Achab? A vzpomeňte si, jak to s ním dopadlo, hm? Co vám vrtá

hlavou, Lobsangu?“

„Co mi vrtá hlavou! Prakticky všechno. I když musím říci, že

mírné fyzické cvičení, jako byl náš přátelský zápas, udělá pro

myšlenkový proces pravé divy. Velmi lidské zjištění, nemyslíte?“

Pak pokračoval v chůzi.

Nakonec se pseudolosos vařil, i když ho musel Jošua dobře

hlídat.

Lobsang nakonec přestal přecházet sem a tam. „Vy se umíte

skvěle soustředit, Jošuo, viďte? Dokážete ignorovat rušivé vlivy, což

je velmi užitečná schopnost a navozuje jistý klid.“

Jošua neodpovídal. Daleko za oknem zableskla záře. Na pozadí

nekonečné eurasijské zeleně vykvetl vulkán, aby během

151

následujícího úderu srdce zmizel, protože se přesmekli do dalšího

světa a do dalšího.

Lobsang řekl: „Poslyšte, Jošuo. Promluvme si o přirozených

Vkročnících. Jako jste vy.“

„A jako byl vojín Percy?“

„Ptal jste se mě na mé výzkumy. Ode dne Nazemvkročení jsem

toužil prozkoumat všechny aspekty tohoto nového fenoménu. Jako

příklad bych uvedl, že jsem vyslal průzkumníky na cestu kolem

světa, aby prostudovali jeskynní systémy, které používal pradávný

člověk. Byli pověřeni úkolem prověřit podobné jeskyně na přilehlých

světech, aby zjistili, jak probíhalo obydlení tam, pokud samozřejmě

obydleny byly. Byl to nákladný podnik, ale přinesl své ovoce,

protože můj tým brzo našel v jeskyni nedaleko Chauvetu ve Vkročné

Francii mimo jiné i obraz. Přesněji řečeno, byl to znak jistého

Kentského regimentu z doby První světové války a byl namalován

s velkou přesností.“

„Vojín Percy?“

„Správně. Víte, už jsem o něm věděl, i o jeho Vkročných

výpravách. Pak ale mí neúnavní průzkumníci našli ve Vkročné verzi

jeskyní u Cheddar Gorge v Somersetu v Anglii kompletní kostru

muže ve středním věku, u níž byly mimo jiné i Zachovalá a korkovou

zátkou uzavřená láhev cideru, několik mincí a kapesní zlaté hodinky

z poloviny osmnáctého století, z nichž zmizely všechny součástky ze

železných kovů. Byla to vlhká jeskyně, ale jeho boty se zachovaly,

i když se lehce leskly, ostatně jako i ten muž sám, díky vrstvě

uhličitanu vápenatého, který kapal s vodou ze stropu. Zajímavé bylo,

že cvočky v podrážkách i kovové žingličky z krajky zmizely.“

„Žingličky?“

„Takové malé kovové trubičky, které ukončují krajku… právě

vám tady kreslím obrázek, Jošuo.“

„Je to dost nezajímavý obrázek, Lobsangu.“

„Trpělivost. Zajímavé na tomhle konkrétním nálezu je, že mrtvé

tělo bylo objeveno jen proto, že mělo prsty jedné ruky zastrčeny do

velmi malého otvoru v zemi jeskyně. Moji lidé totiž toho gentlemana

našli, když prozkoumávali spodní jeskyni. Všimli si kostí

vyčnívajících ze stropu, jako kdyby se ten člověk marně pokoušel

152

otvor rozšířit. Všechno jako vystřižené z E. A. Poea, co říkáte?

Samozřejmě, že si tam ze spodní jeskyně prorazili vstup, a zbytek už

si domyslíte. Ten muž byl známý zloděj a kriminálník, ve svém okolí

známý jako Zmizlík.“

„A byl to Vkročník, že?“ zkonstatoval Jošua skoro lhostejně. „A

vsadím se, že do jeskyně nevedl žádný vstup.“ Na okamžik si

představil slaboučký čůrek ledové vody, který v dokonalé temnotě

stéká po prstech odřených na kost někam do neznáma, představil si

muže, který se pokouší prohrabat si cestu z jeskyně, která se stala

jeho rakví… „No, možná že si dal pár panáků. Sestra Serendipity mi

kdysi řekla, že somersetský cider je vyroben z olova, jablek a ručních

pil. Ztratil orientaci, Vkročil a skončil v malé jeskyni, aniž vůbec

věděl, že Vkročil. To ho samozřejmě zmátlo ještě mnohem víc.

Pokusil se dostat se ven pomocí hmatu, narazil hlavou na nějaký

kamenný výčnělek a omráčil se. Jak mi to jde?“

„Úžasně. A lebka mrtvého byla, jak jinak, lehce poškozena,“

přikyvoval Lobsang. „Ošklivá smrt, a zajímalo by mě, kolik

ostatních jedinců zjistilo, že jsou lapeni v nějakém těsném koutě, aniž

pochopili, co se to s nimi děje.

Přirození Vkročníci, Jošuo. Historie Prvozemě je jich plná, pokud

víte, jak máte zápisy číst. Tajemná zmizení. Tajemná objevení!

Tajemství zamčeného pokoje všeho druhu. Thomas Básník je jeden

z mých oblíbených. Skotský prorok, který, alespoň to se říká, políbil

královnu elfů a zmizel z tohoto světa… I v moderní době je ve

vědeckých a zpravodajských knihách zaznamenána celá řada

takových případů. V takzvaných černých kronikách, samozřejmě.“

„No, samozřejmě.“

„Jste velmi výjimečný, Jošuo, ale ne unikátní.“

„Proč mi to všechno říkáte právě teď?“

„Protože nechci, abychom mezi sebou měli tajemství. A taky

proto, že se teď chystám vstoupit na nebezpečnou půdu. Chci vám

vyprávět o vaší matce.“

~

Mark Twain Kráčel dál na západ a jediný zvuk, který při tom bylo

slyšet, bylo tiché pop, pop vzduchu, který mu uhýbal z cesty.

153

Jošua pomalu zeslabil teplotu pod rybou. Pak tak lhostejně, jak to

jen dokázal, řekl: „Co je s mou matkou? Sestra Agnes mi řekla

všechno, co potřebuji vědět.“

„No, já si to nemyslím, protože ona nevěděla všechno. Já ano.

A dovolte mi říci, že celá pravda je všeobecně vzato dobrá pravda,

a zároveň je to pravda, která mnohé vysvětluje. Myslím, že pro vás

bude dobré, když to budete vědět. Ale vymažu ji z hlavy, pokud si to

budete přát. Tedy tím chci říci, že tento soubor ze své paměti

odstraním navždy. Záleží to jen na vás.“

Jošua se s ledovým klidem dál věnoval rybě. „V jakém světě

bych mohl říci něco jiného než ‚Vyprávějte mi o ní‘?“

„Dobrá. Jistě víte, nebo jste si asi vydedukoval, že sestra Agnes

se ujala Domova právě v souvislosti s tím případem. Tím myslím tu

skandální záležitost, která provázela vaše narození. Byla to

záležitost, vedle které vypadalo vyhnání směnárníků z Chrámu jako

večírek starých mládenců. Věřte mi, viděl jsem záznamy. Myslím, že

ani shromáždění kardinálů by se teď nepokusilo sestru Agnes

připravit o její místo. Ví o veškeré té špíně. A co víc, ona ví i to, co

je pod tou špínou…

Vaše matka byla hodně mladá, když přišla do jiného stavu, příliš

mladá. V tom Domov očividně zklamal. A vašeho otce mimochodem

nikdo nezná, dokonce ani já ne.“

„To vím. Maria o něm nikdy nemluvila.“

„Za starého režimu byl její svět plný každodenního tvrdého

pokání. Příslušná písemná prohlášení, která ozřejmují, jakým

způsobem se tohle pokání provádělo v praxi, jsou uložena

v soukromém sejfu sestry Agnes, stejně tak, samozřejmě, jako

v mých záznamech a čekají na vhodný čas, aby byla odhalena.

V moderní době byl ten režim naprosto nevhodný – a byl nevhodný

v každé době, i když ho možná kdysi tolerovali…“

Jošua se díval na Lobsanga a pak řekl tichým hlasem: „Vím, že jí

někdo vzal její opičí náramek. Bylo to hloupé, ale dala jí ho její

matka. Svým způsobem to bylo všechno, co měla. Řekla mi to sestra

Agnes. Myslím, že to bylo považováno za pověrčivost, nebo tak

něco.“

154

„Uvažovali tak, ano. I když v té směsce byla i nemalá dávka

obyčejné krutosti. Maria byla v té době v posledním stádiu

těhotenství. Ano, vypadalo to jako triviální incident, ale právě to ji

v těch nejhorších časech postrčilo přes okraj. Takže toho večera, kdy

jí začaly první porodní bolesti, se Maria pokusila utéct z domova,

propadla panice a Vkročila. A v tom okamžiku do celé věci

vstupujete vy.

Ona ve skutečnosti Vkročila dvakrát. Porodila vás a Vkročila

zpět na Prvozem. Objevila se na ulici blízko Domova a tam ji potkala

sestra Agnes. Agnes se ji pokusila uklidnit, Maria byla ve strašném

stavu. Ale pak si uvědomila, co udělala, a Vkročila zas. Když se pak

vrátila, přinesla vás s sebou, zabaleného do jejího svetru z růžové

angorské vlny, a podala vás sestře Agnes, která nechápala nic z toho,

co se stalo. Pravdu začala tušit až v den Nazemvkročení, kdy začalo

být Vkročování běžné.

A Maria zemřela, Jošuo, na poporodní krvácení. Je mi to moc

líto. Sestra Agnes, i když je velmi pohotová, jí už nedokázala

pomoci.

Takže nám zůstáváte vy, příteli, jako nejvýjimečnější člověk,

protože jste byl v okamžiku svého narození, téměř jistě, i když jen na

minutu, nebo na dvě, jediným žijícím člověkem ve vesmíru!

Naprosto jediný, nekonečně sám! Přemýšlím, co to asi udělalo

s vaším dětským podvědomím?“

A Jošua, který si připomněl celý svůj život v přítomnosti

vážného, vzdáleného Ticha, se nad tím zamyslel také. Mé zázračné

narození, pomyslel si.

Lobsang pokračoval: „Takže – o žádné z těchhle podrobností jste

nevěděl, že? Pomůže vám to lépe pochopit sama sebe?“

Jošua upřel na Lobsanga nevýrazný pohled. „Měl bych podávat tu

rybu, než se mi připálí.“

~

Lobsang mlčky pozoroval, jak Jošua snědl úctyhodnou dávku ryby,

upečené s jemně nasekanou cibulkou (na palubě kupodivu nebyla

žádná šalotka), zelenými fazolkami a koprovou omáčkou, jejíž

složení nedokázal přesněji určit ani Lobsangův analytický nos,

přestože si byl jistý, že je tam spousta fenyklu. Opět mlčky přihlížel,

155

jak Jošua pečlivě umyl a osušil každý předmět, který při jídle

a vaření použil, tak, až se dokonale leskl, a všechno uložil

a uspořádal do příslušných přihrádek, takže se jako výsledné

hodnocení nabízelo přirovnání „jako v lodní kuchyni“.

Pak pozoroval, jak se Jošua probouzí. A Lobsang měl pocit, že se

kolem něj skutečnost žene jako jarní příval.

Lobsang řekl měkce: „Něco pro vás mám. Myslím, že by si vaše

matka přála, abyste to dostal.“ Vytáhl odněkud malý balíček,

zabalený v měkkém papíře, opatrně ho položil na okraj lůžka a při

tom si v duchu otevřel celou řadu doporučených studií o tom, jak

zacházet se smutkem a následky osobní ztráty, a při tom stále

kontroloval všechny podpůrné systémy lodi.

Jošua opatrně otevřel balíček. Obsahoval laciný plastikový

náramek, který byl jeho matce tak drahý.

Lobsang nechal Jošuu samotného.

Lobsang pak procházel celou lodí a znovu ho překvapilo, jak

dokáže chůze napomáhat procesu myšlení, přesně jak kdysi

poznamenal Benjamin Franklin. Předpokládal, že jeden z aspektů

fyzického vtělení zahrnuje i proces chápaní, což byl fenomén, který

se rozhodl později podrobněji prostudovat – nebo si alespoň dobře

zapamatovat. Jak procházel lodí, světla za ním zhasínala a loď

přecházela na noční provozní režim.

Když došel do kormidelní místnosti, otevřel jedno okno a

s rozkoší vnímal, jak svěží, mrazivý vzduch jednoho světa za druhým

ofukuje nanosenzory umístěné v jeho umělé kůži, a díval se na

Dlouhou Zemi, osvětlovanou nekonečnou řadou měsíců, Krajina dole

se málokdy nějak výrazně změnila, základní tvary kopců, toky řek –

i když tu a tam se objevil nějaký sopečný vulkán, který ozářil oblohu,

nebo ve tmě zaplanul kus pralesa zapálený bleskem. Měsíc, slunce

a základní geometrie Země samotné vytvářely neměnné jeviště pro

měnící se biologické kulisy letících světů. Ale ani měsíční světlo

nebylo napříč světy úplně stejné. Lobsang věnoval měsícům hodně

pozornosti a tak viděl, jak se ta známá, prastará tvář na cestě světy

mírně mění. Zatímco stará lávová moře zůstávala beze změny,

v každé realitě dopadalo na rozbitý povrch rozdílné množství

náhodných kosmických kamenů a ty po sobě zanechávaly různé

156

vzorce kráterů a rýh. Věděl, že dříve nebo později musí narazit na

svět, kde bude měsíc chybět, kde prostě bude měsíc negativní. Vždyť

i měsíc byl nakonec jen nahodilý prvek, výsledek náhodné srážky

během stvoření sluneční soustavy. Pokud jste po Dlouhé Zemi

cestovali dostatečně daleko, nevyhnutelně jste museli narazit na svět

bez měsíce. Lobsangovi prostě stačilo jen počkat, stejně jako na

mnoho dalších podobných nahodilostí, které předvídal.

Rozuměl mnoha věcem. Ale čím dál doputovali, tím více

Lobsanga trápila sama záhada Dlouhé Země. Tam doma zaměstnával

krotkého profesora, který hovořil o Dlouhé Zemi jako o nějakém

výtvoru kvantové fyziky, protože takový vědecký jazyk, jak se zdálo,

když už nic jiného, dokázal namalovat ten správný obrázek. Jenže

Lobsang pomalu začínal věřit, že naopak ti jeho koumáci nejenže

mají chybný obrázek, ale jsou dokonce v úplně jiné galerii. Dlouhá

Země může být něco mnohem podivnějšího. To ale nevěděl a on

nenáviděl, když něco nevěděl, Tenhle večer viděl, že si bude dělat

starosti a pozorovat, dokud měsíce nezajdou, a pak se dívat a dělat si

starosti, dokud se nerozední a nenadejde čas na denní povinnosti, což

v jeho případě představuje… dělat si starosti.

157

KAPITOLA 24

Následujícího dne Jošua skoro nesměle požádal Lobsanga

o další informace o přirozených Vkročnících. Podobných,

jako byl on a jeho matka. „Nemyslím nějaké historické

legendy, ale příklady z dnešní moderní doby. Vsadil bych se, že máte

spoustu materiálu.“

~

Byla to jen další hra na „Pepíčka v krabičce“. Tak jí alespoň říkali

v texaském Austinu, i když děti na celé Zemi si vymyslely množství

variant této hry a s nimi i stejné množství názvů. A toho konkrétního

dne přišla řada na Jareda Ogrilla. Měl dělat Pepíčka. Jared a jeho

kamarádi našli na smetišti starou lednici. Velkou bednu z nerez

plechu, ležící na zádech mezi ostatními krámy. „Vypadá to jako

rakev pro robota,“ poznamenala Debbie Batesová. Když vytahali

police a umělohmotné šuplíky a všechno ostatní, bylo v ní dost místa,

aby se tam vešel kterýkoliv z nich.

Jareda nikdo nepřinutil, aby do lednice vlezl, i když jeho rodiče

později tvrdili něco jiného. Pokud máme říci pravdu, pak by se byl

popral s každým, kdo by se chtěl vetřít na jeho místo. Předal Debbie

svůj mobil – do krabice jste samozřejmě nikdy nelezli s mobilem –

vlezl do lednice a lehl si. Moc pohodlné to nebylo, protože v lednici

přece jen byly různé výběžky a zarážky, které ho hned začaly tlačit

tady a tam, a navíc to uvnitř páchlo nějakou chemikálií. Velké těžké

víko za ním zaklaplo a zakrylo nebe a rozesmáté tváře kamarádů. To

ho netrápilo, vždyť je to jen na pár minut. Chvilku ještě slyšel nárazy

158

a skřípot, protože ostatní postupovali podle tradičního plánu a vršili

na lednici různé krámy, aby zajistili dveře.

Pak nastal okamžik ticha, následovaný několikerým zaskřípěním,

a lednice se začala kývat. Dětskou partu napadla lepší cesta, jak ho

uvnitř uvěznit. Netrvalo jim to ani minutu, aby se dohodli

a připravili, ale pak už se celý jejich půltucet opíral z jedné strany

o ležící lednici a začínal s ní hýbat. Při každém záběru se naklonila

o kousek dál. Pak se lednice překulila na přední stranu a tak dveře

zajistila sama její váha. Jared, uvězněný ve tmě, se kterým pohyb

kovové skříně nepříjemně zacloumal, padl obličejem na vnitřní

stranu dveří… a uslyšel, jak něco zapraskalo. Jeho Vkročec, který

měl u pasu, byl jen laciný model, krabička z umělé hmoty vyplněná

směsicí součástek, přivázaná k pasu kusem provázku. Poněkud

křehký.

Hrálo se to tak, že ukrytý počkal pět, deset minut, ale pokud

možno ne víc než hodinu. Samozřejmě, nikdo z nich čas nedokázal

přesně odhadnout. Pak Vkročil na Západ 1 nebo Východ 1,

poodstoupil o několik kroků od místa, kde byla lednice, a Vkročil

nazpět – ta-dá! – a Pepíček byl z krabičky venku.

Jenže Jared padl na svůj Vkročec.

Třeba bude pořád ještě pracovat. Nezkoušel to, zatím ještě ne.

Nechtěl vypadat jako srab, protože vylezl příliš brzy. A taky nechtěl

vědět, že je Vkročec rozbitý a on že tady uvázl.

Nevěděl, jak dlouho čekal. Vzduch uvnitř už byl horký a těžký.

Možná to bylo deset minut, možná víc.

Zatápal u pasu po vypínači Vkročce, zavřel oči a překlopil jej na

Východ. Nic. Jen těžká temnota. Znovu v něm zahlodal strach.

Překlopil vypínač na Západ, ale výsledek se nedostavil. Škubal

vypínačem sem a tam, dokud se neulomil a nezůstal mu v ruce. Tak

tak se ubránil výkřiku. Otočil se na záda a několikrát udeřil do stěny

lednice. „Pomoc! Hej, kluci, vytáhněte mě odsud! Debbie! Macu!

Pomoc, vytáhněte mě odsud!“

Ležel, poslouchal a čekal. Nic.

Věděl, co budou dělat, protože on by dělal to samé. Nějakou dobu

počkají, třeba půl hodiny, hodinu, možná i o něco déle. Pak se

začnou bát, že se něco zvrtlo, rozprchnou se a poběží domů. Nakonec

159

to všechno vyklopí rodičům a všichni vyrazí auty na skládku. Otec

bude na ostatní křičet, ať mu sakra ukážou, kde je ta zatracená

lednice, a bude z ní odhazovat krámy holýma rukama…

Potíž byla v tom, že než k tomu všemu dojde, může uběhnout

několik hodin. Jenže on cítil, že vzduch už teď začíná být vydýchaný,

a dýchalo se mu čím dál tím hůř. Znovu ho zachvátila panika.

Převracel v rukou trosky Vkročce, až se začaly rozpadat. Zaječel

a znovu zoufale zabušil na stěnu lednice a počůral se. Začal křičet.

Když se unavil, lehl si na záda a hmatal ve tmě po zbytcích svého

Vkročce. Brambor, kablík, kousky rozvodné destičky. Neměl to

takhle zmateně rozházet. Mohl se to pokusit spravit. Možná, že

kdyby si vzpomněl na to, jak to skládal poprvé, mohl by to teď dát

znovu dohromady. Vybavil si obvodové schéma, přesně tak, jak mu

poprvé zazářilo na obrazovce jeho telefonu. Na takové věci měl

skvělou paměť. Pak si v myšlenkách prošel celý diagram, závity,

ladění a pak najednou –

Spadl o nějakých čtyřicet centimetrů dolů a přistál s tichým

nárazem na měkké zemi. Z ničeho nic nad ním byla zářivě modrá

obloha a plíce mu naplnil svěží vzduch.

Je venku! Celý roztřesený vyskočil na nohy. Zbytky Vkročce

spadly do trávy. Vzduch byl tak svěží, že se mu z něj mírně točila

hlava. Jako kdyby zemřel a najednou znovu oživl. Pak se zastyděl,

protože si uvědomil, že má mokré kalhoty.

Rozhlédl se. Byl v hustém chomáči stromů, ale viděl mezi kmeny

prosvítat světlo. Je to Austin Západ 1 nebo Východ 1.

Musí se vrátit domů. Jak? Vkročec se mu v rukou ještě více

rozpadl. Přesto udělal těch několik kroků od místa, kde asi ležela

lednice, a –

A stál na vrcholku hromady páchnoucích odpadků, vedle

podlouhlé kupky krámů, pod nimiž se musela ukrývat lednice

zaházená svinstvem. Vkročil zpět na Prvozem. Nechápal to.

Tentokrát se Vkročce ani nedotkl. Dokonce mu ani nebylo špatně.

Nepřemýšlel o tom. Byl doma! Rozběhl se pryč od lednice.

Možná že ho rodiče pořád ještě nehledají. V povznesené náladě už

v duchu plánoval, jak si vezme nazpět svůj telefon a probere to

všechno s kamarády.

160

Naneštěstí pro Jareda ho rodiče už postrádali. Zavolali policisty,

z nichž jeden byl natolik bystrý, že si všiml zbytků Vkročce, a

položil tu podstatnou otázku. Jak se Jaredovi podařilo Vkročit bez

Vkročce mezi světy? K Jaredově zoufalství pak nesměl do školy a

musel chodit po lékařských prohlídkách a ke konzultacím s experty

na Vkročování a Dlouhou Zemi, jako jsou fyzikové, přírodovědci,

psychologové a neurologové.

Než někdo stačil příběh zarazit, dostal se do místního plátku. Pak

se veřejnost dožadovala nějakého vysvětlení, ale americká vláda,

která má s podobnými věcmi opravdu velké zkušenosti, dokázala

celou věc popřít, zdiskreditovala svědky včetně samotného Jareda

a pohřbila celou záležitost v tajných záznamech.

Lobsang ovšem samozřejmě obsah všech těch složek znal.

~

„Tak na co vlastně vůbec lidé Vkročce potřebují?“ zeptal se Jošua.

„Možná, že ten důvod zdaleka není tak jasný, jak se na první

pohled zdá, Jošuo. Krátké poznámky, které Linsay zanechal,

zdůrazňují, že umístění každé součástky je nesmírně důležité

a vyžaduje dokonalé soustředění a péči, takže stavitel se do

prováděné operace úplně ponoří. Potřeba dosáhnout přesné souososti

obou doma navíjených smyček mi připomíná dolaďování starých

kovových detektorů. A co se týká dalších součástek, zdá se, že jsou

přidány spíše pro celkový dojem, a dojem často může být velmi

důležitý. Samo navíjení závitů je téměř hypnotické. Kdybych mohl

být na okamžik Tibeťanem, věřil bych, že tady máme něco jako

jistou technologickou mandalu, navrženou tak, aby přivedla naše

myšlení do trošku jiného módu, ale maskovanou jako kousek běžné

západní technologie. Pochopte, že je to akt vytváření Vkročce, který

umožňuje jedinci Vkročit, ne ta hračka jako taková. Já sám jsem

prošel prostřednictvím mobilní jednotky fyzickým procesem

vytvoření Vkročce. Odvážil bych se říci, že to v nás otvírá dvířka,

o kterých většina z nás vůbec neví. Ale jak ukazuje příběh Jareda

Ogrilla – nebo dokonce i ten váš –, někteří lidé prostě přijdou na to,

že Vkročec vůbec nepotřebují. Obvykle je to ve chvílích, kdy se o to

pokusí s rozbitým Vkročcem, nebo v panice Vkročí, aniž by ho

vůbec měli u sebe.“

161

„Všichni jsme přirození Vkročníci,“ řekl Jošua zamyšleně. „Jde

jen o to, že většina z nás to neví. Nebo potřebujeme právě tuhle

pomoc, aby nám v hlavě začaly fungovat ty příslušné svaly.“

„Tak nějak. Ale všichni ne, v tom se mýlíte. Do dnešních dnů

bylo prostudováno tolik Vkročníků, že už bylo možno vyhotovit

hrubou statistiku. Takže to podle všeho vypadá, že přirozenými

Vkročníky je zhruba pětina lidstva, pro něž je Dlouhá Země

přístupná stejně snadno jako městský park – nepotřebují k tomu

vůbec žádnou pomoc, možná jen krátký trénink nebo jisté vnitřní

soustředění, jehož Jared dosáhl tím, že si v duchu představil

konstrukční schéma Vkročce krok za krokem. Na druhé straně další

pětina vůbec nemůže opustit Prvozemi, pokud je tam pokořujícím

způsobem neodnese někdo jiný.“

Jošua se zamyslel nad základním významem těchto slov.

Najednou bylo lidstvo rozděleno – i když o tom zatím nevědělo.

162

KAPITOLA 25

Jošua pozoroval, jak se před ním mění světy, jako když někdo

otáčí listy obrázkové knihy. A zatímco mířili zeměpisně pořád

směrem k západu, minuli jeden z hraničních orientačních bodů:

pohoří Ural, severojižní pás zvrásněné krajiny, které se zachovalo

téměř ve všech světech.

Světy se teď ale začínaly lišit. Důlní pás i Ledový pás už měli

daleko za sebou. Země, které měli pod sebou teď, to byl Obilní pás,

jak tuhle část Dlouhé Země s oblibou nazývali američtí průzkumníci

a kapitáni výprav. Byly to bohaté, teplé světy a – alespoň v Severní

Americe – pokryté pastvinami a prériemi, posetými povědomě

vyhlížejícími stromy a keři, a hustě zabydlené stády zdravých

divokých zvířat. Světy, které se přímo nabízely farmářům. Země, nad

kterými prolétali, už měly na Lobsangově zeměmetru číslo vyšší než

sto tisíc. Vkročníkům trvalo přinejmenším devět měsíců, než se sem

dostali po vlastních nohou. Vzducholoď tu vzdálenost urazila za čtyři

dny.

Kamkoliv Vkročili, hledal Lobsang krátkovlnné radiové vysílání,

které putovalo po křivce určené na každé Zemi ionosférou. Zastavili

na několika Obilních světech, aby poslouchali. Jedním z nich byl

Západ 101 754, kde chytili dlouhé a užvaněné zprávy z nějaké

kolonie typu Vkročná Nová Anglie. Jak se ukázalo, hovořící dívka

pocházela původně z Madisonu a blogovala čtením ze svého deníku.

Jošua si pomyslel, že je to jedno z celé řady podobných nadějných

163

měst rozesetých napříč světadíly Dlouhé Země. A každé z nich,

dodal sám pro sebe v duchu, může vyprávět svůj vlastní příběh…

~

Zdravím své věrné posluchače, tady je Helen Greenová, vaše low-

tech blogerka zahlcující vás znovu na radiových vlnách. Tenhle

kousek je z doby před třemi lety – z pátého července – což je, jak si

jistě uvědomujete, den po čtvrtém červenci. Tady to je…

Je to snad to, čemu se říká kocovina?

Oh! Můj bože!

Včera byl Den nezávislosti! Jo. Byli jsme tady osm měsíců

a nikdo zatím není mrtvý, sláva! To je důvod k oslavě, tedy kdyby se

nějaká pořádala. Jsme Američané a tohle je oficiálně Amerika, a byl

to čtvrtý červenec a to říká všechno.

Možná, že kdybyste se na nás podívali to první léto, mysleli byste

si, že jsme Indiáni. Žili jsme v dřevěných boudách a týpích a

v kulatých chýších a společných čtvercových ubytovnách a někteří

z nás pořád ještě používali původní stany, které jsme obývali cestou.

Všude pobíhala kuřata a štěňata, která sem lidé dopravili na vlastních

zádech. Nefarmařili jsme. První sklizeň bude až příští rok. Máme

skupinu, která čistí pole – vypaluje, klučí pařezy, odstraňuje kamení,

dělá hrubou práci, na niž nemáme nic jiného než lidské svaly a ruční

nářadí. Pro budoucnost jsme si přinesli semena, osivo, hlavně

kukuřici a fazole a len a bavlnu, dost na to, abychom přežili

v případě potřeby i neúrodu. No ano, na pláccích vyčištěných kolem

domů, na našich „zahrádkách“, jsme zatím vyseli dýně, tykve

a fazole.

Ale zatím jsme lovci a sběrači! A tohle je bohatá země, takže se

to úžasně daří. V zimě chytáme v řece okouny a další ryby.

V hustých lesích lovíme zvířata podobná králíkům a jiná, která

vypadají jako jeleni, a taky takové malé legrační koně, i když pro

mnohé z nás je to trochu těžké, protože je to jako jíst poníky. Teď,

v létě, trávíme dost času na pobřeží, kde rybaříme a sbíráme plody

moře.

Člověk má pocit, že je někde v divočině. Doma, na Prvozemi,

jsme žili na pyramidě staletí, během nichž se jiní lidé pokoušeli

všechno zkrotit a ochočit. Tady pralesy nikdo nečistil, bažiny nikdo

164

nevysoušel, řeky nikdo nereguloval, ani nepřehradil. Je to zvláštní.

A nebezpečné.

Řekla bych, že můj otec si myslí, že nebezpeční jsou i někteří

lidé. Poznáváme jeden druhého, ale pomalu, protože na první dojem

člověk nesmí dát. Někteří z lidí sem nepřišli proto, aby někam došli,

ale aby před něčím utekli. Armádní veterán. Žena, o níž si moje

máma myslí, že byla v dětství zneužívaná. Jiná žena, která přišla

o dítě. Dobrá, co se mě týče, je to v pořádku.

Jenže tak či tak, jsme tady. A když se vydáte na lov do lesa nebo

se pustíte proti proudu řeky, vidíte za sebou malé obláčky kouře,

které stoupají z domů, a slyšíte hlasy lidí pracujících na polích. Stačí

popojít o svět nebo dva dál na tu či na onu stranu a pocítíte ten

rozdíl. Svět obydlený lidmi a svět bez nich. Vážně, je to pravda, cítíte

to v hlavě.

Vedli jsme dlouhý spor o to, jak se má jmenovat naše nové

společenství. Dospěláci kvůli tomu měli schůzi a ta se jako obvykle

zvrhla v slovní přestřelku. Melissa byla odhodlaná prosadit svůj

názor, totiž že by se měla kolonie jmenovat nějakým povznášejícím

jménem třeba jako „Nová nezávislost“, nebo „Osvobození“, nebo

možná jen „Nová naděje“, ale otec se jen zasmál a udělal nějaký

vtípek o Hvězdných válkách.

Nevím, jestli to napadlo mě, nebo Bena Doaka, ale nakonec jsme

našli něco, co sedělo. Nebo co alespoň nikomu nevadilo natolik, aby

to nahlas vetoval. Když jsme to odsouhlasili, otec a několik dalších

vyrobili tabuli a umístili ji na cestu od pobřeží.

VÍTEJTE V REBOOTU

ZALOŽENO 2026 A. D.

117 OBYV.

„Jediné, co nám teď ještě chybí, je poštovní směrovací číslo,“

prohlásil otec.

~

A teď tady mám kousek z doby o rok později a napsal ho můj táta!

No, pravda je, že mi s tímhle deníkem pomáhal, a to včetně

správného pravopisu. Hm. Díky, tati…

165

Jmenuji se Jack Green. Myslím, že pokud čtete tyto řádky, budete

vědět, že jsem Helenin otec. Dostal jsem od Helen zvláštní povolení

připsat do deníku několik poznámek, což je už samo o sobě vzácnost.

Helen je právě teď zaměstnaná jinde, ale dnes má narozeniny a já

bych se rád ujistil, že tady tenhle den bude správně zaznamenán.

Takže… kde bych tak začal?

Naše domy už jsme prakticky dostavěli. Pole se pomalu čistí.

Obvykle mám hlavu skloněnou k práci. To ale máme všichni. Ale

občas se vydám na procházku městem a vidím, jak se zakusujeme do

okolní zeleně.

Rozjela se pila. To byl první velký společný podnik. Slyším ji

i teď, když píšu – snažíme se ji udržet v chodu ve dne v noci –, je to

takový charakteristický dvourázový zvuk, s nímž pomalu mění prales

na město. Máme hrnčířskou pec a vápenku a mydlárnu a samozřejmě

kovárnu, díky našemu britskému zázraku, Franklinovi. Vytvořili

jsme geologické mapy okolí. Je až neuvěřitelné, jak rychle jsme

dokázali dosáhnout pokroku.

Občas jsme mohli využít i dodatečné pomoci zvenčí. Dorazila

k nám rodina Amišů, která se řídila pokyny reverenda Herrina,

kněze, který nás občas navštěvoval. Tihle Amišové jsou zvláštní lidé,

ale přátelští a v tom, co dělají, velmi schopní. Jako když nám

pomohli vybudovat hrnčířskou dílnu, jejímž základem je vlastně

velká hranatá pec s mohutným krbovým komínem. Naše hrnce jsou

hrubé až běda, ale nedokážete si představit, jak dokáže být člověk

pyšný, když si na polici, kterou sám vyrobil, postaví vázu, kterou

sám vytočil a vypálil, plnou květin, které sám vypěstoval na zahradě,

již doslova vykopal z kamenité, neúrodné půdy.

Ale to ještě nic není proti prvním železným nástrojům

z Franklinovy kovárny. Bez železných a ocelových nástrojů a nářadí

bychom samozřejmě nedokázali fungovat. Jenže železo mělo

poněkud zvláštní dopad na naše vnitřní hospodářství. Když jsme

dorazili, stovky z nás se rozptýlily po slabé vrstvě okolních světů, ne

po jednom jediném. Proč ne? Místa tam bylo dost. Jenže železo,

dokonce ani věci vyrobené už tady, samozřejmě nemůžete nést

s sebou ze světa na svět. Proto se lidé postupně stěhují zpět na 754,

na svět, kde funguje kovárna. Je to jednodušší, než začínat celý ten

166

proces znovu někde jinde (i když Franklin se nabídl, že to udělá,

pokud mu znásobíme plat).

Tak mě napadá, že celý způsob, jak lidé obydlují Dlouhou Zemi,

je řízen jediným faktem: tím, že se kov nedá přenést z jednoho světa

na druhý. Jako příklad bych uvedl tohle. Měli jsme v plánu paralelně

připravit pole na vedlejších světech, abychom zajistili, že nepřijdeme

ani o jedinou sklizeň kvůli sněti nebo špatnému počasí. Nestálo to za

to. Bylo by bývalo lepší, kdybychom použili naše kovové nástroje,

které máme k dispozici tady, na 754, k rozšíření zdejších polí.

Způsob, jakým platíme za služby návštěvám, které nám přijdou

na pomoc, jako třeba té rodině Amišů, je mimochodem zajímavý.

No, alespoň mně to tak připadá. Peníze! K čemu jsou dobré, tady, na

Dlouhé Zemi? Jakou mají hodnotu, když každý člověk může mít svůj

vlastní zlatý důl? Když se nad tím zamyslíte, je to zajímavá

teoretická otázka, že?

My sami mezi sebou používáme měnu Prvozemě. Do peněz se

zakousla hospodářská recese, ale dolar a yen vydržely, především

proto, že se nedají padělat. Britská libra padla mnohem dříve, když

z toho malého, přeplněného ostrova uprchla větší polovina

obyvatel – včetně Franklina, našeho nedostižného kováře. Na druhé

straně to byla právě Británie, a ne poprvé, kdo ukázal ostatním cestu

z téhle bídné situace. V těch nejhorších ekonomických letech Britové

vyvinuli „záštitu“, měnu, která měla proměnlivou hodnotu. Krátce

řečeno, byla to jednotná mince teoretické hodnoty, na jejíž skutečné

hodnotě se dohodli prodávající a kupující přímo v okamžiku uzavření

obchodu – což bylo samozřejmě důvodem, proč se dala jen velmi

obtížně zdanit a na Prvozemi fungovala velmi špatně. V Nových

světech to ale byla ideální měna, což není nijak překvapivé, protože

prakticky stejný systém se používal v prvopočátku Spojených států

amerických, kdy neexistovala žádná jednotná mince a žádná výkonná

vláda, která by ji legalizovala, i kdyby nějaká mince existovala.

Víte, na místech, jako je Reboot, je váš život plný malých

obchodů. Zpracujete zvířecí tuk a vyrobíte lůj, a když jste ho vyrobili

zbytečně mnoho, řeknete si, že by ho třeba mohla upotřebit vaše

sousedka, a to ona by jistě mohla, a nabídne vám za něj na oplátku

libru železné rudy. Ta pro vás nemá žádnou zvláštní cenu, ale pro

167

kováře Franklina ano, a tak mu tu rudu dáte, a on vám v budoucnu

udělá nějakou menší službu zdarma. Takže teď dluží nějakou službu

on vám, a to je výhodné, může vám dokonce nabídnout, že ze své

příští cesty na Sto K, nebo dokonce na Prvozemi vám přiveze nějaké

zboží z obchodu. A tak podobně.

Není to způsob, jak vést civilizaci, ale pro kolonii o stovce

obyvatel, z nichž každého znáte osobně a oni zase vás, je to způsob

celkem dobrý. Nemá smysl podvádět, to by fungovalo jen chvilku.

Nechcete přece být osobou, před kterou se zavřou každé dveře, když

bude zoufale potřebovat pomoc.

A tak každý den shromažďujete své malé dluhy, kladné i záporné,

a když jste trochu napřed, můžete si udělat den volna a jít na ryby.

Zvláště dobře si vedou sestry a porodní asistentky. Za kolik službiček

stojí úspěšný porod? Jakou cenu má poraněná ruka, ošetřená tak, že

můžete zase bez potíží pracovat?

Zdravý rozum v takových malých společenstvech, kde je každý

bezvýhradně závislý na dobré vůli a náladě ostatních, funguje velmi

dobře. Platí to dokonce i pro způsob, jakým se chováme k hobos, jak

jim říkáme, kteří se občas objeví na našem území. Jsou to tuláci, kteří

se přesouvají ze světa na svět, toulají se Dlouhou Zemí bez úmyslu

se kdekoliv usadit, alespoň tak mi to připadá, a jen projdou

zahradami a natrhají si nízko visící ovoce. Dobrá, a proč ne? Na

Dlouhé Zemi je spousta místa pro lidi, kteří chtějí žít právě takhle.

Přicházejí k nám, přitahováni kouřem našich ohňů, my je přivítáme,

nakrmíme, a pokud to potřebují, naši lékaři je ošetří.

Dáváme jasně najevo, že očekáváme něco na oplátku, třeba jen

zajímavé novinky z domova. Většina lidí podobnou dohodu přijímá

velmi snadno. Lidé, kteří se ničím nezatěžují, umí žít, vědí, jak se

chovat jeden k druhému. Myslím, že to všechno se naučili už

Neandrtálci. Myslím si ale, že někdy tahle lekce nepadne na úrodnou

půdu. Někdy vypadají omámeně, jako kdyby příliš dlouho upírali oči

k obzoru, a teď jim připadá příliš těžké zůstat na jedné Zemi. Řekli

mi, že se tomu říká syndrom Dlouhé Země.

Konečně máme poněkud určitější spojení s domovem. Pravidelně

se tady objevuje pošťák! Je to dobrý muž jménem Bill Lovell.

Z pošty jsme se dozvěděli, že nějaká vzdálená federální agentura

168

potvrdila naše pozemkové nároky a práva. Nejdůležitější úřední

dopis pro mě byl ten, v němž bylo prohlášení oddělení Průkopnické

podpory, což byl vládní úřad založený proto, aby se staral

o záležitosti emigrantů. Má bankovní konta a investiční fond pořád

fungují. Mimo to samozřejmě zajišťuji i Roda, našeho „fobického“

syna, „samodoma“, jak se jim prý říká ve slangu Prvozemě. Tilda má

pocit, že je to tak trochu podvod. Není v tom průkopnický duch. Ale

já jsem si řekl, že nikdo z nás nebude strádat. Proč bychom měli?

Tohle je mé rozhodnutí, můj kompromis, způsob jak zajistit, že je má

rodina chráněná.

Od Roda ale nepřišel žádný dopis. Ani jeden. Píšeme mu

pravidelně, ale on neodepisuje. Pro všechny případy o tom raději

nemluvíme. Proč bychom měli? Ale mně to pomalu láme srdce.

Chtěl bych ale tenhle zápis ukončit trochu veseleji.

Teď to bude asi čtyřiadvacet hodin, možná o něco déle, co na

Cindy Wellsovou přišly porodní bolesti. Byl to první porod v kolonii.

Cindy zavolala své přítelkyně a Helen, která se zaučuje na porodní

asistentku, šla s nimi. Můj bože a přitom je jí teprve patnáct. Nuže,

Cindy k porodu pracovala dlouho, ale sám porod pak proběhl rychle

a bez komplikací. Zatímco tohle píšu, začíná svítat a všechny jsou

pořád ještě u Cindy.

Nedokážete si ani představit, jak jsem pyšný. I na to Helenino

narození. (Díky, tati!)

Takže je tady ještě jedna věc, kterou dnes musím udělat. Naše

městská tabule potřebuje opravit.

VÍTEJTE V REBOOTU

ZALOŽENO 2026 A. D.

117 118 OBYV.

Na nebi na druhé straně světa visela ve světle ranního svítání

pestrobarevná vzducholoď a naslouchala právě takovým šeptaným

příběhům, dříve než zase zmizela v hlubších Vkročných

skutečnostech.

169

KAPITOLA 26

Jošua se probudil. Rozměrná vlněná přikrývka, jíž dával na spaní

přednost, byla sice trošku zatuchlá a dost těžká, ale dávala mu

neobyčejný pocit klidu. Oknem kajuty viděl, jak se venku

objevují a mizí Země. Byl tam nekonečný euroasijský prales, který

místy hořel a občas byl pokrytý sněhem. Další ráno na Marku

Twainovi.

Pomalu se přemluvil k tomu, aby se zvedl z postele, pak se

osprchoval, osušil se a natáhl si na ruku opičí náramek. Byla to

jediná věc patřící jeho matce, kterou kdy vlastnil. Náramek byl

z levné umělé hmoty, navíc mu byl dost těsný, ale pro něj byl dražší,

než mohlo být zlato.

Mark Twain sebou mírně trhnul. Bylo to ono slaboučké trhnutí,

které, jak už zjistil, signalizovalo, že se Vkročování zastavilo. Věděl,

že teoreticky neexistuje žádný důvod, proč by mělo docházet

k něčemu takovému, ale každá loď má své drobné zvláštnosti. Znovu

vyhlédl z okna.

Proti všemu očekávání se teď loď vznášela nad oceánem, který se

rozkládal na všechny strany, kam až dohlédl. Celé dny prolétali nad

nekonečnými rozlohami Eurasie. Jošua pocházel z Madisonu

a vyrostl nedaleko jezer. Bože, pomyslel si, teď bych si tak zaplaval.

Vysvlékl se do krátkých spodků.

Aniž se zeptal Lobsanga, rozběhl se pak k výtahu gondoly

a spustil jej dolů, až se otevřený koš vznášel jen kousek nad hladinou

moře, klidného jako jezero.

170

V otvoru poklopu nad ním se objevila Lobsangova pohyblivá

jednotka. „Tady jste. Jestli máte v úmyslu skočit do toho slaného

moře, doporučuji vám, abyste si to ještě rozmyslel. Jako obvykle

jsem vypustil své balony a měřicí rakety a jsem si celkem jistý, že

pokud na téhle Zemi existuje nějaká suchá země, je opravdu malá.

Mořská hladina stojí neobyčejně vysoko, pravděpodobně se

vznášíme nad zatopenými světadíly.“

„To znamená vodní svět.“

„Nevím, jestli tady pluje něco alespoň tak složitého, jako jsou

ryby. Zdá se, že ve vodě není nic víc než plovoucí řasy, některé

výjimečně sytě zelené. Je to úžasný svět a jeho průzkum bude jistě

skvělý podnik. Přestože vám nemohu zakázat, abyste se vykoupal,

naléhavě vám radím, abyste to nedělal dřív, než zkontroluji všechno,

co se týče bezpečnosti.“

Klidné moře svůdně jiskřilo. „Ale no tak. To mi nemůže ublížit,

vážně.“ Shora z lodi se k němu donesly zvuky mechanické aktivity.

Lobsang řekl: „Že ne? Kdo může vědět, jakým směrem se bral

vývoj na podobném světě? Jošuo, nedělejte to, dokud to neprověřím,

protože se klidně může stát, že se něco vynoří z hlubin a vy opustíte

tento a všechny ostatní světy se zvukem, který bychom mohli popsat

jako chňap! se všemi následky, jaké takový zvuk dává tušit.“

Pak Jošua zaslechl tichý skřípot dalšího otvíraného poklopu,

následovaný šplouchnutím něčeho, co padlo do vody.

Lobsang pokračoval: „Taková výjimečná osobnost, jako jste vy,

nemá právo dělat ze sebe pokusné morče, když jsou k tomu mnohem

kvalifikovanější stvoření – v tomto případě moje podvodní pohyblivá

jednotka. Podívejte!“

Z moře vyskočilo něco, co vypadalo jako mechanický delfín, na

vrcholku své dráhy se to zastavilo ve vzduchu a pak znovu zmizelo

pod hladinou.

Jošua zvedl hlavu nahoru k Lobsangovi. Nepřestával uvažovat,

jestli výraz na té umělé tváři byl vytvořen mechanicky, nebo jestli

někde za ním neexistují nějaké reflexy, které odrážejí skutečné

vnitřní pocity. Každopádně teď Lobsang pozoroval své nové vtělení

s výrazem vrcholného štěstí. Měl rád své hračky.

171

Jeho úsměv však rychle zmizel. Lobsang řekl: „Objevil jsem

různé ryby, ulovil nějaké vzorky, zaznamenal plankton, hloubka

nejistá… něco se blíží… možná by nebyl špatný nápad vrátit se zpět

na palubu – pevně se držte!“

Výtah se náhle rychle zvednul a se zazvoněním zarážek se

zastavil v nejvyšší poloze. Jošua se podíval dolů a viděl, jak se

úžasná vodní jednotka naposled vymrštila do vzduchu a pak ji

s děsivou neodvratností pohltila obrovská zubatá tlama.

Otřesený Jošua se obrátil k Lobsangovi. „Řekl byste o tomhle, že

to bylo chňap?“

„No, když to tak vezmu kol a kolem, bylo to spíš CHŇAP!“

„Považujte mě za přesvědčeného. Je mi líto té vaší ponorné

hračky. Byla drahá?“

„Až překvapivě drahá, a navíc na ní bylo mnoho patentovaných

vylepšení, ale žel, pancéřovaní nic moc. No nevadí, máme náhradní.

Udělám pro změnu snídani.“

~

Když bylo jídlo hotovo, čekal Lobsang Jošuu na vyhlídkové palubě.

„Prozatím jsem označil našeho hladového návštěvníka jako

žraloka. Obrovští žraloci samozřejmě na Zemi existovali a mně se

podařilo udělat velmi dobrý snímek toho tvora. Tak ať to rozhodnou

ichtyologové. Takže se můžete, s mým uctivým pozdravením, dál

radovat z užívání svých dolních končetin.“

„Rozumím. Dokonale chápu. Mnohokrát vám děkuji…“

Mark Twain už zase pokračoval ve Vkročování a Jošua si

uvědomil, že se znovu zabral do pozorování pralesů, zatímco mořský

svět jim zůstal daleko za zády, už žádné moře, už žádné jiskřivé

slunce. Lobsang a Jošua si spolu sedli, a jak už se stávalo zvykem,

mlčeli. Přestože jejich vztah byl teď více než dobrý, někdy uplynuly

celé hodiny, než mezi nimi padlo nějaké slovo.

Když Jošua obrátil své myšlenky znovu směrem na Západ, pocítil

v hlavě podivný tlak. Bylo to skoro, jako kdyby mířil domů, na

Prvozemi, a ne někam dál opačným směrem.

Z nějakého důvodu se právě teď poprvé přistihl, že uvažuje

o konci téhle cesty. „Lobsangu, jak daleko máte ještě v úmyslu

putovat? Souhlasil jsem s dlouhou cestou, a to platí. Mám ale nějaké

172

povinnosti doma. Sestra Agnes a ty ostatní už nejsou tak svěží, jak

bývaly…“

„To je zajímavá reakce od velkého samotáře,“ odpověděl mu

Lobsang suše. „Tak mi to připadá, že se, Jošuo, velmi podobáte

starým stopařům a lovcům Divokého západu. Třeba jako byl Daniel

Boone, ke kterému jsem vás už jednou přirovnával. Vyhýbáte se

společnosti jiných lidí, ale ne pořád. A nezapomínejte, že i Daniel

Boone měl paní Boonovou a hejno malých Booňátek.“

Jošua řekl: „I když některá z těch malých Booňat nebyla jeho

Booňata, ale Booňata jeho bratra, pokud mám věřit všemu, co jsem

četl.“

„Já vám, Jošuo, rozumím. Ale to se vám právě snažím říci!“

Jošua se naježil. „Velmi pochybuji, že rozumíte vůbec něčemu,

co se týká mé osoby, vy plechová nádhero!“

„Dobrá, a co kdybych vám nabídl tuhle dohodu? Pokud

nenajdeme – řekněme v příštích dvou týdnech – někoho, s kým byste

si mohl popovídat, obrátím loď a vydáme se nazpět. Není pochyb, že

už teď máme tolik údajů, že z nich budou mí přátelé na univerzitě

šťastní jako blechy. Vy si můžete dát pořádnou dávku odpočinku

a rekreace a já začnu pracovat na plánech na Marka Trine a budu při

tom věřit, že mi stín pana Clemense odpustí.“ Podíval se na Jošuův

mírně zmatený výraz a dodal: „Víte, v nářečí označuje slovo ‚twine‘

číslovku dva a ‚trine‘ číslovku tři. To je jen takový můj malý žertík.“

„Myslel jsem, že jste dílnu, kde se loď budovala, zničil? Takový

malý tunguzský incident, alespoň tak jste to říkal.“

„Černá společnost má mnoho tajných podniků, Jošuo. Je

zajímavé, že jste začal uvažovat o návratu právě v době, kdy jsem

zjistil, že naši zpívající kamarádi z toho ledového světa kus za námi

měli tentýž nápad.“

„Trollové? Co tím myslíte?“

„Pozoruji jejich rozptýlené skupinky, které putují světy. Trollové

a další tvorové, kteří vypadají jako příbuzné druhy v různých

podobách. Při těch kratičkých pohledech je velmi obtížné to přesněji

určit. Je k tomu třeba ještě mnohem podrobnějšího studia. Faktem je,

že jednoduché demografické sledování ukazuje na to, že všeobecně

173

míří nazpět podél trasy naší cesty a není jich právě málo. Možná, že

je to nějaký druh migrace.“

„Hmm,“ zabručel Jošua a znovu pocítil ten neurčitý tlak v hlavě.

„Nebo možná před něčím utíkají?“

„No tak či tak, je to opravdu zajímavé, nemyslíte? Kráčející

humanoidé. A já tak přemýšlím, co se stane, až na Prvozem dorazí

další migrující trollové.“

„ Další trollové? Co tím chcete říct?“

„Vyprávěl jsem vám o útržkovitých záznamech ve starých

zprávách a mýtech, které hovoří o podivných zjeveních. Věřím, že

trollové a další druhy se už objevují na Zemi po celá tisíciletí –

možná jen proto, že momentálně procházeli – možná z nějakého

jiného důvodu. V posledních staletích počet takových hlášení klesá,

nejspíš díky celkovému vědeckému vzdělání.“

Nebo možná jen díky rostoucímu psychickému tlaku, pomyslel si

Jošua, s tím, jak roste počet obyvatel Země, pokud mají trollové a ti

jejich bratranci podobnou alergickou reakci jako já.

„Jenže v minulých desetiletích, a zvláště ode dne Nazemvkročení,

začal počet podobných setkání znovu růst. Možná že tady zažíváme

první předzvěsti přicházející migrace. Dovolte, abych vám uvedl

příklad… je to případ, který teď začíná dávat jistý smysl…“

174

KAPITOLA 27

Podle hlášení, která později sepsali dva studenti – a která pak

byla okamžitě odklizena na základě britského Zákona o utajení

v zájmu národní bezpečnosti –, té noci, kdy došlo k incidentu,

byla obloha plná mračen a dokonale tmavá. Bylo to v nejtemnějším

Oxfordshiru, v samém středu Anglie. Ve světle bouřkové lampy,

napájené bateriemi, vybalil Gareth svůj plátěný batoh a vyložil

nástroje: kriketovou pálku a kolíky, baseballovou pálku, paličky na

buben, které sebral od bicích ve školním orchestru, a dokonce

i kroketovou hůl. Věci, kterými mohl bušit do stojících kamenů.

Lol zatím bušil čelem do kmene dubu.

Dub a jeho druhové se tyčili vysoko nad stojící kameny, které

vypadaly jako řada polámaných obřích zubů, které někdo zarazil do

země. Říkalo se, že tohle je jedna z nejstarších památek v celé zemi –

že možná dokonce pochází z doby předcházející věku farmářů, který

vyprodukoval většinu velkých kamenných monumentů ve Velké

Británii. Jenomže nikdo si tím nebyl jistý, protože nějaký pořádný

archeologický průzkum na tom místě nikdy nikdo neprovedl. Nebyla

tam vyznačena žádná cesta, žádná informační stezka s tabulemi

plnými údajů a čísel, aby vedla návštěvníky, kteří sem ovšem nikdy

nepřicházeli. Jen kameny a pak prales, který už je pomalu zarůstal –

a pak ještě legenda, že tyhle kameny dokážou zpívat, aby zabránily

vstupu elfů a dalších démonů na tento svět. A Garetha sem přivedla

především ta legenda.

175

Lol objal rukama hrubý, sukovitý kmen dubu. „Stromy! Ty

stromy jsou jako naše kořeny, Gazi. Stromy jsou na téhle planetě už

tři sta milionů let. Věděl jsi to? Věděl jsi, že v karbonu tady rostly

obrovské stromové kapradiny? Strom je definován svou podobou, ne

druhem. Kdysi jsme na stromech žili! Stromy jsou středem většiny

našich legend! Na celém světě najdeš pověsti, kde stromy fungují

jako žebříky do nebes.“

Oba byli studenti techniky, dvacetiletí vysokoškoláci. Lol

studoval kvantovou fyziku a Gareth akustiku. Lol vypadal mladší na

svůj věk, ve svém cyklistickém oblečení spíš jako patnáctiletý, a žil

doma u rodičů. Přes všechny ty rádoby vědecké řeči zeleného

nováčka o mytologii, které vedl, bylo nutno říci, že měl velmi

bystrou hlavu. Gareth zjistil, že nelineární rovnice mechaniky

kapalin, které jsou jedním ze základů akustiky, představují opravdu

výzvu, ale Lolova kvantová fyzika byla vážně těžká…

Gareth zaslechl pop, jako když někdo Vkročuje. Otočil se. Měl

dojem, že v dlouhých stínech, vrhaných kameny ve světle lucerny,

zachytil jakýsi pohyb. Nějaké lesní zvíře na lovu?

Ozval se Lol. „Hoď po mně pivo.“

Gareth se na něj podíval: „Pivo jsi měl přinést ty.“

„Ne, ty.“

„Já přinesl ty pálky. Kristepane. Ty si svoje pití fakt nikdy

nezaplatíš.“ Hodil paličku na buben a jen o chlup minul Lolovu

hlavu. „No, když nemáme žádné pivo, tak si s tímhle pospěšme

a vraťme se do hospody dřív, než vystřízlivíme.“

„Promiň, člověče,“ Lol sebral ze země paličku.

Gareth vytáhl z kapsy telefon a nastavil ho tak, aby zmohl

zachytit zvuky, které vyloudí z kamenů, až do nich začnou tlouct.

Dělal to proto, aby si ho ta dívka všimla.

Chodila na uměleckou fakultu a Gareth ji několikrát viděl

v autobuse jedoucím do města, ale nenapadlo ho nic, o čem by s ní

mohl zavést řeč. No v žádném případě o svých pošahaných

technických studiích. Tak nějak ho ale napadlo, že tenhle archeo-

akustický pokus by na ni mohl udělat dojem.

Archeologové při studiu monumentů celá staletí pomíjeli

zvukovou složku. Gareth kdysi slyšel mužský kvartet, který zpíval

176

v neolitické pohřební komoře, a bylo jasné, že si sbor vybral tohle

místo právě kvůli akustice. On se teď pokusí zahrát na ty kameny,

aby zjistil, jestli tady nebyly postaveny kvůli svým akustickým

vlastnostem. Na ten nápad ho logicky přivedl jejich tradiční místní

název – Zpívající kameny – a také průvodní legendy o tom, že

kameny budou zpívat, aby zahnaly zlé duchy. A prozkoumat alespoň

částečně to, že pověsti o zjeveních, duších a jiných nevysvětlitelných

jevech na sebe najednou vzaly v době Dlouhé Země, kdy realita

najednou začala být dost děravá, úplně jiné významy.

Možná, že to bylo všechno trochu bláznivé. A zatím nedosáhl

svého hlavního cíle, byl tady s Lolem, ne s ní. Ale byl to alespoň

mnohem nápaditější způsob myšlení ve vztahu k novým světům, než

s jakým jste se v Anglii běžně setkávali. Bylo to jen několik let po

dni Nazemvkročení. Gareth strávil léto před nástupem na školu

v Americe, kde se hovořilo o cestách na daleké světy a o vybudování

nekonečného množství Vkročných Amerik. Zatímco v Anglii

v tomto směru panovala jen šedá nicota. Dlouhá Země prostě Johna

Bulla neinspirovala. Samozřejmě, že věci nijak nepomáhalo to, že

prakticky všechny Vkročné Anglie byly pokryty neprostupnými lesy

a jediné, na co jste mohli na Východ nebo na Západ narazit, byly

malé obdélníkové čistiny vyklučené do pralesa, které místopisně

zcela přesně kopírovaly předměstské zadní zahrádky, kam

Vkročovaly rodiny střední třídy, aby si tam vypěstovaly nějaké ty

fazole, chvíli se opalovaly, když právě doma pršelo, nebo se tu a tam

daly prohnat divokým kancem. A mezitím znevýhodnění mladí i staří

mizeli z úřadů práce a z mizerně placených zaměstnání a prostě

a jednoduše mizeli v té husté zeleni. Města pozvolna umírala, protože

se jejich předměstská sídliště vyprazdňovala, a hospodářství se

pomalu rozpadalo…

Lol už dlouhou chvíli mlčel. Tedy alespoň na něj to byla dlouhá

chvíle. Gareth zvedl hlavu.

Lol na něco zíral.

Přesně uprostřed kruhu kamenů něco stálo. Skupina přihrblých

podsaditých postav, které tam ještě před chvilkou nebyly. Na první

pohled Garethovi připadaly jako další stojící kameny, rozestavěné do

kruhu. Ne, nebyly to další monolity. Měly tváře šimpanzů, černá,

177

chlupatá těla a stály více méně vzpřímeně. Jako děti v maskách

šimpanzů. Světlo lucerny bylo slabé a stíny dokonale temné.

„Museli sem Vkročit,“ vydechl Lol.

„To je nějaký žertík? Dej cukrle nebo uvidíš? Vždyť není

Halloween, troubové.“ Gareth byl nervózní, To byl vždycky, když se

ocitl v přítomnosti dětí, na které nikdo nedohlížel. „Poslyšte, jestli

nemáte co na –“

Malí lidé jako na povel otevřeli ústa a začali zpívat. Nasadili

v mnohohlasém akordu. Když pak akord drželi neskutečně dlouho,

přešli do jakési písně. Byla rychlá a Gareth nedokázal přesně

sledovat melodii. Hlasy ale dokonale ladily a sám zvuk byl

překrásný, tak překrásný, že se Garethovi sevřel žaludek.

Lol, stojící na druhé straně kruhu, vypadal zhrozeně. Ucpal si uši

rukama. „Ať přestanou!“

Garetha najednou něco napadlo. Chopil se svých nástrojů. „Začni

bubnovat do kamenů! Tak do toho!“ Udeřil baseballovou pálkou do

nejbližšího kamene. Kámen zazvonil.

Oba s Lolem začali divoce bušit do kamenů. Kameny vydávaly

hrubé a disharmonické zvuky. Navzdory strachu, který cítil

z chlupatých tvorů, pocítil Gareth něco jako záchvěv triumfu, jistého

zadostiučinění. Měl pravdu. Ty kameny byly vlastně litofony, byly

vytvarovány tak, aby vydávaly zvuk, ne kvůli svému vzhledu. Tloukl

a bušil do nich a Lol dělal totéž.

To opičí tvory vyrušilo. Jejich formace se rozpadla, opičí tváře se

stáhly odporem, zableskly vyceněné zuby a píseň se změnila

v houkání a nesrozumitelné výkřiky. Jeden po druhém se začali

ztrácet a mizeli Vkročným směrem. Že by Zpívající kameny byly

právě na tohle? Aby vydávaly tyhle ošklivé kakofonické zvuky, které

měly zabránit zpívajícím opím tvorům ve vstupu na tenhle svět – jak

se vyprávělo v legendách?

Zanedlouho byl prostor uprostřed kamenů zase prázdný. Gareth

se rozhlédl po dlouhých temných stínech vrhaných kameny. Jak se

zdálo, byly stěny světa velmi tenké.

~

A tak se Lobsang a Jošua, kteří na Marku Twainovi srovnávali

a posuzovali záznamy o podobných událostech, dozvěděli, že

178

předvoje trollí vynucené migrace už pronikly mnohem dál, než by

koho napadlo třeba jen ve snu.

179

KAPITOLA 28

Jošua a Lobsang cestovali dál po Dlouhé Zemi a pokračovali ve

svých předběžných výzkumech.

V nekonečné jednotvárnosti Obilního pásu bylo rozeseto

množství Žolíků. Byl tady svět kobylek, vzducholoď se objevila

přímo uprostřed mračna velkého těžkého hmyzu, který na okamžik

bubnoval do stěn lodi. Chvíli se zdrželi na světě, kde se podle

Lobsangova mínění nezformovala Tibetská náhorní plošina, která

byla v ostatních světech důsledkem tektonických procesů. Jeho

vzdušné sondy odhalily, že bez Himalájí bylo klima střední a jižní

Asie, dokonce i Austrálie, úplně jiné.

A pak tam byly světy, kterým vůbec nerozuměli. Svět nekončící

písečné bouře, zahalený do hustých mračen rudého prachu, podobný

Marsu z nějaké noční můry. Svět jako kulečníková koule, zcela

hladký pod bezmračným modrým nebem.

Vkročování se zase zastavilo. Jošua znovu ucítil to zvláštní

trhnutí, podobné přerušenému zhoupnutí. Jošua se podíval dolů.

Tohle byl svět zažloutlé trávy a pichlavých stromů. Vzducholoď se

vznášela nad řekou, která vysychala ve svém korytě, takže se po

obou jejích stranách táhly široké pásy ztvrdlého, popraskaného bláta.

Kolem vody se shlukovala hustá skupina zvířat, která se navzájem

nervózně pozorovala. Jošua se podíval na zeměměr: 127 487.

Nicneříkající řada čísel.

„Jak vidíte, tenhle svět teď sužuje suché období,“ řekl Lobsang.

„To přitáhlo k vodě neobvyklé množství zvířat. Dává nám to skvělou

180

možnost k pozorování. Možná jste si už všiml, že na takových

příhodných místech mám zvyk se na chvíli zastavit.“

„Je tam neuvěřitelné množství koní.“

A opravdu, byli tam koně velcí i malí, od shetlandských poníků

po zebry, mírně se lišili vzhledem, někteří více chlupatí, jiní

zavalitější, někteří měli dva prsty na nohou, jiní tři nebo dokonce

čtyři… Žádný nevypadal jako skutečný, prvozemský kůň.

Ale v jejich stádech se pohybovala i jiná zvířata, která se snažila

prodrat k vodě. Třeba skupinka vysokých hůlkovitých tvorů, kteří

vypadali jako velbloudi přestavění podle plánů na žirafu. Jejich

mláďata s nohama podobnýma slámkám na pití vypadala až

k uzoufání křehce. Byli tam sloni s různými druhy klů. A tvorové

jako nosorožci, jako hroši… Tihle býložravci dočasně sehnaní

dohromady byli neklidní, protože tam byly i šelmy. Vždycky tady

byly šelmy. Jošua si všiml nějaké velké kočky, která se dost

podobala leopardovi. Čekala a soustředěně pozorovala stáda

ostražitých zvířat u vody.

Pak se přiblížil tvor podobný mohutnějšímu pštrosovi. Rodina

nosorožců před ním nervózně ustoupila. Pták ale natáhl krk, doširoka

otevřel zobák a vystřelil z něj kouli, stejně jako z kanónu. Ta narazila

do hrudi velkého nosorožčího samce a ten s hlasitým bučením padl

k zemi. Rodina se rozběhla na všechny strany, pták došel k padlému

zvířeti a začal se na jeho těle živit.

Lobsang použil uspávací pušku, připevněnou ve spodní části

gondoly, střelil ptáka a poslal k němu jednu létající sondu, aby ho

prozkoumala. Jak se ukázala, měl pták oddělený žaludeční vak, který

plnil směsí exkrementů, kostí, štěrku, kousků dřeva a jinými

nestravitelnými kousky. To vše se tam spojilo guánem a vytvořilo tak

kouli tvrdou jako týkové dřevo. Dlouhá Země byla opravdu plná

zázraků, a co se Jošuy týče, dělostřelecký pták v jejich galerii zaujal

patřičné místo.

Svět byl zaznamenán a loď se vydala na další cestu. Ten večer

vybíral film Lobsang – byla to komedie Galaxy Quest. Jošua se

nedokázal na příběh soustředit, ale ukolébán plynulým Vkročováním

a neustálým mumláním „Nikdy to nevzdávej!“ a „Nevzdáme se!“

pomalu usnul.

181

~

Probudil se do jasného slunečního světla. Loď znovu zastavila a k nic

netušícímu nebi vylétaly s hlasitým sykotem měřicí rakety.

Na tomhle světě, o něco teplejším, než byl ten předchozí –

Lobsang mimo jiné sledoval i to, jak na světech, kterými prolétali, se

vzdáleností postupně narůstala teplota –, se do husté, zelené lesní

pokrývky zakusoval pás jezer. Lobsang usuzoval, že vznikla jako

následek nárazu velkého rozpadlého meteoritu. Dvě z jezer byla

oddělena úzkým pásem země, a bylo to něco, co Jošuovi podobou

živě připomnělo šíji mezi Mendotou a Mononou, jezery v Madisonu.

Lobsang prohlásil, „Tohle je Západ 139 171. Pořád ještě jsme

v Obilním pásu.“

„Proč jsme zastavili?“

„Podívejte se na sever.“

Jošua zahlédl kouř. Tvořil hustý černý sloup, který se zvedal

několik kilometrů severovýchodně.

„To není táborový oheň,“ pokračovala Lobsang. „Ani pralesní

požár. Vypadá to spíš jako hořící vesnice, nebo dokonce městečko.“

„Takže lidé.“

„Samozřejmě. A taky jsem zachytil radiový signál.“ Lobsang ho

kousek přehrál. Byl to příjemný ženský hlas, který ohlašoval tichému

světu svou přítomnost v angličtině, ruštině a francouzštině. „Je to

kolonie Mořská tříšť. Signál oznamuje, že jsou První nebeská církev

obětí triku vesmírné důvěry. Jsou daleko od domova, ale několik

větších kolonií může být ještě dál… Ten oheň pochází z hořících

budov. Je jasné, že se tady něco zvrtlo.“

„Zaleťme se tam podívat.“

„Je to neznámé nebezpečí. Nevypočitatelné.“

Jošua byl samotář, ale v dálavách Dlouhé Země panovalo jedno

nepsané pravidlo – vždycky pomoz jinému poutníkovi nebo kolonii

v nesnázích. „Letíme.“

Velké vrtule vzducholodi se roztočily a loď se vydala ke kouři.

„Chcete slyšet něco o Obětech triku důvěry?“

Jošua už dávno zjistil, že zatímco se hlavní církve držely na

Zemích nízkých čísel, především kvůli snadnému přístupu na

původní svatá místa na Prvozemi, třeba do Vatikánu nebo do Mekky,

182

mnoho odštěpených církví a sekt se vydávalo po Dlouhé Zemi

daleko. Každá hledala místo pro svobodné vyjádření, stejně jako to

podobné skupiny dělaly celá tisíciletí na Prvozemi. Takoví poutníci

si často vybírali místa, která byla (v kontextu Prvozemě) také

zeměpisně odlehlá. Přesně jako tohle, tady, na té vzdálené Zemi, kde

se loď právě pohybovala daleko na východ od místa prvozemské

Moskvy. A přesto, i mezi těmihle podivnými, zaběhlými skupinami

vyčnívaly Oběti triku kosmické důvěry jako něco velmi

neobvyklého.

„Věří, že jejich náboženství odráží pravdu o vesmíru, což je jeho

základní absurdita. Praví členové věří, že každou minutu se rodí

jeden nový vesmír. A oni musí být plodní a množit se, aby stvořili

více lidských myslí, které by ocenily celý ten Žert.“

Jošua zamumlal: „Myslím, že tenhle vtípek postrádá dobrou

pointu.“

Pluli nad několika čtverečními kilometry vymýceného pralesa,

uprostřed nichž leželo městečko, obklopující malý pahorek. Pahorek

byl jediné vyvýšené místo široko daleko. Na jeho vrcholu se tyčila

poměrně velká budova. Kolem městečka byla pole, označená řadami

kamenných zídek. Lobsang upozornil na charakteristické zbarvení

některých polí – byla to marihuana, celé akry, což o podstatě téhle

komunity hodně vypovídalo.

A všude ležela těla.

Lobsang sestoupil s lodí zhruba do výšky sto padesáti metrů

a zůstal stát téměř na místě. Vyplašení krkavci zapleskali křídly,

vznesli se k nebi, ale pak se zase snesli na zem. Nebylo pochyb, že

Oběti vesmírného triku dávaly přednost zelenému oblečení, a tak

bylo ústřední náměstí i špinavé prašné cesty, které se z něj rozbíhaly

na všechny strany, posety smaragdovými skvrnami. Komu by stálo

za to, přijít celou tu dlouhou cestu až sem, aby pozabíjel několik set

mírumilovných duší, jejichž jediná výstřednost spočívala v tom, že

věřily, že je život zlatá cihla?

„Jdu dolů,“ oznámil Jošua Lobsangovi.

Lobsang odpověděl: „Stalo se to nedávno. Tenhle zločin. Útok.

Všimněte si, že těla zatím nejeví nejmenší známky rozkladu. Něco

183

nebo někdo tady zmasakroval tři stovky lidí, Jošuo. Útočníci pořád

ještě mohou být někde tam dole.“

„A možná, že ten tři sta první člověk je pořád ještě naživu.“

„Ta velká budova uprostřed městečka, ta na vrcholku kopce.“

Pahorek byl jediné vyvýšené místo v okolí. „Odtamtud přichází

radiový signál.“

„Spusťte mě tak sto metrů odtamtud.“ Jošua to měl promyšlené.

„Pak skočte o několik světů dál, přesuňte se o kousek v prostoru

a Vkročte nazpět. Možná, že jestli tady pořád ještě někdo je, mohl

byste je odlákat.“

„‚Odlákat je.‘ No, to není právě uklidňující představa.“

„Prostě to udělejte, Lobsangu.“

Vzducholoď začala sestupovat.

~

Vzduchem se šířil pach živočišného tuku a spáleného masa.

Jošua, s papouškem na rameni, kráčel rovnou prašnou ulicí.

Několik vyrušených krkavců se zvedlo do vzduchu. Na to, jak byla

daleko, to byla velmi dobře rozvinutá komunita. Budovy, uspořádané

do pravidelných řad, byly povětšinou ze silných proutěných rohoží

natlučených na hrubé trámové rámy a pak nahozených jílovitou

hlínou. Předpokládal, že průkopníci, kteří postavili budovy a založili

ulice, snili o tom, že podle tohoto plánu tady jednoho dne vznikne

město. Teď bylo mnoho budov spálených a opodál se hustě kouřilo

z celé čtvrti.

Došel k prvnímu tělu. Byla to žena středního věku, která měla

rozervané hrdlo. Tak tohle žádný člověk neudělal.

Jošua šel dál. Nacházel další lidi, v příkopu, na prazích domů

i v domech samých – muže, ženy, děti. Někteří z nich vypadali, jako

kdyby byli v okamžiku, kdy je zastihla smrt, na útěku. Ani jeden

z nich neměl Vkročec, ale to nebylo nic neobvyklého. Na tomhle

světě byli doma a mysleli, že jsou v bezpečí.

Došel k velké ústřední budově na kopečku. Pokud bylo město

vybudováno podle většiny vírou řízených komunit, pak to byl

pravděpodobně kostel, svatá budova, první pevné stavení, které bylo

postaveno, a v jako takovém v něm bude velká část společného

majetku celé komunity, jako třeba radiová stanice a energetická

184

jednotka. Bylo to také útočiště pro případ, že by udeřila nějaká

pohroma, stejně jako tomu bylo v celé západní historii. Kolem

budovy každopádně leželo velmi mnoho těl. Možná nepřítel udeřil

po ranní bohoslužbě, nebo po té ceremonii, kterou oběti ráno

sloužily. Třeba Ranní vstávání.

Dveře byly zavřeny. Uvnitř mohlo být cokoliv. Když se Jošua

přiblížil, vzlétlo do vzduchu husté hejno much a ze střech ho

s rozmrzelými výrazy pozorovali krkavci.

Vzducholoď se mu zhmotnila přímo nad hlavou.

„Nějaký pohyb, Lobsangu?“

„Všude kolem vás je klid.“

„Teď se jdu podívat do kostela. Do chrámu, nebo co to je.“

„Buďte opatrný.“

Přišel k dvojitým vratům, zasazeným do pevné zdi. Byla

z kamenů nahozených hrubou omítkou. Jošua zkusil do vrat kopnout

a málem si zlomil kotník. Připravil se k dalšímu pokusu.

„Ušetřete si svou křehkou kostru,“ prohlásil suše Lobsang.

„Vzadu jsou otevřené dveře.“

Zadní dveře byly ve skutečnosti vylomeny ze závěsů a vypadly

na ulici. Jošua prošel roztříštěnými veřejemi do malé radiové

místnosti, odkud radiová stanice pořád ještě vysílala své nevinné

poselství vesmíru. Jošua ji pietně vypnul. Další dveře vedly do jakési

provozní místnosti, což bylo něco mezi kuchyní a skladištěm

zbytečností, kterou má většina kostelů a modlitebních síní. Byl tam

velký čajník a hromádka hraček z hrubě opracovaného dřeva. Na

stěnách dokonce bylo několik kreseb dětskou rukou a anglicky psaný

úklidový pořadník. Příští týden měla službu sestra Anita Dowsettová.

Další dveře vedly do hlavního sálu. A tady našel většinu těl. Krev

pokrývala podlahu, vysoko třísnila stěny a na mrtvých se hemžila

hejna hmyzu.

Aby mohl vejít do sálu, musel Jošua překročit nehybná těla. U úst

si přidržoval kapesník. Některé z mrtvých obrátil, aby prozkoumal

jejich zranění. Zprvu si myslel, že sem utekli, protože hledali bezpečí

v silných zdech a za mohutnými dveřmi – i tihle daleko zaběhlí

průkopníci by se dali hnát hluboko zakořeněnými pradávnými

instinkty. Ale na celé té scéně bylo něco divného.

185

„Jošuo?“

„Jsem tady, Lobsangu.“ Došel k oltáři. V jeho středu byla

obrovská stříbrná ruka přitištěná ke zlatému nosu v gestu, jemuž se

běžně říká „dlouhý nos“. „Byli to komediální ateisté. Žít tady musela

být legrace. Něco takového si nezasloužili. Jestli je to zločin, jestli to

spáchali lidé, budeme to muset po návratu ohlásit.“

„To nebyli lidé, Jošuo. Rozhlédněte se. Všechny ty rány jsou

rozervané. Vidíte kousance. Rozdrcené lebky. To udělala zvířata,

vyděšená zvířata. A ty dveře za vámi jsou vyvrácené ven, ne

vyražené dovnitř. Ať to bylo cokoliv, nepřišlo to dveřmi. Ti tvorové

sem Vkročili a pak si prorazili těmi dveřmi cestu ven.“

Jošua přikývl. „Takže je možné, že tady zdejší lidé nehledali

úkryt. Byli tady na ranní bohoslužbě. A to něco se objevilo přímo

v jejich středu. Kráčející zvířata, která prchala před… něčím.“

„Ta zvířata evidentně propadla panice. Ale zamyslete se nad tím,

co s nimi mohl způsobit kouř z marihuany, který ještě teď detekuji ve

vzduchu…“

Jošua si najednou uvědomil, že upřeně zírá na jedno pokroucené

tělo. Nahé, pokryté srstí – na tělo, které nepatřilo člověku. Bylo

zhruba lidských rozměrů, štíhlé, dvojnohé, se šlachami svědčícími

o značné síle, s malou hlavou. Hlava měla všechny rysy šimpanze

s širokým, plochým nosem. Nebyl to troll, ale nějaký jiný druh

humanoida. Byl zabit ranou nože do krku a hrudník byl pokryt

zasychající krví. Někdo měl dost odvahy, aby se bránil nadlidské síle

zuřícího opočlověka, který se tak náhle zjevil uprostřed jeho nebo její

rodiny.

„Vidíte to, Lobsangu?“

Kamera v papouškovi zabzučela a pomalu se pootočila. „Vidím.“

Jošua ustoupil od mrtvého těla, zastavil se, zavřel oči a začal

uvažovat. „Jsme na vrcholu pahorku, který je široko daleko jediným

vyvýšeným místem. Je těžké ve spěchu Vkročit do hustého lesa.

Kdybyste chtěl s celou rodinou prchat napříč mnoha světy, budete

nucen přesouvat se po otevřených prostranstvích, po vrcholcích

pahorků, protože by vás jinak zastavily stromy. Jenže v tomhle

konkrétním světě si na vrcholku kopce postavili zdejší lidé kostel.

Přímo na cestě.“

186

„Pokračujte.“

„Myslím, že ta stvoření Vkročovala. Mířila na Východ.

Soustředila se na vrcholek pahorku, protože prchala ze světů ležících

dál na Západ, stejně jako trollové. Splašila se.“

Lobsang se zeptal: „Splašila se? Co je splašilo? To je otázka, na

niž bychom měli získat odpověď dřív, než se vydáme na zpáteční

cestu, Jošuo.“

„Najednou se ocitli tady, v tomhle uzavřeném prostoru se všemi

těmi lidmi. Zpanikařili. Objevovalo se jich víc a víc… Všechny tady

zabili, pak si prorazili cestu ven a pozabíjeli i všechny ostatní.“

„Podle toho, co o nich víme, Jošuo, něco takového by trollové

neudělali. Vzpomeňte si, jak se zachovali k vojínu Percymu. Mohli

ho taky snadno zabít.“

„Rád bych navrhl, abychom tyhle tvory nazvali elfy. Vycházím

z dalších mytologických pramenů, ze zpráv o dalších, mnohem

kratších a ještě méně srozumitelných setkáních s tajemnými,

štíhlými, lidem podobnými tvory, kteří jako duchové prošli naším

světem. Existence různých Kráčejících humanoidů by mohla

vysvětlit velký rozsah mytologie, Jošuo.“

„A vy bezpochyby čerpáte i z dalších podobných setkání na

Dlouhé Zemi, o nichž jste mi nic neřekl,“ odpověděl Jošua suše.

„To také. Mimochodem,“ ozval se Lobsang dost naléhavě,

„objevil jsem ještě něco jiného. Možná nějakých pět set metrů od

místa, kde se právě zdržujete.“

„Lidé? Trollové? Co?“

„Běžte se podívat.“

187

KAPITOLA 29

Vyběhl z kostela a na čerstvém vzduchu, kde nepáchla prolitá

krev, se mu ulevilo.

Tak asi čtyři sta padesát metrů na západ, řekl Lobsang.

Jošua zkontroloval polohu slunce, otočil se a rozběhl se udaným

směrem. Dřív než uběhl pár set metrů, zaslechl sténání.

Byl to humanoid. Samice ležela na zádech v prachu cesty. Nebyla

to trollka, možná nějaký druh elfa, pokud bychom vycházeli

z Lobsangovy definice, založené na tom, co Jošua našel v chrámu.

Nepodobala se však v žádném případě mrtvému jedinci, kterého

našel tam. Každopádně, pro Jošuu to byl zcela nový druh. Byla

možná sto šedesát centimetrů vysoká, hubená a tělo měla pokryté

srstí. Měla rovná záda, šimpanz zvyklý chodit vzpřímeně, a navzdory

velmi plochému, šimpanzímu nosu, byl její obličej děsivě lidský.

A Jošua si byl skoro jistý, že oproti tvorovi v kostele je její lebka na

tělo příliš velká – mozek byl bezpochyby větší než mozek lidský.

A měla potíže. Byla v posledním stádiu těhotenství. Napůl v

bezvědomí sténala a třásla se, rvala si srst ze silně vyklenutého břicha

a mezi nohama se jí tvořila kalužinka krve.

Když se nad ní Jošua sklonil, otevřela oči. Měla velké, šikmé oči,

vypadala jako známé kresby velkookých mimozemšťanů, ale oči

byly oříškově hnědé jako u opic a bez lidského bělma. Oči, které se

v panice nakrátko rozšířily a pak se na něj zadívaly s úpěnlivou

prosbou.

188

Ohmatal jí břicho. „Už má na čase. Něco není v pořádku. Dítě už

mělo být venku.“

Lobsang zamumlal: „Řekl bych, že jestli má dítě stejně velkou

hlavu, pak je to právě ta, co brání v porodu.“

„Co všechno jste mi dal do té brašny?“ Dřív, než stačil Lobsang

odpovědět, otevřel Jošua vak na břiše a začal uvnitř hledat

lékárničku. „A Lobsangu? Přistaňte tady s tou lodí. Než budeme

hotoví, budu potřebovat ještě spoustu dalších věcí.“

„Než budeme hotoví s čím?“

„Dostanu to dítě na svět.“ Pohladil ženu po tváři. Jeho vlastní

matka ležela kdysi sama na celém světě a chystala se k porodu.

„Jsme na to moc nóbl, rodit jako póvl?12 Tak to uděláme jako

Američané.“

„Chcete provést císařský řez?“ zeptal se Lobsang. „Nemáte na to

dost znalostí.“

„Možná ne, ale jsem si jistý, že vy ano. A provedeme to společně,

Lobsangu.“ Vyházel obsah lékárničky a pokoušel se při tom myslet.

„Budu potřebovat morfium. Desinfekční roztok. Skalpely. Jehly.

Chirurgickou nit…“

„Jsme velmi daleko od domova. Tímhle kouskem vyčerpáte naše

medicínské zásoby. Dokážu samozřejmě vyrobit nové, ale –“

„Musím to udělat.“ Nemohl nic udělat pro oběti v chrámu, ale

mohl něco udělat pro tuhle elfí ženu – nebo to alespoň mohl zkusit.

To byl Jošuův způsob, jak alespoň o trošičku napravit svět. „Pomozte

mi, Lobsangu.“

Odmlka, která trvala celou věčnost. Pak: „Mám samozřejmě

záznamy o všech základních lékařských úkonech. Dokonce i z oboru

porodnictví, i když mě ani nenapadlo, že je budu potřebovat právě na

téhle cestě.“ Jošua posunul papouška tak, aby Lobsang lépe viděl, co

12

Pozn. překl.: Mírně pejorativní rčení (Too posh to push) , často

používané, především muži, o ženách, které se už předem rozhodly rodit

císařským řezem namísto klasického způsobu. Je to rychlejší, i méně

namáhavé a bolestivé. Muži si totiž jen těžko dokážou představit, co

klasický porod obnáší. Podle zprostředkované informace, kterou jsem

dostal, by prý měli zkusit protlačit konečníkem kulečníkovou kouli a pak

by měli jakous takous představu.

189

dělá, a rozložil si nástroje. „Lobsangu, mluvte na mě. Co udělám

jako první?“

„Musíme se rozhodnout, jestli uděláme řez podélný, nebo dolní

vaginální…“

Jošua rychle oholil dolní část chlupatého břicha. Pak, zatímco se

snažil udržet pevnou ruku, pozvedl bronzový skalpel nad vypuklou

břišní stěnu. Právě když se chystal zaříznout do masa, dítě zmizelo.

Ucítil jeho nepřítomnost, protože břicho splasklo.

V šoku se narovnal. „Ono Vkročilo! K čertu – to dítě Vkročilo!“

Pak se objevily dvě dospělé samice. Matka? Sestra? Objevily se

v trhaných záblescích, blikaly v krátkých krocích a skocích,

zjevovaly se a zase mizely všude kolem něj. Jošua by nikdy nevěřil,

že je možné Vkročovat takovou rychlostí.

Lobsang zamumlal: „Jen tiše stůj.“

Dospělé elfky se chvilku dívaly na Jošuu, pak se chopily matky

a zmizely.

Jošuovi poklesla ramena. „Já tomu prostě nevěřím. Co se to právě

stalo?“

Lobsangův hlas zněl pobaveně. „Vývoj, Jošuo. Právě došlo

k vývoji. Všichni vzpřímeně kráčející humanoidi mají potíže s

porody. Dobře to víte a vaše matka se to dozvěděla tím těžším

způsobem. Jak jsme se vyvíjeli, zmenšila se ženská pánev, aby

umožnila chůzi po dvou nohou, ale současně s tím se zvětšil mozek

dětí – což je ten důvod, proč jsme po narození tak bezmocní.

Narodíme se, a než se staneme nezávislými, musíme ještě dlouho

růst.

Jenže, jak se zdá, tenhle druh problém pánve obešel. Tedy

doslova obkročil.“ Tiše se zasmál. „Podívejte, dítě se nenarodí

normální porodní cestou. Ono z dělohy Vykročí, Jošuo. Myslím, že

i placenta, pupeční šňůra a tak dál. Dává to smysl. Schopnost Vkročit

musí ovlivňovat všechny životní procesy toho stvoření, když ovšem

dáte vývoji dost času na to, aby je rozvinul. A když se nemusíte

starat o všechny ty komplikace spojené s porodem, může si váš

mozek vyrůst, jak chce.“

190

Jošua měl pocit prázdnoty. „Starají se o své nemocné. Kdybych ji

byl otevřel, matka by nejspíš nepřežila zranění, která bych jí

způsobil.“

Lobsang mu zamumlal do ucha: „To jste nemohl vědět. Dělal

jste, co jste mohl. A teď pojďte. Potřebujete sprchu.“

191

KAPITOLA 30

Čím dál na Západ, tím byla Dlouhá Země stále zelenější, suché

a neplodné světy zřídkavější. Pokrývka pralesních světů byla

hustší, dubům podobné stromy se šířily od říčních údolí

a zaplavovaly vyšší polohy jako zvedající se zelený příliv. Venku, na

vzácných pláních, se objevovala zvířata, která Jošuovi většinou

připadala známá – různé druhy koní, jelenů a velbloudů. Ale občas

zahlédl i podivnější zvířata, zavalité dravce s krátkýma nohama, kteří

nevypadali ani jako kočky ani jako psi, stádo obrovských býložravců

s dlouhými krky, kteří celkově vypadali jako kříženec mezi slony

a nosorožci.

Devatenáctý den, zhruba někdy na Zemi Západ 460 000, prohlásil

Lobsang poněkud rozhodně, že dosáhli hranice Obilního pásu. Zdejší

světy začínaly být příliš teplé a pralesy příliš husté, než aby tady

stálo za to farmařit.

Zhruba v tom čase přeletěli evropské pobřeží Atlantiku někde

v místech, kde na Prvozemi ležela Británie. Cesta začala být nudným

letem nad prakticky nepřerušovaným zeleným kobercem pralesa

a ještě nudnějším, když překonávali šedomodré zrcadlo hladiny

oceánu.

Jošua trávil hodinu za hodinou na vyhlídkové palubě. Lobsang

teď hovořil jen zřídka, což bylo pro Jošuu úlevou. Gondola byla

prakticky tichá, byl v ní slyšet jen šumot vzduchových čerpadel

a bzukot větráků, které se otáčely sem a tam. Jošua, uzavřený v téhle

plující schráně netečné k vnějším podnětům, uvažoval o ztrátě

192

svalového tónu a tělesné kondice. Občas se věnoval kondičnímu

cvičení, józe nebo běhu na místě. Jednu věc loď postrádala, a to byla

tělocvična, a Jošua neměl nejmenší chuť žádat Lobsanga, aby mu

vyrobil nějaké cvičební pomůcky, protože nechtěl skončit tak, že by s

Lobsangovou pohyblivou jednotkou závodil na veslařském

simulátoru.

Nad oceánem Lobsang zvýšil rychlost. Pětadvacátý den překročili

východní pobřeží Ameriky někde v prostoru New Yorku a zjistili, že

plují nad dalším šťavnatě zeleným pralesním kobercem.

Už nemluvili o zastávce ani o návratu zpět. Oba si uvědomili, že

musí dorazit tak daleko, jak to jen bude možné, dokud neobjeví

nějaký prostředek, jak proniknout do záhady toho, co nutí humanoidy

k migraci. Jošua se otřásl, když si znovu vybavil následky masakru,

který se rozpoutal jako následek paniky v kostele městečka První

nebeské církve obětí triku vesmírné důvěry na západním Madisonu.

Když se pak znovu ocitli nad pevninou, došli k jistému

uspořádání. Lobsang pokračoval v letu jen v noci. To nijak

neovlivňovalo Jošuův spánek a Lobsangovy smysly byly i potmě

mnohokrát dokonalejší než ty Jošuovy za dne. A ve dne si Jošua

vydobyl alespoň několik hodin, které mohl trávit na staré dobré

pevné Zemi, bez ohledu na to, která stará dobrá pevná Země to právě

byla. Občas s ním sjel výtahem dolů ve své pohyblivé jednotce

i Lobsang. K Jošuovu překvapení pohyblivá jednotka snadno

zdolávala i obtížný terén a velmi realisticky při tom běhala, kráčela,

a někdy si dokonce i zaplavala v jezeře.

Všeobecně řečeno ale na těchto světech většinu země pokrývaly

pralesy. Během svých denních sestupů na zem si Jošua všímal

rozdílných podrobností, odlišných skupinek býložravců

a masožravců a postupných změn v celkovém charakteru prostředí.

Objevovalo se méně kvetoucích rostlin, více kapradin a světy byly

méně barevné. Jošua se přesouval o nějakých dvacet až třicet tisíc

světů během jednoho dne, přesněji řečeno noci. Ale je třeba přiznat,

že jak kolem ubíhalo tisíce dalších světů, změnilo se to ve stereotyp –

vidět jeden z nich znamenalo vidět všechny. A mezi zastávkami,

zatímco Lobsang katalogizoval svá pozorování a připravoval

technické dokumenty, Jošua spal na svém gauči nebo dovolil, aby se

193

jeho myšlenky vznášely v zelených zubatých snech tak živých, že si

někdy nebyl jistý, jestli sní nebo bdí.

Občas došlo k nějakému oživení. Jednou, někde v místech, kde

by ležel Tombstone, kdyby tady byl někdo, kdo by to místo

pojmenoval, Jošua poctivě nabíral vzorky z obrovské houby velké

jako dospělý muž, která by na prašné ulici každopádně představovala

překážku i pro Wyatta Earpa a Doca Hollidaye. Houba měla

smetanovou barvu a Jošuu mimo jiné napadlo, že i nádherně voní.

Tak to zřejmě připadalo i malým, myším podobným tvorům, kteří ji

prožrali tak, že byla doslova děravá jako ementál.

Ve sluchátku se ozval Lobsangův hlas: „Ochutnejte ji, jestli

chcete. A každopádně mi jí pořádný kus přineste, abych ji mohl

otestovat.“

„Chcete, abych jedl něco dřív, než zjistíte, jestli je to jedovaté?“

„Myslím, že je to velmi nepravděpodobné. Abych se přiznal,

mám v úmyslu ji sám ochutnat.“

„No, to by mě ani nepřekvapilo. Viděl jsem vás pít kávu. Takže

vy i jíte?“

„Ale samozřejmě! Jistý přísun organických látek je nezbytný.

A zatímco budu tu houbu trávit, rozložím ji a zanalyzuju. Poněkud

nudný proces, ale mnoho lidí s různým dietním omezením musí

projít podobným procesem, až na to, že nepoužívají hmotový

spektrometr, který je součástí mé anatomie. Byl byste překvapen,

kolik potravin opravdu obsahuje ořechy…“

Výsledek analýzy ten večer Lobsang shrnul v prohlášení, že

několik liber obří houby obsahuje dostatek proteinů, vitamínů

a minerálů, že by to mohlo jednomu člověku stačit na celé týdny,

i když z kulinářského hlediska je to velmi nudný materiál. „Ale je

třeba říci,“ pokračoval Lobsang, „že něco, co roste tak rychle,

obsahuje takové množství všech látek potřebných pro lidskou výživu,

a navíc by se zřejmě dalo pěstovat více méně všude, je bezpochyby

věc, o niž by se měl potravinářský průmysl každopádně zajímat.“

„Vždycky rád pomůžu transZemské vydělat nějaký ten snadný

dolar.“

Aby narušil zaběhnutou rutinu, sedl si Jošua na vyhlídkovou

palubu večer a sledoval noční let. Občas zahlédl ohně roztroušené po

194

temných krajinách. Jenže kde jsou stromy a suchá tráva a blesky,

jsou i ohně.

Stěžoval si na jednotvárnost ubíhajícího panoramatu.

„A co jste čekal?“ zeptal se Lobsang. „Všeobecně řečeno, čekal

bych, že mnoho Zemí bude na první pohled – a nezapomínejme,

Jošuo, že první pohled je většinou to jediné, co z nich vidíme – dost

nudných. Pamatujete si na filmy o jurských dinosaurech, které se

objevily v době, když jste byl malý? Všechny ty tolik odlišné druhy

natěsnané do jednoho krátkého snímku s tyranosaurem

a stegosaurem zápasícími v popředí? Příroda taková samozřejmě

není a dinosauři taky ne. Příroda je všeobecně buď rozumně tichá,

nebo hromově hlučná. Dravci a jejich kořist jsou většinou rozptýleni

daleko od sebe. Jistě jste si všiml, že mám zvyk zastavovat na

světech sužovaných suchem, kde se spousta různých zvířat

shromažďuje u napajedel, i když jsou to poněkud netypické

podmínky.“

„Ale co všechno mineme, Lobsangu? I když se na některém

z těch světů zastavíme, věnujeme mu sotva několik letmých pohledů,

bez ohledu na vaše sondy a rakety, a letíme dál. Jestli všechno, co

vidíme, je jeden první pohled za druhým…“ Ze své vlastní

zkušenosti a po praxi, kterou získal na brigádách, došel k vnitřnímu

přesvědčení, že je třeba na světě žít, abyste mu porozuměli, a ne

světy prolétnout, jako kdyby byla Dlouhá Země jen balíček karet.

Byl to třiatřicátý den jejich cesty. „Takže kde jsme teď?“

„Předpokládám, že to myslíte v termínech zemské geografie?

Zhruba někde v místech Severní Kalifornie. Proč?“

„Zastavme na chvíli. Už měsíc jsem zavřený v tomhle létajícím

hotelu. Byl bych rád, kdybychom strávili alespoň den na jednom

místě, jen tak, abychom… no, třeba vychladli, co vy na to? A snažili

se udělat si zkušenost. Jeden celý den a noc. Můžete doplnit nádrže

na vodu. A abych se vám přiznal, mám ponorkovou nemoc a už

z toho skoro šílím.“

„Dobrá, proti tomu můžu jen těžko něco namítat. Najdu nějaký

dostatečně zajímavý svět a zastavíme. Chtěl byste, abych vám

vyrobil, zatímco poletíme nad Kalifornií, surfovací prkno?“

„Ha, ha.“

195

„Změnil jste se, Jošuo, víte to?“

„Myslíte proto, že se s vámi hádám?“

„Abych se přiznal, tak ano. Zajímá mě to, jste rychlejší, méně

váhavý, už ne tak jako osoba, která se pohybuje ve své vlastní hlavě.

Samozřejmě, že jste to pořád vy. Ale já samozřejmě přemýšlím, jestli

teď náhodou nejste mnohem více sám sebou, než jste byl dlouhý čas,

myslím teď, když víte, jak jste se narodil.“

Jošua to odbyl pokrčením ramen. „Netlačte na pilu, Lobsangu.

Děkuji vám za ten náramek. Ale nejste terapeut. Možná, že cestování

rozšiřuje mysl…“

„Jošuo, kdyby se měla vaše mysl ještě rozšířit, začala by vám téct

ušima.“

Přestože byla půlnoc, nebyl Jošua ospalý a začal si připravovat

jídlo.

„Co nějaký film, Jošuo?“

„Raději bych si četl. Máte nějaký návrh?“

Obrazovka čtečky se rozsvítila. „Nevím o žádném případnějším

titulu!“

Jošua zíral na obrazovku. „ Jak jsem se protloukal. “13

„Vždycky jsem si myslel, že je to v mnoha směrech Twainova

nejlepší práce, i když budu mít vždycky slabost pro Život na

Mississippi. Přečtěte si to. Je to, jak sama kniha říká, o cestě na nová

území a často jistým hořkým způsobem velmi komická. Užijte si to!“

A Jošua si to užil. Četl a klimbal a tentokrát se mu zdálo

o nájezdu Indiánů.

Následující den kolem poledne se Vkročování se známým

trhnutím zastavilo. Jošua zjistil, že se dívá na jezero, podobné

velkému šedivému zrcadlu, které narušilo jednotvárnou zeleň

pralesa.

Lobsang prohlásil: „Surf je připravený, cizinče.“

„No nazdar.“

13

Pozn. překl.: Jak jsem se protloukal (angl. Roughing it ), česky vyšlo

např. v překladu Josefa a Gerty Pospíšilových v roce 1955. Předchází

příběhy popsané v knize Innocent on Board (česky Našinci na cestách ) a

popisuje cesty mladého Marka Twaina po Divokém západě v letech

1861-1867.

196

Jak se ukázalo dole na zemi, byl prales velmi příjemné místo.

V nazelenalém světle pod klenbou stromů se honila celá hejna

netopýrů za hmyzem. Vzduch byl cítit vlhkým dřevem a tlejícím

listím. Tlumené zvuky kolem Jošuy byly kupodivu mnohem tišší, než

by bylo obyčejné ticho. Jošua už dávno zjistil, že dokonalé ticho

v přírodě je natolik neobvyklé, že je nejen slyšitelné, ale navíc

obvykle výhrůžné. Ale tichý šum tohohle hlubokého pralesa byl

přirozený a čistý.

Lobsang řekl: „Jošuo, podívejte se doleva. Ale pomalu.“

Vypadala jako koně, plaše vyhlížející nenápadná zvířata

s nezvykle prohnutými krky a naducanými chodidly, velkými jako

štěňata. Pak tam bylo něco, co se podobalo slonovi s pahýlovitým

chobotem, ale v kohoutku vysoké jen něco přes metr.

„Pěkné,“ zabručel Jošua.

„Jezero je přímo před vámi,“ řekl Lobsang.

Jezero bylo vroubeno stěnou stromů a lemoval ho jen úzký volný

břeh. Tichá voda byla plná rákosí a sítiny a pod modrou oblohou, ve

vzácném světle slunce nad volnou plochou, se s pleskotem růžových

křídel snášela na hladinu hejna cizokrajně vyhlížejících ptáků. Na

protějším břehu Jošua zahlédl psovité zvíře neuvěřitelné velikosti –

muselo být tři, čtyři metry dlouhé, mělo masivní hlavu a obrovské,

protáhlé čelisti, které mu přidávaly přinejmenším další metr. Než

stačil zvednout dalekohled, zmizelo v zelených stínech pralesa.

„To byl určitě savec,“ řekl. „Ale tlamu měl jako krokodýl.“

„Savec to byl. Ve skutečnosti si myslím, že to byl vzdálený

příbuzný velryb – tím myslím našich velryb. A v té vodě jsou

skuteční krokodýlové, Jošuo, jako obvykle. To je univerzální tvor.“

„Připadá mi to, jako kdyby části některých zvířat byly

pomíchány – jako kdyby si tady někdo hrál na evoluci.“

„Jsme teď mnoho set tisíc Kroků od Prvozemě, Jošuo. V tomhle

vzdáleném světě vidíme představitele mnoha živočišných řádů, které

byly postranními větvemi na našem stromě pravděpodobnosti, ale

vypadají, jako kdyby si je představoval někdo jiný. Jak se zdá, je

evoluce velmi chaotická, stejně jako počasí…“

197

Pak Jošua zaslechl zamručení, spíše prasečí zachrochtání, jako

kdyby se mu někde za zády pohybovalo velké prase s mohutným

hrudníkem.

„Jošuo, nehýbejte se. Je za vámi. Velmi pomalu se otočte.“

Poslechl. Představil si zbraně, které měl u sebe – nůž v pouzdře

u pasu a vzduchovou pistoli ve vaku na prsou. A ve vzduchu nad ním

byla vzducholoď. Lobsang s celým vzdušným arzenálem, který měl

na povel. Jošua se snažil načerpat z té představy klid.

Obrovská prasata. To byl jeho první dojem. Bylo jich půl tuctu,

každé vysoké jako dospělý člověk v ramenou, s mohutnýma nohama

a hřbetem, který tvořil vysoký naježený hrb. Malá temná očka

a dlouhé silné čelisti. A na každém ze zvířat seděl jako na ošklivém

koni další tvor – humanoid, ne troll – hubená, vzpřímená postavička

s tváří šimpanze a rezavě hnědými vlasy.

Do relativního bezpečí nejbližších stromů to bylo poměrně

daleko.

„Další elfové,“ zašeptal Lobsang.

„Patří k tomu druhu, který zmasakroval Oběti?“

„Možná, nebo jejich bratranci. Dlouhá Země je velká aréna,

Jošuo, muselo tady dojít k vzniku mnoha podivných druhů!“

„Vy jste mě poslal sem dolů, abych se s těmi tvory setkal, že je to

tak? Tomu vy říkáte přestávka k odpočinku?“

„Nemůžete zapřít, že je to zajímavé, Jošuo.“

Jeden z elfů vyrazil udýchaně houkavý zvuk podobný křiku

šimpanzů a kopl svého oře patami do žeber. Všech šest zvířat se

s hrdelními zvuky pomalým klusem rozeběhlo k Jošuovi.

„Co radíte, Lobsangu?“

Prasata začala nabírat rychlost.

„Lobsangu –“

„Běžte!“

Jošua běžel, ale prasata běžela rychleji. Nestačil urazit ani část

vzdálenosti k vzducholodi sestupující k okraji pralesa, když se kolem

něj prohnalo obrovské tělo. Jošua ucítil směsici prachu, krve, výkalů

a něčeho jako mastného pižma, pak mu do zad narazila malá pěst

a srazila ho v přemetech na zem.

198

Prasata, navzdory své velikosti a síle podivně hravá, kolem něj

pobíhala sem a tam. Jistě dokázala být děsivě krutá a ničivá. Čekal,

že ho v nejbližší chvilce rozdupou nebo rozpářou dlouhými

zahnutými psími tesáky, vyrůstajícími v přední části rypáku. Prasata

ale místo toho jen běhala kolem něj a humanoidé – elfové ječeli

a houkali, nakláněli se z prasečích hřbetů a vrhali se na něj

v naznačovaných útocích. Pak nad ním zableskly čepele – kamenné

čepele! Chránil si hlavu rukama a snažil se odkutálet někam stranou.

Nakonec se prasata stáhla a vytvořila kolem něj volný kruh. Celý

roztřesený se zvedl na nohy a zjišťoval, co jeho zbraně. Nebyl

poraněný, jen na tváři měl šrám a na rameni, kde kamenná čepel

pronikla overalem, mělkou řeznou ránu. Utrhli mu ale vak z prsou,

a od pasu mu dokonce sebrali i nůž. Byl obrán zkušenýma rukama,

takže mu zůstal jen papoušek na rameni a torna s technickým

vybavením na zádech.

Elfové si s ním hráli.

Teď se dokonce postavili na hřbety svých podivných zvířat.

Nebyli jako trollové, ale mnohem hubenější, měli elegantnější

pohyby, byli pružní a silní a jejich vzpřímená těla porostlá ryšavou

srstí připomínala těla dětských gymnastů. Měli dlouhé paže

stromových opic, velmi lidské nohy a malé hlavy se svrasklými

šimpanzími tvářemi. Všichni vypadali jako samci. Někteří z nich

dokonce vystavovali na odiv poněkud hubenou erekci.

Jošua se snažil najít nějaké klady. „No, jsou aspoň menší než já.

Tak kolem metru šedesáti?“

„Nepodceňujte je,“ varovala ho sluchátka. Lobsangův šepot byl

naléhavý. „Jsou silnější než vy. A nezapomínejte, že tohle je jejich

svět.“

Znovu se ozvaly udýchaně houkavé výkřiky, a jak se zdálo, jejich

síla dostoupila vrcholu. Pak jeden z elfů kopl své zvíře do žeber.

Obluda, s očima upřenýma na Jošuu, vykročila pravidelným krokem

kupředu. Elf vycenil skoro lidské zuby a zasyčel.

Tentokrát už si nehráli.

Jsou chvíle, kdy je hrůza jako melasa, která zpomalí čas. Jednou,

když byl Jošua ještě dítě, sklouzl přes okraj vápencového lomu,

slabých deset minut jízdy na kole od Domova. Jeho kamarádi ho

199

nedokázali vytáhnout nahoru, a tak tam musel viset, zatímco oni

běželi pro pomoc. Nejvíce ze všeho si pak pamatoval droboučkou

podrobnost na skalní stěně, kterou měl přímo před očima. Byly v ní

šupinky slídy a také jemný lišejník, jako miniaturní prales vysušený

sluncem do žluta. Tahle malá krajina se stala jeho celým světem až

do chvíle, kdy někdo začal křičet a něčí ruce ho uchopily za zápěstí

a vytáhly ho nahoru. Měl pocit, že má paže naplněné roztaveným

olovem…

Elf vyskočil do vzduchu a zmizel. Prase běželo dál, chrochtalo

a neustále zrychlovalo. V Jošuovi se najednou s jasností slídového

zrnka v sluncem ozářeném kameni rozsvítilo pochopení, že ten elf

pronásleduje jeho. A elf najednou Vkročil.

Prase se ale dál hnalo na Jošuu. Ten zůstal stát na místě.

V poslední vteřině zaváhalo, klopýtlo a stočilo se bokem.

A elf se vrátil, nohy pevně zapřené na prasečím hřbetě, rukama

sevřel Jošuu kolem krku – a ty ruce, kterými chtěl Jošuu uškrtit, měl

napřažené už v okamžiku, kdy Vkročil nazpět do tohoto světa. Jošua

žasl nad přesností toho manévru.

Ale elfovy silné ruce se teď svíraly a Jošua byl stržen k zemi.

Nemohl dýchat. Snažil se elfa zachytit rukama, ale jeho protivník

měl paže mnohem delší než on. Jošua se zazmítal, ale nedokázal

dosáhnout na rozšklebenou tvář a před očima se mu začínala dělat

tma. Pokusil se myslet. Zbraně i vak mu sebrali a obsah rozházeli po

okolí, ale na rameni mu pořád ještě seděl papoušek. Uchopil oběma

rukama konstrukci papouška a udeřil s ním elfa do obličeje. Vyletěly

kousky skla a tvrzeného plastiku a elf s jekotem uskočil. Smrtelný

stisk na Jošuově hrdle se milosrdně uvolnil.

Ostatní elfové na svých prasatech zaječeli a vyrazili kupředu.

„Jošuo!“ Ze vzduchu se ozval amplion. Vzducholoď se snášela

dolů, pomalu a nemotorně, a pod ní se kýval provazový žebřík.

Zvedl se na nohy a zhmožděným krkem zalapal po dechu, ale

mezi ním a žebříkem byla řada elfů na jejich podivných jízdních

zvířatech a jejich poraněný druh na zemi ječel zuřivostí. Jediná cesta

z kruhu, který Jošuu obklopoval, byla v místě, odkud vyjel raněný

elf.

200

Rozběhl se tím směrem, pryč od vzducholodi, ale ven z kruhu

elfů. Z ramene mu pořád ještě visely trosky papouška, které na

kabelech táhl prachem za sebou. Ječící elfové se pustili za ním.

Kdyby se nějak mohl obrátit nazpět, nebo se aspoň dostat do

pralesa…

„Jošuo, ne! Pozor na –“

Půda mu najednou povolila pod nohama.

Padl zhruba o metr níž do dutiny plné psů – ne, plné tvorů, kteří

vypadali jako kříženci mezi psy a medvědy. Už je zahlédl odpoledne,

pružná psí těla s mohutnými hlavami a čenichy medvědů. Všude

kolem něj se hemžila jejich těla porostlá černou srstí. Nebyla to past,

ale nějaké doupě. Ale i štěňata byla malými balíčky štěkající a vrčící

zuřivosti. To nejmenší z nich, které bylo skoro roztomilé, sevřelo své

medvědí čelisti na Jošuově noze. Vykopl nohou a pokoušel se zbavit

sevření malého zvířete. Ostatní psi štěkali a vrčeli a Jošua čekal, že

se na něj každou chvilku vrhnou.

Ale už tady byli elfové na svých prasečích ořích. Celá smečka

dospělých psů vyskákala z doupěte a vrhla se na prasata. V záplavě

jekotu, štěkotu, vrčení, chrochtání a houkavého křiku vypukl boj.

Bleskly vyceněné zuby, zazněly bolestivé výkřiky a vytryskla krev,

zatímco elfové bleskově mizeli a zase se objevovali, jako ve světle

stroboskopu.

Jošua vylezl z jámy a rozběhl se od místa boje, nebo se o to

alespoň pokusil. Jenže to umíněné štěně mu stále viselo na noze a za

sebou pořád ještě táhl trosky papouška. Zvedl hlavu. Vzducholoď

měl skoro nad hlavou. Skočil po provazovém žebříku, zachytil se ho

a zuřivě odkopl štěně. Vzducholoď se okamžitě zvedla.

Dole na zemi zatím psi obklíčili prasata, která se zuřivě bránila.

Jošua viděl, jak jeden z největších psomedvědů zabořil zuby do krku

kvičícího prasete, které se zřítilo k zemi. V téže chvíli sevřelo psa do

mohutných zubatých čelistí jiné prase, rozervalo mu hrudník a

s divokým kvikotem ho vyhodilo vysoko do vzduchu. A na scéně

masakru se objevovali a zase mizeli elfové. Jošua viděl, jak jeden

z elfů stanul tváří v tvář psomedvědovi, který se mu vrhl na hrdlo.

Elf zmizel, objevil se vedle zvířete, které právě letělo vzduchem,

s elegancí baletního mistra se otočil, zarazil tenký kamenný nůž

201

psovi do boku a rozpáral mu břicho dřív, než zvíře dopadlo na zem.

Elfové bojovali o přežití, ale Jošua měl dojem, že bojují každý

zvlášť, ne jeden za druhého. Byl to současně boj a řada jednotlivých

osobních soubojů. Každý muž sám za sebe. Tedy kdyby to byli muži.

A vzducholoď stoupala nad koruny stromů a vzhůru do sluneční

záře. Boj se zmenšil na prašný, krví postříkaný detail krajiny, po

které poklidně klouzal osamělý stín vzducholodi. Jošua, který pořád

ještě nemohl pořádně dýchat, vylezl po žebříku a klesl na podlahu

gondoly.

„Vy jste kopl štěně,“ ozval se Lobsang hlasem, v němž zněla

výčitka.

„Přidejte si to na seznam obvinění,“ vydechl s námahou. „Až

budete příště vybírat místo k odpočinku, vybírejte něco, co by se víc

podobalo Disneylandu.“ Pak se ho zmocnila temnota, která kolem

něj bloudila už od onoho blízkého setkání s elfem, a pohltila ho.

202

KAPITOLA 31

Jak se později dozvěděl, byl dost vážně zraněn. Měl několik

drobnějších poranění, kterých si předtím vůbec nevšiml. Měl

zhmožděný krk a hrdlo. Škrábance, řezné rány, dokonce

i kousanec. Ne ten od štěněte, na kotníku, ale otisk zubů podobných

lidským na rameni. Lobsangovo pohyblivé já mu ošetřilo rány,

naordinovalo mu dávku antibiotik a nakrmilo ho prášky proti bolesti.

Pomalu sklouzl do spánku. Občas se nakrátko vzbudil

a zamlženým, rozmazaným zrakem viděl bílé hvězdy nad hlavou

a tmavozelený koberec, který ubíhal pod lodí. Pomalý, pravidelný

rytmus Vkročování byl uklidňující. Celkem nakonec prospal několik

dní.

Čím dál ale cestovali, pořád směrem na západ, tím silněji si Jošua

uvědomoval, i když dřímal na lůžku, ten zvláštní tlak v hlavě. Ten

známý, jakoby přeplněný pocit, který míval vždycky, když se vracel

na Prvozemi. Tlak všech těch přeplněných mozků, v němž se ztrácelo

Ticho. Je to snad tak, jak říkali někteří, že Dlouhá Země je jen jakási

smyčka, která ústí sama do sebe, a že se teď vzducholoď vrací zpět

na začátek, na Prvozemi? Bylo by to dost divné. Ale jestli to tak

není, tak co mají před sebou? A co žene trolly napříč obloukem

světa?

Když se nakonec skutečně probral k plnému vědomí, Vkročování

se zase zastavilo. Sedl si na lůžku a rozhlížel se kolem.

„Jen klid, Jošuo,“ ozval se Lobsangův odhmotněný hlas.

203

„Zastavili jsme,“ řekl Jošua. Hlas měl chraptivý, ale hlasivky

fungovaly.

„Byl jste v hlubokém spánku. Jsem rád, že jste se vzbudil.

Musíme si promluvit. Uvědomujete si, doufám, že jste ani na

okamžik nebyl ve skutečném nebezpečí, že?“

Jošua si masíroval krk. „Jenže v té chvíli to tak ani trochu

nevypadalo.“

„Mohl jsem se těch elfů kdykoliv zbavit jednoho po druhém.

Mám laser s velmi přesným zaměřovačem, a je přímo –“

„Tak proč jste ho nepoužil?“

„Požádal jste mě o vycházku k jezeru. Myslel jsem, že si to

skutečně užíváte a bavíte se!“

„Jak už jste několikrát řekl, Lobsangu, musíme něco udělat s naší

vzájemnou komunikací.“

Jošua odhodil pokrývku, vstal a protáhl se. Měl na sobě krátké

spodky a nátělník, o němž si neuvědomoval, kdy si ho oblékl. Necítil

se sice na to, že by mohl běžet maratón, ale na druhé straně ani

neztrácel vědomí. Opatrným krokem se vydal do umývárny a rychle

se opláchl, aby se zbavil zaschlého potu. Malá zranění se hojila a

v krku už ho jen mírně škrábalo. Vrátil se a ze skříně si vzal čisté

oblečení.

Oknem kajuty viděl, že vzducholoď kotví nad hustým dešťovým

pralesem, který se táhl až k obzoru, zahalenému nazelenalým

oparem. Závoje mlhy se vznášely i nad dlouhými údolími. Slunce

stálo nízko, Jošua odhadl, že je časné ráno. Loď stála ve výšce

přibližně třiceti metrů.

Lobsang řekl: „Nezastavovali jsme každý den, ale takhle shora

toho moc vidět není.“

„Kvůli hustotě pralesa?“

„Poslal jsem tam dolů pohyblivou jednotku. Jsme daleko od

domova, Jošuo. Máme za sebou více než devět set tisíc Vkročení. Jen

si to představte. Vidíte, jak to tady vypadá, to je naprosto typické.

Krajina porostlá pralesem, kam oko dohlédne. Pravděpodobně

pokrývá celý světadíl. Je těžké dělat nějaká pozorování.“

„Ale přesto je tady evidentně něco, co vás zajímá, je to tak?“

204

„Podívejte se na přímý přenos,“ řekl Lobsang. Obraz na nástěnné

obrazovce byl roztřesený a nepříliš jasný, zabíraný kamerou, která

byla příliš daleko. Ukazovala paseku v pralese, trhlinu v zelené

pokrývce, kterou nepochybně způsobil pád obrovského stromu, jehož

kmen ležel ve středu prostoru, pokrytý lišejníky a cizokrajnými

houbami. Přístup světla měl za následek, že ze země vyrazily mladé

stromky a nízké keře.

A nové rostliny přilákaly humanoidy. Jošua zahlédl něco, co

vypadalo jako skupina trollů. Seděli na pasece v sevřeném kruhovém

chomáči a každý z nich vybíral hmyz z kožichu toho před sebou.

Celou tu dobu zpívali, útržky melodií, něco jako napůl zapomenuté

písně, útržky dvou, tří, čtyřhlasů, improvizovaných přímo na místě

a pak zase zapomenutých, jejichž zvuk slabě přinášel vzdálený

mikrofon.

„Trollové?“

„Očividně,“ zamumlal Lobsang. „Hudebním znalcům bude trvat

celou věčnost, než odhalí strukturu toho zpěvu. Dávejte pozor.“

Jak si Jošuovy oči zvykly na roztřesený obraz, začal na mýtině

a ve stínu pralesních okrajů rozeznávat další skupinky humanoidů.

Byly mezi nimi druhy, které nepoznával. Někteří si hráli, pracovali,

zabývali se sami sebou nebo lovili. Byli to opravdu spíše humanoidé

než lidoopi – kdykoliv se některý z nich postavil, bylo vidět

bezchybný a dokonalý postoj dvounožce. Řekl: „Nezdá se, že by

spolu nevycházeli. Jsou ale různí.“

„Jak se zdá, máte pravdu. Naopak, řekl bych, že spolu vycházejí

velmi dobře.“

„Proč se všichni soustředili tady? Jsou to rozdílné druhy.“

„Já si myslím, že v téhle konkrétní společnosti se z nich stali

symbionti. Využívají jeden druhého. Pravděpodobně mají mírně

rozdílné smysly a smyslový dosah, takže jedni z nich dokážou

zaznamenat nebezpečí dřív než ti ostatní. Víme, že trollové,

například, využívají ultrazvuk. Na Prvozemi byste našel podobný

příklad u delfínů, kde spolu ze stejných důvodů plavou odlišné

druhy. Jak vidíte, Jošuo, dal jsem na vaši radu. Rozhodl jsem se

věnovat studiu zázraků Dlouhé Země, jako je třeba právě tahle

skupina humanoidů, více času. Je to úžasný pohled, co říkáte? Je to

205

jako sen z vývojové minulosti lidstva – několik humanoidních skupin

pohromadě.“

„Ale co budoucnost, Lobsangu? Co se stane, až se sem dostanou

dychtiví kolonisté? Jak by mohlo tohle všechno přežít?“

„No, to je jiná otázka. A co se stane, jestli je všechny ve velké

migraci zaženou dál na Východ? Chtěl byste se podívat dolů?“

„Nechtěl.“

Později, když se vzducholoď vydala na další cestu, hovořili

o podivné výjimečnosti lidstva na Dlouhé Zemi. A Lobsang mluvil

o tom, jak nedlouho po dni Nazemvkročení inicioval pátrání po

lidských bratrancích napříč tisíci Zeměmi, a vyprávěl Jošuovi příběh

o muži jménem Nelson Azikiwe.

206

KAPITOLA 32

Podle oficiální rodinné historie byl Nelson pokřtěn po onom

proslulém admirálovi. Jenže ve skutečnosti ho nejspíš

pojmenovali po Nelsonu Mandelovi. Podle jeho matky tenhle

Nelson teď seděl po pravici Boží. Jak Nelson junior vyrůstal, došel

k názoru, že je to dobrá věc, protože Mandela je na místě, odkud

dokáže zabránit pomstychtivému bohu Izraelitů naložit na hřbet

lidstva další trable.

Matka ho vychovala v Kristu, jak sám říkal, a kvůli ní ve víře

vydržel. Po poněkud složité kariéře a ještě složitější filozofické pouti

vstoupil do svatého řádu. Nakonec ho pozvali do Británie, aby

pohanům přinesl Dobrou zprávu, což je nezvratný důkaz, že co se

opakuje, to se opakuje. Angličany měl docela rád. Měli sklony se

hodně omlouvat, což bylo pochopitelné, když uvážíme jejich dědictví

a zločiny jejich předků. A z nějakého důvodu ho arcibiskupka

canterburská poslala do opravdové venkovské farnosti, která byla tak

čistá, že až zářila. Možná že měla arcibiskupka smysl pro humor

nebo chtěla získat čárku nebo prostě jen zjistit, co se stane.

Tohle nebylo to Spojené království, o němž mluvila matka, když

byl malý, tím si byl jistý. Teď, dlouho po její smrti, procházel

Londýnem, který obývala obrovská, mnohobarevná populace. Mezi

doručovateli novin jste těžko zahlédli někoho, jehož předci kdysi

nechodili pod žhavým africkým sluncem. K čertu, vždyť to dokonce

byli černí muži a ženy, kdo vám hlásil, kdy na kolébku demokracie

207

bude pršet. A to navzdory vyprazdňující se, hrůzu nahánějící krajině

a hlavnímu městu, kde se vylidňovalo jedno předměstí za druhým.

Řekl to i faráři od sv. Jana na vodě, reverendu Davidu

Blessedovi, který odcházel do penze, muži, který jasně podporoval

teorii nominativního determinismu. Když Blessed uviděl Nelsona

Azikiweho poprvé, řekl: „Můj synu, tak vám nebudou přinejmenším

šest měsíců chybět pozvánky na večeři!“ Jak se ukázalo, bylo jeho

proroctví celkem pravdivé. Reverend Blessed se s pomocí nějakých

rodinných peněz mohl odebrat na předčasný odpočinek ve svém

vlastním domku, hlavně proto, jeho vlastními slovy, aby mohl

„pozorovat tu legraci, až budeš sloužit svou první bohoslužbu.“

Nechal své obydlí na faře Nelsonovi, který tam žil úplně sám

s výjimkou jedné postarší ženy, která mu každý den uvařila oběd

a poklidila. Nebyla moc výřečná a co se jeho týkalo, nevěděl, o čem

by s ní mluvil. Talíř však měl vždycky plný, navzdory skutečnosti, že

fara nedostávala žádné příspěvky a měla kanalizační systém, jehož

cesty jistě považoval za nevyzpytatelné i sám Nejvyšší. Toaleta

někdy bez zjevné příčiny splachovala uprostřed noci.

Byla to část Anglie jakoby zázrakem nedotčená Dlouhou Zemí.

A dokonce, alespoň podle toho, co kolem sebe Nelson viděl, ani

jednadvacátým stoletím. Nakonec došel k názoru, že Středoangličané

jsou angličtí Zuluové. Nelsonovi se zdálo, že každý druhý muž ve

vesnici byl někdy vojákem, často s vysokou hodností. Teď byli na

odpočinku, starali se o zahrádky a místo mužů dávali do řad

brambory. Byl však zcela vyveden z míry jejich laskavou zdvořilostí.

Jejich ženy mu pekly tolik koláčů, že se o ně musel dělit s otcem-

penzistou Blessedem. Nelson měl podezření, že otec Blessed dostal

pokyny, aby jej sledoval a hlásil jeho pokroky autoritám

v Lambethském paláci.

Povídali si v Davidově domku, zatímco reverendova žena byla na

schůzce Ženského spolku.

„Samozřejmě, že vždycky najdete lidi, kteří jsou hluboce

konzervativní,“ řekl David. „Jenže tady v okolí jich nenajdete

mnoho, protože do toho vstoupily reflexy anglického třídního

systému, chápete? Jste vysoký, hezký a mluvíte anglicky

nesrovnatelně lépe než většina jejich vlastních dětí. A když jste na

208

pohřbu starého Humphreye citoval pasáže z W. H. Hudsonova

Života pastýřů, přišlo za mnou po bohoslužbě – kterou jste ostatně

odsloužil úžasně – několik z nich a ptalo se mě, jestli jsem vám to

poradil. Samozřejmě jsem jim řekl, že ne. A věřte mi, že když se

novinky roznesly… no, jednoduše řečeno, jste u nich prošel.

Uvědomili si, nejen že máte velmi dobrou angličtinu, ale že jste i

velmi dobrý, co se Anglie týče, což tady dole hodně znamená.

A pak, jako byste tomu všemu chtěl nasadit korunu, dal jste si

přidělit pozemek a tam kopete, sázíte, a všeobecně řečeno,

obděláváte půdu staré dobré Země, a tím jste si všechny získal na

svou stranu. Víte, když slyšeli o vašem příchodu, byli všichni trochu

nervózní. Čekali totiž, že budete… jak bych to řekl… serióznější?

Zdá se, že jste na své úkoly mezi námi velmi dobře připraven.“

Nelson odpověděl: „Myslím, že na tento úkol mě jistým

způsobem připravoval celý můj život. Ano. Víte, jako dítě, které

v těch dnech pobíhalo jižní Afrikou, jsem měl na bonganiho, jako

jsem já, opravdu velké štěstí. Jenže mí rodiče se řídili heslem, že

lepší budoucnost čeká jen toho, kdo je ochoten něco pro to udělat.

Mohl byste si o nich myslet, že byli tvrdí, a asi byste měl pravdu.

Drželi mě ale dál od ulice a nutili mě chodit do školy.

A pak se samozřejmě objevila Černá společnost s tím svým

programem ‚Hledání budoucnosti‘ a matka to okamžitě nějakým

přirozeným duševním radarem zaznamenala. Dohlédla na to, abych

tam šel na pohovor, a pak už to proběhlo, jako kdybych k tomu byl

předurčen osudem. Očividně jsem dostal výtečné hodnocení ve všech

testech, které mi zadali. Najednou Společnost našla svou tvář, tvář na

plakáty – ubohého afrického chlapce s IQ 210. Více méně mi řekli,

abych klidně požádal třeba i o Měsíc. Jenže já v té době nevěděl, co

bych vlastně chtěl dělat. Až do dne Nazemvkročení… Kde jste byl na

den Nazemvkročení vy, Davide?“

Starší kněz obešel velký dubový stůl, vytáhl velký deník, obrátil

několik stran a řekl: „Tady vidím, že když jsem se poprvé dozvěděl,

co se děje, připravoval jsem se na podvečerní pobožnost. Co jsem si

o tom myslel? Kdo má dnes vůbec čas souvisle myslet?

Tady to nebylo tak špatné. Venkov je jiný než město, chápete?

Lidé tady tak snadno nepropadají panice a nemyslím, že by se mnoho

209

zdejších dětí zajímalo o nějaké hrátky s elektronickými součástkami.

Navíc nejbližší místo, kde by takové součástky sehnaly, by byl

Swindon. Všichni ale sledovali v televizi, co se děje. Tady se lidé

dokonce dívali na oblohu, jestli náhodou ty ostatní světy neuvidí –

tak málo jsme tomu rozuměli. Ale ve stromech pořád ševelil vítr,

krávy potřebovaly podojit a myslím, že jsme trávili volný čas

posloucháním zpráv prokládaných Archerovými.14

Nepamatuju si, že bych k tomu zaujal nějaký vyhraněný postoj,

dokud nebylo oficiálně vyhlášeno, že existují další Země, celé

miliony dalších Zemí, které jsou nám tak blízko jako myšlenka,

a navíc všechny volné a otevřené lidem. Tak to bylo něco, při čem

zdejší lidé zastříhali ušima. Bylo to o půdě!

Na venkově se půdě vždycky věnuje pozornost.“ Nahlédl do své

napoleonky, zjistil, že je prázdná, a pokrčil rameny. „Co to Bůh

uchystal?“

„Numeri 23, 23,“ odpověděl automaticky Nelson.

„Výborně, Nelsone! A k našemu potěšení to také byla první

úřední slova, která v roce 1838 vyslal Samuel Morse elektrickým

telegrafem.“ Pohnul svou sklenkou a udělal malé, složité gesto

rukou, kterým se ptal Nelsona, jestli by si dal ještě.

Jak se ale zdálo, mladší muž myslel na něco úplně jiného. „Co to

Bůh uchystal? Řeknu vám, co to Bůh uchystal, Davide. No, přišel

den Nazemvkročení a my se dozvěděli o Dlouhé Zemi, a najednou

byl svět plný nových otázek. V té době jsem přečetl všechno o Louisi

Leakeyovi a o práci, kterou on a jeho žena vykonali v Olduvaiské

rokli. Vím, jak mě vzrušilo, že každý člověk na světě je ve svém

jádře Afričan. Proto jsem sdělil Společnosti, že bych se rád dozvěděl,

jak se stal člověk člověkem. A chtěl jsem vědět proč. Ale ze všeho

nejvíc jsem chtěl zjistit, co se tady od nás čeká v tom novém

kontextu Dlouhé Země. Zkrátka a dobře jsem chtěl vědět, k čemu

tady vlastně jsme.

14

Pozn. překl.: Snad jeden z nejdelších rozhlasových seriálů v dějinách

lidstva. Typově něco jako naši Tlučhořovi . Archerovi jsou ovšem z

venkova, žijí na vesnici a zatím bylo odvysíláno něco přes 17000 epizod

(ne, není to chyba). V Nelsonově době už bude jejich počet podstatně

vyšší.

210

Je jasné, že v té době mě ztratila jak moje matka, tak její víra.

Abychom tak řekli, byl jsem na svého Boha příliš chytrý. Našel jsem

si čas, abych si přečetl všechno o událostech, které proběhly ve

čtyřech staletích následujících narození dítěte jménem Ježíš,

a samozřejmě i o zmateném vývoji, kterým křesťanství od té doby

prošlo. Zdálo se mi, že ať už je pravda o vesmíru jakákoliv, rozhodně

to není něco, co by mohlo být odkryto skupinou hádavých

zastaralých duchovních.“

David se hlasitě rozesmál.

„A miloval jsem paleontologii. Fascinovaly mě kosti a příběhy,

které nám dokážou vyprávět. Zvláště teď, kdy máme prostředky

a přístroje, o kterých se vědcům a průzkumníkům ještě před patnácti

lety ani nezdálo. Tohle byla cesta k pravdě.

A já v tom byl dobrý. Výjimečně dobrý, bylo to, jako kdyby mi

kosti samy zpívaly…“

Reverend Blessed moudře mlčel.

„Nedlouho po dni Nazemvkročení se mi ozvali lidé z Černé

společnosti, kteří mi řekli, že zařídili, abych mohl sestavit a vést

expedice do tolika Olduvaiských roklí na Dlouhé Zemi, na kolik

budou stačit fondy. Do míst kolébek lidstva na nových světech.

Víte, když jednáte s Černou společností, jsou fondy prakticky

neomezené. Problém byl v tom, že jsme měli nedostatek zkušených

lidí. Byla to skvělá doba pro paleontologii a my jsme vycvičili celou

řadu mladých lidí. Každý s trochu slušným vzděláním a malou

lopatkou mohl – nebo mohla – mít svou vlastní rokli jen pro sebe

a tam pracovat. Bez ohledu na to, co se kde dělo, lovci kostí našli své

Eldorádo.

Takže… no, něco jako Africká příkopová propadlina existuje

skoro na každém světě Dlouhé Země a geologie je více méně shodná.

Přesně, jak jsem doufal, při mnoha příležitostech jsme našli v cílové

oblasti kosti, které byly nesporně hominidní. Pracoval jsem na tom

projektu celé čtyři roky. Rozšířili jsme pole našeho pátrání a bylo to

pořád stejné. Samozřejmě, že tam byly kosti, vždycky tam byly kosti.

Vybral jsem další pravděpodobná místa světa, která mohla být

domovem jiné Lucy – například čínské větve, což byl důsledek časné

migrace z Afriky.

211

Jenže ani po více než dvou tisících vykopávek na spojených

Zemích, jak expedicemi financovanými Černou společností, tak

řadou dalších, jsme nenašli jediný důkaz rozvoje vzkvétajícího

lidstva s výjimkou těch starých kostí, z nichž některé byly

deformované, jiné poškozené zuby zvěře, ale všechny velmi malé.

Nenašli jsme nic mimo australopitéky, kterým se říkalo podle

prvního známého nálezu Lucy. Kolébky lidstva byly prázdné.

Na těch místech jsou stále ještě lidé, kteří tam hledají, kopou

a pátrají, a do minulého roku jsem řídil celý program. Ale nakonec

mě prázdnota Dlouhé Země – tedy prázdnota, co se lidstva týče –

zklamala natolik, že jsem odešel. Přijal jsem velkorysou částku,

kterou mi Černá společnost dala jako dárek na rozloučenou, i když

jsem věděl, že doufají, že se jednoho dne vrátím do jejich stádečka.

Už jsem měl dost těch prázdných lebek, chápete? Dost těch

malých kostí. Viděli jste kroky, ale ne příchod. A jednoho dne jsem

se přistihl při myšlence, kde se to na těch ostatních světech vlastně

zvrtlo. A co když se to naopak zvrtlo tady? Možná, že vznik a vývoj

lidstva je jen nějaká děsivá vesmírná chyba.“

„A tak jste se vrátil k církvi? To je samozřejmě velká změna.“

„Řekli mi, že v celé historii nebyl nikdo vysvěcen tak rychle jako

já. Říkali mi, že anglikánská církev byla v minulosti vlídná k lidem,

kteří byli v té době považováni za jakési přírodní filozofy. Mnoho

vikářů trávilo svá nedělní odpoledne tím, že nadšeně chytali do

sklenic nové druhy motýlů. Často jsem uvažoval, jak nádherný život

to byl: bibli v jedné ruce a sklenici s éterem v té druhé.“

„Nezačínal takhle i Darwin?“

„Darwin se nedostal ani k vysvěcení. Příliš ho rozptylovali

brouci… A proto se potkáváme tady. Myslím, že jsem potřeboval

nějakou novou kostru. Pomyslel jsem si, proč se nechytit teologie?

Vezmi to vážně. Uvidíš, co se ti z toho podaří vymáčknout. Můj

předběžný pracovní názor je mimochodem ten, že žádný Bůh

neexistuje. Bez urážky.“

„Ne, ne, samozřejmě.“

„Takže musím zjistit, co tady je místo něj. Ale právě teď, co se

týká mé vlastní filozofie, napadá mě jeden citát, který to zhruba

212

shrnuje: ‚Když se ráno vzbudíš, pomysli na to, jak vzácný dar je být

naživu – dýchat, myslet, radovat se, milovat.‘“

Reverend Blessed se usmál. „Aha, starý dobrý Marcus Aurelius.

Ale, Nelsone, to byl pohan!“

„Což podporuje mé tvrzení. Mohl bych si nalít ještě trochu té

brandy, Davide?“

~

„Nelson měl v podstatě pravdu,“ řekl Lobsang Jošuovi. „Linie

hominidů a opic, z nichž se vyvinula, měla nepochybně velký

vývojový potenciál. Jenže jestli se schopnost Vkročovat poprvé

objevila na Prvozemi, je jasné, že se Vkročující humanoidé rychle

odsunuli co nejdál od Prvozemě a zanechali po sobě jen řídké stopy

ve fosilních záznamech. Kosti, které ilustrují dlouhou a složitou cestu

k lidství, najdete jen na Prvozemi.“

„Co to znamená, Lobsangu? Na to se ptal i Nelson. K čemu je

vlastně Dlouhá Země?“

„No, řekl bych, že proto jsme sem přišli. Abychom to zjistili.

Můžeme pokračovat?“

213

KAPITOLA 33

Tak se vydali na další cestu a složitou humanoidní komunitu

nechali za zády. Zeměpisně teď mířili na východ, dál od

tichomořského pobřeží, do nitra světadílu.

A pak téměř bez povšimnutí minuli další milník: miliontý krok od

Prvozemě. Nedošlo k žádné dramatické změně, k žádnému novému

počitku, jen na zeměmetru naskočilo nové číslo. Teď už se

pohybovali ve světech, kterým předsunutí průkopníci říkali Horní

křížení. Nikdo, dokonce ani Lobsang si nebyl jistý, jestli předtím

někdo Dokráčel takhle daleko.

Džungle, která pokrývala Severní Ameriku, byla stále hustší,

neprostupnější a podle závoje vodních par i vlhčí. Ze vzduchu toho

bylo vidět opravdu málo, jen zelenou pokrývku, tu a tam narušenou

kousky otevřené vody. Lobsangovy vzdušné sondy odhadovaly, že

na těchto světech by se mohla pralesní pokrývka táhnout až

k nezamrzlým pólům.

Stejně jako předtím Lobsang každý den zastavil, aby mohl Jošua

sestoupit, udělat krátký průzkum a protáhnout si nohy. Jošua se ocital

v hustém smíšeném porostu kapradin všech rozměrů a stromů, jak

známých, tak neznámých, a to vše ještě porostlé popínavkami, jako

je zimolez a planá réva. Květiny pravidelně tvořily chomáče

divokých barev. Někdy se Jošua vracel s trsy hroznům podobného

ovoce. Zrnka byla v porovnání s domestikovanými a šlechtěnými

odrůdami malá a tvrdá, ale přesto sladká a šťavnatá. Husté pralesy

obývala populace různých velkých zvířat, ale byli tam i podivným

214

způsobem hopkající tvorové, velcí asi jako menší klokani, ale

s dlouhými ohebnými čenichy. Jošua se naučil těmhle zvířatům věřit,

mimo jiné i proto, že jejich stezky, vyšlapané v hustém podrostu, ho

vždy spolehlivě dovedly k otevřené vodě. A v horních vrstvách

pralesa, ve větvích a korunách, viděl i létající tvory. Velká pleskající

křídla. A jednou pleskající, svíjející se věc, která vypadala ze všeho

nejvíc jako chobotnice. Obludka rotovala jako házecí talíř, který

někdo vyslal mezi větve stromů. Jak se sem, k čertu, dostalo tohle?

Strávil mimo loď i několik nocí, jen tak, kvůli starým dobrým

časům. Bylo to skoro jako neděle, zvláště když poodešel o jednu, dvě

Země od Lobsanga, ale s tím jeho pán a vládce zásadně nesouhlasil.

Ale i přesto, když se naskytla příležitost, seděl u svého malého ohně

a naslouchal Tichu. Když byla dobrá noc, měl dojem, že všude kolem

sebe cítí ostatní Země, obrovské prázdné prostory, které začínají

hned za kruhem světla vrhaným jeho ohněm. Bezpočet

nevyslovených možností. A pak se zase vrátil do lodi a nechal za

sebou celý svět i s jeho vlastními unikátními záhadami, do kterého

sotva nahlédl.

A cestovali dál, na další a ještě další…

Po padesáti dnech, více než jeden celý a jednu třetinu milionu

Kroků od Prvozemě měli dojem, že se země i vzduch zatřásly, prales

zmizel, svět se vyčistil a tady, v srdci Severní Ameriky, odhalil moře,

které se táhlo od obzoru k obzoru a jehož třpyt narušovaly jen tu

a tam ostrůvky mořské pěny.

~

Za stálého Vkročování obrátil Lobsang vzducholoď k jihu a hledal

suchou zem. Moře ovšem přetrvávalo, svět po světu, pěnilo životem,

zelení kvetoucích řas, bledě bílými tvary, které mohly být

korálovými útesy, a skákajícími, plovoucími tvory podobnými

delfínům. Opatrné odebrání vzorků ukázalo, že je moře slané. To

ovšem nemuselo znamenat, že je tohle Americké moře spojeno

s širým světovým oceánem. Vnitrozemní moře může být slané i díky

odpařování. Vzorky vody, které Lobsang získal, byly plné vláken

exotických řas a neméně exotických korýšů – rozhodně exotických

alespoň pro odborníky. Lobsang uložil jejich vzorky a fotografie.

215

Letěli dál na jih a nakonec narazili na pobřeží. Lobsang zastavil

Vkročování a prozkoumali jeden náhodně vybraný konkrétní svět

z této poslední skupiny. Nejdříve narazili na hustou bariéru mlhy,

pak zahlédli velké, ptákům podobné stíny, které létaly nízko nad

mořem, a nakonec se ocitli nad pevnou zemí. Byla pokryta hustým

pralesem, který se táhl prakticky až k moři. Lobsang si myslel, že

vyšší zem, kterou měli před sebou, by mohla být v nějakém

příbuzenském vztahu k Ozarkské náhorní planině.

Pak zamířili dál na východ, až narazili na hluboké obří údolí,

vyhloubené pravděpodobně nějakým vzdáleným bratrancem řeky

Mississippi nebo Ohia. Pustili se podél něj na sever až k ústí, kde se

řeka vlévala do vnitrozemního moře. Čerstvá voda, která se mísila do

vody slané, se dala snadno rozeznat podle hnědého zabarvení,

viditelného ještě míle od pobřeží.

A sem, na volné pásy břehů sladkovodní řeky, přicházela pít

zvířata. Začali znovu Vkročovat a přitom křižovali nad řekou a Jošua

pozoroval, jak se objevují stáda úžasných zvířat, jen aby vzápětí zase

zmizela. Byli mezi nimi čtyřnožci i dvounožci, zvířata velmi

podobná slonům, jiná, která mohla být nelétavými ptáky, a pod

nohama větších tvorů se hemžilo a pobíhalo množství zvířat

menších. Několikavteřinový pohled, pak další úžasná, skoro

nezemská scéna a vzápětí další.

„Jako předváděcí špůlka Raye Harryhausena,“ poznamenal

Lobsang.

„Kdo je to Ray Harryhausen a co je to předváděcí špůlka?“ zeptal

se Jošua.

„Dnes večer si pustíme originální verzi filmu Jason a Argonauti

a po něm bude následovat rozhovor doplněný obrázky. Neměl byste

to minout. Ale poslyšte, to je objev! Myslím tohle Americké moře.

Celé tohle pobřeží. Jak úžasné místo ke kolonizaci! Tahle Severní

Amerika má druhé Středozemní moře, vnitrozemské moře,

s veškerým bohatstvím a kulturními spojitostmi, které takový útvar

slibuje. A co se týče možností pro kolonizátory, je proti tomu Obilní

pás jen slabý odvar. Poslyšte, vždyť tohle místo by se mohlo stát

středem úplně nové civilizace. A to nemluvím o příležitostech, které

216

to otevírá turismu. Jen jeden jediný svět – a my už jsme takových

přeletěli stovky.“

Jošua suše odvětil: „A možná by to mohli nazvat ‚Lobsangův

pás.‘“

Pokud Lobsang vtip pochopil, nedal to nijak najevo.

~

Další noc, další klidný spánek pro Jošuu.

A když se ráno probudil, monitor v jeho kabině ukazoval něco

jako zvětšený táborák.

Jošua vyskočil z postele. Začal si natahovat kalhoty, když do

kajuty vešel Lobsang, což způsobilo, že si je natahoval mnohem

rychleji. Bude muset Lobsanga naučit významu slova „zaklepat.“

Lobsang se usmál. „Přeji vám dobré ráno tohoto slibného dne.“

„No jo, jasně.“ Jošua dnes neměl na Lobsangovy žertíky

nejmenší náladu. Představa lidské společnosti, skutečné, nesporně

lidské společnosti ho doslova zelektrizovala. Ponožky, pevné boty…

„Dobrá, jsem připravený vydat se dolů. Lobsangu – kdo zapálil ten

oheň? Jsou to lidé?“

„Očividně ano. Možná ji najdete, jak se opaluje mezi dinosaury.“

„Dinosauři? Ona? A opaluje se?“

„Budete se muset podívat sám. Ale, Jošuo, buďte opatrný.

Dinosauři vypadají dost přátelsky… no, alespoň někteří z nich. Ale

ona by mohla kousat…“

Kromě výtahu teď měli k dispozici další prostředek, jak se dostat

na zem, vysoce technické zařízení, které se skládalo ze staré

automobilové pneumatiky (kterou Jošua vyhrabal v kóji náhodných

krámů v prostorném skladišti vzducholodi), dostatečně dlouhého

kusu lana a jednoduchého nouzového tlačítka na Jošuově hrudní

torně, kterým mohl pneumatiku rychle spustit, nebo, což bylo

mnohem důležitější, rychle ji zase zvednout nahoru v případě, že by

byl pronásledován. Po svém setkání s vražednými elfy se Jošua cítil

mnohem lépe, když tohle únikové zařízení na gondolu vzducholodi

namontoval, a v posledních dnech trval na tom, že když sestoupí na

zem, bude pneumatika dole, a byl vždycky připravený v naléhavém

případě se k ní rozběhnout.

217

Právě teď se znovu spouštěl k nové Zemi. A byl tady další

člověk… někde. Cítil to. Opravdu to cítil. Svět, na kterém byli lidé,

vnímal Jošua jinak.

Pro Lobsanga už se stávalo zvykem, že Jošuu spouštěl na zem

kus od jeho skutečného cíle, aby mu umožnil opatrně se přiblížit,

čímž samozřejmě spuštění z čistého nebe rozhodně nebylo.

Vzducholoď plula nad okrajem říčního ústí, na místě, kde byly

rozptýlené stromy, keře a malá jezírka v blátivé půdě. Vzduch byl

čerstvý, ale prosycený pachem soli a závany rozkládající se vegetace,

které sem přinášel vítr od okraje džungle. Je v něm ale ještě něco,

pomyslel si Jošua, když se blížil k zemi, jemnější, sušší vůně, kterou

nedokázal zařadit. Blátivou pláň lemoval hustý prales, který

sestupoval z vyšších poloh a táhl se směrem k jihu. A ten závan

kouře přicházel odněkud z vnitrozemí.

Jošua sestoupil na zem nedaleko okraje vody, ale už na okraji

pralesa. Jakmile byl na zemi, vydal se opatrně kupředu, směrem,

odkud přicházel kouř. „Cítím… sucho. Rez. Připadá mi to jako

pavilon plazů v zoo.“

„Tenhle svět se může od Prvozemě velmi lišit, Jošuo. Urazili

jsme dlouhou cestu po stromě náhodného vývoje.“

Po chvíli se prales rozestoupil a odhalil pruh písečné pláže

a pomalu tekoucí vody. A na kamenném srázu nad nimi, nedaleko

vody, narazil Jošua na skupinu tlustých, tuleňovitých tvorů, kteří se

líně vyvalovali na slunci. Mohlo jich být, včetně mláďat, tucet.

Mohutná těla jim porůstala dlouhou světlou srstí, měli malé, skoro

kuželovité hlavy s černýma očima a malá ústa. Plochými nosy

s širokými nozdrami ale připomínali šimpanze. Tvorové jednoduše

vypadali jako tuleni s lidskými obličeji. Papoušek na Jošuově rameni,

který byl od chvíle, kdy ho Jošua použil jako obušek, opraven,

zabzučel, protože se čočky začaly zaostřovat a natáčet.

Tuleňům podobní tvorové zaregistrovali nezvaného návštěvníka

dávno předtím, než se přiblížil. Obrátili k němu oči, opičí hlavy se

natočily a s poplašeným houkáním slézali ze svých kamenů a vlnili

se po písku k vodě. Mláďata se držela dospělým jedincům v patách.

Jošua teprve teď zjistil, že končetiny zvířat jsou tak trochu

kompromisem mezi opičíma rukama a nohama a opravdovými

218

ploutvemi, které jsou ukončeny pahýlovitými chodidly či dlaněmi,

mezi jejichž prsty jsou nataženy plovací blány. Tvorové hladce

vklouzli do vody a bylo na první pohled vidět, že se ve vodě

pohybují mnohem elegantněji než na pevné zemi.

Pak ale k nebi vyletěla prška vodní tříště a z vody se zvedla horní

čelist velikosti menšího rybářského člunu. Tuleňům podobní tvorové

se s panickým kvikotem rozprchli na všechny strany.

„Krokodýl,“ zamumlal Jošua. „Kamkoliv přijdeš, ve vodě jsou

zatracení krokodýli.“ Sebral ze země plochý kámen a zamířil k okraji

vody.

„Jošuo, buďte opatrný –“

„Hej, ty!“ Hodil kamenem takovou silou, jaké byl schopen,

a plochý kámen poskakoval po hladině. S velkým uspokojením

zaregistroval, že poslední „žabkou“ kámen krokodýla zasáhl přímo

do pravého oka. Zvíře se ve vodě se zuřivým řevem obrátilo.

Pak se ale vztyčilo a na mohutných zadních nohou vyrazilo

z moře. Krokouš musel být alespoň dvanáct metrů dlouhý a vypadalo

to, jako by z vody vyrazilo nějaké obojživelné výsadkové plavidlo.

Jošua cítil, jak se pod ještěříma nohama při každém došlápnutí

zachvívá země. A rozzuřené zvíře se hnalo na něj.

„Do hajzlu!“ Jošua se otočil a dal se do běhu.

Dorazil k nejbližším stromům a začal se prodírat vlhkým zeleným

šerem. Zvíře, které mohutné husté stromy zastavily, zařvalo,

naklonilo těžkou hlavu zmateně na stranu – a pak odkráčelo po pláži,

aby si našlo nějakou jinou kořist.

Jošua se opřel o kmen stromu a prudce oddechoval. Na stromech

a na zemi kolem něj rostly květy, navzdory stínu bylo to místo plné

barev. A všude byly slyšet zvuky, pralesem se ozvěnou rozléhal křik,

kvákavé výkřiky někde v zelené stěně nablízku a hlubší vrčení

odněkud z větší dálky.

„Tak s tím superkrokodýlem jste měl štěstí,“ ozval se Lobsang.

„Bylo to hloupé, ale štěstí jste měl.“

„Jestli právě teď hoduje na těch humanoidech, je to moje vina.

Byli to humanoidé, je to tak, Lobsangu?“

„Řekl bych, že ano, ale jsou zatím jen částečně adaptovaní – dva

miliony let ještě není dost na to, aby se dvounohá opice změnila

219

v tuleně. Tihle humanoidé jsou jako ti Darwinovi nelétající

kormoráni…“

Najednou se pohnuly obrovské stíny. Po Jošuově nebi se něco

přesunulo, nesmírná hmota velikosti menší budovy na pohybu. Pak

na zem dopadla noha, kulatá jako noha slona, noha velikosti

dubového kmene a mnohem vyšší než Jošua. Zamrkal, ale neodvážil

se vyběhnout z úkrytu pod stromy. Prohlížel si tělo nad sebou. Kůže

byla silná a vrásčitá, posetá starými jizvami, zbrázděná dolíky

a prohlubněmi, jako by rány způsobily střely z děla.

Pak jakoby odnikud vyběhl dravec podobný tyranosaurovi.

Kráčel vztyčený na mohutných zadních nohách, na malých předních

nohách měl drápy, tlamu jako průmyslový drtič, tělo velikosti

a rychlosti parní lokomotivy. Jošua opatrně couvl ještě dál do svého

úkrytu. Lovec se vrhl na velkého čtyřnožce, sevřel mocné čelisti

a vyrval mu kus masa velkosti Jošuova hrudníku. Čtyřnožec

bolestivě zabučel a ten vzdálený zvuk zněl jako mlžná siréna lodního

supertankeru. Zvíře se ale pohybovalo dál a ke svému zranění bylo

stejně nevšímavé, jako by byl Jošua ke komářímu štípnutí.

„Lobsangu?“

„Viděl jsem to. Vidím to. Jurská večeře.“

„Spíš jurská jednohubka,“ zabručel Jošua. „Našli jsme dinosaury,

Lobsangu?“

„Ne, dinosaury ne. I když jsem si myslel, že ten název použijete.

V tomhle případě na to bylo každopádně evoluce příliš mnoho.

Někteří z těch tvorů jsou nejspíše mnohem vyvinutější potomci

křídových ještěrů a zdejší světy patří do skupiny těch, kam onen

proslulý asteroid, který vyhubil dinosaury, nikdy nedopadl. Možná,

že tady jen proletěl těsně kolem, tady o ně smrt jen tak zavadila…

Ale obrázek není jednoduchý, Jošuo. Ten obrovský býložravec, který

na vás málem šlápl, dokonce vůbec není ještěr, je to savec.“

„Vážně?“

„Byla to samice – myslím, že nějaký druh vačnatce. Kdybyste

měl možnost, viděl byste, že nese ve vaku mládě velikosti

pivovarského koně. Později vám ukážu obrázky. Na druhé straně,

základní morfologie… obrovští býložravci, kteří jsou kořistí

220

divokých masožravců – to bylo v éře dinosaurů běžné a je to třeba

další univerzální stereotyp.

Jošuo, nikdy nezapomínejte na to, že jste necestoval v čase

nazpět, ale kupředu. Putoval jste daleko po stromu náhodných

možností, na planetě, kde dramatické, ale více méně náhodné

události působí opakovaně vyhynutí mnoha zavedených druhů,

a uvolňují tak místo pro evoluční inovace. Jenže na každé Zemi se

výsledky takových událostí liší. Někdy minimálně, někdy velmi…

Už se blížíte k táborovému ohni. Teď se pusťte k vodě.“

Výběžkem pralesa se s praskotem drceného podrostu pohybovala

nějaká další zvířata, která mířila směrem k ústí řeky a čerstvé vodě.

Mezi stromy Jošua zahlédl nízká mohutná těla, rohy a křiklavě

zabarvené hřbetní hřebeny. Zvířat bylo několik, dospělí jedinci byli

vyšší než Jošua v ramenou. Mláďata bezstarostně pobíhala mezi

pohybujícíma se nohama dospělých. Byla to obrovská zvířata, ale

jejich velikost bledla ve srovnání s gigantickým vačnatcem, kterého

potkal předtím. Mířila k vodě a Jošua je podle svých možností

sledoval.

Došel na okraj pralesa a narazil na stružku sladké vody. Na

bahnité pláni, která lemovala ústí, se natřásala, štěbetala a živila

velká hejna ptáků, nebo alespoň tvorů, kteří se ptákům velmi

podobali. Kvetoucí rostliny na blatech vytvářely pod modrou

oblohou pestrobarevný koberec. Jošua měl dojem, že zahlédl, jak

hlubší vodu čeří zubaté hřbety dalších krokodýlů. U vody se napájela

zvířata s pestrobarevnými hřbetními hřebeny.

Na okraji pláže z bílého písku sedělo několik vzpřímených

dvounohých ještěrů a slunilo se. Po písku se sem a tam honilo

několik menších jedinců, kteří se tu a tam ponořili do příboje

olizujícího pláž. Ve své hravosti byli ještěři až lidští, Jošuovi

připomínali děti na kalifornských plážích. Pak si jeden z větších

dvojnožců Jošuy všiml a strčil do svého nejbližšího souseda. Oba si

vyměnili několik zasyčení, po nichž menší z dinosaurů znovu přivřel

oči a začal podřimovat, zatímco první, větší, dál pozoroval Jošuu

očima plnýma zájmu.

„Jsou legrační, že?“ ozval se ženský hlas.

Jošua se s bušícím srdcem otočil.

221

~

Žena byla malá, s pevnou postavou, světlé vlasy stočeny na zátylku

do malého uzlu. Měla na sobě prakticky vyhlížející vestu se spoustou

kapes. Vypadala o něco starší než Jošua, snad něco málo přes třicet.

Měla pravidelnou, hranatou tvář, spíše zajímavou než krásnou

a zhnědlou sluncem a dlouhým pobytem v přírodě. Měřila si ho

odhadujícím pohledem.

„Pokud na ně nezaútočíte, jsou úplně neškodní,“ řekla. „A taky

chytří. Mají mezi sebou dělbu práce a vyrábějí si něco, čemu by se

dalo říkat nástroje. Rozhodně aspoň klacky na kopání, kterými

vyhrabávají škeble. Kromě toho si dokážou vyrobit primitivní, ale

použitelné loďky a docela složité pasti na ryby. To znamená, že mají

schopnost pozorování, dedukce, uvažování a týmové práce a taky

schopnost myslet dnes na lepší zítřek…“

Jošua jen zíral.

Zasmála se. „Nemyslíte, že by byl čas zavřít pusu?“ Napřáhla

k němu ruku.

„ Já vás znám. Vy jste Jošua Valienté, že? Věděla jsem, že na vás

jednoho dne narazím. Světy jsou malé, co?“

Jošua byl jako opařený. „A kdo jste vy?“

„Říkejte mi… Sally.“

V uchu se Jošuovi ozval naléhavý Lobsangův hlas. „Pozvěte ji na

loď! Sveďte ji! Máme úžasnou kuchyni a musím říci, že co se vás

týče, je to plýtvání, protože ji nedokážete vůbec ocenit! Nabídněte jí

sex! Udělejte, co chcete, jen ji dostaňte na tu zatracenou loď!“

Jošua zašeptal: „Lobsangu? Vy tedy o lidských vztazích opravdu

nic nevíte.“

Zdálo se, že se to Lobsanga dotklo. „Mám snad všechna

pojednání, která kdy byla napsána o lidské sexualitě. A kdysi jsem

míval i tělo. Jak si myslíte, že vznikají děti Tibeťanů? No,

koneckonců, na tom nezáleží. My prostě musíme dostat tu mladou

dámu na palubu! Přemýšlejte! Co dělá taková půvabná dívka tady,

na Horních kříženích?“

V tom měl Lobsang pravdu. Ať byla kdokoliv – jak se dostala

sem, více než milion Kroků od Prvozemě? Byla snad přirozený

Vkročník, někdo, komu pak nebylo špatně, stejný jako Jošua? Dobrá.

222

Jenže člověk dokázal v jednom dni uskutečnit jen určitý počet

Vkročení. On dokázal bez pomoci udělat tisíc Vkročení denně. Jenže

každý musel někdy spát a jíst? Dokázali jste při Vkročení dokonce

ulovit jelena, jakmile jste jednou získali ten grif, ale opracování

a vaření masa v přírodě se nedalo uspěchat, a to vás zpomalovalo…

Trvalo by celé roky dostat se sem tímhle způsobem.

Pozorovala ho s rostoucím podezřením. „Na co myslíte? A s kým

jste to mluvil?“

„No… s kapitánem naší lodi.“ Nebyla to tak docela lež, a protože

sestry vždycky lhaní posuzovaly velmi přísně, Jošuovi se ulevilo.

„Vážně? To asi myslíte ten komický plynový pytel? A jak velká

je posádka té obludy? A mimochodem, Robure Dobyvateli, doufám,

že nemáte žádné nekalé úmysly s tímhle světem. Mám tyhle malé

potvůrky docela ráda.“

Jošua sklopil oči. Malí dinosauři zatím kolem dvojice vytvořili

kruh a podobní cibetkám panáčkovali na zadních tlapkách. Bylo

jasné, že tady zvědavost zvítězila nad opatrností.

„Kapitán by byl rád, kdybyste vstoupila na palubu,“ vypravil ze

sebe Jošua konečně.

Usmála se. „Na palubu té věci? Ani omylem, pane, tedy bez

urážky… Ale, hm…“ pokračovala poněkud váhavě, „nemáte

náhodou nějaké mýdlo? Dělám si samozřejmě svoje vlastní, louhové,

ale v žádném případě bych neřekla ne něčemu, co by bylo ke kůži

trochu ohleduplnější.“

„Jsem si jistý, že –“

„Třeba s růžovou vůní.“

„To je všechno?“

„A kousek čokolády.“

„Samozřejmě.“

„A výměnou bych vám nabídla… informace. OK?“

Hlas v Jošuově uchu prohlásil: „Zeptejte se jí, o jaké informaci,

kterou by nám mohla dát, si myslí, že bychom si ji nemohli zjistit

sami.“

Když se Jošua zeptal, Sally se ušklíbla. „To nevím. Co všechno

dokážete zjistit sami? Podle všech těch antén a talířů tam asi máte

vybavení, se kterým byste dokázali hacknout i boží emaily.“

223

Jošua jí odpověděl: „Podívejte, vracím se nazpět, seberu tam

nějaké mýdlo a kus čokolády a vrátím se, ano? Hlavně nechoďte

pryč.“

K jeho úžasu se Sally rozesmála: „No páni, božíčku, to je ale

opravdový gentleman! Vsadila bych se, že jste byl ve skautu.“

Zatímco se Jošua zvedal k Marku Twainovi, šeptal mu Lobsang

do ucha: „Jestli je nějaký efektivnější způsob jak Vkročovat, je pro

nás životně důležité, abychom zjistili jaký!“

„Já vím, Lobsangu, já vím! Pracuju na tom.“ Jenže právě teď byla

záhada Vkročování to poslední, co se Jošuovi honilo hlavou.

~

Poobědvali na pláži – čerstvě nasbírané ústřice pečené na otevřeném

ohni.

To setkání vyvedlo Jošuu z míry víc než cokoliv jiného. Nebyl

zvyklý na společnost žen, nebo alespoň ne těch, které neměly na

hlavě řádový čepec. V Domově na Prvozemi byla všechna děvčata

více méně něco jako jeho sestry, a všechny sestry byly nadány

laserovým pohledem a zahorizontním sluchem. Když se jednalo

o opačné pohlaví, byli jste v Domově pod neustálým dozorem.

A když jste pak strávili spoustu času na Dlouhé Zemi a prakticky jste

nepotkali živou duši, pak každý, koho jste potkali, vám byl na obtíž,

protože zabíral váš prostor.

A právě teď tady byl ještě další rušivý prvek v podobě

miniaturních dinosaurů, kteří natahovali krky hned sem a hned zase

tam, aby neminuli ani to nejmenší. Jako když vás pozoruje parta

zvědavých dětí. Měl pocit, že by jim měl nabídnout pár korun, aby se

navzájem vzali někam do kina.

Jenže on s touhle tajuplnou Sally potřeboval mluvit. Cítil uvnitř

nesmírné napětí, nesmírnou, nenaplněnou potřebu. A jak se tak díval

na ni, měl dojem, že ona cítí totéž.

„S těmi dinosaury si nedělejte starosti,“ řekla. „Nejsou nijak

nebezpeční, i když jsou fakt dost chytří. Jsou velice bystří na to, aby

se drželi z dosahu větších dinosaurů a krokodýlů. Zařídila jsem si to

tak, že se sem občas vracím, abych zjistila, jak si vedou.“

„ Jak? Jak jste se sem dostala, Sally?“

224

Sally rozhrábla uhlíky ohně a malí tvorové poplašeně odskočili

nazpět. „No, to není vaše věc. Byl to zákon starého Divokého západu

a já jsem si po čertech jistá, že to platí i tady. Ty ústřice se upekly

fantasticky, nemyslíte?“

To rozhodně ano. Jošua právě snědl čtvrtou. „Už jsem na Dlouhé

Zemi ochutnal něco jako slaninu a viděl jsem celou řadu zvířat

podobných prasatům, která jsou podle mě prakticky univerzální. Ale

tohle chutná, jako kdyby byly pokapané worcesterskou omáčkou.

Mám pravdu?“

„No, více méně. Cestuji připravená.“ Sally se na něj podívala

a po bradě jí stékala šťáva z ústřic à la Kilpatrick. „Uděláme dohodu,

ano? Já budu upřímná k vám a vy budete upřímný ke mně. Alespoň

v jistých mezích. Dobrá, tak dovolte, abych vám řekla, co si myslím,

že už o vás vím. Tak zaprvé.

Odhadla bych, že v té zatracené věci, která se vznáší tam nahoře,

je jediný člověk, Protože ve chvíli, kdy jste mě objevil, by se seběhla

celá posádka a hemžila se kolem mě a mého malého světa. A když

připočítám vás, tvoří celou posádku dva lidé. Není to trochu velká

loď pro dva lidi? Za druhé. Ta věc vypadá velmi draze, a vzhledem

k tomu, že univerzity nemají takové peníze a vlády zase takovou

představivost, zůstává nám nějaká společnost. Odhadla bych, že je to

Douglasova Černá?“ Usmála se. „Z ničeho se neobviňujte, vůbec nic

jste neprozradil. Black je mazaný a tohle je přesně v jeho stylu.“

V Jošuově sluchátku bylo ticho.

Jošuovo zaváhání si vysvětlila naprosto přesně. „Velitelství mlčí?

Ale no tak! Každý, kdo má talent, který Douglase Blacka a jeho

Černou společnost zajímá, skončí v jejich službách. Můj otec tak také

dopadl. I když tím pravým lákadlem nebývají peníze. Protože jestli

jste opravdu dobrý, dá vám váš přítel Douglas pytel hraček, s nimiž

si můžete hrát, jako je třeba ta vzducholoď tam nahoře. Nemám

pravdu?“

„Já nejsem Blackův zaměstnanec.“

„Je to jen smlouva, to je ten fíkový list, ne?“ prohlásila pohrdavě.

„Víte, na jejich velitelství v New Jersey nosí každý zaměstnanec

podobné sluchátko jako vy, aby s nimi mohl Douglas mluvit osobně,

kdykoliv se mu zachce. Říká se, že i jeho mlčení je výhružné. Jenže

225

můj otec jednoho dne řekl: ‚Já už prostě tuhle věc nosit nebudu.‘

A vy mi, Jošuo, teď prokážete tu laskavost a sundáte si tu svou.

Nevadí mi, že mluvím s vámi. Slyšela jsem o vás, jak jste zachránil

všechny ty děti o dni Nazemvkročení, a myslím, že jste slušná lidská

bytost. Ale sundejte si ta moderní otrocká pouta.“

Jošua to s pocitem viny udělal.

Sally krátce spokojeně přikývla. „Tak a teď si můžeme

popovídat.“

„Na nás není nic špatného,“ prohlásil Jošua opatrně i když si

nebyl tak docela jistý, nakolik je to pravda. „Jsme tady na průzkumu.

Dívat se a učit, zmapovat Dlouhou Zemi. To je alespoň cílem téhle

výpravy.“ Nebo bylo, dodal v duchu, než se výzkum soustředil na

rozsah humanoidních migrací, které jsou rušivým prvkem Dlouhé

Země.

„Ne vaším cílem, Vy nejste badatel, Jošuo Valienté, ať jste, co

jste. Proč jste tady vy?“

Pokrčil rameny. „Jsem něco jako pojistka, když chcete slyšet

pravdu. Najatá síla.“

Při jeho slovech se zasmála. „Ha!“

Pokračoval: „Říkala jste, že váš otec také pracoval pro Blacka.“

„To je pravda.“

„Co dělal?“

„Vymyslel Vkročec. I když to bylo v jeho volném čase.“

„Váš otec byl Willis Linsay?“ Jošua jen mlčky zíral, vzpomínal

na den Nazemvkročení, a jak se jeho život změnil kvůli tomu, co

Linsay udělal.

Usmála se. „Dobrá. Chcete to slyšet celé? Jsem z rodiny

Vkročníků. Přirozených Vkročníků… No tak, zavřete pusu, Jošuo.

Můj dědeček uměl Vkročit, matka jakbysmet a já to samozřejmě

umím taky. Otec ale Vkročit neuměl, a proto potřeboval vymyslet

něco jako Vkročec. Tak to udělal. Já jsem poprvé Vkročila, když mi

byly čtyři. A brzo jsem zjistila, že otec dokáže Vkročit, když mě drží

za ruku. Vyfotografovali nás. Nikdy jsem neměla problémy

s takovým tím povídáním o kouzelných dveřích, a to díky mamince.

Máma byla velká čtenářka a četla mi Tolkiena a Larryho Nivena

a Edith Nesbitovou a všechno možné. Musím říci, že mě učila doma.

226

A tak jsem vyrostla se svou vlastní Narnií! Abych se přiznala, ode

dne Nazemvkročení jsem byla pěkně namíchnutá, protože jsem se

musela dělit o své tajné místo se zbytkem světa. Ale tehdy mi máma

vysvětlila, že bych neměla nikomu vykládat, co umím.“

Jošua ohromeně naslouchal. Nedokázal si skoro představit, jaké

to muselo být, být členem rodiny Vkročníků, rodiny, kde byl každý

jako on.

„V těch dnech to bylo moc hezké. Často jsem s tátou bývala

v jeho kůlně, protože ta byla v jiném světě, v jiném Wyomingu –

i když jsem ho samozřejmě musela vodit tam i zpět.

Jenže otec tam býval velmi málo, protože se musel každou chvíli

vracet a cestovat tam, kde ho chtěla Černá společnost mít, a to mohlo

být kdekoliv, od MIT až po nějakou výzkumnou laboratoř ve

Skandinávii nebo v jižní Africe. Někdy se v noci objevila

helikoptéra, on do ní nastoupil, o hodinu později byl doma a vrtulník

zase odletěl. Když jsem se ho ptala, co dělal, obvykle odpověděl, že

jen nějakou práci, to je všechno. Ale mně to stačilo, protože otec

podle mě věděl, co dělá. On věděl všechno.

O tom, co dělá, jsem nevěděla vůbec nic. Ale když sestrojil

Vkročec, nijak mě to nepřekvapilo. Byl zvláštní směsicí skvělého

teoretika a praktického technika. Myslím, že právě on měl ze všech

nejblíže k představě skutečné podstaty Dlouhé Země… Jenže když

matka zemřela, už mu to nebylo k ničemu. To byl totiž problém,

který nemohl vyřešit pomocí žádné technologie. Pak už začaly být

věci divné.“ Sally zaváhala. „Tím myslím ještě divnější než předtím.

Pracoval dál. Ale já měla dojem, že se přestal starat o to, na čem

pracuje a k čemu to bude. Vždycky se choval velmi eticky, chápete?

Hipík z dlouhé řady dalších hipíků. Teď mu to začalo být jedno.

Jenže žil dvojím životem. Věci jako Vkročec měl schované. Otec

rád schovával věci. Řekl mi, že se to naučil v době, kdy žil jako hipík

a schovával své políčko marihuany ve sklepě. Jednou mi to ukázal.

Vedly tam tajné dveře, které se otevřely jedině tehdy, když se jeden

volný hřebík zatlačil do určité hloubky a jedna plechovka s barvou se

otočila o devadesát stupňů kolem svislé osy. Pak se odsunul takový

panel a objevil se rozlehlý prostor, o němž byste nevěřili, že tam

227

může být, a ve vzduchu se pořád ještě vznášel slabý zápach těch

rostlin…

To je můj příběh. Vždycky jsem Vkročovala, vyrostla jsem s tím.

Pro naši rodinu byl den Nazemvkročení jen hrbolem na cestě. Ale vy

jste musel Vkročování objevit úplně sám, je to tak, Jošuo? Slyšela

jsem, že vás vychovaly jeptišky. Je to součástí vaší legendy.“

„Já o žádnou legendu nestojím.“

„Tak jeptišky, co? Bily vás nebo na vás zkoušely něco…

legračního?“

Jošuovi se zúžily oči. „Nic takového se tam nedělo. Jen sestra

Marie Josefa nás občas vyplácela, ale kdyby se přepočítala o jedinou

ránu, sestra Agnes by ji vyrazila na hodinu. Ale ano, když se ohlédnu

do minulosti, bylo to opravdu dost zvláštní místo. Ale tak dobře

zvláštní. Správně zvláštní. Sestry nám poskytovaly velkou dávku

svobody. Četli jsme Carla Sagana dřív než Starý zákon.“

„Svoboda. Tak s tím mohu sympatizovat, proto můj otec odešel

od Douglase Blacka. Douglas se jednoho dne o Vkročci dozvěděl

a nějak to z otce dostal. Myslím, že když nás matka opustila, a jedno

s druhým, otec už stejně začínal lidi nenávidět. To, co Black udělal,

to bylo to poslední stéblo. Jednoho dne otec prostě zmizel. Přijal pod

falešným jménem a s falešnými doklady místo na Princetonu. Jenže

to bylo pořád ještě hodně na očích, takže když ucítil, že jsou mu od

Blacka už zase v patách, přesunul se do Madisonu a pod dalším

falešným jménem nastoupil na tamní školu. A technologii Vkročce,

kterou měl rozpracovanou, si vzal samozřejmě s sebou. Přesunula

jsem se za ním a nastoupila na kolej. Moc jsem ho neviděla, myslím,

že jsem ho jen tak hlídala. A mimochodem, Willis Linsay není jeho

pravé jméno.“

„Ani mě nenapadlo, že by bylo.“

„Pak začal mít pocit, že má Černou společnost zase za patami,

a tehdy se rozhodl, že daruje vynález Vkročce celému světu, takže

nikdo tu věc nebude moci omotat řetězy nebo ji zdanit a nalepit na ni

cenovku. Vážně nenáviděl velké průmyslové společnosti a neměl rád

ani vlády. Myslím, že doufal, že svět bude mnohem lepší místo, když

bude moci každý odejít z jejich dosahu. Pokud vím, je pořád ještě

naživu a někde tam venku.“

228

„Proto jste tady? Hledáte ho?“

„To je jen jeden z důvodů.“

Ve vzduchu najednou došlo k nějaké podivné změně. Malí

dinosauři se natáhli vzhůru a jejich oči pročesávaly oblohu. Jošua se

podíval na Sally. Nezdálo se, že by nějak reagovala, opatrně obracela

na pánvi klacíkem poslední ústřici.

„Myslíte si, že to, co udělal, bylo správné?“ zeptal se. „Myslím

s Vkročcem.“

„No, možná ano. Dal alespoň lidem novou možnost. I když říkal,

že tam, na Dlouhé Zemi, se budou muset lidé naučit opravdu myslet.

Kdysi řekl: ‚Dávám lidem klíč k nekonečným světům. Konec nouze

a doufejme, že i válce. A možná nový smysl života. Nechávám

průzkum těch nových světů mladé generaci, drahoušku, i když si

osobně myslím, že to královsky poserete.‘ Proč se na mě tak díváte?“

„ Tohle vám řekl váš otec?“

Sally pokrčila rameny. „Vždyť jsem vám to povídala. Byl to

hipík pocházející z celé řady hipíků. Mluvil takhle vždycky.“

V té chvíli zaduněl nad pláží z reproduktoru Lobsangův hlas

a znovu vyplašil malé dinosaury. „Jošuo! Okamžitě zpět na palubu!

Mimořádný stav!“

Ve vzduchu byl cítit podivný zápach, připomínající hořící plastik.

Jošua se zadíval k severnímu obzoru, kde se objevil šedý mrak

a neustále se zvětšoval.

„Říkám jim násosky,“ oznámila mu Sally klidně. „Připomínají

trochu vážky. Do každé organické hmoty napumpují jed, který

neuvěřitelně rychle rozpouští buněčné stěny, takže se z vás stane

pytel polévky, kterou vysají jako brčkem. Nevím proč, ale dinosauři

je nezajímají. Váš elektronický přítel má pravdu, když mluví

o mimořádném nebezpečí, Jošuo. Takže buďte hodný chlapec

a rozběhněte se nazpět.“

S těmi slovy zmizela.

229

KAPITOLA 34

V okamžiku, kdy zmizela, Vkročil Jošua nazpět, na Východ, na

opačnou stranu, než mířila vzducholoď. To byla zcela

instinktivní reakce, když jste byli v nebezpečí. Člověk se

vrátil na svět, ze kterého právě přišel, protože svět po proudu by

mohl být ještě horší. Teď byl v zalesněném světě, stromy byly

povětšinou běžného typu, táhly se, kam dohlédl – což bylo sotva

nějakých sto metrů – dál neviděl právě kvůli zmíněným stromům.

Ani stopy po dívce, žádní dinosauři, žádná vzducholoď.

Viděl, že prales po jeho pravé ruce je o něco světlejší než jinde,

takže vstal a vydal se tím směrem. Po chvilce vyšel na rozlehlý

prostor pokrytý popelem a zuhelnatělými pařezy. Nejednalo se

o nové spáleniště, z páchnoucí černé krusty už se zvedaly nové

výhony, na nichž se tu a tam zelenaly listy. Obyčejný lesní požár,

který nakonec vyhasl. Byl součástí onoho velkého cyklu přírody,

který vás, když jste ho viděli milionkrát po sobě, začal zatraceně

štvát.

Najednou se nad ním objevila vzducholoď a její dlouhý oválný

stín se roztáhl po spáleništi. Jošua si nasadil sluchátko.

V Lobsangově hlase znělo ublížené kvílení. „Ztratili jsme ji!

Nemohl jste ji vlákat do lodi? Očividně objevila nový způsob, jak

Vkročovat! A co víc –“

Jošua si sluchátko zase sundal. Sedl si na pařez, který byl pokrytý

směsicí pestrobarevných hub. Cítil se po setkání se Sally jako

ochromený, vnímal tu bouři slov, která se v ní nepochybně ukrývala.

230

A cestovala sama, tak, jak byl zvyklý cestovat on. Byla to myšlenka,

která ho poněkud elektrizovala. Na svých prázdninových toulkách

přežil na mnoha podobných světech.

Najednou ho napadlo, že vlastně už ani nechce, ani nepotřebuje

mít nad hlavou nějakou zatracenou vzducholoď.

Jošua si znovu nasadil sluchátko a uvažoval, co má říci. Co to

bylo za frázi, kterou sestra Agnes používala, když se v Domově

pokoušel dělat ramena nějaký vysoký církevní hodnostář nebo někdo

podobný? „Slyšíte mě, Lobsangu? Nejste můj šéf, pane, opravdu ne.

Jediné, co teď můžete udělat, je mě zabít, a ani potom, mi nebudete

šéfovat.“

Žádná odpověď.

Vstal a vykročil dolů z kopce, pokud to vůbec byl kopec. Ale

svah to byl určitě, a to signalizovalo řeku, a ta zase znamenala

otevřenou krajinu, úkryt a téměř jistě nějakou lovnou zvěř. Všechno,

co tady bude potřebovat k přežití.

Nakonec Lobsang odpověděl. „Máte pravdu, Jošuo. Nejsem váš

šéf a ani po tom netoužím. Na druhé straně nemohu uvěřit, že to

myslíte vážně – tedy podle náznaků, jimiž se netajíte –, že chcete

opustit palubu. Cestujeme za určitým účelem, vzpomínáte?“

„Ať už je váš účel jakýkoliv, já nikoho neunesu, Lobsangu.“

Zastavil se. „Dobrá, vrátím se na palubu, ale za jistých podmínek.“

Vzducholoď se mu teď vznášela prakticky nad hlavou.

„První z nich je ta, že mohu sestupovat na zem a vracet se nazpět,

kdykoliv budu chtít, ano?“

Tentokrát Lobsang odpověděl z reproduktoru dunivým,

nebeským hlasem. „Pokoušíte se se mnou vyjednávat, Jošuo?“

Jošua se poškrábal na nose. „No, myslím, že ve skutečnosti se

pokouším žádat. A co se týče Sally, mám pocit, že ji uvidíme velmi

brzo, bez ohledu na vaše či moje plány. Vy jednoho osamělého

člověka ve všech těch pralesních světech nikdy nenajdete, ale pro ni

bude sakra snadné všimnout si na nebi vzducholodi velké jako

stodola. Ona najde nás.“

„Ale ona cestuje sama jako vy. Ona už ve skutečnosti došla

mnohem dál než vy. Možná nepotřebuje lidi a nebude mít žádný

motiv, proč nás hledat.“

231

Jošua přešel po vlhkém popelu ke kruhu, který sestupoval k zemi.

„Ona lidi opravdu nepotřebuje. Ale věřím, že lidi chce.“

„Jak byste tohle mohl vědět?“

„Kvůli způsobu, jakým se mnou mluvila. Všechna ta slova, která

ze sebe chrlila, protože je potřebovala říci. Protože ti vaši proslulí

průkopníci a horalé byli při svých setkáních stejní. Protože i já jsem

takový. Protože i tenhle člověk, který se jmenuje Jošua, se tu a tam

vrací domů, aby ho navštívil a pobyl s lidmi. Aby byl, do hajzlu,

chvíli člověkem, a když to mám říct slušně, tak co se mě týče, může

si Daniel Boone trhnout nohou až u samého zadku.“

„Jak už jsem řekl předtím, Jošuo, není sporu, že tahle cesta

rozšířila obzory vaší mysli, i když ne váš slovník.“

„A je tady ještě něco jiného, Lobsangu. Něco, co vás nenapadlo.

Co když je tady ta možnost, že se nám najednou objeví pod kýlem

a plameny jejího ohně budou šlehat do výše?“

„No –“

„Ona věděla, že přilétáme, Lobsangu. Jsem si tím naprosto jistý.

Něco od nás chce, ale otázka je co?“

„To byla skvělá dedukce a máte pravdu. Budu o tom uvažovat.

Náhodou jsem chytil a pitval několik těch létajících tvorů. Jak se zdá,

jsou neuvěřitelně podobní vosám, i když se chovají mnohem více

jako včely. Nový řád. Což je důvod, proč by si jeden měl dávat

pozor, než na nějakého živého tvora nalepí nějakou jmenovku…

třeba ‚dinosaurus‘.“

„Změnil jste si hlas?“

„Ano, samozřejmě, je vřelý a chápavý, nebo ne?“

„Mluvíte jako rabín.“

„Aha, ano, hodně podobně, abych se přiznal, je to hlas Davida

Kossofa, židovského herce populárního v padesátých a šedesátých

letech. Řekl bych, že občasné krátké zaváhání a lehký nádech

zamyšleného přátelství má přátelský a uklidňující účinek.“

„To má, ale jsem si jistý, že se od vás nečeká, že mi to budete

vykládat. Je to, jako když vám iluzionista vysvětluje, jak udělal svůj

trik…“ K čertu s tím. Lobsang ho zase dokázal rozesmát. Bylo velmi

těžké se na něj zlobit. „Tak dobře, vracím se na palubu. Tak jsme se

dohodli?“

232

Kruh se rychle a plynule spustil k zemi.

~

Na palubě očekával Jošuu v jeho kajutě Lobsang v podobě své

pohyblivé jednotky. Pořídil si další vylepšení.

Jošua se navzdory všemu rozesmál. „Vypadáte jako hotelový

vrátný! Co to má všechno znamenat?“

Lobsang zapředl: „Doufal jsem, že budu vypadat jako anglický

osobní komorník z doby někdy kolem 1939, pane, který je prostě

žůžo, když dovolíte, abych se tak vyjádřil, pane. Myslím si, že

celkový efekt není tak strašidelný jako ten dvojník zabijáka z Blade

Runnera, s nímž jsem experimentoval předtím, i když návrhy

neodmítám.“

Žůžo. „Rozhodně je tahle postava děsivá poněkud jiným

způsobem. Myslím, že to zabírá. Ale toho ‚pána‘ byste si mohl

nechat, ano?“

Komorník se uklonil. „Děkuji… Jošuo. Dovolte, Jošuo, abych

řekl, že si myslím, že se na téhle cestě oba učíme. Prozatím budu loď

přesouvat průměrným lidským tempem, dokud ta mladá dáma

nepodlehne touze dát nám vědět o své přítomnosti.“

„Skvělý plán.“

Když loď začala znovu Vkročovat, dostavil se známý krátký

pocit dezorientace. Dlouhá Země dole pod nimi, kterou míjeli

pomalým, líným tempem několika Vkročení za hodinu, se střídala

jako obrázky v prohlížečce diapozitivů, kterou kdysi Jošua našel

mezi odloženým harampádím na půdě Domova. Kliknete jednou,

a objeví se Panenka Marie, kliknete podruhé, a vidíte Ježíše. Zatímco

se světy hýbají, vy zůstáváte v klidu. Vyberete si ten, který chcete.

Té noci promítl Lobsang na velké obrazovce na salonní palubě

starý britský film, který se jmenoval Myš na Měsíci. Ve své

pohyblivé podobě seděl vedle Jošuy a díval se. Jošua si pomyslil, že

kdyby je tak viděla Sally, muselo by jí to připadat přinejmenším

podivné, kdyby ovšem tahle výprava nepřekročila hranice podivnosti

už dávno a neřítila se plnou parou do bizarnosti. Přesto se dívali na

prastarý film – veselohru na téma vesmírných závodů z dvacátého

století – a Jošua okamžitě poznal Davida Kossofa. Ve všem, co bylo

důležité a podstatné, ho Lobsang napodobil naprosto přesně.

233

Když film skončil, byl si Jošua jistý, že viděl po stolní desce

přeběhnout myš, která vzápětí zmizela. „Myš na Zemi Milion,“

zavtipkoval.

„Pošlu na ni Ši-mi.“

„Tu kočku? Už mě napadlo, co se s tou věcí asi stalo. Víte, Sally

mi vyprávěla, jak vyrostla v rodině Vkročníků. Chtěl jsem říct

přirozených Vkročníků. Nebyla ve Vkročných světech většinou

sama. Ale její rodina ji nutila o tom mlčet, jak to ostatně dělali už

předtím.“

„To je přece samozřejmé. Vy jste to tak taky vždycky dělal,

Jošuo. Je to přirozený instinkt.“

„Řekl bych, že nikdo nechce být jiný.“

„To je ono. S uměním, jako je Vkročování, by vás kdysi mohli

upálit jako čaroděje nebo čarodějnici. Dokonce ještě dnes, dlouho po

dni Nazemvkročení, roste na Prvozemi počet těch, kterým se celá ta

situace s Vkročováním a Dlouhou Zemí nelíbí.“

„Komu?“

„Vy opravdu nemáte čich na politiku, že ne, Jošuo? Kdo, no

přece ti, kteří nedokážou Vkročovat vůbec. To oni odmítají Dlouhou

Zemi a ty, kdo po ní cestují, a všechny ty otevřené prostory a volné

konce, které to přináší. A ti, kteří v novém řádu věcí přicházejí

o peníze. Těch vždycky bývá hodně…“

234

KAPITOLA 35

Teď tady máme policistku-důstojnici Monicu Janssonovou

patnáct let po dni Nazemvkročení, jejíž život pokřivil fenomén

Dlouhé Země, ostatně jako životy většiny lidí, která se pokouší

najít v tom všem nějaký smysl. Najít nějaký smysl ve způsobu,

jakým se kolem jejího stárnoucího těla změnil svět, a v tom, jak se

při tom všem policie pokoušela udržet klid. Toho večera zachmuřeně

zírala na obrazovku, kde vystupoval Brian Cowley, v poslední době

čím dál tím známější hlava jedovatého hnutí Lidstvo především, který

kolem sebe trousil své žlučovité manipulativní poznámky, lidové

historky a zemité vtípky, které ovšem ukrývaly mazané, ale velmi

rozvratnické a nebezpečné politické narážky. Bezděky vypnula zvuk.

Ale z mužské tváře na obrazovce tváře nadále prýštila nenávist jako

pot.

Jenže s nenávistí a násilím byl celý fenomén Dlouhé Země spojen

od samého počátku.

Pouhé dva dny po samotném dni Nazemvkročení zaútočili

teroristé jak na Pentagon, tak na britský Parlament. Mohlo to

dopadnout hůř.

Mladík, který Vkročil do Pentagonu, si nestudoval dobře

vzdálenosti a úhly, takže jeho provizorní bomba vybuchla v jedné

z chodeb a jedinou obětí byl její tvůrce. Britský terorista očividně

věnoval výuce geometrie poněkud větší pozornost a objevil se

znenadání v Poslanecké sněmovně, ale zřejmě své domácí studium

nedokončil, takže poslední, co viděl, bylo pět poslanců, kteří právě

235

probírali nedůležitou účtenku za lov sleďů. Kdyby se byl zjevil

v poslaneckém baru, byl by sklidil mnohem víc duší.

Přesto prolétla ozvěna obou explozí celým světem, a autority

zpanikařily. Zájem to vzbudilo i mezi množstvím soukromých osob.

Nebylo zapotřebí génia, aby si lidé uvědomili, že zatímco spí, může

kdykoliv kdokoliv Vkročit do jejich domu. A kde vznikne panika,

není daleko za ní zisk. Okamžitě byla v dílnách i soukromých

domech vyvinuta antiVkročovací zařízení, některá z nich důmyslná,

mnohá z nich hloupá – a několik smrtelně nebezpečných, ve většině

případů spíš pro jejich vlastníky než pro nějakého rádoby zloděje.

Pokusy projít prázdným prostorem místnosti s antiVkročovacím

zařízením obvykle končilo tím, že dětem někde uvázly prsty nebo

byli poraněni domácí mazlíčkové. Jak lidé brzo zjistili,

nejjednodušším protiopatřením bylo prostě zastavět prázdné prostory

nábytkem ve viktoriánském stylu, takže pro nějakého Vkročovatele

nezbývalo místo.

Ve skutečnosti byla hrozba vloupání ve velkém, provedených za

pomoci Vkročce, spíš něčím jako městskou legendou než skutečným

nebezpečím. No ano, hodně lidí zmizelo z tohoto světa, aby unikli

dluhům, závazkům nebo pomstě, a existovalo dost policistů, kteří se

vydali za nimi, a vždycky se objevili takoví, kteří na své cestě světy

kradli, znásilňovali a zabíjeli, dokud je někdo nezabil. Ale na Dlouhé

Zemi byla kriminalita per capita nízká, protože sociální tlaky, které

podnítily tolik zločinů a nepořádků na Prvozemi, tam docela chyběly.

Samozřejmě, že vláda nebyla příliš šťastná, že jí plátci daní mizí

z dosahu. Přesto jen v Iránu, Barmě a Spojeném království se

pokusili Vkročování zakázat. Většina vlád svobodného světa

převzala nějakou modifikaci amerického zaštiťujícího programu

a požadovala suverenitu svého území na všech nekonečných světech.

Tak například Francouzi prohlásili, že veškerá francouzská území

jsou volná ke kolonizaci pro každého, kdo se chce stát Francouzem

a je připraven podepsat velmi pečlivě připravený dokument, který

vytyčoval, co to být Francouzem znamená. Byl to odvážný nápad,

poněkud zkomplikovaný tím, že se v celonárodní diskusi ukázalo, že

ani jediní dva Francouzi se nedokázali shodnout, co to, být

Francouzem, opravdu znamená. Na druhé straně existovala jiná

236

myšlenková škola, jejíž vyznavatelé tvrdili, že býti Francouzem je

součást toho, co z vás Francouze dělá. Jenže v praxi, bez ohledu na

to, který režim byl zaangažován, netrvalo vám dlouho dorazit na

místo, kde vám do toho žádná vláda, ani benevolentní, ani radikální,

nemohla mluvit, jednoduše proto, že tam žádná vláda nebyla.

A lidé? Ti prostě Vkročovali sem, tam, kamkoliv, a většina z nich

ani tak nemířila někam nebo za něčím, ale spíš utíkala před něčím,

nebo odněkud, kde už nechtěla být. Bylo nevyhnutelné, že mnoho

z nich odcházelo nepřipravených a aniž si svou cestu promysleli,

a mnozí z nich pak v souvislosti s tím trpěli. Postupně se ale lidé učili

od takových, jako byli Amišové, kteří se spoustu věcí naučili už

dávno, a brzy zjistili, že nejvíc ze všeho budete potřebovat ostatní

lidi a dobrou přípravu.

Po patnácti letech už po nekonečných prázdných pláních Dlouhé

Země vzkvétaly úspěšné komunity. Množství emigrantů se začalo

pomalu zmenšovat, ale odhady říkaly, že celá pětina obyvatel Země

odešla, aby si našla nový svět – což byl demografický úbytek

podobný úbytku ve světové válce nebo v nějaké děsivé pandemii.

Jenže podle názoru policistky Janssonové bylo pořád ještě brzy.

Svým způsobem se lidstvo teprve začínalo velmi pomalu

přizpůsobovat představě nekonečné hojnosti. Protože bez omezení

pozemských zdrojů se objevily úplně jiné možnosti života.

Právě včera se Janssonová v televizi dívala, jak se teoretická

antropoložka probírala celou vzniklou situací. „Uvažujme takhle.

Jestliže je Dlouhá Země skutečně nekonečná, jak to začíná vypadat,

pak si může celé lidstvo dovolit žít navěky v prvobytně pospolných

systémech typu lovci – sběrači, rybařit, sbírat škeble, a kdykoliv

dojdou, přesunout se prostě jinam. Nebo kdykoliv se vám zachce.

Takovým způsobem, bez zemědělství, může Země uživit nějaký

milion lidí. Je nás deset miliard, takže bychom potřebovali deset tisíc

Zemí – a ejhle, najednou je máme, máme jich mnohem víc.

Nepotřebujeme zemědělství, které by živilo to obrovské množství

lidí. A v tom případě – potřebujeme města? Gramotnost nebo

základní vzdělání?“

Jenže zatímco tohle nesmírné zemětřesení v osudu lidstva

pokračovalo, začalo se čím dál tím jasněji ukazovat, že existuje velké

237

množství lidí, pro něž jsou všechny ty poněkud dvojznačné poklady

Dlouhé Země navždy mimo dosah, a že tihle lidé z toho začínají být

čím dál tím nešťastnější.

A když teď, patnáct let po dni Nazemvkročení, pozorovala

Monica Janssonová s rostoucí úzkostí televizní vystoupení Briana

Cowleye, byli to právě tihle lidé, co ji čím dál tím více zajímalo.

238

KAPITOLA 36

Vzducholoď znovu zastavila nad nehostinným světem. Když to

Jošua zkusil, zjistil, že vzduch se dá sotva dýchat, a navíc

páchne popelem. Obvyklé průzkumné rakety stoupaly

k zatažené obloze.

Lobsang řekl: „Postkatastrofický svět. Možná náraz asteroidu, ale

podle mého je to Yellowstone, možná před nějakým stoletím. Na

jižní polokouli by mohl být nějaký život, ale než to tady příroda

vyčistí, bude to trvat dlouho.“

„Je to pustina.“

„Samozřejmě. Země svá dítka zabíjí znovu a znovu. Ale pravidla

se teď liší. Je naprosto jisté, že vulkán pod Yellowstonským

národním parkem v nejbližší budoucnosti přejde do aktivního stavu.

A co se stane? Lidé prostě Vkročí pryč. Poprvé v lidské historii bude

taková katastrofa spíše nepříjemná než tragická. Dokud nezhasne

slunce, budou tady pořád další světy a lidstvo, imunní k vyhynutí,

někde na Dlouhé Zemi přežije.“

„Někdy přemýšlím, k čemu Dlouhá Země je.“

„Zatím na to pořád ještě nedokážu uspokojivě odpovědět.“

„Proč jsme zastavili, Lobsangu?“

„Protože jsem zachytil signál ve vlnovém rozsahu AM. Velmi

špatný příjem. Vysílač je velmi blízko. Chtěl byste se podívat, kdo to

vysílá?“ Lobsangův obličej se stáhl k dokonalému úsměvu.

Jošua musel připustit, že restaurace vzducholodi se může

pochlubit opravdu pěkným jídelním stolem, rozhodně mnohokrát

239

lepším, než byla ta provizorní deska na vyhlídkové palubě, kterou

používal, když neměl žádnou společnost. Hlavní jídlo na talíři před

ním bylo maso, skvělé bílé maso.

Zvedl pohled a zadíval se Sally přímo do očí.

To maso dodala ona. „Ve zdejších světech je to něco jako divoký

krocan,“ řekla. „Je to skvělé jídlo, když vám nevadí, že jíte často

totéž, ale je to dravý druh a dokáže běžet skoro rychleji než vlk.

Občas jich pár nachytám a prodám je průkopníkům…“

Na někoho, kdo žije prakticky jako poustevník, mluvila hodně,

ale chápal proč. Jošua zatím jedl a užíval si to. Možná, že si začínal

na společnost žen zvykat. Alespoň na společnost téhle ženy.

Vešel Lobsang a nesl podnos. „Pomerančový šerbet. Pomeranče

nejsou v Novém světě doma, ale vzal jsem s sebou dostatek semen,

abych je zasadil na vhodných místech. Nechte si chutnat.“

Naservíroval džus, uklonil se a zmizel za modrými dveřmi.

Když se Sally dozvěděla o Lobsangově totožnosti a původu, byla

poměrně ohleduplná. Tedy od okamžiku, kdy se přestala smát. Teď

ztlumila hlas. „Co má být ta hra na Jeevese? “15

„Myslím, že vás tím způsobem chce přivítat. Poslyšte, věděl

jsem, že se nám ozvete.“

„Jak to?“

„Protože to bych na vašem místě udělal i já. No tak, Sally. Vrátila

jste se k nám a my si myslíme, že proto, že od nás něco chcete. Tak

udělejme obchod. Víte, co bychom se od vás rádi dozvěděli. Jak jste

se dostala tak daleko? “

Chvilku se na něj dívala. „Poskytnu vám stopu. Je nás tady venku

mnohem víc, než si myslíte. Vkročec se občas zakoktá, abych tak

řekla. Potkala jsem chlápka, dvacet tisíc Vkročení od Prvozemě,

který si byl jistý, že je jen jeden krok od Pasadeny, a nemohl

pochopit, že se nedokáže dostat domů. Odvedla jsem ho

k přestupnímu hostinci a nechala jsem ho tam.“

15

Pozn. překl.: Hrdina humoristických románů britského spisovatele G.

P. Wodehouse. Řada jich vyšla i česky. Je to gentlemanův naprosto

dokonalý sluha gentleman, který v zájmu svého pána udělá cokoliv, co

samozřejmě nepřekračuje rámec drobné kriminality, i kdyby se tomu

jeho pán bránil zuby nehty. Vzhledem ke stáří téhle literární postavy je

více než pravděpodobné, že byla předobrazem českého Saturnina.

240

„Vždycky mě překvapovalo, že narážím na tolik zmatených lidí.

Myslel jsem si, že jsou trochu zabednění.“

„Možná, že někteří z nich i byli.“

Lobsangův hlas se rozlehl vzduchem. „Uvědomuji si jev,

o kterém se zmiňujete, Sally, a rád bych využil téhle příležitosti,

abych vám poděkoval za to, že jste mu dala tak přiléhavý název.

Zakoktání. Bohužel jsem ho nedokázal napodobit.“

Sally se zadívala někam do prázdna. „Poslouchal jste všechno, co

jsme si tady povídali?“

„Samozřejmě. Moje loď, moje pravidla. Možná budete dost

dobrá, abyste odpověděla Jošuovi na jeho otázku. Zatím jste

odpověděla jen částečně, a to tajemství nás pořád ještě rozděluje. Jak

jste se sem dostala? Skoro bych si troufl říci, že spíš úmyslně než

zakoktáním.“

Sally se podívala z okna. Venku byla tma, ale hvězdy se

pomstychtivě leskly. „Já vám dvěma pořád ještě tak docela nevěřím.

Venku, na Dlouhé Zemi, potřebuje mít každý nějaký náskok, něco

malého v rukávu, a tohle mám v rukávu já. Řeknu vám jedno. Jestli

poletíte dál, potkáte trable, které putují opačným směrem.“

Neslyšné pulsování v Jošuově hlavě se nikdy příliš nevzdalovalo

od jeho vědomí. „Co přichází?“

„To nevím ani já. Zatím ne.“

„Zavinilo to migraci trollů a dalších humanoidů, je to tak?“

„Takže o tom víte? No, asi jste to mohli jen těžko přehlédnout.“

„Myslíme si s Lobsangem, že bychom to měli sledovat. Zjistit,

čím je to způsobeno.“

„A? Zachránit svět?“

Jošua už si začínal na její jízlivost zvykat. Dávala rezolutně

najevo, že na ni Lobsangova skvělá řiditelná vzducholoď neudělala

zvláštní dojem, a jak se zdálo, ani jeho pompézní řeči a sny, stejně

jako Jošuova pověst. „Tak proč jste se k nám vrátila? Abyste se nám

posmívala, nebo abyste nám pomohla? Nebo, samozřejmě, kvůli

tomu, co pro vás můžeme udělat?“

„Ano, mezi jiným ano. Ale to může počkat.“ Vstala. „Dobrou

noc, Jošuo. Řekněte prosím Jeevesovi, ať připraví další kajutu.

Raději nějakou, která není hned vedle té vaší. No, no, netvařte se

241

hned tak poplašeně, vaše čest je v bezpečí. To já jen, že hrozně

chrápu, víte…?“

242

KAPITOLA 37

Loď Vkročovala celou noc a kupodivu měl Jošua tentokrát

pocit, že vnímá každý Krok. Teprve před svítáním upadl do

stavu, který se podobal spánku, a stačil uspat sotva hodinku,

když mu Sally zabušila na dveře.

„Ukaž nohu, námořníku!16“

Zasténal. „Co se děje?“

„Včera večer jsem zadala Lobsangovi nějaké souřadnice, aby

zamířil tím směrem. Jsme na místě.“

Když se dal Jošua do pořádku, vydal se spěšně na vyhlídkovou

palubu. Loď stála na místě. Nebyli daleko od tichomořského pobřeží,

v nějaké modifikaci státu Washington. A pod nimi, tady, daleko

a hluboko na Dlouhé Zemi, mnohokrát dál, než kam mohla dorazit

kterákoliv seberychlejší kolonizační vlna, se na místě, kde nemělo

být nic, rozkládalo městečko, které nemělo právo tam být. Jošua jen

mlčky zíral. Rozkládalo se na březích slušně velké řeky, chomáče

budov, cesty vedoucí hustým vlhkým pralesem. Pokud ale viděl,

nikde nebyla žádná pole, ani stopy po nějakém zemědělství. Všude

byli lidé, kteří dělali to, co lidé dělají vždycky, když na nebi nad

16

Pozn. překl.: „ Ukaž nohu, námořníku .“ V minulosti bylo v britském

námořnictvu za jistých okolností dovoleno ženám přespávat na lodích

dlouhodobě zakotvených v přístavu. V takovém případě zůstávaly ležet, i

když byl jejich partner (tu a tam dokonce i manžel) ve službě. Na tuto

výzvu ukázaly nohu, aby měl dozorčí poddůstojník jistotu, že si

privilegia v hamace opravdu užívá žena, a ne muž.

243

sebou zahlédnou vzducholoď. To znamená, ukazovali k nebi

a vzrušeně mezi sebou hovořili. Jenže… jak mohli žít v tak hustě

zabydlené komunitě bez jediné farmy?

A mezitím objevili u řeky známé mohutné nahrbené postavy…

Ne docela lidské. Ne docela zvířecí.

„Trollové.“

Užasle se na něj podívala. „Tak jim tady říkají. Což, jak vidím,

víte.“

„A jak věděl Lobsang už předtím, než jsme se vydali na cestu.“

„Asi by to na mě mělo udělat dojem. Vy už jste se s nimi setkali,

že? Jošuo, jestli chcete porozumět trollům, jestli chcete porozumět

Dlouhé Zemi, musíte porozumět tomuhle místu. Proto jsem vás sem

dovedla.

Zorientujme se, Jošuo. Kdyby tohle byla Prvozemě, vznášeli

bychom se nad městečkem Humptulips v okrese Grays Harbor.

Nejsme daleko od tichomořského pobřeží. Samozřejmě, že krajina se

v podrobnostech liší, stejně jako tok řeky. Doufám, že už vaří

ústřicovou směs.“

„Dušené ústřice? Vy to místo znáte tak dobře?“

„Samozřejmě, že ano.“

Svým způsobem dokázala být stejně mazaně tajnůstkářská, a tím

stejně protivná jako Lobsang.

Loď přistála na velkém prašném náměstí v srdci městečka.

Budovy roztroušené po obvodu náměstí přišly Jošuovi okamžitě jako

velmi staré, ze zvetšelého dřeva, některé na kamenných

podezdívkách, které se pomalu drobily. Měl najednou pocit, že tohle

město, nebo možná pár set jeho obyvatel, tady bylo už před dnem

Nazemvkročení. Náměstí dominovala mohutná dřevěná budova

a Sally zamířila přímo k ní. Cestou ho informovala, že se budově říká

prostě Radnice. Uvnitř měla budova konstrukci z impozantních

cedrových trámů, vysoké stropy a podlahy a nábytek z leštěného

dřeva. Ve výši očí byla okna beze skel a na každém konci ústřední

síně byly jedny dveře. Obrovské ohniště uprostřed síň celkem

dostatečně osvětlovalo.

Lobsang sestoupil na zem s nimi a svou mobilní jednotku k této

příležitosti zahalil do šafránového roucha. Navzdory svému vzhledu

244

kulturisty z roku 1980 ještě nikdy nevypadal více jako Tibeťan.

A choval se kupodivu velmi rozpačitě – a nebýt to on, tak nebylo

divu –, protože síň byla plná zírajících a usmívajících se lidí a trollů,

kteří se mísili s lidmi, stejně nepovšimnutí jako domácí psi na

rodinném výletě. Vzduch byl plný jejich charakteristického, mírně

nepříjemného pachu.

Na Radnici je samozřejmě čekaly dušené ústřice, které bublaly ve

velkých kameninových kotlích, které tak poskytovaly nenápadný

náznak vzdálenosti od Prvozemě.

Pozdravil je starosta. Byl to malý, uhlazený muž, který mluvil

anglicky jako vzdělaný Středoevropan. Sally ho samozřejmě znala.

Hned, jak se setkali, podala mu malý balíček a on je odvedl

k hlavnímu stolu.

Sally viděla, že si Jošua výměny všiml. „Pepř,“ řekla.

„Vy děláte dost takových výměnných obchodů, že?“

„Řekla bych, že ano. Vy ne? Nějakou dobu pobudu. Nejen tady.

Když najdu usedlíky, kteří mají dostatečný zájem, na chvíli zůstanu

a pomůžu jim třeba s farmařením a tak. Tak se člověk dozví o světě

nejvíc, Jošuo. Zatímco vy dva, kteří se vezete v tom vašem velkém

penisu po obloze, se nenaučíte nic.“

„Já vám to říkal,“ zašeptal Jošua po straně Lobsangovi.

„Možná,“ odpověděl Lobsang tiše. „Je tady něco, co od nás chce.

I při tom všem rozptýlení se musíme snažit zjistit, co to je.“

Sally právě říkala: „Tohle místo je mezi místy, kde se zastavuji,

opravdu unikátní. Říkám tomu tady Šťastný přístav.“

„Zdá se, že už tady existuje hodně dlouho,“ ozval se Lobsang.

„Velmi dlouho. Tady tak nějak lidé končí… Zdá se, že je to něco

jako magnet na lidi, víte?“

Jediné jméno, jímž se starosta představil, bylo Spencer. A nad

talíři plnými dušených ústřic se spokojeně rozpovídal o tomhle

unikátním společenstvu.

„‚Magnet na lidi‘ – ano, nejspíš je to něco takového. Za celá ta

staletí, co sem lidé přicházejí, mu už dali celou řadu jmen, nebo ho

také prokleli v bezpočtu jazyků. Je tady řada opravdu starých budov,

a tu a tam nacházíme staré kosti, některé z nich ve starých hrubých

245

rakvích. Staletí, ano. Lidé sem přicházejí už dlouhý, dlouhý čas.

Snad i celých tisíc let!

Samozřejmě, většina obyvatel, které vidíte kolem sebe, se tady

narodila – i já sám –, ale pořád sem přicházejí další noví lidé. Nikdo

z těch nově příchozích neví, jak se sem dostal, a každý z nich vypráví

tentýž příběh: Jeden den jsou na Zemi – dnes se jí říká Prvozemě,

starají se o své, a najednou jsou tady. Někdy je v tom nějaký stres,

když se pokoušejí něčemu uniknout, ale stejně tak často ne.“ Mírně

ztlumil hlas a dodal: „Občas jsou to osamělé děti. Ztracené. Ztracení

chlapci a děvčátka. Dokonce nemluvňata. Často ještě nikdy předtím

nevkročili. Buďte si jistí, že tady jsou vždycky vítaní. Zkuste pivo,

řekl bych, že vaříme opravdu dobré. Ještě trochu dušených ústřic,

pane Valienté? Kde jsem to skončil?

Hm. Samozřejmě, dnes se ty vědecké typy mezi námi kloní

k názoru, že existuje nějaká fyzikální singularita, nějaká díra

v prostoru, která vede sem. Původní vysvětlení pracovalo s tím, že je

tohle místo středem nějaké děsivé kletby – nebo, podle okolností,

požehnání.

Tak či tak, jsme tady, vysazení na opuštěný ostrov, abychom tak

řekli, i když si troufnu říci, že žádný ztroskotaný námořník nebyl

vyplaven na pohostinnější pobřeží. Těžko bychom si mohli stěžovat.

Podle toho, co slyšíme od těch, kteří přicházejí v poslední době, jsou

všichni starší lidé všeobecně rádi, že minuli většinu aspektů

dvacátého století.“ Spencer si povzdechl. „Někteří se tady objevili

a mysleli si, že jsou v nebi. Většina z nich sem dorazí

dezorientovaná, někteří vystrašení. Ale každý, kdo sem dorazí, je

tady vítán. Od nově příchozích se dozvídáme, jak si vedou jiné

Země. Vítáme každou novou informaci, hledisko, nápad nebo talent.

Obzvláště jsou vítáni technici, lékaři a vědci. Ale jsem rád, že mohu

říci, že v těchto dnech už si pěstujeme vlastní kulturu.“

„Úžasné,“ zamumlal Lobsang, který si opatrně dopravoval

kořeněnou omáčku mezi umělé rty. „Nezávislá svérázná lidská

civilizace, která se spontánně vytváří v rámci Dlouhé Země.“

„A nový způsob cestování,“ prohlásil Jošua, který se cítil

poněkud omámen tím posledním pojmovým skokem. „Způsob, jak se

vyhnout zdlouhavému putování Vkročením za Vkročením.“ Přesněji

246

řečeno, pomyslel si se vzpomínkou na Sally a její koktající Vkročec,

další způsob.

„Ano. Dlouhá Země je, jak se zdá, ještě podivnější, než jsme

mysleli. Studiem tohohle místa bychom se mohli hodně dozvědět

o její spojitosti. Ale jak užitečný by mohl tenhle nový jev být, se

teprve ukáže.“

„Užitečný?“

„Méně, pokud existuje ve formě pevně zakotvené červí díry, jako

tunel, jehož konce jsou fixovány ve dvou neměnných bodech…“

„Jako králičí díra do Země divů,“ řekl Jošua.

„Musíme o tom zjistit všechno, co dokážeme.“

Sally zatím s otevřenými ústy pozorovala, jak Lobsang jí.

„Jošuo… ono to jí?“

Usmál se. „A nevypadalo by to mnohem divněji, kdyby v téhle

společnosti nejedl? Nikomu jinému to nevadí. Tohle probereme

později.“

Spencer se pohodlně opřel o opěradlo své židle. „Sally

samozřejmě dobře známe. Prosím, teď mi ale řekněte něco o sobě,

pánové. Je jasné, že se svět mění, a ta změna sem přinesla mimo jiné

i ten váš úžasný zeppelin. Tak vy první, Lobsangu. Jistě nám

odpustíte naši zvědavost, zvláště co se vaší exotické přítomnosti

týká…“

Poprvé za celou tu dobu, co se znali, tady uprostřed všech těch

lidí a trollů, kteří na ně zírali jako na představení v kabaretu, se

Jošuovi zdálo, že je Lobsang zmatený. Byl to jeden z těch okamžiků,

kdy Jošua skutečně nedokázal říci, jestli už je Lobsang skutečně

natolik lidský, nebo jen využívá nesmírně chytrého programu,

s jehož pomocí napodobuje i tak jemný odstín lidské osobnosti, jako

je býti v rozpacích.

Lobsang si odkašlal. „No, jak bych začal – jsem lidská duše,

i když mé tělo je umělé. Jistě znáte například protézy a využití

protetiky? Použití umělých končetin, náhrada některých tělních

orgánů, využití přístrojů podporujících životní funkce… považujte

mě za výjimečně pokročilý případ v tomto směru.“

Nezdálo se, že by to Spencera nějak vyvedlo z míry. „Úžasné!

Jaký obrovský krok kupředu. V mém věku už začínáte přemýšlet,

247

proč vesmír vkládá inteligenci do tak křehkých schránek, jako jsou

naše lidská těla. Mohl bych se zeptat, jestli nemáte nějaké zvláštní

nadání, o které byste se s námi mohl podělit? Nechci se vás nijak

dotknout, ale ptáme se tak všech nově příchozích.“

Jošua v duchu zasténal, protože předvídal Lobsangovu reakci.

„Zvláštní nadání? Myslím, že by bylo jednodušší sestavit seznam

výjimek. Neumím moc akvarel, zatím…“ Zvědavě se rozhlédl

kolem. „Je jasné, že tohle je velmi neobvyklá společnost,

s neobvyklým pozadím vývoje. Co průmysl? Očividně máte železo.

Ocel? Výborně. Měď? Cín? Zlato? Bezdrátové rádio? Určitě už máte

za sebou stádium telegrafů. A navíc tisk, pokud máte papír –“

Spencer přikývl. „Máme, ale bohužel jen ruční. Už od doby, kdy

přišli první z alžbětinské doby. Podařila se nám různá vylepšení, ale

bohužel jsme se od té doby nesetkali s nikým, kdo by se vyznal

v technologii výroby papíru. Bohužel, musíme se spoléhat na um

a dovednosti těch, kdo sem náhodně zabloudí.“

„Pokud byste mi dokázali dodat železné kovy, mohl bych vám

vyrobit knihtiskový stroj s plochou formou, poháněný vodní

energií – pokud využíváte vodní energii?“

Spencer se usmál. „Vodní mlýny už máme od dob Římanů.“

A znovu na Jošuu hluboce zapůsobil rozměr času, který tuhle kolonii

obklopoval. Zdálo se, že Sally jeho reakce pobavila.

„V tom případě mohu postavit velký alternátor. To znamená

elektrickou energii. Starosto, mohu vám tady nechat encyklopedie

objevů v lékařství a různých technologií, které zahrnují prakticky

všechno až po současnost – i když bych vám doporučoval probírat

všechno pomalu a postupně. Šok z budoucnosti, chápete?“

Dav, který je v hale obklopoval, přitahovaný Lobsangovou

podivností, souhlasně zašuměl.

Ale Sally, která poslouchala dost netrpělivě, prohlásila: „To je od

vás, Lobsangu, velmi laskavé, ale všechny tyhle legrace ve stylu

Roberta Heinleina17 budou muset počkat. Jsme tady kvůli

17

Pozn. překl.: Robert Anson Heinlein (7. 7. 1907 – 8. 5. 1988) byl jeden

z nejvlivnějších a nejkontroverznějších spisovatelů science fiction.

Společně s A. C. Clarkem a I. Asimovem byli v americké literatuře

známi jako „Velká trojka sci-fi.“ Větší část jeho děl vyšla česky.

248

Problému – vzpomínáte?“ Podívala se na Spencera. „A vy o tom víte

všechno.“

„Ach ano, ta migrace trollů. V tom má Sally pravdu. To je

opravdu důvod k obavám. Dalo by se říci, že je to pomalu narůstající

problém, ale my si myslíme, že se jeho ozvěny s vážnými následky

šíří všemi světy – tedy Dlouhou Zemí, jak je nazýváte vy. Ale i to

počká do zítřka, Sally. Pojďme si ještě užít sluníčka.“ Vedl je ven

z budovy. „Musím znovu zdůraznit, že jste tady opravdu velmi

vítaní. Uvidíte, že jsme do své náruče přijali ztracené ovečky ze

všech rodin lidstva. Sally tomuhle místu ráda říká Šťastný přístav a

my to považujeme za zábavné. Pro nás je to ale prostě jen domov. Na

Radnici jsou vždycky nějaká ta volná místa na spaní, ale jestli chcete

raději soukromí, všechny rodinné domky jsou prostorné. Jste vítáni,

opravdu vítáni…“

Doporučil bych hlavně román Dvojník , fantasy Cesta slávy , military

sci-fi Hvězdná pěchota , ale i řadu dalších. Škoda, že jich u nás mnoho

vyšlo v tak špatných překladech.

249

KAPITOLA 38

Návštěvníci procházeli rozesmátým davem.

Jošua si pomyslel, že rozložení a architektura města jsou

dost neobvyklé. Zdálo se, že rozložení ulic nemá žádný

systém, byla to spleť navzájem se křižujících ulic a uliček, které

často končily v lese, jako kdyby se tím směrem vydaly o své vlastní

vůli. Samy budovy pak vyrůstaly na základech, které vypadaly velmi

starobyle. To všechno dohromady budilo dojem místa, které se velmi

dlouhý čas pomalu, ale neustále rozrůstalo. Zdálo se, že stavby

vznikaly vrstva po vrstvě, jako stromové kruhy. Bylo ale také vidět,

že tyhle staré budovy pomalu mizí pod stavbami mnohem novějšími,

jako kdyby sem v poslední době, možná v několika posledních

staletích, přicházelo mnohem víc lidí. Tedy v době, odhadoval, kdy

se počet obyvatel na Prvozemi začal rychle zvětšovat, a tak se i ve

Šťastném přístavu objevovalo čím dál tím víc ztracených.

Jošua se vydal na procházku po břehu řeky a začínal pomalu

chápat, jak tady lidé žijí. Všude na březích byly stojany, na nichž se

sušily ryby – většinou podobné lososům – velké, krásné kusy, čistě

naporcované a další, některé vyuzené, visely v příbytcích. Nezdálo

se, že by kdokoliv nějak těžce pracoval, ale v řece viděl vrše, pasti

a sítě a zahlédl několik mužů spravujících háčky, šňůry a harpuny.

Přesto tam bylo i několik obdělaných polí, jak zjistil, když došel ještě

kousek dál, na kterých ovšem rostly převážně brambory. Byla to

samozřejmě současně potravina pro případ nouze a také zásobárna

brambor do Vkročců, pro těch několik lidí, kteří při Vkročování ještě

250

Vkročce používali. Řeka prostě poskytovala zdejším obyvatelům

prakticky všechno, co potřebovali. Jak mu řekli přátelští obyvatelé,

mnozí s velmi zvláštními přízvuky, během tahu lososů přichází

všichni obyvatelé, jak lidé, tak trollové, k řece a doslova sklízí ryby,

které plní řeku tak, že se voda vylévá z břehů. Byly tam samozřejmě

i jiné ryby a Jošua viděl velké hromady skořápek ústřic a škeblí.

Štědrý byl i hustý les, jak Jošua poznal podle košíků plných lesních

plodů, žaludů, lískových ořechů a celých kýt zvířat, jejichž jména

samozřejmě neznal.

„Proto tady nikdo nefarmaří,“ zamumlala vedle něj Sally. „Nebo

skoro nikdo. Země je tak štědrá, že to nikdo nepotřebuje. Tam na

Prvozemi budovali v téhle oblasti předkolumbovští lovci-sběrači

společenstva stejně složitá jako ta farmářská, ale jen s minimální

námahou. A žádná bolavá záda. Tak je to i tady.“ Rozpršelo se

a Sally se rozesmála. „Možná, že proto Šťastný přístav vznikl právě

tady, na jednom z nejštědřejších míst na světě. Kdyby tady pořád

nepršelo, byl by to dokonalý ráj.“

Všude kolem byli ale trollové, a to bylo něco, co by člověk na

Prvozemi ve státě Washington neviděl. Humanoidé se proplétali

mezi lidmi s obratností a opatrností, které by Jošua od bytostí

podobných křížencům medvěda a prasete chodícího po zadních

nohou nečekal. Očividně spokojené soužití lidí a trollů a jednotné

přivítání, kterého se od nich návštěvníkům dostalo, dodávalo celému

místu ovzduší klidu a míru.

Bylo paradoxní, že právě tohle Jošuu znervózňovalo. Nedokázal

přesně říci proč. Měl pocit, že s trolly takovým způsobem vrostlými

do lidského společenstva je všechno až příliš klidné. Ne tak docela

lidské… Nebylo to poprvé v životě, kdy cítil podobný vnitřní rozpor

a zmatek. Na tomhle místě bylo pořád ještě mnoho věcí, které musí

pochopit.

Na náměstí si pak najednou jeden z trollů sedl na zadek na zem

a začal zpívat. Netrvalo dlouho, a ostatní se k němu připojili. Trollí

zpěv byl vždycky výjimečný. Jakmile zazněl, měli jste dojem, že vás

přikoval na místě způsobem, o němž Jošua věděl, že jej nikdy

nedokáže vysvětlit. Zdálo se, že pokračuje dál a dál, mohutné akordy,

které se odrážely od vzdáleného lesa, a přece – když zpěv skončil

251

a Jošua se podíval na hodinky, zjistil, že to trvalo jen necelých deset

minut.

Sally mu poklepala na rameno. „Tohle je to, mládenče, čemu se

říká u trollů ‚na slovíčko‘. Delší rozhovor může trvat celý měsíc. To

zahřeje u srdce, co? Tak trochu strašidelným způsobem. Někdy je

najdete na mýtině, jsou jich stovky a všichni zpívají, každý sám, aniž

vnímá ty ostatní, až pak najednou skončí v jediném akordu, jako

Thomas Tallis, víte? Jako by se to na člověka řítilo odněkud ze

čtyřrozměrného prostoru.“

„Znám celý Tallisův kánon, Sally,“ odpověděl Lobsang. „Je to

velmi dobré přirovnání.“

Jošua se rozhodl, že tentokrát se nedá vynechat. „Slyšel jsem

o Tallisovi. Sestra Agnes řekla, že kdyby žil dnes, jezdil by na

Harleyi. Jenže na druhé straně… podle ní by většina jejích hrdinů

jezdila na Harleyi…“

„Zaznamenávám v té melodii určité vzorce,“ pokračoval

Lobsang. „K analýze budu potřebovat nějaký čas.“

„Tak to vám přeju hodně štěstí, panáčku,“ ušklíbla se Sally.

„Znám trolly celé roky a dokážu sotva odhadnout, o čem mluví. Ale

jsem si dost jistá, že v tomhle případě mluví o nás a o vzducholodi.

A než se setmí, bude totéž opakovat každý troll na tomhle světadíle,

dokud to nebudou umět naprosto dokonale. Ty písně představují

něco jako sdílenou paměť – alespoň já si to myslím. V písních je

dokonce i jakýsi kontrolní mechanismus, který se stará, aby

informace, které všichni trollové dostanou, byly naprosto stejné

a bezchybné. Nakonec se pravděpodobně rozšíří po všech světech,

podle toho, jak bude migrace trollů probíhat. Dříve nebo později

bude každý troll, s nímž se spojí, vědět, že jsme tady dnes byli.“

Ostatní její vysvětlení vyslechli mlčky. Jošuovi to náhle přišlo

jako úžasná, tajuplná věc. Písňová paměť, která obtáčí světy.

Šli dál. Bylo klidné, teplé odpoledne, i když chvilkami

přerušované krátkými sprškami, které ovšem všichni ignorovali.

Nebyla tady žádná vozidla, žádná nákladní zvířata, všude jen ruční

vozíky a rošty na sušení ryb.

Jošua se obrátil k Sally. „Možná, že bychom měli konečně

kousnout do toho jablka. Takže vy víte o trollech. Ostatně mám

252

dojem, že k nim máte velmi přátelský vztah. Víte o migraci

humanoidů. Přivedla jste nás na tohle místo, kde existuje zvláštní

komunita lidí a trollů… Tak a teď… vy od nás něco chcete, to je

jasné. Má to něco společného s migrací, Sally?“

Zprvu chvíli mlčela. Pak odpověděla: „Ano. Dobrá. Neměla jsem

v úmyslu před vámi nic skrývat. Jenže by bylo lepší, kdybyste na to

přišli sami. O tu migraci se opravdu zajímám. Je to porucha, která se

jako ozvěna nese celou Dlouhou Zemí. A máte pravdu, nemyslím si,

že bych mohla, natož měla pátrat v téhle věci sama. Jenže někdo to

udělat musí, je to tak?“

„Pak ovšem máme stejný cíl,“ řekl Lobsang.

Jošua trochu přitlačil: „No tak, ven s tím, Sally. Je čas na to,

uzavřít počestný obchod. Pomůžeme vám, ale musíte nám říci celou

pravdu. Vy jste věděla, že tady to místo je, a také, jak ho najít. Jak

to? A především, jak jste se sama dostala tak daleko?“

Sally se zatvářila opatrně. „Můžu vám dvěma věřit? Myslím

opravdu věřit?“

„Ano,“ přikývl Jošua.

„Ne,“ odpověděl Lobsang. „Cokoliv, co mi řeknete a mohlo by

být použito ve prospěch lidstva, bude použito tak, jak já sám uznám

za vhodné. Na druhé straně neudělám nic, co by mohlo ublížit vám

nebo někomu z vaší rodiny. V tom mi věřte. Vy víte o spojitosti

Dlouhé Země něco, co my nevíme, že?“

Dvojice jdoucí kolem kráčela ruku v ruce, ona vypadala na

Švédku, on byl skoro uhlově černý.

Sally se zhluboka nadechla. „Má rodina tomu říká měkká místa.“

Jošua se k ní obrátil. „Měkká místa?“

„Zkratky. Obvykle, ale ne vždycky, bývají hluboko ve

vnitrozemí, v srdci světadílu. Bývají většinou blízko vody a za

soumraku jsou silnější. Nemůžu vám říci přesně, jak vypadají nebo

podle čeho je poznám. Je to spíše jen takový pocit než co jiného.“

„Obávám se, že vám nerozumím –“

„Existují prostě místa, která vám umožňují rychlé putování přes

mnoho Zemí najednou.“

„Jako sedmimílové boty –“

253

Lobsang zamumlal: „Myslím, že červí díra by bylo lepší

přirovnání.“

„Jenže ta místa se posouvají,“ pokračovala Sally. „Otvírají se

a zavírají. Musíte najít cestu a tu pak sledovat… někdo vás musí

naučit, co máte hledat. Jenže ono to není ani tak něco, co se naučíte,

spíš jako něco, co si pamatujete – něco, o čem jste slyšel kdysi

dávno, a pak najednou, když to potřebujete, se vám to vynoří

z paměti. Není to jako koktání Vkročce. Je to spíš jako… pomocná

ruka. Je to takové organické, chápete? Tak jako znají námořníci

mořské proudy, odliv a příliv, větry, a dokonce i slanost moře. A ta

místa se přesouvají, otvírají a zavírají, nebo se rozpojují a znovu

spojují. Zprvu je to pokus a omyl, ale teď už se dokážu dostat

k jakémukoliv cíli maximálně třemi, čtyřmi Kroky. Pokud ovšem

proudy tečou tím správným směrem.“

Jošua se pokusil si to představit. Představil si Dlouhou Zemi jako

válec světů, hadici, kterou může on procházet svět za světem. Tahle

měkká místa byla jako – co? Otvůrky ve stěnách hadice, které vám

nabízejí zkratky na celou řadu Zemí? Nebo to možná bylo jako síť

podzemní dráhy, neviditelná pod městem, spojující jistá místa, síť se

svou vlastní topologií, nezávislou na tom, co se dělo na povrchu.

A na té síti budou měkká místa, přestupní uzly…

Lobsang se zeptal zpříma: „Jak to funguje? Ta vaše měkká

místa?“

„Poslyšte, jak to mám vědět? Otec měl o struktuře Dlouhé Země

jistou teorii. Mluvil o solenoidech. O chaotických matematických

strukturách. Neptejte se mě. Jestli ho někdy najdu –“

„Kolik lidí s tímhle talentem znáte?“

Pokrčila rameny. „Není jich tolik. Neměli ho ani všichni z naší

rodiny. Ale vím, že na Dlouhé Zemi existují ještě další. Občas

některé z nich potkám. Jediné, co můžu říci, je, že poznám měkké

místo, když na ně narazím, a pak mám všeobecně celkem dobrou

představu o tom, jak daleko a kterým směrem vede. Dědeček

z matčiny strany, to byl nějaký Vkročník, ten poznal měkké místo na

dvě míle. Děda je nazýval vílími pěšinkami. Byl rodem Ir a říkal, že

když Vkročíte na měkké místo, můžete pak pokračovat pěkně živě.

254

Matka ale zase tvrdila, že když putujete takhle živě, děláte si dluh,

který budete muset jednoho dne zaplatit.“

Jošua se zeptal: „A jak je to se Šťastným přístavem? Jak to, že

lidé odněkud zmizí a objeví se tady, jak říká starosta? Možná to má

něco společného se sítí měkkých míst. Třeba lidé putují tím

neznámým prostorem a hromadí se tady jako sněhové vločky

v dolíku.“

„Ano, možná je to něco takového,“ souhlasil Lobsang. „Víme, že

klíčem k Dlouhé Zemi je nějakým způsobem stabilita. Možná je

Šťastný přístav něco jako potenciální studna. A je jasné, že fungovala

už dávno před dnem Nazemvkročení, v daleké minulosti.“

„To jistě,“ ozvala se Sally skepticky. „Poslyšte, ale nic z toho

není podstatné. Trollové jsou nervózní – dokonce i tady. Vy to možná

nepoznáte, ale já ano. A my se musíme zaměřit právě na tohle. Proto

se držím vás dvou klaunů a té vaší směšné vzdušné jitrnice. Protože

jste si nějakým nejasným způsobem všimli toho, co já. Že na celé

Dlouhé Zemi něco vyplašilo trolly a ostatní humanoidy. A to mě

děsí. A stejně jako vy chci zjistit, co se děje.“

„Ale co vás zajímá víc, Sally? To, co hrozí lidem, nebo to, co

hrozí trollům?“

„Co myslíte?“ opáčila.

~

Když se zešeřilo, vyslechli večerní zpěv, jakýsi trollí projev

zdvořilosti. Trollové byli trollí písní, žili v neustálém hovoru.

Ale to i lidé ze Šťastného přístavu. Dokonce i za soumraku z nich

byla většina venku, procházeli se, mávali na sebe, smáli se a bylo

vidět, že mají rádi vzájemnou společnost. Všude se rozhořely ohně –

v oblasti tichomořského severozápadu nebyla skoro na žádné Zemi

nouze o dřevo. A Jošua si všiml, že jak šero houstlo, přicházelo stále

víc lidí z blízkého okolí. Pěšky, někteří tlačili malé vozíky, na nichž

vezli děti nebo staré lidi. Takže jak bylo vidět, jádro společnosti na

řece Humptulips nebylo izolované.

Jak zjistili, někteří přišli až z místa, které bylo pojmenováno

podle prvozemského Seattlu. Pojmenovali ho tak v roce 1954, když

jakási dáma jménem Kitty Hartmanová, která se starala sama o sebe

a právě se vracela z trhu v Pike Place, nevědomky Vkročila a byla

255

překvapena tím, že budovy kolem ní najednou zmizely. Cestující

z Marka Twaina byli představeni paní Montecuteové, jak se teď

jmenovala. Byla to bělovlasá, výjimečně živá žena, šťastná, že si

může popovídat.

„Samozřejmě, byl to pěkný šok, to jistě chápete, a vybavuju si,

jak jsem si pomyslela, že najednou nevím, ani v jakém jsem státě! Už

nejsem ve Washingtonu, tím jsem si byla jistá. Taky mě napadlo,

jestli jsem si s sebou neměla vzít malého pejska a červené boty!

A první člověk, kterého jsem tady potkala, byl François Montecute,

který byl hezký a příjemný jako to jeho jméno. Rychle se mi z něj

zatočila hlava a mezi prostěradly byl opravdový umělec, jestli

chápete, co tím myslím.“ Sdělila jim to s bodrou přímostí starší

dámy, která je odhodlaná přimět mladé lidi, aby si uvědomili, že

i ona si užila sexu, a podle toho, jak to podávala, že ho nebylo málo.

Paní Montecuteovou obklopovala jistá aura spokojenosti

a Jošuovi se zdálo, že do jisté míry je to tak i s ostatními obyvateli

Šťastného přístavu. Bylo těžké to přesně definovat.

Když se to pokoušel vyjádřit, řekla Sally: „Vím, co myslíte.

Všichni vypadají tak… no… citliví. Byla jsem tady mnohokrát

a pokaždé je to stejné. Nikdy neslyšíte stížnosti, nezažijete, že by si

konkurovali. Oni vlastně nepotřebují vládu. Dalo by se říci, že

starosta Spencer je první mezi sobě rovnými. Když se má začít

s nějakým velkým projektem, tak to prostě odklepnou a pustí se do

toho.“

„To všechno mi tak trochu připomíná Stepfordské paničky,“ řekl

Jošua.

Sally se zasmála. „Trápí vás to, co? Šťastná lidská komunita trápí

Jošuu Valienté, toho velkého samotáře, který je sám sotva lidský.

No, je to… zvláštní. Ale je to pozitivní. To nemluvím o takových

pitomostech, jako je telepatie.“

Jošua se usmál. „A je úplně něco jiného poskakovat ze světa na

svět jen na základě nějakého přihlouplého pocitu?“

„No dobrá, máte pravdu, ale vy víte, o čem mluvím. Všechno je

to tak milé. Mluvila jsem o tom s nimi a oni mi řekli, že je to tím

čerstvým vzduchem, díky tomu, že tady není tlačenice, ale dobré

jídlo, žádné děsivé daně, a tak dále a tak dále…“

256

„Nebo je to možná těmi trolly,“ prohlásil Jošua zpříma. „Tím, jak

se tady smísili trollové s lidmi.“

„Možná,“ připustila. „Někdy mě napadá…“

„Co vás někdy napadá?“

„Napadá mě, jestli se tady neděje něco tak velkého, že by

i Lobsang musel změnit rozměr svého myšlení. Je to zatím jen

takové tušení. Mám takové nejisté podezření. Jenže Vkročník, který

není podezřívavý, je brzo mrtvý Vkročník.“

257

KAPITOLA 39

Následujícího rána vstal Jošua brzy a na další průzkum se vydal

sám. Lidé byli přátelští a ochotní se k němu přidat

procházkou, popovídat si a někteří mu nabízeli kameninové

džbány s limonádou. Překonal své přirozené sklony k mlčenlivosti,

odpovídal jim a naslouchal.

Jak zjistil, byla oblast poměrně hustě osídlená a malé komunity

posely břehy řeky a úbočí říčního údolí. Žádná z nich neměla víc než

pár set obyvatel, i když se lidé scházeli o slavnostech – nebo když se

objevili nějací zajímaví návštěvníci, jako byl Lobsang a jeho

vzducholoď. A následkem většího přílivu obyvatel, k němuž došlo

v posledních desetiletích, se malé osady postupně rozrůstaly dále do

kraje.

Snadno přišel na to, že ten rychlý růst umožnili především

trollové. Jak zjistil, byli užiteční, přátelští, společenští, a co bylo

nejdůležitější – ochotní kdykoliv zvedat těžká břemena, což byla

činnost, ve které nacházeli očividné zalíbení. Tahle volná kapacita

fyzické síly pomáhala zdejším kolonistům překonat nedostatek

pracovních sil, tažných zvířat a mechanizace.

Na druhé straně, jedním z hlavních důvodů pro všechny stavby,

pro rozvoj nových vesniček, byli zase trollové. Přišel na to, že

trollové jsou alergičtí na davy, přesněji řečeno na davy lidí. Bez

ohledu na to, kolik bylo na místě trollů, začali být trollové nervózní,

jakmile se na jednom místě shromáždilo více než jeden tisíc osm set

devadesát lidí. To číslo bylo zjištěno pečlivými pokusy v minulosti.

258

Nedělali nic, jen začali odcházet a už se nevraceli, jako ovce, dokud

si pár tuctů lidí laskavě nenašlo nějaké jiné místo k pobytu a jejich

počet neklesl pod danou hranici. Protože však byla ochota trollů

neobyčejně cenná, rozšiřoval se Šťastný přístav na jih jako řada

malých městeček spojených trollím přátelstvím. Nebylo to dokonce

ani nepohodlné, protože jste vždycky mohli během několika minut

dojít do vedlejší osady a na další komunity bylo v téhle říční krajině

místa dost.

Později toho dopoledne Jošua zjistil, že právě tahle skutečnost,

tedy velikost měst, je předmětem intenzivního zájmu mladého muže

jménem Henry. Byl vychován mezi Amiši, až se stalo, že jednoho

dne vstoupil na měkké místo a skončil, jak se ukázalo, u jiné

svérázné komunity. Jošua měl dojem, že se Henry s tímhle

povznesením velmi šťastně vyrovnal. Vysvětlil Jošuovi, že u nich

doma panoval všeobecný názor, že sto až sto padesát lidí je

maximální počet pro prosperující komunitu, takže se tady cítil jako

doma. Ale i tak si myslel, že zemřel a že Šťastný přístav je, když už

ne přímo nebe, tak přechodový bod pro další cestu tím směrem. To,

že je mrtvý, ho, jak se zdálo, nijak zvlášť netrápilo. Ve zdejší

společnosti měl své místo. Byl dobrý zemědělec, laskavý ke

zvířatům, a zvláště ke trollům.

A proto si také Henry toho rána, když ho Jošua na Lobsangovu

žádost spolu s několika trolly přivedl na vzducholoď, pomyslel, že

konečně vystoupil na nebesa a mluví se samotným Bohem. Jsou

některé věci, které člověk vychovaný řádovými sestrami, i když jsou

některé z nich jako sestra Agnes, nemůže přejít jen tak. Jošua se

pokusil Henryho přesvědčit, že ta úžasná osoba oděná v šafránové

roucho, s níž se setkal po své cestě do nebes, není ve skutečnosti

Bůh. Vzhledem k Lobsangově egu a oparu všemocnosti, který jej

halil, to bylo málo platné.

Lobsang se toužil dozvědět mnohem víc o jazyku trollů. To byl

důvod, proč teď na vyhlídkové palubě obklopovalo Lobsangovu

mobilní jednotku několik trollek a čtyři mladí trollové si užívali

spoustu legrace při hře se Ši-mi. Henry tady byl proto, aby trolly

uklidňoval – to byl Sallym návrh –, ale jak se zdálo, trolly ze

Šťastného přístavu nemohlo nic vyvést z míry. Naprosto spokojeně

259

vklusali do výtahu, a jakmile svýma velkýma plochýma nohama

stanuli na palubě, přijali klidně za své umělého muže i robotickou

kočku.

Lobsang řekl: „Trollové jsou samozřejmě savci. A většina savců

miluje a hýčká svá mláďata – tedy, jak říkám, většina. Matky učí své

děti. A tak se i já učím jako dítě, dětskými krůčky, abychom tak

řekli. Protože tady hraji roli dítěte, cítím, že bych měl s jistou dávkou

opatrnosti sestavit jednoduchý slovník základních pojmů – dobré,

špatné, nahoru, dolů. A tak bychom pokračovali.“

Jošua viděl, že si to Lobsang opravdu užívá. „Jste pěkná trollí

klepna, Lobsangu.“ Lobsang si ho ale nevšímal a procházel se

skupinkou svých šťastných malých trollů. „Prosím, všimněte si.

Nabídnu jim krásný lesklý míč. Výborně! Jošuo, všimněte si těch

zvuků obdivu a zájmu. Vidíte tu krásnou lesklou věc? A teď ji

schovám. Aha, slyšíte zvuky smutku a strádání, výborně. Všimněte si

ale, že dospělá trollka zbystřila, vydává nejisté zvuky, v nichž

zaznívá slabý náznak toho, že jestli mám v úmyslu zkusit na ten její

uzlík huňatosti něco ošklivého, nejspíš mi utrhne ruku a tím krvavým

koncem mě utluče k smrti. Skvělé! Podívejte, Jošuo, teď ten míč

mrněti zase vrátím. Matku opouštějí obavy a všechno je zase sladké

a plné jasu.“

A tak to taky je, pomyslel si Jošua. Mark Twain, zakotvený nad

Šťastným přístavem, se mírně kolébal ve slabém větříku slunečného

dne a dřevěné části lodi skřípěly a praskaly tak tiše, že kdyby člověk

zavřel oči, mohl propadnout dojmu, že se houpe v houpací síti.

Příjemné místo se šťastnými, přešťastnými trolly.

Kouzlo bylo zlomeno, když se Lobsang zeptal: „Henry, myslíte,

že byste mi mohl sehnat mrtvého trolla?“

Henry se zatvářil jako člověk v nepříjemných rozpacích. Když

pak promluvil, měl zvláštní rytmický přízvuk. „Pane, když některý

z nich zemře, vyhrabou velice hlubokou jámu a tam pohřbí tělo, které

předtím posypali kvítím, podle mě proto, aby mu tak zajistili

vzkříšení.“

„Aha, takže soudím, že vědecká pitva tady nepřichází v úvahu?

Toho jsem se bál… promiňte,“ dodal podle Jošuy až s nezvyklým

taktem. „Nechtěl jsem být neuctivý. Vědecká cena takové pitvy by

260

ovšem byla nesmírně vysoká. Stojím tady tváří v tvář prakticky

neznámému druhu, který navzdory nedostatku toho, čemu my máme

potěšení říkat civilizace, a tomu, že postrádá náš druh inteligence, na

druhé straně používá komunikaci takové složitosti a hloubky, o níž se

lidstvu nikdy ani nesnilo. Alespoň ne do doby internetu. Věřím, že

díky tomuto vybavení, jakmile se některému z nich stane cokoliv

zajímavého, dozví se to velmi rychle i všichni ostatní trollové. Zdá

se, že mají nadměrně vyvinuté čelní mozkové laloky, které jsou

uzpůsobeny především k ukládání vzpomínek, a to jak osobních, tak

kolektivních… Oh! Mít tak tělo k pitvě! No, když to tak není,

udělám, co je v mých silách, a to bude to nejlepší, co se vůbec udělat

dá.“

Henry se zasmál. „Vy na skromnost moc nevěříte, že ne, pane

Lobsangu?“

„To rozhodně ne, Henry. Skromnost je jen plíživá arogance.“

Jošua hodil lesklý míč malému trollovi. „I neandrtálci sypali na

těla svých mrtvých kvítí. Ne že bych byl odborník, viděl jsem to na

kanálu Discovery. Takže trollové jsou skoro lidé?“ Měl dost rozumu,

aby se sehnul, když mu malé trollče nadšeně vrátilo míč, který mu

tak proletěl nad hlavou a prorazil obložení lodní stěny.

„Dětské pokusy,“ okomentoval hod Lobsang. „‚Skoro lidé‘ je

správné, Jošuo. Tak jako delfíni, orangutani, a chci-li být laskavý,

i zbytek vyšších primátů. Mezi námi a jimi je jen malá mezera.

A nikdo neví, jak Homo sapiens skutečně vznikl. Když už mluvíme

o tom rozumu, Sally, používají trollové nástroje?“

Sally si hrála s malými trolly a teď zvedla hlavu. „No jistě.

Kromě těch lidských jsem je viděla jako primitivní nástroje používat

hole a kameny. A kdybyste do Šťastného přístavu přivedli úplně

novou skupinku a oni viděli člověka, který v řece buduje nízký jez,

může se stát, že některý z nich se chopí pily a pomůže mu, když se

mu ovšem ukáže, co má dělat. Večer téhož dne bude celá nová

skupina vědět, jak na to.“ Lobsang poklepal jednoho trolla po

zádech. „Takže je to známý případ opice vidět, opice udělat.“

Sally zavrtěla hlavou. „Ne, je to případ troll vidí, troll si sedne,

troll se nad věcí zamyslí, a pak, pokud je to vhodné, troll udělá

hrubou páku nebo něco takového a téhož dne večer troll řekne

261

ostatním trollům, jak je to užitečné. Jejich dlouhé písně jsou mimo

jiné i informační systém podobný trollí Wikipedii. Když chcete zjistit

něco jako třeba: Budu zvracet, když sním kus tady toho červeného

slona, tak vám to jiný troll řekne.“

Jošua se na ni podíval. „Tak moment. Chcete mi snad říct, že jste

viděla červeného slona?“

„No, ne tak docela,“ zavrtěla Sally hlavou. „Ale přísahám, že

v jedné z Afrik žije slon, který se umí zamaskovat tak, že na sebe

vezme barvu okolního porostu. Někde tam venku na Dlouhé Zemi

najdete prakticky všechno, co si dokážete představit.“

„Cokoliv, co si dokážete představit,“ zabručel Lobsang.

„Zajímavě volená slova. Tedy mezi námi, Sally, nemůžu se ubránit

pocitu, že Dlouhá Země má něco, co bych snad mohl nazvat jen

meta-organickou složkou. Možná dokonce meta-animistickou.“

„Hm, možná,“ odpověděla Sally a poškrabala při tom jednoho

trollíka na hlavě. „Jenže mě celá ta situace znervózňuje. Dlouhá

Země je k nám až příliš laskavá. Příliš pohotová. Právě když jsme

poničili Prvozem, právě když jsme vyhubili většinu života, který

jsme s ní sdíleli, a právě když už už máme vyhynout v těch našich

válkách o zbytky přírodních zdrojů, abrakadabra, a otevře se nám

nekonečná Dlouhá Země. Co za Boha dokáže něco takového

vytáhnout z rukávu?“

„Vy proti té záchraně něco máte, Sally?“ zeptal se Lobsang. „Vy

vážně nemáte ráda lidi, že, Sally?“

„No, mám pro to dost důvodů.“

Lobsang si pohladil svoje vlastní trollče. „Ale možná, že to nemá

s žádným bohem nic společného. Sally, my – tím myslím lidstvo –

jsme teprve na začátku průzkumů Dlouhé Země. Víte, Newton sám

o sobě mluvil jako o chlapci, který si hraje na břehu moře, těší se

hladkým oblázkem nebo barevnou mušlí, zatímco před ním leží

neobjevený oceán pravdy. Newton! Chápeme tak málo. A proč by se

měl vůbec vesmír otevírat nějakému důkladnému a horlivému

průzkumu? A proč by měl být tak velkorysý, plodný, tak podporovat

život, a dokonce inteligenci? Možná je Dlouhá Země svým

způsobem výraz téhle životodárnosti?“

„Jestli to tak je, pak si to nezasloužíme.“

262

„No, tohle je diskuze na jindy… Víte, moje výzkumy budou

nepodařené a nekompletní, pokud neseženu mrtvého trolla.“

„Na něco takového ani nemyslete,“ odpověděla Sally.

„Vy mi, prosím, neříkejte, co si mám a nemám myslet,“ odsekl jí

Lobsang. „Myslím, tedy jsem. Dělám to. Mohl bych vám navrhnout,

abyste se vy dva vydali užívat si pohostinství Šťastného přístavu

a nechali mě tady v klidu rozmlouvat s našimi přáteli? Slibuju, že

žádného z nich nezabiju ani nebudu pitvat.“

Na dolní palubě se s klapnutím otevřely vstupní dveře výtahu,

což byl víc než dostatečný náznak, že by měli odejít.

Když se znovu ocitli na zemi, Sally se zasmála. „Dokáže se pěkně

namíchnout, co?“

„Možná,“ odpověděl Jošua, kterého to mírně vyvedlo z míry.

Nikdy neslyšel Lobsanga mluvit tak nevyrovnaně.

„Je za tím vším někde opravdu lidská bytost?“

„Je,“ odpověděl Jošua přímo. „A vy víte, že je, protože jste sama

řekla, že on se namíchnul. Nepoužila jste slovo to.“

„Mazaný argument. No, tak pojďte, prohlédneme si pár dalších

šťastných usedlostí.“

~

Ten večer jako by Sally potkávala jednoho dávno ztraceného přítele

za druhým. Jošua spokojeně kráčel za ní a pokoušel se rozebrat své

pocity a vztah ke Šťastnému přístavu.

To městečko se mu líbilo. Proč? Protože se zdálo být tak nějak

správné. Připadalo mu jako místo, kam možná patřilo celé lidstvo.

Ale možná proto, že i on měl jistý cit pro měkká místa, pro zkrácené

cesty, které se sbíhaly tady, v Lobsangově studni klidu

a vyrovnanosti. Jenže jak tak šel a přemýšlel, všechna ta možná

v jeho myšlenkách ho popouzela. A taky pocit, že stejně jak se mu

Šťastný přístav líbí, tak se mu také nelíbí. Jako by mu nevěřil.

Poslouchal Sallymu při s Lobsangem – byla v těch věcech

mnohem výřečnější než on, i když ne vždy lépe informovaná –

a Jošua se pokoušel najít v tom, co slyšel, nějaký smysl. Kam patřil

člověk? Na Prvozemi, to bylo jisté, s pradávnými zkamenělinami,

jejichž stopa vedla až k prvotnímu moři. Jenže teď se lidská rasa

rychle šířila Dlouhou Zemí a nikdo nedbal na to, co si o tom myslí

263

vlády, ani na nějaká povolení, nikdo už to nemohl zastavit a už vůbec

nikdo to nedokázal kontrolovat, bez ohledu na to, jak moc se o to ti

pánbíčkářští, uslintaní a kyselí lobbisté na Prvozemi pokoušeli. Lidé

vám dojdou dřív, než dojdou Země. Ale kde byl smysl toho všeho?

Sestra Agnes mu říkala, že smyslem života je být vším, čím člověk

může být – s trochou pomoci, samozřejmě, a pak taky to, aby sám

pomohl těm ostatním, aby se jim podařilo totéž.

Možná, že je Dlouhá Země místem, kde, jak by to asi vyjádřil

Lobsang, se mohou schopnosti lidstva maximálně projevit… Bylo

snad tohle to, v čem spočíval smysl Dlouhé Země? Aby se mohlo

lidstvo ukázat v tom nejlepším světle? A tady, uprostřed

nepochopitelného vesmírného hlavolamu, ležel Šťastný přístav, kam

jako sítem propadávali ztracenci lidstva. Jaký to všechno mělo účel?

Na to samozřejmě odpovědi nebyly.

Jošua si dával dobrý pozor, aby v houstnoucím šeru nevrazil do

trollů. Trollové do lidí vrazili málokdy. Samozřejmě, že k základům

slušného chování ve Šťastném přístavu patřilo, že se všichni snažili

pokud možno nevrážet do nikoho. Ale Jošua teď najednou vrazil do

slona.

Naštěstí nebyl ani červený, ani maskovaný. Byl celkem malý, asi

velikosti vola, pokrytý ryšavě hnědou srstí, a na jeho hřbetě seděl

jezdec, mohutný prošedivělý muž, který bodře zahlaholil: „Další

nový host! A odkud to sem přiválo vás, kámo? Jmenuju se Wally

a jsem tady už jedenáct let. Je to pěkně podivné, o tom nic, co? Jsem

tak trochu prevít, ještě že jsem nebyl ženatý! Ne, že by k tomu

nebyla příležitost, i předtím, i teď, jasné?“ Otevřený Wally sklouzl ze

hřbetu svého miniaturního slona a natáhl k Jošuovi mozolnatou ruku.

„Dej ji sem!“

Potřásli si rukama a Jošua se představil. „Jsem tady teprve pár

dnů. Přiletěl jsem sem. V létajícím stroji,“ dodal rychle.

„Vážně? Fantastické! A kdy odlétáte? Nemáte volné místo?“

Jošua se zamyslel nad skutečností, že mu jen málokterý

z obyvatel Šťastného přístavu položil tuhle otázku, tak málo jich

chtělo odejít. „Obávám se, Wally, že to by nešlo. Máme před sebou

jistý úkol, který musíme splnit.“

264

„Jen žádné starosti,“ uklidňoval ho Wally, kterého odpověď

evidentně nijak nevyvedla z míry. „Jen tak jsem se potuloval kolem

řeky a našel jsem tam tuhle Jumba. Přátelský chlapík, to vám řeknu.

Přesně ten pravý, když je potřeba zabrat, a je opravdu chytrý. Občas

sem zabloudí z kraje.“ Povzdechl si. „Mám rád volný prostor,

nesnáším lesy, jsou takové strašidelné. Jsem rád, když mi do tváře

vane vítr.“ Zatímco s Jumbem v patách kráčeli směrem k Radnici,

Wally dodával: „Byli jsme pracovat na té nové cestě na jih, čistí se

tam terén. Stromy mi nevadí, když je můžu kácet! Myslím si, že už

jsem si svůj pobyt tady odpracoval, takže je na čase postavit si člun

a vydat se objevit Austrálii. To je ten největší z mých momentálních

cílů.“

„To je ale cesta přes půl světa, Wally. A bude to úplně jiná

Austrálie, než jak si ji pamatujete.“

„V pořádku. Mně bude stačit jakákoliv Austrálie. Je jasné, že to

nedokážu na jeden zátah. Ale nejjednodušší bude doplout k ústí řeky,

dál se pak držet podél pobřeží, cestou se pořádně živit a nakonec se

pustit k Havaji. A můžete vsadit boty na to, že je to jedno z prvních

míst, které by chtěli nově příchozí kolonizovat. A potom… no…

uvidíme, ale kde jsou lidi, tam bude hospoda, a kde je hospoda, tam

se dřív nebo později objeví i Wally!“

Jošua si s ním potřásl rukou a popřál mu hodně štěstí a šťastnou

plavbu.

Sally našel na Radnici. Jako vždy byla obklopena kruhem

přátelských, veselých tváří. Když uviděla Jošuu, omluvila se jim.

„Lidé už si začínají všímat dokonce i tady,“ řekla mu.

„Cože?“

„No, trollů. Že jich stále víc a víc putuje k východu. Procházejí

tady skupinky divokých trollů a mám dojem, že by už chtěli odejít

dokonce i někteří z místních, o kterých by se skoro dalo říct, že jsou

domestikovaní, ale jsou na to příliš slušní. Místní trollové jsou

neklidní.“

„Hmm. Poklidné jezírko Šťastného přístavu začínají čeřit vlnky?“

„Už si Lobsang přestal hrát na doktora Doolittlea? Je čas

zvednout kotvy a vydat se dál k Západu.“

„Pojďme to zjistit.“

265

Na vyhlídkové palubě lodi našli jen hromadu trollů, kteří tam

dováděli jako malé děti. Pak se hromada pohnula a mezi trolly se

objevila Lobsangova rozzářená tvář.

„Srst je pro hmatové receptory tak příjemná, věřili byste? Mám

pocit, že se mi dostalo požehnání! A oni mluví! Je to hrozně vysoko

postavené, mají minimální slovník… Vícečetné prostředky

komunikace, jak se zdá, mám dojem, že komunikace je podstatou

toho, být trollem. Ale myslím si, že podstatná část skutečné výměny

informací probíhá v těch písních.

Myslím, že už jsem se naučil výrazy pro dobrý a špatný,

souhlas/nesouhlas, příjemné/bolestivé, den/noc, horké/studené,

správné/nesprávné a ‚teď se potřebuji napít mléka‘, i když to

poslední mi asi moc k ničemu nebude. Cestou se naučím další.

Ostatně na cestu vyrazíme zítra ráno, hned za ranního rozbřesku.

Mám v plánu vzít tyhle trolly s sebou. Doufám, že mým novým

přátelům nebude vadit, že cestují vzduchem. Myslím, že se jim

líbím.“

Sallyina tvář se změnila v dokonale kontrolovanou masku. „No

tak to je opravdu krása, Lobsangu. Ale vážně tady při tom děláte

i nějakou práci?“

„Zatím jsem došel k několika předběžným závěrům. Je jasné, že

jsou to neuvěřitelně přizpůsobiví všežravci. Není divu, že se po

Dlouhé Zemi rozšířili v takovém množství. Jsou to ideální kočovníci.

A jsou výsledkem milionů let evoluce, objevili se pravděpodobně

v době, kdy se základní odnož habilinů učila chodit.“

„ Habilinů?“ zeptal se Jošua.

„Homo habilis. Člověk zručný. První výrobci nástrojů ve

vývojové linii lidstva. Víte, mám takovou teorii, že schopnost

Vkročovat se možná vyvinula společně se schopností vyrábět

nástroje. Podle mě je k tomu třeba podobné množství a typ

představivosti. Představit si, jak se může kus kamene změnit

v sekeru, a pak ji udělat, představit si, jak se může jeden svět lišit od

druhého, a pak do něj Vkročit. Nebo to možná má něco společného

se schopností představit si různé budoucnosti, odvozené od

momentálního rozhodnutí člověka: vyrazím dnes na lov, nebo se

mám raději vrátit k tomu bohatému lískovému houští… Tak či tak,

266

jakmile se jednou tahle schopnost objevila, druh se rozdělil na čím

dál tím zkušenější Vkročníky, kteří se začínají toulat, a na ty méně

zkušené, nebo takové, kteří to nedokážou vůbec, ti zůstávají doma

a Vkročníkům aktivně odporují, protože ti mají konkurenční

výhodu.“

„Větev ‚zůstaneme doma,‘“ zabručel Jošua, „která se stala

základem vývoje lidstva na Prvozemi.“

„Možná. Archeologické výzkumy mého kolegy Nelsona to

naznačují. Ale to je jen můj subjektivní odhad. Možná, že se

schopnost Vkročit vyvinula ještě mnohem dříve, během věku

předhominidních primátů. Ta stvoření musíme zatím pojmenovat

spíše hominidní než humanoidní, dokud neprovedeme podrobné

studium a neurčíme, jaké jsou přesné evoluční vztahy.“

„Řekli vám, proč začali migrovat?“ zeptala se Sally.

„Mám určitou představu… Moje poznatky jsou dost neurčité,

i když ta alfa samice je moc dobrá v pantomimě. Představte si tlak ve

své hlavě. Bouři v mozku.“

A Jošua měl najednou dojem, že se zvedá bouře v jeho vlastní

hlavě, ten pocit tlaku, jaký měl, když zamířil na Západ, jako kdyby

měl před sebou samu Prvozemi s jejími miliardami duší. Ano,

pomyslel si. Blíží se něco jako hodně špatné počasí pro psychiku.

Ale co ho sem žene?

Lobsang toho více neřekl. Za hlasitého bečení trollích dětí se

znovu ponořil do hromady srsti. „Ach. Jak příjemné povrchy…“

A najednou tam žádný Lobsang nebyl. Fyzická podoba mobilní

jednotky tady sice zůstala, ale jakási jemná stránka lodi se vytratila.

Jošua se podíval na Sally.

„Cítíte to taky?“ zeptala se Sally. „Je to něco, co už neslyšíme

nebo nevidíme? Kam zmizel? Nemůže umřít, že ne? Nebo se

polámat?“

Jošua nevěděl, co jí odpovědět. Loď stále zaměstnaně bzučela,

stovky jejích zařízení tikaly, šuměly a předly, jako kdyby se vůbec

nic nestalo. Jenže Jošua najednou nedokázal uvnitř tohohle jasně

osvětleného komplexu najít kontrolní prvek. Nedokázal najít

Lobsanga. Něco základního chybělo. Podobné pocity měl, když

zemřela sestra Regina. Roky byla upoutaná na lůžko, ale byla ráda,

267

když ji děti navštěvovaly, a navzdory všemu si pamatovala jejich

jména. Vždycky se nahrnuly dovnitř, aby se na ni podívaly, i když

byly trochu nervózní ze zvláštního odéru místnosti a z její

pergamenové kůže. A pak se najednou zdálo, že něco, o čem

nevěděly, že tam je… tam už najednou není.

„Myslel jsem si, že je třeba nemocný,“ řekl nejistě. „Od té chvíle,

kdy se pohřbil pod tu hromadou trollích dětí, už nebyl sám sebou.“

Z reproduktoru se ozval Lobsangův hlas. „Nedělejte si nemístné

starosti.“

Sally se lekla a pak se nervózně zasmála. „A měli bychom si snad

dělat místné starosti?“

„Sally, prosím, mějte s námi strpění. Nedošlo k žádné závadě ani

chybě. Teď vás oslovil nouzový podsystém. Lobsang právě

soustřeďuje, přesněji řečeno rozšiřuje a přijímá obrovské množství

nových informací. To zabere několik hodin. My, podsystémy, jsme

ale bez ohledu na to schopny plnit během této doby všechny potřebné

funkce. Lobsang potřebuje na nějaký čas vysadit. Každá myslící

bytost si potřebuje tu a tam odpočinout a jsme si jistí, že právě vy to

pochopíte. Jste v naprostém bezpečí. Lobsang se těší na vaši

společnost, k níž se připojí někdy za svítání.“

Sally si pohrdavě odfoukla. „Skoro jsem čekala, že ještě dodá

‚Přeji vám hezký den,‘ ale člověk nemůže mít všechno. Kolik z toho

asi byla pravda, co myslíte?“

Jošua pokrčil rameny. „Věřím, že se toho od trollů opravdu hodně

učí, a učí se velmi rychle.“

„A teď vstřebává jejich noční můry. Takže máme volný večer. Co

kdybychom si znovu skočili dolů do baru?“

„Do jakého baru…?“

~

Na konci dlouhé řady posledních panáků na rozloučenou, které byly

gratis, ji musel nazpět na loď donést. Opatrně ji položil na postel

v její kajutě. Když spala, vypadala mladší. Měl naprosto

neopodstatněný ochranitelský pocit a byl rád, že Sally není vzhůru,

protože by si toho všimla.

Po Lobsangovi nebylo ani vidu, ani slechu a jeho hlas oněměl.

268

A jak se ukázalo, trollové sami od sebe odešli. Jošua si pomyslel:

Troll vidí tlačítko ve výtahu. Troll přemýšlí o tlačítku. Troll stiskne

tlačítko. Sbohem, trolle… Jošua by si přál získat ze svého kontaktu

s trolly mnohem víc. Jenže jak se zdálo, trollové dostali, co chtěli,

z něj.

Jošua se vrátil na vyhlídkovou palubu, lehl si tam na gauč a díval

se na hvězdy.

Za úsvitu se loď i se svými spícími pasažéry tiše zvedla, začala

nabírat výšku, až vystoupala nad vrcholky největších pralesních

velikánů, a pak Vkročila a se slabým zahřměním byla ta tam.

269

KAPITOLA 40

Ráno byl Lobsang nazpět. Jošua ho cítil, cítil, že se na loď

vrátila cílevědomost, poznal to dřív, než se k němu, když si na

vyhlídkové palubě dával svou první denní kávu, připojila

Lobsangova mobilní jednotka. Sally pořád ještě spala.

Mírným tempem stále Vkročovali a pod nohama jim plynuly

světy. Dlouhá Země byla jako už delší dobu předtím samé stromy

a voda, ticho a jednotvárnost. Jošua byl rád, že se zbavil té tak těžce

definovatelné podivné tísně, kterou cítil ve Šťastném přístavu, ale jak

zamířili k Západu, narůstající tlak v jeho hlavě se vrátil. Zkusil ho

ignorovat, ale marně.

Seděli spolu mlčky. Nepadlo ani slovo o Lobsangových nových

přátelích – trollech, kteří odešli z lodi, ani o jeho nečekaném

několikahodinovém výpadku. Jošua nedokázal odhadnout

Lobsangovu náladu. Jen tak mimochodem ho napadlo, jestli se

Lobsang bez trollů necítí osaměle, jestli není zklamán, že se rozhodli

odejít, deprimován, že nemohl dokončit svůj výzkum. Poněkud ho

znepokojovalo, že jak se zdálo, Lobsang začínal být nestabilnější

a nepředvídatelnější. Možná je přetížený novými poznatky.

Po hodině ticha se Lobsang zničehonic ozval: „Přemýšlel jste

někdy o budoucnosti, Jošuo? Myslím tím o daleké budoucnosti?“

„Ne, ale vsadím se, že vy ano.“

„To, že se lidstvo rozptýlilo po Dlouhé Zemi, způsobí víc než jen

politické problémy. Vidím dobu, kdy bude lidstvo tak rozptýleno po

těch mnohočetných světech, že mezi opačnými konci téhle lidské

270

hegemonie dojde k významným genetickým rozdílům. Možná, že se

bude muset zorganizovat nějaká, třeba i násilná výměnná migrace,

která zajistí, že lidstvo zůstane alespoň rámcově homogenní

a jednotné…“

Hořící prales dole způsobil, že se vzducholoď mírně zakývala

v turbulencích způsobených stoupajícím horkým vzduchem.

„Myslím, že toho se zatím ještě obávat nemusíme, Lobsangu,“

řekl Jošua.

„Jenže mně to dělá starosti, Jošuo. A čím víc toho z Dlouhé Země

vidím, tím větší na mě její rozměry dělají dojem a tím větší si dělám

starosti. Lidstvo se pokusí efektivně provozovat vesmírnou říši na

jedné mnohokrát se opakující planetě…“

Loď se s mírným otřesem zastavila. Zem dole byla zahalena

mračny.

Na vyhlídkovou palubu přišla Sally, zabalená v koupacím plášti

a s vlasy ukrytými pod turbanem z ručníku. „Vážně? A musíme

opakovat chyby minulosti? Musí tady být nové římské legie, které

pochodují do nekonečných nových světů?“

„Dobré ráno, Sally,“ přivítal ji Lobsang. „Doufám, že jste si

odpočinula?“

„Nejlepší věc na pivu ve Šťastném přístavu je jeho čistota. Je

jako ta nejlepší německá piva. Žádná kocovina.“

„Přestože jste při pokusu vyzkoušet si tuhle teorii došla prakticky

až na hranici vlastního sebezničení,“ prohlásil Jošua.

Nevšímala si ho a rozhlížela se kolem. „Proč cestujeme tak

pomalu? A proč jsme vlastně zastavili?“

„Cestovali jsme pomalu, abyste se mohla pořádně vyspat, Sally.

Ale vzal jsem si také k srdci vaši kritiku. Vyplatí se všímat si malých

podrobností, a tak jsem snížil rychlost našeho létajícího penisu, jak

jste vzducholoď vtipně popsala. Malé podrobnosti, jako jsou

pozůstatky pokročilé civilizace, které leží právě pod námi. A to je

také důvod, proč jsme zastavili.“

Jošua a Sally zbystřili a vyměnili si pohled.

Zatímco vzducholoď klesala, upírali soustředěné pohledy do

mlžného závoje.

271

„Můj radarový skener mi vrací obrazy i přes ta mračna,“ řekl

Lobsang, který jako by zíral někam do prázdna. „Vidím říční údolí,

které už je dlouho vyschlé. Obdělávaná záplavová rovina.

Nezaregistroval jsem elektromagnetickou ani jinou vyspělou

technologii. Pozůstatky nějakých konstrukcí na říčním břehu, včetně

mostu, který se už velmi dávno zřítil. A obdélníky na zemi, přátelé,

obdélníky z cihel a kamene! Ale žádné známky přežívajícího vyššího

života. Nemám jedinou představu o tom, kdo byli stavitelé. Možná,

že tím poněkud odbočíme od našeho hlavního cíle, ale jsem si jistý,

že mluvím za nás všechny, když řeknu, že bychom měli podniknout

základní průzkum tohoto místa. Nemám pravdu?“

Sally a Jošua si znovu vyměnili pohled.

„Jaké zbraně máme k dispozici?“ zeptala se Sally.

„Zbraně?“

„Líp být v bezpečí, než pak litovat.“

„Jestli máte na mysli přenosné zbraně, máme tady různé nože,

lehké, malé, ale velmi výkonné střelné zbraně, kuše, z nichž se dá

střílet celou škálou šipek, jejichž chemické vybavení je přizpůsobené

organismům se všemi možnými metabolismy, na něž bychom mohli

narazit. Jejich účinek se pohybuje od ‚Jsem najednou nějaký

unavený,‘ až po ‚okamžitě mrtvý,‘ s barevnými kódy, s nabídkami

v Braillově písmu i piktogramech – na tuhle část vybavení jsem

zvláště pyšný. Na palubě lodi je celá řada projektilových zbraní,

podléhajících mému velení. Pokud by bylo potřeba, dokážu vyrobit

malý, ale překvapivě výkonný tank.“

Sally se ušklíbla. „Tank potřebovat nebudeme. Tam dole máme

co dělat s vyhynulou civilizací. I když takové vyhynulé civilizace po

sobě někdy dokážou zanechat různá ošklivá překvapení.“

Lobsang chvilku mlčel. „Samozřejmě. Máte pravdu. Jeden by se

měl patřičně připravit. Počkejte, prosím.“

Vstal a zmizel za svými modrými dveřmi. Jošua a Sally si

vyměnili další pohledy.

Po několika minutách se dveře otevřely a do místnosti vešla

pohyblivá jednotka. Na hlavě měla hnědou, mírně obnošenou fedoru,

u pasu revolver v pouzdře a v ruce samozřejmě dlouhý bič.

272

Sally na něj vytřeštila oči. „Tedy, Lobsangu, právě jste prošel

mým osobním Turingovým testem!“

„Díky, Sally, to si šťastně uložím do paměti.“

Jošua byl překvapený. „Dokázal jste během několika minut

vyrobit bič z bizoní kůže? Vydělat kůži vyžaduje čas. Jak se vám to

podařilo?“

„Přestože bych si moc přál vzbudit ve vás dojem, že jsem

všemocný, musím přiznat, že bič už byl v základní výbavě. Je to

jednoduchá, ale mnohostranně využitelná věcička, která vyžaduje

minimální údržbu. Nuže – vydáme se na průzkum?“

~

Spustili se na zem na okraji nedaleké pouště. Jošua zjistil, že se ocitli

v širokém údolí, s několika pokřivenými stromy bojujícími o život

v kamenité půdě, jehož úbočí jsou poseta ústími jeskyní. Co se týče

života, nezahlédli jediného živého tvora, nikde se nepohnula ani myš.

Všiml si trosek mostu a obdélníkových propadlin v zemi.

Na to všechno ale okamžitě zapomněl, protože v údolí kus od

nich se tyčila budova, jediný po čertech obrovský kvádr, ze vzduchu

možná nijak nápadný, ale při pohledu odsud, ze země, vypadal jako

hlavní velitelství nějakého mezinárodního společenstva posedlého

averzí k oknům.

Vyrazili k němu a Lobsang v klobouku kráčel v čele.

„Všeobecně řečeno,“ ozval se Lobsang, „realita má jen velmi

malý smysl pro dramatické vyprávění, prastará sídliště nejsou

prakticky nikdy plná svištících čepelí, které vás setnou, ani těžkých

kamenných desek, které se odsunou, aby vás zasypaly jedovatými

šipkami. Je to skoro ostuda, co myslíte? Na druhé straně jsem objevil

sbírku knih psaných podivnými symboly. Zdá se, že úbočí údolí jsou

ze světle šedého vápence a byla ve velkém rozsahu opracována

neznámými tvory. Ta velká budova před námi je ale postavena

z černých kvádrů, nejspíše čedičových, a ze stavebního hlediska

nijak zvlášť omítnutých. Z téhle strany jsem neobjevil žádný

viditelný vstup, ale myslím, že ještě ze vzduchu jsem zahlédl nějaký

vchod na druhé straně, něco jako šikmou plochu, stín – možná, že

tam najdeme nějakou cestu dovnitř.“ Pak s kamennou tváří dodal:

„Není to legrace? Nějaké připomínky?“

273

Sally řekla: „Jen, že jsme od té věci skoro dva kilometry

a zdaleka nemáme váš zrak, Lobsangu. Nepolitujete ubohé

smrtelníky? Proč jste přistál tak daleko?“

„Oběma se vám omlouvám. Myslel jsem si, že bude lepší přiblížit

se k té budově opatrně.“

„To je jeho standardní postup, Sally,“ ušklíbl se Jošua.

Pokračovali v cestě a loď se držela za nimi. U paty skalních stěn

byl štěrkový svah a mezi sporadicky rostoucími stromy se podařilo tu

a tam uchytit nevelkým ostrůvkům lišejníků, mechů a ubohé trávy.

Ale stále neviděli jediné zvíře, nezahlédli dokonce jediného ptáka,

který by prolétl oblohou. Bylo to nehostinné místo, místo, kde už se

velmi dlouho nic nedělo, a právě tak se to nedělo ani teď. Bylo

horko, slunce proráželo mraky, odráželo se od stěn a vyprahlý kaňon

se měnil v sluneční pec. Lobsangovi to ovšem bylo jedno a kráčel

kupředu, jako by trénoval na olympiádu. Jenže Jošuovi bylo horko,

byl pokrytý prachem a stále nevrlejší.

Došli k obrovské budově. „Dobrý bože, jen se na tu věc

podívejte!“ řekla Sally. „Člověk si neuvědomí, jak velká doopravdy

je, dokud nedojde až k ní.“

Jošua zvedl pohled. Díval se nahoru a ještě výš na hladkou stěnu

budovy. Nebyl to žádný zázrak architektury, samozřejmě kromě té

nesmírné velikosti. Velké kvádry z kamene podobného čediči,

z nichž byly vybudovány stěny, byly opracovány tak, aby na sebe

více méně dosedaly, ale nebyly stejně veliké. I odsud viděli škvíry

a nedokonalosti, z nichž některé byly ucpány hmotou, která vypadala

jako ptačí hnízda a ptačí trus, ale i k tomu podle všech známek došlo

už velmi dávno.

Sally prohlásila: „Skvělá architektura. Někdo přikázal ‚Velké,

mohutné, a aby to vydrželo navěky,‘ a dostal to. Tak jo, obejdeme to

z druhé strany, Najdeme vchod, uhneme kutálející se kamenné kouli

a –“

„Ne,“ ozval se Lobsang ostře a znehybněl. „Změna plánu. Objevil

jsem mnohem zákeřnější nebezpečí. Celá ta konstrukce je

radioaktivní.

Jen tady zblízka, z dálky se to poznat nedá – omlouvám se.

Navrhuji, abychom se urychleně vrátili cestou, kterou jsme přišli.

274

Žádné námitky. Prosím, neplýtvejte dechem, dokud nebudeme

v bezpečí…“

Neběželi, ale dalo by se to nazvat velmi energickou a odhodlanou

chůzí.

„A co je to tedy za místo? Sklad nějakého odpadu?“ zeptal se

Jošua.

„Všimli jste si tabulí, které by hlásaly, že kdo vstoupí do této

budovy bez ochrany, zemře? Ne, ani já ne. Technologická úroveň se

zdá příliš nízká, než aby to mohl být nějaký druh atomového reaktoru

nebo nějaké podobné zařízení. Mám podezření, že nevěděli, s čím si

to vlastně zahrávají. Odhadoval bych, že tahle kultura narazila na

nějakou velmi užitečnou rudu se zajímavými vlastnostmi, možná na

přirozený jednoduchý nukleární reaktor…“

„Jako bylo Oklo,“ ozval se Jošua.

„V Gabonu, ano. Přirozená koncentrace uranu. Třeba našli něco,

co způsobilo, že svaté sklo zářilo… To by ukázalo duchy při práci,

co říkáte?“

„Duchové, kteří nakonec zabili své uctívače,“ podotkla Sally.

Lobsang navrhl: „Mohli bychom se alespoň před odletem podívat

do některých vzdálenějších jeskyní. Měly by být dost daleko od

chrámu, nebo cokoliv v té budově je, aby to nebylo nebezpečné.“

První jeskyně, do které vstoupili, byla obrovská, vysoká,

chladná – a přeplněná mrtvými.

~

Trojice ve vchodu do tohoto domu kostí na okamžik ztuhla. Jošua při

tom pohledu pocítil nevýslovnou hrůzu, ale svým způsobem se zdálo,

že tohle neutěšené místo dosáhlo svého vrcholného naplnění.

Opatrně procházeli jeskyní, a pokud to bylo možné, šlapali na

volná místa. Kostry byly křehké, některé už se rozpadaly. Jošua si

pomyslel, že sem těla musela být naházena, pravděpodobně ve

spěchu. Došlo k tomu nejspíše v posledních dnech existence zdejší

komunity, kdy už nebyl nikdo, kdo by se o ně správně postaral, takže

zbývající udělali alespoň tohle. Ale co to bylo za tvory – přesněji

řečeno, co to bývalo za tvory? Na první pohled se vzdáleně podobali

lidem. Jošuovu nezkušenému zraku připadali jako dvojnozí, pokud

275

mohl soudit podle kostí nohou a úzkých boků. Ale na jejich

podivných, helmám podobných lebkách nic lidského nebylo.

Uprostřed jeskyně se posádka Marka Twaina bezmocně zastavila.

Lobsangova hlava se pomalu a s tichým bzučením otáčela jako hlava

stroje a skenovala a nahrávala značky vyryté do stěn.

„Všimli jste si?“ ozvala se Sally. „Těch mrtvých se nikdo

nedotkl, rozhodně ne zvěř. Od chvíle, kdy sem byli naházeni, se tady

nic nepohnulo.“

Lobsang, stále zaměstnán, zamumlal: „Vyslal jsem samozřejmě

průzkumnou sondu. Na téhle verzi Země není jediné známky po

nějaké vyspělé technologii ani po vyšší formě inteligence. Jen tady.

Záhada se prohlubuje.“

Sally zabručela: „Možná, že je ten jedovatý materiál přivedl na

vrchol jejich vývoje – předtím, než je zabil. Jaká ironie. Samozřejmě

to mohlo být i úplně jinak.“

„Třeba jak?“ zeptal se Jošua.

„Že ten atomový reaktor pod chrámem vůbec nebyl přírodní. Jen

velmi, velmi starý…“

Na to neměli Jošua ani Lobsang odpověď.

„Ale i tak,“ pokračovala Sally, „civilizace dinosaurů? Je to

naprosto výjimečný objev.“

„Kultura dinosaurů?“ nechápal Jošua.

„Podívejte se na ty lebky s hřebeny.“

„Možná to byla civilizace vybudovaná vývojovými potomky

dinosaurů,“ ozval se Lobsang poněkud podrážděně. „Musíme

používat přesné termíny.“

Jošua se díval na kousek kosti, který byl zřejmě prstem, ozdobený

těžkým zlatým prstenem posázeným safíry. Sehnul se a zvedl ho.

„Podívejte se na tohle. Nemůže to být nic jiného než ozdoba. Byli

nám tak podobní, dinosauři nedinosauři. Byli inteligentní. Používali

nástroje. Vytvořili budovy – město, alespoň tohle. A měli umění –

ozdoby…“

„Ano,“ přikývl Lobsang. „Z jednoho všeobecného hlediska byli

jako my, a ne jako, řekněme, trollové. Tahle stvoření, stejně jako my,

kolem sebe vytvořila vlastní kulturní prostředí. Naše artefakty, naše

města, to jsou viditelná úložiště moudrosti minulých věků. Jak se

276

zdá, trollové nic takového nemají, i když jejich písně mohou být krok

tím směrem. Tahle stvoření ovšem tu vlastnost měla.“

„Zdá se dokonce, že to byli vzpřímení dvojnožci jako my. Nebo

ne?“ ozval se Jošua.

„Možná, že tady jsme narazili na jistý společný rys,“ odpověděl

mu Lobsang. „Model vzpřímený dvojnožec je výhodná podoba tvora

používajícího nástroje, vycházející z klasického modelu se čtyřmi

končetinami, a je pravděpodobné, že inteligentní tvorové používající

nástroje mají silný sklon sdružovat se v komunitách v podobě měst.

Možná, že je pro ně společné i to, že jim připadají atraktivní lesklé

třpytivé ozdoby. Ale to všechno je pryč. Otrávili se a teď otravují

nás.“

Sally se podívala na Jošuu. „Mám pocit, jako kdybych se právě

dozvěděla, že jsem měla bratra dvojče, který se narodil mrtvý.“

„Je zbytečné, abychom tady trávili další čas,“ ozval se Lobsang.

„Tohle místo vyžaduje dobře vybavenou archeologickou expedici –

s ochrannými obleky proti radioaktivitě. Koneckonců, to počká. Jsme

velmi daleko od Prvozemě a pochybuji, že by se tady v nejbližší

době objevili turisté. Tak pojďte, děti. Jdeme domů. Tady už nejsme

k ničemu.“

Když dorazili k výtahu, prohlásil Jošua s trpkostí v hlase:

„Připadá mi to jako nesmírné plýtvání, nezdá se vám? Všechny ty

světy. K čemu to všechno je, když to nemá nějaký cíl?“

„Tak už prostě věci jsou,“ odpověděl Lobsang. „Díváte se na to

ze špatného úhlu, Jošuo. Jak pravděpodobné je, že najdeme na jiných

planetách rozumný život? Astronomové objevili několik tisíc planet

kolem dalších sluncí, ale zatím se neobjevil jediný náznak nebo

podnět, který by nás opravňoval si myslet, že ve vesmíru je kromě

nás ještě někdo jiný. Možná, že vývoj inteligentního druhu,

používajícího nástroje, je příliš složitý. Takže bychom možná měli

být vděční za to, že jsme se dostali tak blízko k setkání s těmihle

tvory, myslím tak blízko v prostoru pravděpodobnosti.“

„Jenže jestli byli tihle tvorové inteligentní, jak to, že je nacházíme

jen na jednom jediném světě? Neměli bychom jejich stopy najít i na

světech sousedních? Alespoň v téhle oblasti? Nebo navzdory své

inteligenci nedokázali Vkročovat?“ zeptala se Sally.

277

„Možná, že ne,“ uvažoval Lobsang. „Nebo možná přirozené

Vkročníky vyhnali ti, kteří to nedokázali. Stejně, jako k tomu teď

dochází na Prvozemi. Možná, že je to předobraz naší vlastní

budoucnosti.“

A Sally a Jošua, oba uzavření přirození Vkročníci, si vyměnili

pohled plný pochopení.

278

KAPITOLA 41

„ Přirození Vkročníci. Takové pěkné slovní spojení,

nemyslíte? Chtěl jsem říci, že všichni kráčíme. Všichni se

to učíme, když jsme odstaveni od mateřského mléka. ‚Ach,

podívejte, to jsou první dětské krůčky.‘“ Brian Cowley, který nebyl

nic jiného než showman, udělal s mikrofonem v ruce několik

drobných dětských krůčků sem a tam po jevišti. Rozlehlou

konferenční místností, podobnou obrovské jeskyni, ho sledovaly

reflektory. Tím jednoduchým trikem si vysloužil několik

pochvalných výkřiků.

Monica Janssonová, oblečená v civilu, se rozhlédla šerým

prostorem, aby zjistila, kdo to křičí.

„Je to přirozené. Chůze, kráčení je přirozené. Ale čemu říkají

Kráčení oni?“ Smutně potřásl hlavou. „Na tom nic přirozeného není.

Potřebujete k tomu nějaké zařízení, je to tak? K obyčejné chůzi žádné

zařízení nepotřebujete. Kráčení. Tak já tomu neříkám. Tak by to jistě

nepojmenoval můj dědeček. My, obyčejní lidé, kteří nemáme takové

vzdělání, abychom to dokázali pojmenovat jinak, máme pro podobné

věci jiná pojmenování. Slova jako nepřirozený. Slova jako odporný.

Slova jako nečistý.“

A každý ten výraz vyvolal hlasitější sbor výkřiků. Janssonová

věděla, že brzo přijde chvíle, kdy se bude muset sama k výkřikům

přidat, aby se neprozradila.

Místnost byla přeplněná, s výjimkou jeviště jen velmi slabě

osvětlená, vzduch byl horký, vlhký a vydýchaný. Cowley si dával

279

vždycky záležet, aby se před veřejností objevil jen v podzemí, ve

sklepeních, podzemních garážích nebo speciálních prostorách, jako

byla tahle podzemní hotelová konferenční místnost. Byla to místa,

kde ho Vkročníci nemohli ohrozit, aniž by nejdřív nevykopali

hlubokou jámu do země. Janssonová tady byla tajně, spolu s kolegy

z MPS, Bezpečnosti Zemí (množné číslo se začalo používat deset let

po dni Nazemvkročení), FBI a několika dalších agentur, které

začínaly být poněkud znepokojené divokými zvuky, které se začínaly

ozývat z okrajových částí Cowleyovy organizace Lidstvo především.

Janssonová už v davu zpozorovala některé známé tváře. Jedna

z nich byla dokonce na pódiu, v řadě Cowleyových dobře

vycvičených nohsledů: Jim Russo, jehož grandiózně pojmenovaná

Obchodní společnost Dlouhé Země pořád ještě fungovala, pořád ještě

obchodovala, ale on sám už několikrát přišel o všechno kvůli tomu,

že se svět párkrát změnil tak, že to bylo mimo dosah jeho fantazie.

Když Russa před několika lety zpovídala v souvislosti se stížnostmi

jeho zaměstnanců na násilné metody při jednání s dělníky, umínila si

Janssonová, že si ho pohlídá a bude dávat pozor, jak zareaguje na

svůj příští a nevyhnutelný majetkový pád. Jak se zdálo, nezareagoval

dobře. Stál tady, muž na prahu šedesátky, zahořklý po dalším

zklamání a neúspěchu, očividně s pocitem všemi zrazeného člověka.

Část svého zbývajícího majetku teď odevzdával tomuhle muži,

Brianu Cowleyovi, samozvanému mluvčímu antiVkročníků. A Russo

nebyl jediný, kdo si z otevření Dlouhé Země odnesl finanční šrámy.

Cowley neměl v žádném případě o stoupence nouzi.

Cowley se teď začal přesouvat k ekonomickým argumentům,

které mu zajišťovaly jistý zájem tisku.

„Poctivě platím své daně. I vy platíte své daně. Je to součástí naší

smlouvy s naší vládou – a je to naše vláda, bez ohledu na to, co vám

řeknou ti lidé, jakmile se jednou bezpečně usadí na některém ze světů

Dlouhé Země. Jenže druhá strana té smlouvy spočívá v tom, že by

vláda měla tyhle vaše daně využívat ve prospěch váš a vašich

blízkých, vašich dětí a vašich rodičů, abyste se ve svých domovech

cítili bezpeční. Tak jsem té dohodě vždycky rozuměl. Jenže já nežiju

někde tam na Pásu. Jsem jen takový obyčejný Honza, jako vy, nebo

vy,“ a ukazoval do davu. „A víte, co ten obyčejný Honza zjistil, že

280

dělají s našimi daněmi? Tak já vám to řeknu. Platí kolonistům. Platí

těm lidem za to, že si hrají na průkopníky někde na nějakém

nepřirozeném světě, kde nemají normální koně ani krkavce ani

obyčejný dobytek, jaké Bůh stvořil tady. Financují jim poštovní

službu. Vysílají tam sčítací komisaře. Posílají tam drahé léky. Posílají

tam policisty, protože ti duševně vyšinutí lidé s oblibou zabíjejí

vlastní matky nebo plodí děti s vlastními dcerami,…“

Janssonová věděla, že alespoň tohle je rozhodně snůška lží.

V rozlehlých Vkročných světech, bez tlaku přelidnění a nedostatku,

byly takové zločiny relativně vzácné.

„Mají dokonce celý systém, podporovaný vašimi daněmi, který

má zajistit, že peníze, které tihle odvážní průkopníci nechali tady, ve

skutečném světě, v jediném pravém světě, jsou určeny jen k tomu,

aby byli zásobováni různými hračkami, které potřebují – teď

samozřejmě mluvím o Průkopnické podpoře. Někteří z nich tady

mají dokonce domy, které jsou ovšem prázdné. Víte, kolik je dnes

v Americe bezdomovců?

A k čemu to všechno je? Co z té smlouvy máte vy? A co vy?

A vy? Obchod s těmito světy prakticky neexistuje – s výjimkou

nejbližších světů, jako je Země 1, 2 a 3, odkud sem můžete dopravit

dřevo a nějaké další suroviny. Nemůžete natáhnout ropovod ze Země

Gazilión do Houstonu v Texasu. Nedokážete dokonce ze světa na

svět přehnat ani stádo dobytka.

Federální vláda vám celé roky vykládá, že expanze na světy

Dlouhé Země je jakási analogie průkopnických cest a časů Starého

Západu. No, já toho možná o životě na Pásu moc nevím, ale znám

dědictví své vlastní země a znám hodnotu dolaru a říkám vám, že je

to lež. Je to obyčejný tunel. Někdo z toho podniku rozhodně bohatne,

ale nejste to ani vy, ani já. Byli bychom na tom líp, kdybychom se

vydali na Měsíc! Je to alespoň Boží Měsíc! Mohli bychom si alespoň

přivézt měsíční kameny.

A řeknu vám, že na schůzce s prezidentem, která se má

v nejbližších dnech uskutečnit, bude mým hlavním požadavkem to,

abychom zastavili podporu koloniím na Dlouhé Zemi. Jestliže tady

Vkročníci nechali nějaké prostředky, zabavme je. Jestliže jsou tam

v těch bezbožných světech produktivní, předepišme jim takové daně,

281

že jim zbudou jen oči pro pláč. Ten spolek tam si chce hrát na

průkopníky, dobrá, ať si hrají. Ale ne za moje a vaše dolary

z daní…“

Až rušivě hlasité souhlasné výkřiky.

Janssonová si všimla Roda Greena, kterému bylo teprve osmnáct,

protože hříva jeho rudých vlasů se dala jen těžko přehlédnout. Rod

patřil k té skupině, kterou policisté označovali jako „doma opuštěné“,

neVkročující děti, které rodiny, svedené romantickou představou, že

někde na Vkročných světech začnou nový život, více méně opustily.

Byla to velká skupina, celá třída lidí, které existence Dlouhé Země

zranila mnohem hlouběji než jen v rovině finanční. Teď byl tady

a nasával Cowleyův jed.

Cowley se konečně dostával k jádru své přednášky. K tomu

nejdůležitějšímu, k věci, kterou si všichni tihle znevýhodnění lidé

přišli poslechnout. K tomu, co bylo důvodem, že zakázal jakékoliv

záznamy svých přednášek.

„Mám tady něco, na co jsem náhodou narazil,“ pokračoval

a vytáhl kus papíru – „Je to prohlášení jednoho z těch profesůrků

z vysoké školy. A ten muž říká – dovolte mi citovat –

‚Schopnost Vkročování představuje nový úsvit lidstva, příchod

nové sdělné dovednosti srovnatelné snad jen s darem jazyka

a výrobou složitých nástrojů‘, bla, bla, bla a tak dále.

Chápete, dámy a pánové, co ten muž říká? O čem to mluví? On

mluví o vývoji.

Dovolte, abych vám vyprávěl příběh. Kdysi dávno na téhle

planetě žili jiní lidé. My jim říkáme neandrtálci. Byli jako my, víte,

oblékali se do šatů z kůží a vyráběli si nástroje a uměli rozdělat oheň,

a nejen to, ale starali se i o své nemocné a s úctou pohřbívali své

mrtvé. Jenže nebyli tak chytří jako my. Existovali na Zemi skoro sto

tisíc let, ale za celou tu dobu ani jeden z nich nevymyslel nic tak

složitého jako například luk a šíp, což dnes umí každý sedmiletý

americký kluk.

Ale existovali tady. Měli své nástroje a provozovali lov

a rybolov. Až se jednoho dne objevili jiní lidé. Noví lidé s plochými

tvářemi, štíhlými těly, šikovnýma rukama a kulatými hlavami

s velkými mozky. Tihle lidé uměli vyrobit luky a šípy. Víte, dokážu

282

si představit, že i tehdy existoval nějaký neandrtálský profesůrek,

který možná použil podobná slova: ‚Schopnost vyrobit luk a šípy je

něco jako nový úsvit lidstva,‘ bla, bla, bla a tak dále. Možná, že

tenhle neandrtálský profesor dokonce naléhal na Uga a Muga, aby

přispívali nějakým dílem mamutího masa do fondu na podporu těch

nových lidí a výroby luků a šípů. A všechno to bylo skvělé a všichni

spolu krásně vycházeli.

Jenže… kde jsou Ug a Mug dnes? Kde jsou neandrtálci? Já vám

to řeknu. Posledních třicet tisíc let jsou mrtví. Vyhynuli. A to je

strašlivý svět, víte? Horší než smrt, protože to, že vyhynuli, znamená,

že jste mrtví nejen vy, ale i vaše děti a vaše vnoučata, a jejich děti se

už nikdy nenarodí.

Víte, co bych řekl těm neandrtálcům? Víte, co jste měli udělat,

když se objevili ti lidé s luky a šípy?“ Udeřil dlaní do stolu. „Měli

jste zvednout své obrovské pěsti a ošklivé kamenné nástroje a měli

jste rozbít kulaté hlavy těch nových lidí, jednoho po druhém a do

posledního. Protože kdyby to udělali, byla by jejich pravnoučata

pořád ještě žila.“ Nepřestával tlouci dlaní do stolu, a tak zdůrazňoval

své věty. „Takže tady máme federální politiky a profesůrky, kteří mi

říkají, že se mezi námi objevil nový druh lidí, že tady dochází k nové

evoluci, že se mezi námi, obyčejnými Honzy, objevil superman.

Superman, jehož jedinou zvláštní schopností je bez vašeho vědomí

vklouznout v noci do ložnice vašich dětí. Co je to za supermana?

Myslíte si, že jsem neandrtálec? Myslíte, že udělám stejnou

chybu jako oni? Dovolíte, aby se tihle mutanti zmocnili Boží Země?

Podrobíte se dobrovolně vyhynutí? Vy? Nebo vy? A co vy…?“

Teď už všichni, jak v sále, tak na jevišti, stáli, vyráželi pochvalné

výkřiky a tleskali. Janssonová, aby se neprozradila, tleskala také. Ve

svém okolí postřehla několik mužů z FBI, kteří asi nenápadně

fotografovali dav.

Svět se měl brzy znovu změnit. Říkalo se to už všude.

V okamžiku, kdy zatím více méně tajný výzkum Černé společnosti

uvede do výroby nové vzducholodi, jak slibovali, radikálně se změní

možnosti a objem meziZemské dopravy. To znamená, že se dá

předpokládat navýšení meziZemského obchodu a masivní

hospodářský růst. Jenže to už pro lidi, jako je Russo nebo Cowley,

283

nebude včas. Janssonová zauvažovala, jak velké škody mohou být

napáchány, zatímco budou všichni čekat na další zázrak.

284

KAPITOLA 42

Mark Twain byl přístav i útočiště. Jakmile se jednou vznesl

a začal Vkročovat, zůstaly všechny potíže za vámi. Právě

teď to byla velká úleva, vzdálit se od Obdélníků a mířit

k novému a neznámému. Jošua ten útěk vítal, bez ohledu na

narůstající zlověstný tlak, který pociťoval v hlavě. Lobsang pořád

ještě Vkročoval pomalu a zkoumal Země pod vzducholodí s relativní

péčí, zatímco Jošua se Sally seděli na vyhlídkové palubě. Vkročovali

zhruba ve výši mračen, ale přesto měl Jošua dojem, že jednou, když

prolétali nad dalším zalesněným světem, zaslechl zaskřípění větví,

otírajících se o kýl lodi. Musel to být dotek nějakých nepřirozeně

obrovských stromů na jedné z planet – Žolíků.

„Lobsang si dělá starosti, že?“ nadhodila Sally. „A taky ho

rozrušilo to, co jsme našli u Obdélníků.“

„Víš, on je buddhista. Úcta ke všem živým věcem a takové ty

věci. Jenže kosti v nikom právě dobrý pocit nevzbudí. Se slony je to

podobné, ne? Chápou význam kostí buď jako znamení ohrožení,

nebo smrti jedince jejich druhu…“ Cítil, že je pozorností jinde.

„Sally, něco není v pořádku?“

„Co myslíš tím, něco není v pořádku?“ Znělo to skoro jako

obvinění.

Při zvuku jejího hlasu Jošua v duchu ucouvl. Neměl náladu na

hádky. Vydal se do kuchyně a začal škrábat brambory, což byl dar ze

Šťastného přístavu, doručený ve velkém hrubě tkaném pytli.

Veškerou pozornost soustředil na nůž a brambory. Uvědomoval si, že

285

je to náhradní činnost, když ale pomyslel na to, co nahrazuje,

dodávala mu klid.

Sally přišla za ním a zůstala stát ve dveřích vedoucích do

místnosti za kuchyní. „Hodně mě pozoruješ, co?“

Nebyla to otázka, a tak jí odpověděl něčím, co nebyla odpověď.

„Pozoruju každého. Je dobré vědět, co si lidé kolem myslí.“

„Tak co si teď myslím já?“

„Jsi vystrašená. Pravděpodobně tě Obdélníci vyděsili stejně jako

mě a Lobsanga, a k tomu všemu tě ještě dost vážně vystrašila trollí

migrace – tebe víc než nás dva, protože znáš trolly líp než Lobsang

a já.“ Nakrájel brambor, sehnul se a vzal z pytle další. Ten pytel si

pak musí uložit, protože jeho výrobou strávil někdo ve Šťastném

přístavu celé hodiny. „Udělám dušené ústřice, neprospělo by jim,

kdybychom je zbytečně dlouho nechávali. Je to další dárek ze

Šťastného přístavu –“

„Přestaň, Jošuo. Přestaň už okrajovat ty zatracené brambory!

Mluv se mnou!“

Jošua si pečlivě otřel nůž a opatrně jej odložil. Vždycky se starej

o své nářadí. Pak se obrátil.

Sally na něj vrhla rozzlobený pohled. „Proč si vlastně myslíš, že

mě znáš? A znáš vůbec někoho?“

„Pár lidí. Jednu policistku. Přátele v Domově. Dokonce i některé

z těch dětí, které jsem zachránil na den Nazemvkročení, které se mi

později ozvaly. A pak jsou tady sestry. Je dobré znát sestry, když

s nimi žiješ pod jednou střechou, dokážou být někdy dost náladové

a nevyzpytatelné…“

„Už se mi dělá z těch tvých sester špatně,“ odsekla mu.

Snažil se zachovat klid a potlačoval instinkt, který ho nabádal,

aby znovu unikl k vaření. Měl ale dojem, že tohle je velmi důležitý

okamžik. „Podívej, já vím, že nejsem společenský člověk. Sestra

Agnes by mi za takovou frázi napráskala. Jenže i já vím, že náhrada

za lidi neexistuje.

Podívej se na trolly. Ano, trollové jsou přátelští a ochotní

kdykoliv pomoci a nepřál bych si, aby je potkalo něco zlého. Jsou

šťastní, a to jim můžu jen závidět. Jenže nic nestaví, nic nevyrábějí,

užívají svět takový, jaký je. Lidé začnou ve světě, jaký je,

286

a pokoušejí se ho změnit. A proto jsou zajímaví. Ve všech těch

světech, nad nimiž spěšně přelétáme, je ta nejvzácnější věc, jakou

můžeme najít, jiný člověk. Alespoň já si to myslím. A jestliže jsme

my ti jediní myslící tvorové na celé Dlouhé Zemi, v tomhle vesmíru –

no, pak je to nesmírně smutné a skličující.

Právě teď vidím jinou lidskou bytost. Jsi to ty a nejsi šťastná a já

bych ti rád pomohl, pokud to dokážu. Nemusíš nic říkat. Jen si to

rozmysli.“ Usmál se. „Ty dušené ústřice nebudou stejně hotové dřív

než za několik hodin. Abych nezapomněl, dnes večer se bude

promítat film Balada o Cable Hogueovi. Hořkosladká balada

o posledních dnech starého dobrého Západu s Jasonem Robardsem

v hlavní roli. Tak to alespoň Lobsang říkal.“

Ze všech výstředních zvyků, které si Lobsang s Jošuou

vypěstovali, si Sally dělala nejzlomyslnější legraci z toho, jak

sedávali v útrobách Marka Twaina a sledovali staré filmy. Jošua byl

rád, že nebyla na palubě, když si s Lobsangem pouštěli film Bratři

Bluesovi a stylově se k této příležitosti oblékli. Tentokrát

nezareagovala. Ticho bylo narušováno jen pravidelným tikáním

a bzukotem neviditelných kuchyňských mechanismů. Byli jen dva

postižení lidé, kteří spolu ztroskotali.

Nakonec se Jošua obrátil nazpět ke své práci a dokončil přípravu

dušeniny, kam přidal nakrájenou slaninu a koření. Vařil rád. Vaření

vyžadovalo soustředění a péči. Když člověk dělal všechno, jak to

mělo být, pak se to dařilo. Bylo to zcela spolehlivé a on měl

spolehlivé věci rád. Přál si, aby měl aspoň kousek celeru.

Když skončil, seděla Sally na gauči ve vedlejší místnosti

a objímala si rukama kolena, jako by se pokoušela být co nejmenší.

Usmál se na ni. „Co takhle trochu kávy?“

Pokrčila rameny. Nalil jí kávu z konvice.

Na světy dole se snášel večer a na lodi se rozsvítila světla.

Obývací místnost byla zahalena do medové záře, což bylo velké

vylepšení.

Po chvíli se Jošua váhavě ozval. „Zjistil jsem, že je nejlepší dělat

si starosti o malé věci. O věci, kterým to pomůže, když si s nimi

budu dělat starosti. Třeba jako jsou dušené ústřice, nebo když ti

287

naleju kávu. A ty velké věci, no, s těmi se člověk musí vypořádat tak,

jak přijdou.“

Sally se usmála. „Víš, Jošuo, na asociálního podivína jsi občas

docela citlivý. Podívej, to, co mě štve ze všeho nejvíc, je to, že jsem

vás dva musela požádat o pomoc. No, že jsem vůbec musela někoho

požádat o pomoc. Byla jsem celé roky zcela soběstačná. Mám

podezření, že tomuhle problému se nedokážu postavit sama, ale

zoufale nerada si to připouštím. A pak je tady, Jošuo, ještě něco

jiného.“ Chvilku si ho prohlížela. „Jsi jiný. Nezapírej. Supersilný

Vkročník. Král divoké Dlouhé Země. Mám takový podivný pocit, že

jsi středobodem toho všeho. A to je ten tajný důvod, že jsem přišla

především za tebou.“

Při těch slovech se najednou cítil velmi nepříjemně, skoro

zrazeně. „Já nechci být středem ničeho.“

„Zvykni si na to. A to je můj problém, pochop. Když jsem byla

dítě, byla celá Dlouhá Země mým hřištěm a jenom mým. Já žárlím.

Protože tohle všechno je nejspíše víc tvoje než moje.“

Pokusil se to všechno pochopit. „Sally, možná, že ty a já –“

A v tom okamžiku, přesně v tom nejnevhodnějším okamžiku se

otevřely dveře a dovnitř vplul Lobsang s úsměvem na tváři. „Ach.

Dušené ústřice! A se slaninou. Skvělé!“

Sally a Jošua si vyměnili pohled, konverzaci odstavili k ledu

a každý z nich se zadíval jiným směrem.

Sally se zaměřila na Lobsanga. „Tak tady jste, vy, android, který

jí. Jdete se zase nacpat dušenými ústřicemi?“

Lobsang si sedl a dost nepřirozeným pohybem si přehodil jednu

nohu přes druhou. „No ano, a proč ne? Gelové lůžko, v němž je

uložena má inteligence, potřebuje organické doplňky, tak proč bych

je tedy nemohl čerpat z té nejlepší kuchyně?“

Sally se podívala na Jošuu. „No, ale jestli jí, pak ovšem nakonec

musí…“

Lobsang se usmál. „Ten minimální odpad, který vyprodukuji, je

vyloučen jako lehce slisovaný kompost v bioobalu, který se velmi

rychle rozkládá. Co je na tom zábavného? Ptala jste se, Sally. No,

vaše jízlivost je alespoň nějaká změna proti tomu vašemu věčnému

288

pohrdání mou osobou. A teď nás čeká práce. Potřebuji, abyste mi

určila tahle stvoření, prosím.“

Za ním se odsunul nástěnný panel a objevila se obrazovka, která

zablikala a rozsvítila se. Jošua zíral na známého dvojnožce,

hubeného, špinavého, s nažloutlou pokožkou. Tvor držel hůl jako

obušek a díval se přímo na neviděné pozorovatele s uvážlivou,

a Jošua si pomyslel, že pravděpodobně i s neuvážlivou záští. Jošua

samozřejmě dobře věděl, co to je.

„My jim říkáme elfové,“ ozvala se Sally.

„Já vím, že ano,“ přikývl Lobsang.

„Myslím, že v některých koloniích jim říkají šedivci, podle staré

mytologie UFO. Kolem Horních křížení na ně narazíte skoro všude.

Většinou se lidem vyhýbají, ale když je člověk sám nebo raněný,

často zkusí své štěstí. Jsou to superrychlí a supersilní inteligentní

lovci, kteří při honu na svou kořist využívají Vkročování.“

„Já vím,“ přikývl Jošua. „Už jsme se potkali.“

„Elfové. Dobré jméno, když se nad tím zamyslíte. Elfové

vždycky nebyli malá sladká stvoření, že? Severoevropské pověsti

a legendy je popisují jako vysoké, silné a bez duší a emocí. Ošklivé

jméno. Ale to mi nevadí. Potřebují tu nejhorší publicitu, jakou jim

můžeme dát. A pokud se nepletu, neříká se v mytologii, že se elfové

bojí železa? Ani se nedivím. Řekla bych, že je pomocí železa můžete

chytit, zabránit jim Vkročovat.“

Jošua se vrátil k dušeným ústřicím v kuchyni, a zatímco pracoval,

Lobsang Sally barvitě popsal Jošuovo střetnutí s vrahy na prasečích

hřbetech.

Když se pak Jošua vrátil, dívala se na něj s novým respektem.

„Dělal jsi, co jsi mohl, abys přežil.“

„To ano. A to jsem měl mít volný den. To je dlouhá historka.“

„No, není příjemné mít je někde v okolí, co?“

„No, a tady máme další variantu,“ ozval se Lobsang. Na

obrazovce se objevila těhotná elfka s velkou hlavou, již se Jošua

pokusil zachránit.

„Těmhle já říkám lízátka,“ přikývla Sally. „Mají velké mozky, to

je vidět na první pohled, ale jak jsem zjistila, nejsou nijak zvlášť

inteligentní.“

289

Lobsang souhlasně zabručel. „To dává smysl. Porod s pomocí

Vkročení umožnil významné fyzické zvětšení mozku, ale teprve

časem to možná bude doplněno i zvětšenou funkční kapacitou. Zatím

mají hardware, ale software se bude muset teprve vyvinout.“

„Ale zatím je některé jiné druhy elfů chovají. Kvůli mozkům. Oni

totiž ty velké mozky jedí, viděla jsem to.“

Její prohlášení následovalo delší hrobové ticho.

Lobsang si povzdechl. „Takže to se všemi těmi trolly a elfy není

žádná Roklinka, co? Řekněte mi, Sally, existují někde na Dlouhé

Zemi jednorožci?“

„To dušené je hotovo,“ oznámil Jošua. „Pojďte na to, dokud je to

horké.“

Když usedali k jídlu, ozvala se Sally. „Doopravdy jsou tady

jednorožci. Někteří dokonce jen několik málo kroků od Šťastného

přístavu. Můžu vám je ukázat, když budete chtít. Jsou to zlé mrchy,

zdaleka ne ten druh, který by si hrál s Barbie. Jsou to jen zatracená

obrovská dobývací beranidla a jsou tak hloupí, že občas zarazí své

rohy do kmene stromu. Často se to stává v době páření…“

Obrazovka teď ukazovala dřepící elfy, kteří se s krvavými

obličeji živili na nějakém těle.

„Proč nám to ukazujete, Lobsangu?“ zajímala se Sally.

„Protože to je živý přenos ze Země, která je právě pod námi.

Nevšimli jste si, že jsme zastavili? Dojezte si v klidu své ústřice,

elfové počkají do rána.“

290

KAPITOLA 43

K Jošuovu překvapení se úsvit příštího dne opozdil. Denní

světlo dole odhalilo pustinu, vysušenou prašnou zem, na níž

byla voda, jak se zdálo, neobyčejně vzácná, a tedy

neobyčejně vzácné i cokoliv jiného.

Lobsang se přidal k Jošuovi na vyhlídkové palubě. „Není to příliš

přitažlivé místo, že? Ale má své podivnůstky.“

„Jako třeba opožděný východ slunce.“

„Tak. Kromě toho tudy procházejí jak trollové, tak elfové

a všichni míří na Východ a já jsem získal poměrně dobré záběry

obou druhů díky kamerám umístěným v břiše lodi.“

Paluba se mírně zahoupala. Jošua se zeptal: „Sestoupíme dolů?“

„Ano, a byl bych rád, kdyby šla Sally s námi. Rád bych chytil

elfa, jestli to bude možné. Chtěl bych zkusit, jestli se s ním dá

komunikovat.“

Jošua si pohrdavě odfrkl.

„Moc si od toho setkání neslibuju, ale jeden nikdy neví. Pro

všechny případy jsem vám oběma vyrobil helmy a ochranný krční

pancíř. Každý, kdo by se vás pokusil zezadu uškrtit, by toho trpce

litoval, ať už Vkročuje, nebo ne. Sejdeme se za půl hodiny u výtahu.“

Když Jošua zaklepal na dveře kajuty, byla už Sally oblečená.

„Helmy!“ vyštěkla znechuceně.

„Promiň, ale to byl Lobsangův nápad.“

291

„Přežila jsem na Dlouhé Zemi celé roky, i když se o mě nestarala

žádná chůva jako Lobsang. Dobrá, dobrá, já vím, tady jsem cestující.

Máš představu, co má v plánu?“

„Myslím, že chce chytit elfa.“

Vydala neslušný zvuk.

~

Lobsang zastavil vzducholoď nad strmým srázem ze zvětralého

kamene. Krajina byla pouští z rezavě načervenalého prachu. Tohle

byla podivná Země, dokonce i podle měřítek většiny Žolíků. Jošua se

cítil nezvykle těžký, jako kdyby měl najednou kosti potažené

olovem, a jeho obvyklý batoh se změnil v nepohodlné závaží.

Vzduch byl hustý, ale nestačil a jeho plíce pracovaly jen s námahou.

Vál neustálý vítr a tiše přitom skučel. Na holé rovině nerostla tráva

ani jiná vegetace – nic než jakési zelené a purpurové strniště, jako by

se zem dnes ráno neoholila.

A Jošua si všiml, že tu a tam se něco mihne, byl to pohyb, který

se dal spíše vytušit než zahlédnout. Něco sem Vkročuje, pomyslel si,

a pak zase Vkročuje odsud tak rychle, že se to skoro nedá

zahlédnout…

„Co je to za místo, Lobsangu?“ zajímala se Sally. „Vypadá to

jako hřbitov.“

„On to taky hřbitov je,“ přikývl Lobsang. „I když hřbitov, na

kterém už nejsou ani kosti.“ Stál naprosto nehybně, jako socha,

kolem níž víří písek. „Podívejte se směrem nad obzor, mírně vlevo.

Co vidíte?“

Jošua tím směrem chvilku upíral přimhouřené oči, ale pak se

vzdal. „Nevím, co mám hledat.“

„Je to něco, co je důležité tím, že tam není,“ odpověděl Lobsang.

„Kdybychom stáli přesně teď a přesně na tomhle místě na Prvozemi,

dívali bychom se na bledý měsíc na denní obloze. Tahle Země nemá

měsíc, o němž by stálo za to mluvit. Jen několik větších kamenných

úlomků, které nejsou prostým okem viditelné.“

Lobsang řekl, že je to nahodilá možnost, kterou předvídal. Jak se

zdá, tady ke katastrofickému nárazu, který stvořil měsíc na Prvozemi

a většině jejích Vkročných sester, vůbec nedošlo. Vznikla tak Země

bez měsíce, mnohem mohutnější než Prvozemě, a proto je táhne

292

k zemi větší přitažlivost. Sklon zemské osy je jiný a nestabilní, svět

se otáčí rychleji, což má za následek odlišný cyklus země-noc a také

vítr, který se bez ustání žene nad kamenitými světadíly bez života.

Tohle není místo vhodné pro život, protože nepřítomnost přílivu

a odlivu způsobila, že vody oceánu zůstávaly nehybné, a tak

nevznikly úrodné přílivové oblasti, které na Prvozemi udělaly tolik

pro vývoj vyššího života.

„To je všeobecná teorie,“ pokračoval Lobsang. „A já mám navíc

podezření, že tenhle svět nedostal během velkých dešťů, které

nastaly ke konci vzniku solárního systému, kdy komety pršely jako

kamení, svůj příděl vody. Možná, že je to nějak spojeno s velkým

nárazem, který vytvořil měsíc, nebo s tím, že tady k němu nedošlo.

Je to smutné, ale tenhle svět je prostě outsider a možná, že při

srovnání by z toho náš Mars vyšel lépe.“

Ale byly tady jisté kompenzace. Když si Jošua zastínil oči proti

slunci, uviděl na nebi velmi ostrý světelný pás, který protínal celou

oblohu. Tuhle zemi, podobně jako Saturn, obepínal prstenec.

Z vesmíru to jistě musel být úchvatný pohled.

Lobsang se rozhlédl. „Právě teď čekám na trolla. Už patnáct

minut ultrazvukově ječím v trollím jazyce o pomoc a vysílám trollí

feromony – je dost jednoduché je napodobit.“

„Tak to vysvětluje, proč mě bolí zuby,“ ušklíbla se Sally, „a proč

jsem si myslela, že se dnes někdo nemyl. Musíme tady stát? Ten

vzduch je mizerný a smrdí.“

S tím zápachem má pravdu, pomyslel si Jošua. Tenhle svět

zapáchal jako starý dům na konci ulice, o kterém vám řekli, abyste

tam nikdy nechodili, dům, který zamkli, a zatloukli okna a dveře

potom, co v něm zemřel poslední obyvatel. Byl mu ještě

nepříjemnější, než svět s pseudodinosaury. Dobrá, stavitelé na

Obdélníkové zemi vymřeli, ale ti alespoň nějaký čas žili, dostali svou

šanci.

Na druhé straně je možné, že lidé by dokázali tenhle zničený svět

znovu oživit. Proč ne? Rád spravoval věci a tohle místo by

potřebovalo spoustu spravování. Ale na druhé straně to by bylo

opravdu něco, co by člověk mohl vyprávět vnoučatům. Tam nahoře,

293

v Oortově oblaku,18 pořád zbývala spousta sněhových koulí a docela

malá vesmírná loď na správné dráze by jednu z nich mohla postrčit

a dostat sem dolů nějakou tu vodu. A jakmile jste měli dost vláhy,

byli jste v suchu za vodou, abychom tak řekli.… Jenže to byl jen

takový bláznivý sen. Lidstvo se začínalo obracet zády ke všemu

ctižádostivějšímu, než byl elektronický výzkum vesmíru, dokonce už

předtím, než byla objevena Dlouhá Země, která nabídla myriády

obyvatelných světů tam, kam se dalo dojít po vlastních nohou.

Z úvah ho vytrhl Lobsangův hlas. „Trollové už jdou. Nebude to

trvat dlouho. Samozřejmě, že Vkročují ve skupinách, takže jich

čekejte větší množství. Musím vás opatrně varovat, protože se jim

chystám zpívat. Jestli chcete, můžete se ke mně přidat.“ Pak si

teatrálně odkašlal.

Nezpívala jen mobilní jednotka. Lobsangův hlas zazněl ve

vlnách, hřměl ze všech reproduktorů lodi. „Keep right on to the end

of the road, Keep right on to the end. Tho‘ the way be long, let your

heart be strong. Keep right on to the end…“ Hlas se vracel ozvěnou

a bylo to zřejmě poprvé, kdy se tohle mrtvé místo rozeznělo ozvěnou

lidského hlasu – nebo skoro lidského, pomyslel si Jošua. „Tho‘ you

are tired and weary still journey on, Till you come to your happy

abode, Where all the love you’ve been dreaming of, Will be there at

the end of the road…“ 19

Sally jen užasle zírala. „Jošuo, řekni mi… nezkratoval si ten…

tvor… nakonec obvody? Co to, ke všem čertům, zpívá?“

Jošua jí rychle a tiše reprodukoval příběh vojína Percyho

Blakeneye a jeho ruských kamarádů v neznámé Francii a Sally se

zatvářila ještě překvapeněji.

Trollové ale přišli. Ke konci písně byl Lobsang obklopen trolly,

kteří harmonicky hulákali s ním. „Jsou dobří, co říkáte? Skupinová

paměť s pomstou. A teď se držte u mě, zatímco se pokusím zjistit, co

je trápí.“

18

Pozn. překl.: To opravdu existuje. Sice jen teoreticky, ale přece.

19

Pozn. překl.: Zhruba „Vytrvej na své cestě, a i když budeš unavený a

slabý, běž dál a na konci tvé cesty tě čeká všechna ta láska, o níž jsi

snil.“ Tuhle píseň složil v r. 1936 Sir Henry Lauder známý pod

uměleckým jménem Harry Lauder. V současné době je hymnou

birminghamského fotbalového klubu.

294

Zatímco se trollové kolem Lobsanga mačkali jako velké chlupaté

děti kolem Santa Clause v obchodním domě před Vánocemi, Sally

a Jošua opatrně vycouvali a poodešli o kousek dál, což byla docela

úleva. Trollové by udělali cokoliv raději, než by šlápli na člověka, ale

měli výrazný odér, který sice nebyl nijak agresivní, ale přesto po

nějaké chvíli jednoduše převzal kontrolu nad vašimi vnitřnostmi.

Jenže na druhé straně tohle nebyl nejlepší svět na procházku,

kterou byste si při čekání ukrátili čas. Nebylo tady nic. Jošua si klekl

a namátkou zvedl kousek zeleného chmýří. Pod ním objevil pár

malých broučků. Broučci dokonce ani zajímavě nesvětélkovali, byli

nevýrazně hnědí. Přiklopil kousek zeleně zpět.

„Víš, že kdyby ses na ten kousek vyčural, udělal bys těm

broukům velkou službu?“ ozvala se Sally „Vážně! Nedívala bych se.

Ten kousek země by měl najednou mnohem víc živin než kdykoliv

předtím. Promiň, pohoršilo tě to?“

Jošua nepřítomně zavrtěl hlavou. „Ne, bylo to jen trochu

absurdní.“

Sally se zasmála. „Absurdní! Lobsang obklopený skupinou trollů

zpívá na pusté planetě písničku Harryho Laudera. Mám dojem, že

‚absurdní‘ není slovo, které by to stačilo popsat, nemyslíš? Trollové

už odcházejí, vidíš?“

Viděl. Vypadalo to, jako když neviditelná ruka sbírá figurky ze

šachovnice, ale nejdřív sebere královny a pěšáky, střelce a věže

potom a koně a krále nakonec.

Sally pokračovala. „Matky jdou první, protože ty by vymlátily

život z každého, kdo by se pokusil ohrozit jejich mláďata. Starší

uprostřed a samci poslední, jako zadní voj… Elfové totiž útočí

zezadu, chápeš, a proto si vždycky hlídej záda.“

A pak tam nezbyl žádný a nezbylo po nich nic. Jen se poněkud

vylepšila kvalita vzduchu.

Lobsang se vydal k nim.

„Jak to dělá?“ obrátila se Sally k Jošuovi. „Teď zase jde jako

John Travolta!“

„Neslyšela jsi, že se na dílenské palubě ve dne v noci něco děje?

On se pořád přestavuje a neustále vylepšuje. Tak jako třeba ty chodíš

do posilovny.“

295

„V životě jsem v posilovně nebyla, člověče. Když jsi sám na

Dlouhé Zemi, jsi buď fit, nebo mrtvý!“ Usmála se. „Tedy řeknu ti,

takové nohy bych si přála mít!“

„Tvoje nohy jsou v dokonalém pořádku.“ Jošua zalitoval té věty

už v okamžiku, kdy mu vyšla z úst.

Ona se ale jen zasmála. „Jošuo, je fajn tě znát, jsi výborný

společník, spolehlivý, a tak dál, i když trochu podivín. Jednou by

z nás mohli být kamarádi,“ řekla poněkud ohleduplněji. „Ale prosím

tě, abys nedělal poznámky o mých nohou. Moc jsi z nich zatím

neviděl, protože jsou většinu času navlečené do prvotřídních

maskáčů s protitrnovou úpravou. A představovat si – to je hanbaté,

jasné?“

K Jošuově úlevě k nim právě došel Lobsang s úsměvem na tváři.

„Musím říci, že jsem sám sebou potěšen.“

„Takže nic nového,“ řekla Sally.

„Ale elfa jsme nechytili,“ upozornil Jošua.

„Ne, ale to už teď není nutné. Dosáhl jsem svého cíle. Ve

Šťastném přístavu jsem se naučil základy trollí komunikace. Jenže ta

usedlá populace mi toho o silách vyvolávajících migraci nedokázala

skoro nic říci. Zato tuhle divocí trollové mi toho řekli víc, mnohem

víc. Ani slovo, Sally! Zodpovím vám všechny otázky. Vraťme se na

palubu – máme před sebou ještě dlouhou cestu, možná na samotný

konec Dlouhé Země – no, nebyla by to legrace?“

296

KAPITOLA 44

Na vyhlídkové palubě vládlo ticho. Jošua byl sám. Lobsang

okamžitě zmizel za modrými dveřmi a Sally ve své kajutě.

Mark Twain najednou začal Vkročovat jako stepař, který

chce překonat rychlostní rekord. Jošua vyhlédl ven. Venku se otáčely

oblohy, měnily Země, řeky se kroutily jako hadi a světy – Žolíci – se

objevovaly jako fotoblesky. Co mohlo na lodi skřípat, to skřípalo,

loď zněla jako starý čajový klipr na cestě kolem mysu Dobré naděje

a samo Vkročování Jošua uvnitř pociťoval jako bouři. Odhadoval, že

každou vteřinu překonávají mnoho světů.

Na palubu vyšla Sally a bylo vidět, že je vztekem bez sebe. „Co

to, k sakru, dělá?“

Na to neměl Jošua odpověď. Ale znovu pocítil jakousi nejistotu

z Lobsangovy zvláštní nevyrovnanosti a impulzivnosti.

Lobsangova pohyblivá jednotka vyplula z modrých dveří.

„Přátelé, je mi opravdu líto, jestli jsem vás poplašil. Jsem celý

dychtivý pokračovat co nejrychleji v naší cestě. Řekl jsem vám, že

jsem se toho od trollů hodně dozvěděl.“

„Víte, co je vyplašilo,“ řekla Sally.

„No, přinejmenším toho vím mnohokrát víc. Krátce řečeno,

trollové, a pravděpodobně i elfové a jiné humanoidní formy před

něčím prchají, ale není to něco fyzického – je to něco, co se jim

dostává do hlav, abychom tak řekli. A to jen potvrzuje to, co jsme se

dozvěděli od trollů ve Šťastném přístavu.

297

Ten pocit je jako nákaza bolesti – jako záchvat migrény –, který

se žene světy od Západu na Východ. Došlo k sebevraždám. Různí

tvorové se raději vrhají ze skal do propastí, než by trpěli tu mučivou

bolest.“

Jošua se Sally se na sebe podívali.

„Migrénové monstrum?“ zamračila se Sally. „Co to je? Star

Trek?“

Lobsang se zatvářil poněkud zmateně. „A to mluvíte o původní

řadě nebo o té –“

„To je prostě šílené, Jošuo, má tahle loď nějaké ruční ovládání?“

„To nevím. Ale vím něco jiného. Lobsang má výjimečně skvělý

sluch.“

„V tom směru má Jošua pravdu, Sally…“

„A chápou trollové, co se to vlastně blíží? Viděl některý z nich

něco?“

„Pokud zatím vím, tak ne. Ale oni si představují, že je to

nesmírně velké, tedy fyzicky. Pro ně je to směska abstraktního

a reálného. Jako kdyby se blížil třeba pralesní požár. Závoj bolesti.“

Různé zvuky, jimiž si materiály Marka Twaina stále hlasitěji

stěžovaly, začaly Jošuovi dělat starosti. Nebyl si jistý, jaká je

maximální bezpečná Vkročovací rychlost lodi. A vrhat se takovou

rychlostí do naprosto neznámých světů a stejně neznámého

nebezpečí se mu zdálo přinejmenším nemoudré. Zeměmetr se rychle

otáčel a ukazatel se blížil k číslu dva miliony.

Ale Lobsang mluvil a mluvil, očividně nevšímavý k takovým

maličkostem. „Tohle není vhodná doba, abych se s vámi dvěma

podělil o všechny své myšlenky. Stačí, když vám řeknu, že tady

máme co dělat s nějakým druhem ryze psychického jevu.

Tady je moje hypotéza. Lidé své lidství nějakým způsobem

vysílají. Vnímáme jeden druhého. Jenže na druhé straně jsme dlouho

žili na planetě zaplavené a přetékající lidskými myšlenkami. Ani

jsme si toho nevšimli.“

„Dokud to nezmizí,“ přikývl Jošua.

Sally se na něj zvědavě zadívala.

„Předpokládám, že kdysi dávno některá z těch stvoření, elfové,

trollové a možná i některé další varianty, občas Vkročila na

298

Prvozemi a možná se tam někdy i chvilku zdržela. To samozřejmě

podnítilo vznik mnoha pověstí. Jenže to se odehrálo ve dnech, kdy

byla lidská populace relativně nízká. Teď Země doslova přetéká

lidmi a tvorům, kteří strávili většinu svého života v bezstarostném

tichu lesů, to muselo připadat, jako kdyby si teenageři na celém světě

najednou uspořádali mejdan. Takže se v těch dnech drželi od

Prvozemě dál. Teď ale všechny Vkročující druhy míří směrem na

Západ, prchají před něčím, co je nevyhnutelně zatlačuje nazpět

k Prvozemi. Ocitají se mezi kladivem a kovadlinou. A občas

propadnou panice. Jošua a já už jsme viděli, co se stane, když

zpanikaří – dokonce i trollové mohou ublížit, když jsou rozčílení –,

pamatujete si na kostel Obětí triku kosmické důvěry, Jošuo?“

Jošua se podíval na Sally. Čekal od ní především skeptickou

reakci. Jenže k jeho úžasu to vypadalo, že Sally přemýšlí. „Co ty si

o tom myslíš, Sally?“ zeptal se.

„Jsou to všechno hodně za vlasy přitažené úvahy. Ale přesto…

přece jen, jsem jako ty. Půjdu do města, když pro to budu mít důvod,

ale když tam jsem, jsem nervózní jako kočka s dlouhým ocasem

v místnosti plné houpacích židlí. Nemůžu se dočkat, až vypadnu,

žene mě to pryč, do prázdných světů. Tam se cítím mnohem

příjemněji.“

„Jenže ty neutíkáš. A za normálních okolností si to ani

neuvědomuješ. Stejně jako si ryby neuvědomují vodu.“

Sally se kupodivu usmála. „Tak to je opravdu hodně Zen. Skoro

Lobsang.“ Vrhla na něj opatrný pohled. „A co ty?“

Ona to ví, pomyslel si. Ví o mně všechno. Ale i tak, před tím, než

odpověděl, zaváhal.

Pak k nim na palubě té spěchající vzducholodi začal mluvit,

a mluvil otevřeněji, než kdykoliv předtím s kýmkoliv, včetně sestry

Agnes nebo policistky Janssonové. Hovořil o svých vnitřních

pocitech.

Řekl jim o nezvyklém tlaku v hlavě, který cítil pokaždé, když se

vracel zpět na Prvozemi. Neochota, která se nakonec mění ve fyzický

odpor. „Je to něco v mé hlavě, je to jako… znáte ten pocit, když vás

nutí jít na nějakou oslavu, kam všichni dokonale zapadnou, jenom vy

299

ne? Když fyzicky nedokážete udělat další krok, jako kdyby vám

v tom bránilo nějaké magnetické pole?“

Sally pokrčila rameny. „Nikdy jsem na oslavy moc nechodila.“

„Vy jste, Jošuo, asociální,“ ozval se Lobsang. „Myslím, že to

víme. Kam tím ale míříte?“

„Jde o tohle. Ať to znamená, co chce, ať je to způsobeno

čímkoliv, cítil jsem něco podobného tady. Na lodi. Tlak, kvůli němuž

je pro mě čím dál tím těžší pokračovat.“ Zavřel oči. „A čím víc na

Západ se posouváme, tím je to horší. Cítím to i teď. Jako kdyby

hluboko ve mně narůstal odpor. Když stojíme, snesu to, ale když se

dáme do pohybu, zhoršuje se to.“

„Něco tam na dálném Západě vás odpuzuje?“

„Ano.“

Sally se k němu rozzlobeně obrátila. „A proč jsi mi to neřekl už

předtím? Nechal jsi mě blábolit o měkkých místech a o rodinných

tajemstvích. Otevřela jsem se ti,“ skoro zavrčela. „A ty jsi celou tu

dobu tajil tohle?“

Podíval se na ni. Neřekl jí to, protože v Domově si každý své

slabosti nechával pro sebe, stejně jako na mnoha jiných místech, kde

musel od té doby přežít. „Říkám ti to teď.“

S viditelným přemáháním ustoupila. „Dobrá,“ řekla. „Věřím ti.

Takže je to všechno skutečné. No… já teď oficiálně připouštím, že

mám strach.“

Lobsangův hlas zněl vzrušeně. „Takže už chápete, proč tak

toužím po tom setkání? Pronásledujeme záhadu, Jošuo, Sally!

Záhadu z konce Dlouhé Země!“

Jošua si ho nevšímal, ale věnoval svou pozornost Sally. „Oba

máme strach. Ale postavíme se tomu tváří v tvář, ano? Ty neutečeš.

Utíkají zvířata. Trollové musí utéct. My pokračujeme v cestě

a pokoušíme se najít to, co nás děsí, a vypořádat se s tím. Tak to

dělají lidé.“

„Jo, dokud nás to nezabije.“

„Takže je to jasné.“ Vstal. „Nemám donést nějakou kávu?“

~

Později si Jošua uvědomil, že měl dávat pozor, zvláště posledních pár

minut. Posledních pár set světů, světů, kde byla chladná zelená

300

rušena krátery, které se na zemi črtaly jako otisky obrovských nohou.

Měl se mít na pozoru, navzdory rostoucímu tlaku v hlavě. Měl

vyvolat poplach.

Měl zastavit cestu dlouho předtím, než loď spadla do Trhliny.

301

KAPITOLA 45

Jošua najednou padal. Podlaha mu klesla pod nohama a on se

vznášel ve vzduchu. Kolem něj byla pořád ještě vyhlídková

paluba, stěny, obrovská okna, ale zářící obrazovky na stěnách

jedna po druhé zhasínaly. Okny viděl tělo vzducholodi, viděl, že je

obal poškozený a že se z kostry loupou pruhy stříbřitého potahu.

Kromě toho tam už bylo jen slunce, oslepující záře, která se

odrážela na černém pozadí. Slunce bylo tam, kde předtím, ale bylo

současně tím jediným, co zbývalo z okolního světa, jako kdyby jeho

zbytek, modrá obloha a zelený svět dole, byly jen kulisou, již někdo

odstranil a odhalil temnotu. Teď ale začalo i slunce pomalu

odplouvat doprava. Možná, že se gondola kutálela.

Lobsang mlčel, jeho pohyblivá jednotka stála na podlaze podobná

soše a bylo jasné, že nefunguje. Kočka visela ve vzduchu a mávala

tlapkami a na malé umělé tváři měla výraz zděšení. Na rameni ucítil

Jošua ruku. Byla to Sally, která plula ve vzduchu a kolem jejíž tváře

se rozlévaly rozpuštěné vlasy jako u astronautů na kosmické stanici

v beztížném stavu. Paluba skřípala. Jošua měl dojem, že zaslechl

sykot unikajícího vzduchu. Když se pokoušel nadechnout, bolelo ho

na prsou.

Pak se přitažlivost vrátila a rozprostřelo se modré nebe.

Všichni dopadli na podlahu, kterou v této chvíli představovala

stěna lodi. Po podlaze prolétla konvice plná vody a vyděsila kočku

Ši-mi tak, že se rychle vyhrabala na nohy a zmizela někde v chodbě.

Všechno nad nimi, pod nimi i kolem nich teď vydávalo symfonii

302

zvuků, jaké může vyluzovat jen početné společenstvo

sofistikovaných technologií, které uspořádalo večírek na rozloučenou

samo se sebou.

Jošua prohlásil: „Tak teď jsme našli Žolíka všech Žolíků, co?“

Pak se mu sevřel žaludek a Jošua začal zvracet. Se zahanbenými

rozpaky se po chvíli narovnal. „Ještě nikdy mi po Vkročení nebylo

špatně.“

„Myslím, že to nebylo Vkročení,“ odpověděla mu Sally

a masírovala si při tom vlastní žaludek. „To ten beztížný stav. A pak

náhlý návrat gravitace. Bylo to jako pád.“

„To ano. Ono se to vážně stalo, že?“

„Myslím, že ano,“ přikývla Sally. „Našli jsme Trhlinu. Trhlinu

v Dlouhé Zemi.“

Gondola se pomalu narovnala, ale v té chvíli zhasla palubní

světla, takže vnitřek byl osvětlen jen denním světlem zvenčí. Jošua

s obavami naslouchal zvuku otáčejících se kovových předmětů, které

se přestávaly otáčet.

Lobsang najednou ožil, tedy alespoň hlava a obličej, tělo

zůstávalo nehybné. „Chak pa!“

Sally se obrátila k Jošuovi. „Co to říkal?“

„Myslím, že to byla tibetská kletba. Nebo možná taky

klingonská.“

Lobsang mluvil neobvykle vesele. „No tedy, hoši, já se

červenám! Jak se říká. No… chybovati je lidské. Je někdo zraněn?“

zahlaholil.

„Do čeho jste to s námi narazil, Lobsangu?“ zamračila se na něj

Sally.

„Narazili jsme do ničeho, Sally, do dokonalého nic. Vakuum.

Rychle jsem Vkročil nazpět, ale zdá se, že Mark Twain dostal pěkně

na frak. Některé systémy přestaly fungovat. Plynové vaky jsou ale

naštěstí neporušené, ale některé z mých okruhů ohroženy. Zatím je

kontroluji, ale nevypadá to dobře.“

Sally zuřila. „Jak se vám podařilo narazit na vzduchoprázdno na

Zemi?“

Lobsang si povzdechl. „Sally, Vkročili jsme na místo, kde žádná

Zem není. Je tam dokonalé vzduchoprázdno, meziplanetární prostor.

303

Domnívám se, že tady v nějakém časovém bodu Země byla, ale dá se

předpokládat, že ji zničila nějaká katastrofa. Pravděpodobně náraz.

Obrovský, takový, vedle nějž by zabiják dinosaurů vypadal jako rána

ze špuntovky, která se odrazí od slona. Takový, který by umenšil

dokonce i Velkou pecku, ten náraz Měsíce.“

„To nám tady říkáte, že jste to předvídal?“

„Jako teoretickou možnost ano.“

„A přesto jste se takhle vrhl do temnoty? Jste šílený?“

Lobsang si odkašlal. Jak Jošua nepřítomně zaregistroval, díky

tréninku v tom byl čím dál tím lepší. „Ano, předvídal jsem to.

Provedl jsem studia pravděpodobných nahodilostí založených na

odchylkách v pozemské historii a přijal jsem ekvivalentní opatření.

Ta, mimo jiné, zahrnovala i automatické zpětné Vkročení, které, jak

se zdá, fungovalo téměř dokonale, ale přineslo nám celou řadu

problémů.“

„Zasekli jsme se tady?“

„Zasekli jsme se v relativním bezpečí, Sally. Dýcháte dokonale

čistý vzduch. Tenhle svět, i když leží hned vedle Trhliny, je, jak se

zdá, naprosto v pořádku. Bohužel, má pohyblivá jednotka je z větší

části neoperativní a já nedokážu získat přístup do programu

autooprav. Ale ujišťuji vás, že nic není ztraceno. Na Zemích

s nízkými čísly pokračoval vývojový program vzducholodí, který

Společnost provádí. V téhle době už by měl být hotov Mark Trine

a dokáže k nám při plné rychlosti dorazit během několika dnů.“

Rozsvítila se další světla. Jošua začal uklízet nepořádek. Zatím

a odsud to vypadalo, že kromě nějakého nábytku a nádobí je všechno

v dokonalém pořádku, ale starosti mu dělalo hlavně to, k jakým

škodám došlo za Lobsangovými modrými dveřmi. „Jenže,“ nadhodil,

„i kdybychom předpokládali, že už je Mark Trine opravdu

letuschopný, operátoři lodi nebudou mít ani tušení, v jak nepříjemné

situaci jsme se ocitli. Nebo ano, Lobsangu?“

„Takže jsme se tady zasekli,“ řekla Sally více méně klidně.

Lobsang se jí sametovým hlasem zeptal: „Znepokojuje vás to,

Sally? A co všechna ta úžasná měkká místa? Co si myslíte vy,

Jošuo?“

304

Jošua zaváhal. „Řekl bych, že to důležité máme pořád před sebou.

Pořád potřebujeme zajistit migrénové obludy. Vy tvrdíte, že plynové

vaky jsou neporušené. Pak ale můžete Vkročovat?“

„Ano, ale nedokážu řídit, myslím tím zeměpisně, a naše energie

je omezená. Sluneční kolektory se zdají být nepoškozené, ale většina

infrastruktury – Problém, když pomineme možnost, že by praskly

plynové vaky a rozvody, je v tom, že se odpařila většina maziva –“

Jošua přikývl: „Dobrá. Tak Vkročte kupředu. Pokračujeme.“

„Přes Trhlinu?“ zeptala se Sally.

„A proč ne? Víme, že trollové a elfové prchali přes tohle území.

Alespoň někteří z nich museli přežít. Dokázali nějak překonat

Trhlinu – víte, třeba dvojnásobným Krokem. Vkročování v podstatě

nevyžaduje žádný čas.“ Usmál se. „Vrátíme se do dýchatelné

atmosféry dlouho předtím, než nám vybuchnou oči a začnou nám

stékat po tvářích –“

„To je opravdu velmi realistický obrázek, který nám tady

předkládáte, pane.“

Lobsang se poněkud strojeně usmál. „Jsem rád, že jste při

promítání 2001 dával pozor, Jošuo.“

„Dostali jsme se takhle daleko,“ prohlásil Jošua. „Jsem pro to,

abychom pokračovali, i kdyby to znamenalo, že dál půjdeme po

vlastních.“ Vzal Sally za ruku. „Jsi připravená?“

„To si děláš legraci? Teď? “

„No, dřív, než si to jeden druhému rozmluvíme. Takže,

Lobsangu, dvojité Vkročení.“

~

Jošua si pak nikdy nedokázal přesně vybavit vzpomínky na to, co se

stalo potom. Opravdu pocítil řezavý chlad vesmíru? Opravdu slyšel

hukot větrů zapomnění mezi galaxiemi? Nic mu nepřipadalo

skutečné. Nic, alespoň do chvíle, kdy zjistil, že zírá na zataženou

oblohu a slyší déšť narážející na okna gondoly.

~

Povolili si den na to, aby se vzpamatovali a vyspravili loď tak, jak to

bylo možné.

305

Pak Mark Twain začal Vkročovat znovu a mířil dál na Západ.

Teď Vkročoval opatrně, jeden svět každých několik vteřin, zhruba

poloviční rychlostí než předtím a jen ve dne.

Po dvaceti nebo třiceti světech zastavili, aby si prohlédli krátery,

které pokrývaly světy kolem Trhliny. Nejspíše to byly následky,

nebo spíš stopy objektů, které stávající světy těsně minuly, ale

v nedaleké realitě způsobily katastrofu. Teď byli někde za Zemí Dva

miliony. Zdejší světy byly nevýrazné a stejné. U těchhle hlubokých

otisků Ameriky to bylo pořád ještě pacifické pobřeží a oni se drželi

převážně pobřežního pásu, aby se vyhnuli nebezpečí hlubokých

pralesů a samozřejmě na druhé straně i oceánu. Jošuovi to připadalo

jako nudný pás světů, postrádaly pestré květy, hmyz, ptáky a jejich

vegetaci dominovaly obrovské, stromům podobné kapradiny. Na

okraji moří ale tu a tam zahlédli zvláštní rybařící stvoření, čilé

dvojnohé běžce s dlouhými srpovitými drápy na pažích, kteří se

vrhali do vody, aby nabodli velké ryby, a ty pak, jednu po druhé,

vyhazovali daleko na písek.

Dny ubíhaly. Podoba světů se začala dál měnit. Pralesy pomalu

ustupovaly od moře a pobřežní pásy, s nízkým podrostem a řídce

roztroušenými stromy, se rozšiřovaly. Měnilo se i moře, začalo být

zelenější, pomyslel si Jošua. Bylo také mnohem klidnější, jako by

byla voda lepkavá nebo hustší. Moc toho nenamluvili. Nefungoval

ani jeden kávovar, a to navzdory jejich experimentálnímu důvtipu,

pročež se Sallyina nálada rychle zhoršila.

A Jošua zjistil, že je pro něj čím dál tím těžší snášet Vkročování.

Sally ho poklepala po paži. „Už se blížíme k té partě teenagerů,

co, Jošuo?“

Vždycky se bránil, aby u něj lidé zpozorovali nějakou slabost.

„Něco takového. Ty nic necítíš?“

„Ne. Ale přála bych si to. Už jsem ti řekla, že žárlím, Jošuo. Ty

máš totiž skutečný zvláštní talent.“

Ten večer, zatímco loď opatrně Vkročovala a oni odpočívali tak,

jak jim to podmínky umožňovaly, překvapil Lobsang Jošuu tím, že

začal mluvit o možnostech cest do vesmíru.

„Přemýšlel jsem o tom. Jakou úžasnou příležitost Trhlina

představuje!“

306

Protože kuchyň z větší části nefungovala, vyráběl Jošua

z nefunkčních kusů zařízení gril. „Příležitost k čemu?“

„Vesmírné cesty! Můžete si jen tak obléct skafandr a vystoupit do

vesmíru. Nic takového, jako je ta nepříjemná záležitost, kdy se

musíte nejdřív s pomocí raket vyšplhat z pozemské gravitační

studny. Můžeme předpokládat, že bychom se ocitli na stejné oběžné

dráze kolem Slunce, jakou má Země. Jakmile bychom jednou

vytvořili jistou infrastrukturu na nějakém místě přímo v Trhlině,

mohli bychom pak prostě odplout. Dostat se, řekněme, například na

Mars, by zdaleka nebylo energeticky tak náročné jako dnes…

Víte, já byl vždycky vesmírný fanoušek. Dokonce už v Tibetu.

Investoval jsem nějaké peníze do Kennedyho vesmírného centra, kde

už se nestarají dokonce ani o staré rakety, které jsou muzeálními

kousky. Naše pateticky malá hrstka mikrogravitačních orbitálních

továren nám dává jakousi iluzi toho, že jsme pořád ještě druh

schopný cestovat vesmírem, ale ten sen je pryč – zmizel ještě

předtím, než se nám otevřela Dlouhá Země. Pokud víme, v naší

galaxii neexistuje žádné místo, kde by mohl člověk žít bez ochrany.

A kdo by se chtěl dnes, s miliony Zemí, které má člověk k dispozici,

vydat ve skafandru, který mírně páchne močí, do temné, mrazivé

prázdnoty? Mohli bychom být tam venku a pokoušet se přidat

k vesmírné federaci, a ne si prosekávat a vypalovat cestu nesčetnými

kopiemi té samé staré planety.“

„Jenže vy to prosekávání a propalování vedete, Lobsangu,“ řekla

Sally.

„No, nevím, proč bych nemohl dělat oboje. A vy pochopte, že

kdyby se nám podařilo nějak využít Trhlinu, možná bychom našli

cestu, jak toho všeho nakonec ještě dosáhnout. Z Trhliny je celý

vesmír vaše ústřice à la Kilpatrick. Nezapomeňte tenhle rozhovor,

Jošuo. Až se vrátíte na Prvozemi, vykolíkujte si pozemky na Zemích

po obou stranách Trhliny dřív, než lidstvo pochopí, že je tam

k dispozici něco jako letmý start, a začnou závody o pozemky. Jen si

představte, co všechno tam někde může být! Nejen další světy naší

sluneční soustavy – i když vesmír, který stvořil Dlouhou Zemi, jistě

vytvořil i něco jako Dlouhý Mars, nemyslíte? Představte si třeba

tohle!“

307

Jošua to zkusil. Zatočila se mu při tom hlava. Soustředil se na

dokončení svého grilu. Kuchyňský sporák nefungoval, ale Jošua měl

v plánu udělat z větší části toho, co by se na Zemi nazývalo nejspíše

jelen, barbecue. Byl to výsledek krátké lovecké výpravy, kterou

podnikli se Sally.

Loď najednou bez nejmenšího varování zastavila.

A Jošua slyšel…

Nebyl to hlas. Něco se kroutilo v mozku, jasný a ostrý pocit,

který nenabízel vůbec nic kromě informace o své existenci.

Háček byl v tom, že volal na něj.

Podařilo se mu ze sebe vypravit, „Lobsangu, slyšíte něco?

Myslím na rádiových frekvencích?“

„Samozřejmě, že ano. Proč myslíte, že jsem zastavil Vkročování?

Byli jsme zaměřeni řadou signálů na mnoha frekvencích. Zdá se, že

je to pokus o napodobení řeči trollů. Jestli dovolíte, soustředím se na

jejich dešifrování.“

Sally se podívala z jednoho na druhého. „Co se děje? Jsem jediná,

kdo nic neslyší? Přichází to z té věci pod námi?“

„Z jaké věci?“ Jošua vyhlédl z okna kuchyně na oceán pod nimi.

„Tam z té.“

„Lobsangu,“ zeptal se Jošua. „Funguje vám kamera na

levoboku?“

308

KAPITOLA 46

Jošua a Sally slanili na zem po nouzovém laně, což byla teď,

když nefungoval výtah, jediná cesta.

Jakmile byli dole, vylezl Jošua na vrcholek srázu, aby se

rozhlédl po okolí. Pod mraky zataženou oblohou beze slunce

olizovalo tmavozelené moře neochotně bahnitou pláž. Směrem do

vnitrozemí se k členitým pahorkům na obzoru táhla holá rovina. Ale

na jih odsud se rozkládal gigantický kráter, podobný kráteru Meteor

v Arizoně. Bez jakéhokoliv varování a naprosto nehlučně se z něj

vznesl obrovský pterosauroidní tvor, přeletěl Jošuovi nad hlavou

a zamířil někam nad to, co bylo v tomhle světě verzí Tichého oceánu.

Jeho tělo se rýsovalo na šeřícím se nebi jako strategický bombardér

s nukleárními pumami, který míří na Moskvu.

A v té vzdálené podobě Pacifiku se něco pohnulo. Něco

gigantického, jako oživlý ostrov. Bolest v Jošuově hlavě zmizela.

Myšlenky měl dokonale čisté. Ale ten pocit, který vždycky nazýval

Ticho, ještě nikdy nebyl tak výrazný.

Z malého reproduktoru na Jošuově batohu se ozval ostrý

Lobsangův hlas. „Jsme zpátky na pobřeží státu Washington… Tedy

na washingtonském pobřeží této Země… Mé vzdušné sondy bohužel

nefungují, můj rozhled je omezený. Zdá se, že objekt je přes čtyřicet

kilometrů dlouhý a zhruba osm kilometrů široký. A je to živý tvor,

Jošuo. Něco takového na Prvozemi nikdy neexistovalo. Všiml jsem

si řady výběžků, které má na bocích, a ty výrůstky mění velikost

a tvar. Dalo by se to přirovnat k technickému vybavení, vidím něco,

309

co vypadá jako antény a teleskopy, ale ty nástroje mění tvar

a zvláštním způsobem se prolínají jeden s druhým – a taky je vidět

pohyb celého těla jako takového. Nedokážu určit míru nebezpečí.

Nedokážu si představit, že by něco takových rozměrů dokázalo

udělat náhlý pohyb nebo vyvinulo velkou rychlost. Jenže podle

všeho, co jsme viděli, mohlo by to také najednou vystrčit křídla

a vzlétnout…“

Po horní části objektu začaly přebíhat pravidelné vlny. Byly

bělavé a lehce průhledné. Jejich pohyb Jošuu nějak ovlivňoval,

vnitřně, měl dojem, že se mu ten pocit objevuje v mozku, aniž by

využíval některou z běžných přístupových cest.

„Sally, už jsi někdy viděla něco takového?“

Napůl vztekle, napůl pohrdavě si odfoukla. „Co myslíš?“

Najednou se ozval Lobsang. „Právě jsem si s tím potřásl

rukama.“

„O čem to, k sakru, teď mluvíte?“ utrhla se na něj Sally.

„Komunikační protokol, Sally. Jsme v kontaktu… Je to evidentně

znamenitý intelekt, to mohu okamžitě usoudit podle základní

informačně-teoretické složitosti jeho spojení. Zatím jsem se dozvěděl

jednu věc. Jeho jméno –“

„Ono to má jméno?“

„Jmenuje se První osoba jednotného čísla, a než na mě kvůli

tomu začnete křičet, Sally, vím to jistě, protože mi to tuhle informaci

sdělilo v šestadvaceti různých pozemských jazycích. A to, jak vám

musím pyšně sdělit, včetně tibetštiny. Vysílám jeho směrem

informace a musím říci, že se učí opravdu rychle. Už si to stačilo

uložit prakticky celou lodní paměť. Myslím si, že je to neškodné.“

„Cože?“ zavrčela Sally. „Živý tvor velikosti malé přehrady de

facto nemůže být neškodný. K čemu to je? A především, co to žere?“

Jošua shodil batoh z ramen a odložil ho na pláž. Najednou si

uvědomil, že tady není slyšet jediný zvuk. Žádné zvířecí zvuky,

dokonce ani vzdálené kvákání létajících pterosaurů. Jen tichý,

olejovitý zvuk malých vlnek olizujících pláž. Nic, jen Ticho. Což

ostatně slyšel celý život, v mezerách mezi setkáními s lidmi. Mocné

myšlenky jako ozvěna nějakého obřího bronzového gongu. A teď to

bylo tady. Přímo před ním.

310

Více než dva miliony světů daleko od Země se najednou

kupodivu cítil, jako by se vrátil domů.

Popošel k oceánu.

„Jošuo, buď opatrný,“ zavolala na něj Sally. „Nevíš, co všechno

tam může být…“

Skopnul z nohou boty a stáhl si ponožky. Bosý vešel do vody

a šel dál, dokud neměl vodu nad kotníky. Cítil sůl a nasládle nahnilý

pach mořských řas. Voda byla teplá, hustá, neprůhledná, skoro

sirupovitá. Hemžila se životem, byla plná malých tvorů, bílých,

modrých, zelených a velmi pohyblivých. Někteří vypadali jako malé

medúzy, s pulzujícími zvonky a vlasovými chapadly. Ale bylo tam

i něco jako ryby, s velikýma, podivnýma očima, a tvorové podobní

krabům s šikovně vypadajícími klepety.

A o kousek dál se tyčila ta věc. Jošua se brodil dál, směrem

k jejímu obrovskému boku. Do ucha mu štěbetal Lobsangův hlas.

Ale on si ho nevšímal. Boky První osoby jednotného čísla byly

průhledné, jako když nahlížíte do skla, a když přimhouřil oči,

dokázal nezřetelně rozeznat, co je uvnitř. A uvnitř bylo… všechno.

Ryby. Zvířata. Troll? Oči měl zavřené a byl uložen v husté kapalině,

obalen nějakou jemnou sítí podobnou mořským řasám. Vypadal spíš,

jako když spí, ne jako mrtvý. V klidu.

Jošua došel až k tomu mlhavému trupu a dotkl se jej špičkou

prstu. Byl to jemný dotek, nic, co by bolelo.

Hlas v jeho hlavě řekl: „Ahoj, Jošuo.“

A do jeho hlavy se začaly vlévat informace, jako kdyby se

najednou probudil.

311

KAPITOLA 47

Kdysi, před dávnými lety, na světě blízkém jako stín. Velmi

odlišná verze Severní Ameriky ve svém středu objímala

obrovské slané moře. To moře se hemžilo mikrobiálním

životem. A všechen ten život sloužil jednomu jedinému nesmírnému

organismu.

A na tom světě, pod zataženou oblohou, náhle celou tou kalnou

hmotou probleskla jediná myšlenka.

Já…

A ta myšlenka byla následována další.

Proč?

312

KAPITOLA 48

„Tohle je historický okamžik,“ chrlil ze sebe Lobsang.

„První setkání! Sen milionů let se naplnil. A já vím, co

tohle musí být. Shalmirane…20 Nečetli jste Město

a hvězdy? Je to nějaký druh organismu – kolonie.“

Sally teatrálně prohlásila: „Ejhle, téměř mimozemšťan! A co teď?

Začnete mu dávat matematické hádanky jako Carl Sagan a ti chlápci

ze SETI?“

Jošua je oba ignoroval. Mluvil s První osobou jednotného čísla.

„Neřekl jsem ti své jméno.“

„To ani nebylo potřeba. Ty jsi Jošua. Já jsem První osoba

jednotného čísla.“ Hlas v jeho hlavě zněl jako jeho vlastní.

A v poloprůsvitném těle byla stvoření. Rozeznal rybu, ptáky a po

nějaké chvíli si všiml, že tam dál uvnitř je rozhodně slon, který se

pomalu pohyboval tím, co bylo uvnitř, ať už to bylo cokoliv. Napůl

kráčel, napůl plaval a oči při tom měl zavřené. A trollové a elfové

a jiní humanoidé.

Přicházel příliv. Velmi opatrně, aby neurazil nebo nevyplašil,

začal Jošua ustupovat. „A První osoba jednotného čísla je…

k čemu?“

„První osoba jednotného čísla je pozorovatel světů.“

20

Pozn. překl.: Shalmirane – tajemná pevnost v románu A. C. Clarka

Město a hvězdy . Je potopená v jezeře a hlídá ji obrovský polyp, který je

vlastně organickou kolonií.

313

„Mluvíš výbornou angličtinou.“ Byla hloupost říkat něco

takového, ale co chytrého jste mohli říci kilometry dlouhému

slimákovi? Sestra Agnes by to věděla, pomyslel si.

Odpověď přišla obratem. „První osoba jednotného čísla neví, co

je to ‚sestra Agnes‘. Pořád ještě se učím. Můžeš mi definovat výraz

‚řádová sestra‘?“

A Jošuovi, tam na tom pustém pobřeží, prostě spadla čelist.

První osoba jednotného čísla řekla: „Hledám křížové odkazy,

ano – řádová sestra je dvojnohá samička, která se dobrovolně

odřekne plození, aby se mohla věnovat péči o jiné jedince svého

druhu. Možná něco jako sociální hmyz, pokud bychom měli

k něčemu přirovnat? Mravenci, včely… Další. Také jezdí na velkých

strojích poháněných nejstaršími zkamenělými zbytky prastarých

stromů. Další. Často se oddává rozjímání o svém božstvu. Popis

potvrzen jako prozatímní, s tím, že vyžaduje širší výzkum, při němž

budou doplněny další podstatné podrobnosti… Podle některých

definic bych mohla být za řádovou sestru považována i já. Vnímám

a chápu svět světů v jeho celistvosti. Věřím, že chápu, co to znamená

‚ bezdechý obdivem…‘ Měl by ses vrátit zpět na pobřeží.“

Stoupající voda už sahala Jošuovi ke kolenům.

Sally ho s úžasem pozorovala. „Ty s tím mluvíš?“

„S ní. Je to ona, ne to. Aspoň si to myslím. Slyším svůj vlastní

hlas, který mi klade otázky. Zdá se, že ví, co si myslím – nebo spíš

zná všechno, co vím. Nemám nejmenší představu, co je zač, ale

podle všeho se chce učit.“ Povzdechl si. „V tomhle případě jsem tak

trochu přetížený úžasem, Sally.“

Z batohu na jeho zádech na něj volal Lobsangův hlas: „Vraťte se

do lodi, podle mě je čas na hlášení.“

Když se vraceli k Marku Twainovi, přeletěli nad jejich hlavami

další pterosauři, jejichž temné dračí siluety se črtaly na zataženém

nebi.

Bez navijáků byla zpáteční cesta do gondoly dost vyčerpávající,

ale na všech palubách už začala svítit světla, fungoval ohřívač vody,

a kdyby nic jiného, tak měli instantní kávu.

314

Sally chtěla všechno samozřejmě probrat okamžitě, ale byla

přehlasována Jošuou a Lobsangem, alespoň na tu chvíli, než si uvaří

svoji kávu.

Pak se Jošua pokusil nějak shrnout to, co vycítil z příběhu První

osoby jednotného čísla. „Byla na svém světě sama.“

„Jediný, kdo přežil,“ komentovala Sally.

„Ne, tak to nebylo. Ona byla jediná. Vyvinula se tak. Byla

vždycky sama…“

Lobsang ho podrobil křížovému výslechu a postupně dali

dohromady možná ne přímo pravdu, ale rozhodně příběh.

Na Zemi První osoby jednotného čísla, uvažoval Lobsang, stejně

jako na mnoha jiných Zemích, nebyl počátek formujícího se života

nic jiného než dlouhý věk boje o přežití. Podstupovaly jej zatím jen

napůl vyvinuté organismy, které ještě nepřišly na to, že se dá DNA

využít jako úložiště genetických informací, a jejichž kontrola

proteinů, z nichž je zkonstruována většina živých věcí, byla ubohá.

V mělkých oceánech se hemžily miliony milionů buněk, ale ty ještě

nebyly tak na výši, aby si mohly dovolit konkurovat jedna druhé.

Místo toho začaly spolupracovat. Každá užitečná informace prolétla

jako blesk od buňky k buňce. Tak vlastně všechno v tomhle

globálním oceánu spolupracovalo jako jediný megaorganismus.

„Postupem času,“ pokračoval Lobsang, „na většině světů

a rozhodně na Prvozemi složitost a organizovanost dosáhla bodu,

kdy dokázaly jednotlivé buňky přežít bez pomoci. A pak na většině

Zemí začala soutěž. Velké království života se začalo dělit, do

vzduchu se řinul kyslík, což je odpadní produkt vylučovaný

organismy, které se naučily využívat sluneční energii, a dlouhý,

složitý vzestup k mnohobuněčným organismům začal. Doba globální

spolupráce se vytratila a nezanechala po sobě žádnou stopu

s výjimkou podivných známek v genetickém složení.“

„Na všech Zemích, s výjimkou Země První osoby jednotného

čísla,“ řekla Sally.

„Ne. Ten svět musel být ve skutečnosti opravdu velmi zvláštní

Žolík. Tam totiž rostoucí složitost vyvolala známý vývojový proces –

ale jednota onoho jediného globálního organismu nezmizela. Museli

315

jsme docestovat na velmi vzdálenou větev stromu nahodilosti.

Tohle –“

„Tahle, Lobsangu,“ upozornil ho Jošua.

„Samozřejmě, ona, ten ženský rod je zřejmě případný, protože

ona je, jak se zdá, těhotná celou řadou zdravých životních forem.

Byla spíše jako dospívající biosféra než tvor podobný člověku. A jak

její složitost rostla, musely se zformovat kontrolní uzliny. Aby mohla

růst dál, bylo pro informační strukturu nezbytné vytvořit a uložit

kopii sama sebe, aby jako celek získala sebereflexi. Tedy, přesněji

řečeno vědomí.“

Sally se to s nakrčeným čelem pokoušela pochopit. „Ale co by

mohlo takové stvoření chtít?“

„Tak to vám můžu říct,“ obrátil se k ní Jošua. „Společnost. Cítila

se osamělá… jenže to nevěděla, dokud nepotkala trolly.“

„Aha.“

Jošua si uvědomil, že už se nikdy nedozví, jak na tomhle

vzdáleném opuštěném světě skončila skupina trollů. Museli projít

Trhlinou, nejspíš to pro ně byl šok, někteří možná při průchodu

touhle gigantickou anomálií utrpěli zranění. „Ale ona byla

fascinovaná,“ řekl se zavřenýma očima. Snažil se soustředit,

pokoušel se rozpomenout. „Už jen tou jednoduchou zkušeností, že je

jich více než jeden. Způsob, jakým se dívali jeden na druhého, jak

spolupracovali, každý z nich poznal každého z ostatních. Nebyli sami

jako ona. Měli jeden druhého. Chtěla totéž, co měli oni. Tu jedinou

věc na světě, kterou postrádala…“

K vodě došel troll. Měl vizi, něco jako zvláštní sen o trollovi,

který se přikrčil na pláži a naprosto klidně a přirozeně lovil kraby

v mělké vodě – a pak se zvedl vodní pahorek a objal ho.

„Zabila ho,“ řekla Sally, když to Jošua popisoval.

„Ano. To nechtěla, ale skončilo to tak. Trollové uprchli. Možná,

že chytila ještě jednoho, dítě… studovala ho…“

„A naučila se Vkročovat,“ odhadl Lobsang.

„Ano. Trvalo jí to dlouho. Ta věc, s níž jsme se setkali – to není

celá ona, všechno, čím byla – kdysi naplňovala celý oceán. Ta věc ve

zdejším moři je – něco jako její výraz. Výtah. Esence. Podoba

natolik kompaktní, že dokáže Vkročovat.“

316

„A tak následovala trolly,“ uvažovala Sally nahlas. „Mířila na

Západ, řetězem světů.“

„Ano,“ přikývl Lobsang. „Pomalu, ale jistě míří k Prvozemi.

A ona je příčinou útěku trollů a možná i jiných životních forem.

Vytvořil jsem si teorii, že ona má na ne-lidské tvory, jako jsou

například trollové, stejný účinek jako velké shromáždění lidí.

Představte si dunění jejich myšlenek…“

„Aha, takže hleďme, přece jen migrénová obluda,“ zabručela

Sally. „Není divu, že se dali trollové na útěk.“

„Ona nechtěla nikomu ublížit,“ vysvětloval Jošua. „Chtěla se

s nimi jen seznámit. Chtěla je obejmout.“

„Poslyš, Jošuo, ty o té věci mluvíš tak, že vypadá jako člověk.“

„Tak jsem to cítil.“

„Jenže to je jen neúplný vjem,“ upozornil ho Lobsang. „Je toho

víc. Entita, s níž jste se setkal, je jen… sémě. Zástupce, nebo snad

vyslanec té integrované biosféry, ze které pochází. Vstřebávání

místních životních forem, dokonce i vyšších savců, jako jsou

trollové, je jen mezikrok. Její cíl je, musí být, přeměnit biosféru

každé Země ve svou vlastní kopii. Tedy suma sumárum, zotročit ji.

S nasazením všech prostředků k dosažení toho jediného cíle.

Abychom tak řekli, k dosažení vlastního vědomí. To není zlé nebo

nepřátelské, nic, co by bylo nějakým způsobem špatné. Tady

neexistuje žádný zlosyn. První osoba jednotného čísla je prostě výraz

jiného druhu vnímání. Jiný model, pokud chcete. Ale –“

Sallyina tvář byla popelavě šedá. „Ale pro takové, jako jsme my,

to znamená konec. Ona zcela nevyhnutelně způsobí konec

individuality každé Země, které se dotkne.“

„A konec evoluce,“ dodal Lobsang hrobově. „Svým způsobem

konec světa. Konec světa za světem, tak jak si bude hledat cestu

řetězem světů Dlouhé Země.“

„Je to ničitel světů,“ dodala Sally. „Požírač duší. Jestli trollové

něco z toho vycítili, není divu, že jsou zděšení.“

„Ovšem je tady samozřejmě otázka, proč ještě nedosáhla

obydlených světů. A nezničila je se zvědavostí a láskou.“

Jošua se zamračil. „Trhlina. Nemůže být náhoda, že jsme ji našli

tak blízko Trhliny.“

317

„Ano,“ souhlasil Lobsang. „Ona nedokáže překročit Trhlinu.

Zatím ještě ne. Kdyby nebylo toho, už dávno dosáhla obydlených

světů.“

„My ale Trhlinu překonat dokážeme,“ ozvala se Sally. „Trollové

to dokážou taky. Ona zjistí, jak na to. A pak jsou tady měkká místa.

Pokud by je dokázala využít – můj Bože! Je to jako nákaza, která

požírá Dlouhou Zemi, svět za světem.“

„Ne,“ prohlásil Lobsang pevně. „To není nákaza, žádný jedovatý

virus nebo bakterie. Tohle je myslící entita. A podle mě právě v tom

se ukrývá naděje. Jošuo, především mi řekněte, jak s vámi hovořila?

Slyšel jste v hlavě svůj vlastní hlas, je to tak? To nevypadá jako

telepatie – což je druh komunikace, pro niž ještě budu muset najít

alespoň jeden jediný spolehlivý důkaz. Tohle vypadá jako něco

nového. Zeptala se vás, co je to řádová sestra! Pokud bych si dovolil

hádat, pak bych řekl, že vstoupila do myšlenek, které jste v té chvíli

měl v horní vrstvě myšlení. Myslel jste na sestru Agnes, že? Jako

technikovi se mi tomu prostě nechce ani věřit. Ale jako buddhista

jsem ochoten přistoupit na to, že existuje víc způsobů, jak uvažovat

o vesmíru, než si člověk dokáže představit.“

„Já jen upřímně doufám, že teď nezačneme diskutovat o víře,“

prohlásila Sally popuzeně.

„Otevřete své myšlení, Sally. Je to jen jiný rámec pro pochopení

vesmíru. Jen jiný nástroj.“

„A co je podle toho Jošua?“ odsekla mu. „Vyvolený?“

Oba se obrátili k Jošuovi.

„Svým způsobem…“ odpověděl Jošua váhavě. „Nebo snad, jak

se zdá, mě poznala. Pokud mě dokonce neočekávala.“

Sally se žárlivě zamračila. „Proč tebe?“

Lobsang jim opatrně vskočil do hovoru. „Možná je to díky

tajemným okolnostem zázračného zrození našeho hrdiny. Prvním

okamžikům vašeho života, kdy jste byl úplně sám v cizím světě.

Ozvěna vašeho dětského křiku se nesla celou Dlouhou Zemí. Nebo to

možná byla vaše osamělost. A vy a První osoba jednotného čísla,

stejně opuštění, jste vytvořili něco jako dipól.“

To Jošuu zmátlo. Nebylo to poprvé, kdy si přál, aby tady byla

sestra Agnes a aby s ní věci mohl probrat. „Proto jste mě sem přivezl,

318

Lobsangu? Zjistil jsem, že jste předvídal skoro všechno, co jsme

zažili… Věděl jste, že se stane i tohle?“

„Věděl jsem, že jste výjimečný, Jošuo. Unikátní. Ano, věděl

jsem, že tahle vaše vlastnost bude – užitečná. Musím ale připustit, že

jsem tak docela nevěděl jak.“

Sally se na Jošuu dívala s kamennou tváří. „Jaký je to pocit,

Jošuo, když s tebou někdo takhle manipuluje?“

Jošua odvrátil pohled a cítil, jak mu tváře rudnou vztekem. Na

Lobsanga, na vesmír, který ho takhle vyčlenil.

Lobsang pokračoval. „Je jasné, že se o První osobě jednotného

čísla musíme dozvědět víc.“

Sally přikývla. „To je pravda. A taky musíme najít způsob, jak to

udělat, aby nebudila v trollech paniku. A nesežrala Prvozemi.“

„Zítra ji půjdeme znovu navštívit. Navrhuji, abychom se pořádně

vyspali a odpočinuli si a tak se připravili na ranní setkání

s Nepopsatelnou. Ale tentokrát, potom, co Jošua zprostředkuje

prvotní kontakt, půjdu já.“

„Pch! Nepopsatelná se setkává s Nesnesitelným! Já jdu do

postele!“ Sally vztekle vyrazila z místnosti.

„Ta se fakt snadno rozzuří,“ okomentoval to Jošua.

„Jenže vy jistě chápete, proč je tak rozzlobená,“ řekl Lobsang

mírně. „Vy jste vyvolený, Jošuo. Ona ne. A to vám nejspíše nikdy

neodpustí.“

~

Pro Jošuu to byla zvláštní noc. Často se probouzel, protože byl

přesvědčený, že někdo volá jeho jméno. Někdo zoufale osamělý, ale

Jošua nevěděl, jak to ví. Pak zase na chvíli usnul a všechno se znovu

opakovalo. A tak to pokračovalo až do rána.

Ráno se znovu v tichosti sešli na vyhlídkové palubě. I Sally měla,

stejně jako Jošua, kalné, unavené oči a Lobsang, ve své střízlivě

oblečené a narychlo opravené pohyblivé jednotce, byl neobvykle

tichý. Jošuu napadlo, jak si v noci asi odpočinuli oni.

Prvním překvapením bylo, když zjistili, že První osoba

jednotného čísla už není na svém místě. Viděli ji na moři necelý

kilometr od pobřeží. Pohybovala se tak pomalu, že skoro nebylo

vidět vzedmutou vlnu na její přední části. První osoba jednotného

319

čísla zřejmě nebyla zvyklá dělat věci ve spěchu, ale bylo třeba si

neustále připomínat, že ta věc, která nemá ve zvyku dělat věci ve

spěchu, má rozměry dvou ostrovů Manhattan.

Nepadlo ani slovo o tom, že by ji měli následovat. Všichni tři

považovali za samozřejmé, že budou muset. Jenže Mark Twain, který

měl sice pořád ještě schopnost Vkročování, už nedokázal putovat nad

světem.

Jošuu něco napadlo. „Lobsangu, nemáte ještě nějakou další

námořní jednotku? Vím, jaký jste, když jde o zabezpečení a zálohy.

Není skoro žádný vítr a my máme víc lan než cirkusový stan. Támhle

naše přítelkyně rozhodně nezávodí. Možná by nás vaše plovoucí

jednotka mohla táhnout?“

Fungovalo to, ale jen tak tak. Mark Twain byl obrovský

a překonat odpor vzduchu nebylo snadné. Sally poznamenala, že je

to, jako kdyby se někdo pokoušel táhnout Titanic motorovým

člunem – jenže to byl motor, který navrhl Lobsang a vyrobila Černá

společnost, a proto to vůbec fungovalo.

Všeobecně byla kormidelní kajuta Lobsangovým soukromým

královstvím. Ale dnes byly její dveře otevřené a trojice odtamtud

pozorovala nezřetelnou zčeřenou stopu, kterou za sebou na hladině

nechávala První osoba jednotného čísla. Většina jejího těla byla

ukryta pod hladinou. „Jenom nebesa vědí, jak funguje její pohonný

systém,“ poznamenal Lobsang. „A když už o tom mluvíme, jen

nebesa by si troufla hádat, proč se moře kolem ní najednou hemží

rybami.“

Jošua si uvědomil, že je to pravda. Voda kolem se třpytila

ploutvemi, bylo tam vidět dokonce i delfíny, kteří vyskakovali

vysoko do vzduchu. První osoba jednotného čísla cestovala

s čestným doprovodem. Jošua byl zvyklý vidět na světech, které

navštívil, řeky přeplněné životem, za nepřítomnosti lidí mu moře

kdekoliv připadala tak plná ryb jako kdysi Velké mělčiny u pobřeží

New Foundlandu. Říkalo se, že tenkrát byla voda tak plná tresek, že

se po jejich hřbetech dalo chodit. Lidé, kteří nikdy neopustili

Prvozem, nevěděli, o co přicházejí. Ale pravděpodobně ani Velké

mělčiny v nejskvělejším období nemohly být tak plné ryb jako

brázda za zádí podivného cestovatele.

320

„Je jasné,“ ozvala se Sally, „že má nějaký způsob, jak přilákat

nižší tvory. Možná je přivábí natolik blízko, že je pak dokáže

vstřebat.“

Lobsang byl ve sdílné náladě. „Je to velkolepé, nemyslíte? Vidíte

ty delfíny? Lepší než aranžmá Busbyho Berkeleye!“21

„Sakra, a kdo je zase Busby Berkeley?“

Tak na tohle znal odpověď i Jošua.

Sally se podívala z jednoho na druhého a ušklíbla se. „Jestli teď

vy dva zase začnete probírat staré filmy –“

Lobsang si odkašlal. „Zažil někdo z vás tuhle noc něco

neobvyklého?“

Jošua a Sally si vyměnili pohled.

Sally řekla: „Vy jste s tím začal, Lobsangu. O čem mluvíte?“

„V mém případě to bylo něco, co bych snad nejlépe popsal jako

hacking. Někdo se pokusil proniknout do mého vědomí. To je

opravdu výzva. Hoši z Černé společnosti podnikali podobné pokusy

jako sport a mně to pomáhalo udržovat se v kondici. Prostě

a jednoduše, dnes v noci něco podniklo energický pokus proniknout

mi do mozku. Myslím si, že to bylo podniknuto více méně v dobrém.

Nic nebylo odcizeno, nic nebylo změněno, ale řekl bych, že některé

paměťové soubory byly otevřeny a zkopírovány.“

„Třeba jaké?“ zeptala se Sally.

„Informace o trollech. O Vkročování. Řekl bych, že to potvrzuje

ten váš příběh, Jošuo. Ale to je jen velmi nejistá domněnka. Pro mě

je to jako obnovit si paměť.“

Sally se nedala odbýt. „Byla to vize, či snad jen živý sen?“ Oba

se na ni zadívali a Sally zčervenala a odsekla vzdorovitě:

21

Pozn. překl.: Busby Berkeley (29. listopadu 1895 – 14. března 1976)

byl vlivný hollywoodský filmový režisér, a především muzikálový

choreograf. Byl proslulý složitými hudebními a tanečními čísly, v nichž

často vystupovalo velké množství tanečnic, které vytvářely složité, až

kaleidoskopicky se měnící sestavy a obrazce. Bohužel, nevím, že by nám

bylo z jeho tvorby za minulého režimu ani za nové éry něco přáno. Viděl

jsem jen několik ukázek a mohu říci jen jedno: Kam se na něj hrabaly

žižkovské ženy.

321

„No co? Tak znám Keatse. Spousta lidí zná Keatse, třeba můj

dědeček ho často citoval. Bohužel to vždycky pak pokazil tím, že

řekl, že miluje Keatse, ale nemá rád kecy.“

„Taky znám Keatse,“ uklidňoval ji Jošua. „A sestra Georgina

taky. Měla by ses s ní seznámit. I já jsem měl živý sen. Cítil jsem

hroznou osamělost.“

„Já taky,“ přiznala Sally. „Ale v mém případě to bylo něco

úžasného. Jako přivítání.“

Lobsang se na ni podíval a zeptal se: „Přivítání tak vřelé, že se

vám chtělo skočit do vody a ztratit vlastní osobnost?

A mimochodem, už se blížíme. Myslím, že čeká, až ji dohoníme, a já

ji vážně chci dohonit.“

„Promiňte, ale já nemám v plánu nastoupit na tu plující věc a stát

se dalším suvenýrem v její vnitřní zoo,“ řekla Sally.

„Naštěstí jsem já ten jediný, kdo má v plánu vstoupit na První

osobu. Tedy přesněji řečeno, má to v úmyslu tahle pohyblivá

jednotka. Chci s ní mluvit, komunikovat mnohem podrobněji ještě

předtím, než bude pokračovat ve Vkročování, a přesvědčit ji, aby

zastavila.“

Jošua se nad tím zamyslel. „A jestli se nevydá na zpáteční

cestu… Dokáže ji něco zastavit?“

Lobsang vyštěkl: „Co to naznačujete, Jošuo? Jak byste s ní chtěl

bojovat? Když nechcete zničit každý svět, který by mohla obývat –

vydat se po jejích stopách s atomovými bombami –“ V jeho hlase

znělo pohrdání. „Přemýšlíte oba tak přízemně. Jediné, co si dovedete

představit, je výhrůžka. Možná, že to má něco společného s vaší

biologickou křehkostí. Poslouchejte mě. Ona se od nás chce učit. Ale

je tady toho tolik, co bychom se mohli naučit my od ní! Co všechno

zná, ona, která přece dokáže vnímat v časových a prostorových

měřítkách, která jsou mimo dosah lidského chápání?“ Jeho umělý

hlas byl nevýrazný, ale přesto jaksi plný úžasu smíšeného

s posvátnou úctou. „Slyšel jste o spojených vesmírech, Jošuo?“

„Spojené srágory.“

„Poslouchejte. Vědomí vytváří skutečnost. To je jedno z hlavních

poselství kvantové teorie. To my jsme se podíleli na stvoření

Prvozemě, naší osamělé mělčiny, našeho světa – Žolíka. Teď jsme se

322

setkali s jinými inteligencemi, jako s trolly, elfy a také s První

osobou jednotného čísla. Tak nějak to vypadá, že i oni se podíleli na

vzniku Dlouhé Země, toho složitého a zvláštního výtvoru stvořeného

společností vědomí, k nimž se my teprve teď začínáme připojovat.

Tohle je poučení, které musíte vzít na Prvozemi, Jošuo. Nezáleží na

zeměpisných a geologických odlišnostech, ani na sbírkách

exotických zvířat. Tohle je nejzákladnější věc pro porozumění naší

skutečnosti – základní pro to, co jsme. A jestli dokážu s První osobou

jednotného čísla, která jistě chápe vesmír způsobem, jakého my

nejsme zdaleka schopní, komunikovat… No, každopádně právě

o tom bych rád s naší tlustou přítelkyní diskutoval. O tom a ještě

o tom, jakou pro nás nevědomky představuje hrozbu.“

„Počkejte chvilku,“ řekl Jošua a začal si vše promýšlet. „Chystáte

se dolů, ale ve skutečnosti se chystáte do té věci vstoupit.“

„Protože se ti tvorové uvnitř její hmoty zdají být zdraví

a pohybliví, nepovažuji to za velký risk. Nezapomínejte, že já,

a jenom já, jsem z naší trojice postradatelný, alespoň v podobě mé

mobilní jednotky. Ale budu dokonale vybaven. Já, Lobsang, se plně

odevzdám tomuhle setkání.“

„Vy nemáte v plánu se vrátit, že ne?“

„Ne, Jošuo. Mám pocit, že mé spojení s tou bytostí musí být

dlouhodobé, pokud ne nezrušitelné Ale přesto to musím udělat.“

Jošua se naježil. „Vím, že jste měl celou řadu různých skrytých

důvodů, proč jste si mě vybral na tuhle cestu. Dobrá. Ale já jsem

podepsal jen jeden závazek – že vás bezpečně dostanu domů. Říkal

jste, že jsem vaše poslední záchrana.“

„Respektuji vaši poctivost, ale já váš závazek ruším. Tenhle

dodatek zapíšu do lodních dokladů.“

„To mi nestačí –“

„Už se stalo.“

„No ne, jen mi tady nepořádejte žádnou ješitnou mužskou soutěž,

kdo je čestnější,“ prohlásila Sally cynicky. „Vy máte zálohy po celé

Dlouhé Zemi, Lobsangu. Takže doopravdy nic neriskujete, ne?“

„Nechci vám prozrazovat všechna svá malá tajemství, ale

kdybych byl náhodou sťat nebo ztracen, najdete kopie mé paměti

v různých úložištích. Jsou doplňována každou milisekundu. Poslední

323

„černá skříňka“, jak bychom tak řekli, je v břiše lodi. Je chráněna

pancířem z materiálu, vedle kterého vypadá adamantium22 jako

sklenářský tmel. Jsem si jistý, že ta zůstane nepoškozená, i kdyby na

tenhle svět narazil meteor, který by zničil všechno živé.“

Sally se zasmála. „Jaký smysl by mělo přežít srážku, která na

planetě vyhubí všechen život? Chtěla jsem tím říct, že tady nebude

nikdo, kdo by vás zase zapnul.“

„Je tady velká pravděpodobnost, že až se čas naplní, zabydlí

planetu znovu inteligentní život a vyvine se do takového stádia, že

mě bude moci znovu oživit. Můžu počkat. Mám spoustu věcí ke

čtení.“

Jošua měl dojem, že když se Sally rozzuří, je nejrozkošnější,

pokud se ovšem takový výraz vůbec dal o Sally použít. A poprvé měl

Jošua dojem, že Lobsang dráždí Sally úmyslně. Proběhl další

Turingův test, pomyslel si.

„Takže,“ řekl, „předpokládejme, že budete úspěšný a přemluvíte

ji, aby dál nepožírala světy. Co potom, Lobsangu?“

„Pak budeme společně pokračovat v cestě za hledáním pravdy

ukryté za vesmírem.“

„To zní tak nelidsky,“ ozvala se Sally.

„Naopak, Sally, to je výjimečně lidské.“

První osoba jednotného čísla už se tyčila nedaleko. Po celé délce

se z ní zvedaly výčnělky připomínající naběračky, jakési masité

antény, a na jejím těle se vezlo množství malých krabů – stejně jako

skupinky mořských ptáků, ale ti se nejspíše živili kraby.

„No,“ usmál se Lobsang, „zbytek je na vás. Je jasné, že vás

potřebuji k tomu, abyste dopravili vzducholoď zpět na Prvozemi.

Spojte se se Selenou Jonesovou v transZemské. Ona už bude vědět,

co s daty uloženými na palubě, a aby se mnou synchronizovala mou

kopii na Prvozemi – vidíte, Jošuo, nakonec mě přece jen určitým

způsobem vezete domů. Vyřiďte Seleně mé pozdravy. Víte, vždycky

jsem měl dojem, že mě vnímala jako otcovskou postavu. I když

oficiálně je mou poručnicí. Vždyť mně ještě nebylo ani jednadvacet.“

22

Pozn. překl.: Adamantium… připadá vám to povědomé? A z čeho

myslíte, že měl Wolverine drápy? No?

324

Sally ho zarazila. „Okamžik – bez vás nemá Mark Twain řídící

inteligenci. Jak nás může někam dopravit?“

„To jsou jen maličkosti, Sally! Považujte to za takové malé

cvičení, které jsem vám zadal. A teď, jestli mě omluvíte, musím

chytit záhadný kolektivní plovoucí organismus. Ach, ano, ještě

poslední věc – postarejte se, prosím, o Ši-mi…“

A s těmi slovy zmizel za svými modrými dveřmi. Tentokrát

naposled.

325

KAPITOLA 49

Když Lobsang zmizel, aby podnikl tohle podivné blízké

setkání, pozorovali zbývající dva členové posádky brázdu za

putující První osobou, dokud jim nezmizela z dohledu, což

bylo dlouho předtím, než dorazila k obzoru. Čestný doprovod zvířat,

ptáků a ryb se rozlétl, ponořil a odvlnil pryč.

Představení skončilo. Cirkus odjel z města. Kouzlo bylo zlomeno.

A Jošua cítil, že ze světa něco zmizelo.

Obrátil se k Sally a viděl v její tváři ohromení a úžas. „První

osoba jednotného čísla mě děsila,“ řekl. „Ale byly chvíle, kdy mě

děsil i Lobsang, i když z jiných důvodů. Představa těch dvou

pohromadě a to, čím by se mohli stát…“

Pokrčila rameny. „Udělali jsme, co jsme mohli, abychom

zachránili trolly.“

„A lidstvo,“ připomenul jí opatrně.

„Tak co uděláme teď?“

„Navrhuju, abychom se naobědvali,“ prohlásil Jošua a vydal se

do kuchyně.

O pár minut později už Sally svírala hrnek horké kávy, jako by to

byl záchranný pás. „A všiml sis? První osoba Vkročuje pod vodou.

To je novinka.“

Jošua přikývl. Pomyslel si, že tak je to v pořádku, začít se ptát na

nepodstatné věci – nejdřív vyřešit drobné problémy a nedat se při

tom zadusit kosmickými záhadami. A zatím ani problémem, jak se

teď dostanou domů, i když už o tom začínal mít jistou představu.

326

„Víš, že někteří z těch tvorů tam uvnitř, kteří museli pocházet z velmi

vzdálených světů, mi připadali povědomí? Tak například jedno z těch

plovoucích zvířat vypadalo jako velký klokan! Kamery běžely.

Můžeme se společně podívat na záběry. Přírodovědci budou mít

velký den…“

Ode dveří se ozval tichý zvuk. Jošua sklopil oči a uviděl Ši-mi.

Robot nerobot, byla to opravdu nesmírně elegantní kočka.

A promluvila.

„Celkový počet myší a jim příbuzných hlodavců uložených do

vivária, určených k znovurozmístění po přistání: devadesát tři. Počet

poraněných: nula. Říká se, že myš se statečným srdcem dokáže

zahnat i slona, ale musím s radostí říci, že ne na téhle lodi.“ Pak na

Jošuu a Sally upřela vyčkávavý pohled. Hlas měla jemný, ženský –

lidský, ale přesto až vemlouvavě kočičí.

„No ne, dobrý Bože!“

Jošua zabručel: „Buď na ni hodná, Sally. Ši-mi, děkujeme ti.“

Kočka trpělivě čekala na další odezvu.

„Nevěděl jsem, že mluvíš,“ zkusil to Jošua.

„Až dosud to nebylo potřeba. Podávala jsem svá hlášení při

našich setkáních přímo Lobsangovi. A ty zbytečnosti, o nichž se

mluví, jsou jako pěna na vodě. Činy jsou jako kapky zlata.“

Sally se podívala opatrně stranou, což byl podle Jošuovy

zkušenosti varovný signál. „Odkud pochází to rčení?“

„Z Tibetu,“ odpověděla Ši-mi.

„Nejsi nějaké Lobsangovo vtělení, že ne? Doufala jsem, že jsme

se ho zbavili.“

Kočka, která si mezitím začala olizovat tlapku, zvedla pohled.

„To nejsem. I když i já jsem tvor s osobností vytvořenou na gelovém

základě. Jsem uzpůsobená k lehké konverzaci, citaci přísloví,

odchytu

hlodavců

a

příležitostnému

rozhovoru

s jedenatřicetiprocentním sklonem k cynismu. Jsem samozřejmě

prototyp, ale už brzy budu jednou z celé řady domácích mazlíčků,

které si lidé mohou pořídit v Černé společnosti. Řekněte to svým

přátelům. A teď, jestli dovolíte, vrátím se ke své nedokončené práci.“

Pak vyšla z místnosti.

327

Když byla pryč, ozval se Jošua. „No, rozhodně musíš připustit, že

je mnohem lepší než pastička na myši.“

Sally byla popuzená. „Jen když budu vědět, že se na tomhle

vašem Titaniku neobjeví další šílené… Jsme pořád ještě nad

mořem?“

Jošua vyhlédl z nejbližšího okénka. „Ano.“

„Měli bychom otočit. Vydat se nazpět k pobřeží.“

„Už jsme obrátili,“ oznámil jí Jošua. „Nastavil jsem kontrolky,

když jsme spustili Lobsanga dolů. Už třicet minut letíme nazpět.“

„Jseš si jistý, že ta plovoucí věc, ten robot, má dost síly, aby nás

dovlekl nazpět k pobřeží?“ zeptala se Sally, očividně nervózní.

„Sally, Marka Twaina navrhoval Lobsang. Vodní jednotka má

dost síly, aby obeplula svět. On zálohuje i své záložní systémy. Sama

to víš. Je něco v nepořádku?“

„No, když už se ptáš, nemám vodu zrovna v největší lásce. Zvlášť

ne tu, v níž nedohlédneš na dno. Víš, byla bych ráda, kdybychom se

řídili jedním pravidlem – snažme se, abychom měli pod kýlem pořád

stromy, ano?“

„Když jsme se poprvé setkali, zdržovala ses na pláži.“

„To bylo mořské pobřeží. Mělká voda! A tohle je Dlouhá Země.

Nikdy nevíš, co se vynoří z vody pod tebou.“

„Dokážu si představit, že ses na vodním světě, který jsme

s Lobsangem přeletěli, dlouho nezdržela. V tom oceáně bylo zvíře,

které –“

„Když jsem se dostala na ten svět, Vkročila jsem tam z vrcholku

kopce, spadla dva metry pod vodu, doplavala na místo, o kterém

jsem věděla, že se z něj dostanu, a Vkročila znovu, a to všechno

těsně předtím, než se kolem mě zavřely obrovské zubaté čelisti.

Vůbec jsem si nestačila všimnout, k čemu ty čelisti patřily. Já to

vidím takhle: Mí dávní předkové vynaložili sakra námahu, aby z toho

zatraceného oceánu vylezli ven, a já nevidím důvod, proč bych měla

tu jejich tvrdou práci jen tak zmarnit.“

Usmál se a pokračoval v přípravě jídla.

„Podívej, Jošuo – já si myslím, že bychom se měli vrátit do

Šťastného přístavu. Co říkáš? Najednou bych kolem sebe měla

docela ráda další lidi… Oh. Jenže my s sebou musíme vzít Marka

328

Twaina, že? Se vším, co z Lobsanga zbylo. O kočce nemluvě.

Můžeme najít způsob, jak přesunovat Marka Twaina nad zemí,

i kdybychom ho měli táhnout na laně. Ale jak bude bez Lobsanga

Vkročovat?“

„Co se toho týká, mám určitý nápad,“ odpověděl jí Jošua. „Snad

to zabere. Ještě kávu?“

~

Zbytek dne strávili, jako by to byla neděle, přesněji řečeno tak, jak

byste si přáli neděli strávit. Když dojde na nové, velké a složité

plány, potřebujete nějaký čas, aby se vám pomalu vstřebaly do

mozku, aniž by při tom poškodily to, co tam už je. Konec konců,

uvědomil si Jošua, to platilo dokonce i pro Lobsanga.

Druhého dne Sally navigovala loď k místu, které cítila jako

měkké, jako zkratku, která by je měla dovést zpět do Šťastného

přístavu. Leželo jen kousek od pobřeží. Sestoupili na zem. Mark

Twain se vznášel nad pláží, kam ho dotáhla vodní mobilní jednotka.

Loď byla spojena s Jošuou a Sally lany, jejichž konce oba svírali

v rukou.

A na okraji vody bylo vidět mihotající se místo, které viděl

i Jošua – bylo to měkké místo, které Sally našla.

„Připadám si jako dítě s balónkem na provázku,“ ušklíbla se Sally

a potřásla lanem.

„Jsem si jistý, že to půjde,“ řekl Jošua.

„Co půjde?“

„Podívej – když Vkročuješ, můžeš si s sebou nést všechno, co

uneseš a není železné. Je to tak? Takže, když byl Lobsang na palubě,

byl loď on, takže mohl Vkročovat i s ní. Teď držíme Marka Twaina,

který, i když představuje obrovskou hmotu, neváží prakticky nic

a neobsahuje nic železného. Takže když teď Vkročíme, prostě ho

poneseme, nebo ne?“

Užasle na něj zírala. „A tohle je ta tvoje teorie?“

„Nic lepšího jsem nevymyslel.“

„Jestli vesmír ten tvůj žertík nepochopí, mohlo by nám to

utrhnout ruce.“

„To můžeme zjistit jen jediným způsobem. Jsi připravená?“

329

Sally zaváhala. „Nevadilo by ti, kdybychom se při tom Vkročení

drželi za ruce? Kdybychom se při tomhle varietním kousku rozdělili,

mohli bychom se dostat do pěkné bryndy.“

„To je pravda.“ Vzal ji za ruku. „Tak dobrá, Sally. Dělej, co

umíš.“

Zdálo se, že se Sally rozostřil pohled, jako by si už Jošuovu

přítomnost neuvědomovala. Tiše nasála vzduch a s očima upřenýma

na mihotající se místo provedla několik pohybů podobných cvičení

taiči, plynulé, půvabné, zkusmé – jako když se proutkař pokouší najít

vodu.

Pak Vkročili. Samo Vkročení bylo ostřejší než obvykle a Jošua

měl na zlomek vteřiny pocit, že klesá, jako když jede na vodní

skluzavce, a hned nato pocítil chlad, jako by mu akt Vkročení

odčerpal větší množství energie. Objevili se na jiné pláži, na jiném

světě – zimním a pustém. Takže měkká místa vás nedovedou k cíli

najednou. A navíc zeměpisně byli na jiném místě. To poznal Jošua

okamžitě. Bylo to podivnější a podivnější. Sally se začala znovu

obracet sem a tam a zkoumala okolí.

Celkem na to potřebovali čtyři kroky. Ale nakonec se před nimi

skutečně objevil Šťastný přístav a nad hlavou se jim pořád ještě

vznášel Mark Twain.

~

Lidé byli rádi, že je zase vidí, i když neskrývali překvapení. Všichni

byli velmi přátelští. Upřímně přátelští, protože tohle přece byl

Šťastný přístav, že? Samozřejmě, že byli přátelští. Cesty byly pořád

čisté, dokonale umetené. Kusy lososů se pořád ještě sušily na slunci

a visely v úpravných řadách na dřevěných roštech. Muži, ženy, děti

a trollové se míchali ve šťastné směsici.

A Jošua se najednou znovu cítil nezvykle pohodlně. Byl to tak

trochu pocit, jaký může člověk mít, když je všechno tak dobré, že by

to mohlo oblétnout vesmír a vrátit se nazpět přeměněné ve zlé. Od

své minulé návštěvy už zapomněl, jak neodbytný ten pocit může být.

A to ještě nezmiňujeme všudypřítomný odér trollů.

Nabídli jim ubytování v jednom domku téměř ve středu města.

Ale po tom, co si vyměnili rychlý pohled, se rozhodli uložit ve svých

kajutách na palubě Marka Twaina. Nedokázali se vyhnout tomu, aby

330

je několik trollích dětí nenásledovalo po lanech nahoru. Jošua tam

připravil večeři z vynikajících čerstvých potravin, které dostali,

protože lidé byli stejně jako předtím až neuvěřitelně štědří. Po tom,

co znovu požili něco jedu v podobě instantní kávy, což bylo to

jediné, co na palubě poraněného Marka Twaina zbylo, a zatímco se

trollčata hemžila po vyhlídkové palubě, ozvala se Sally. „No tak, ven

s tím, Jošuo. Já si taky všímám lidí. Vidím ten výraz na tvé tváři. Co

ti straší v hlavě?“

„Totéž, co tobě, řekl bych. Něco je tady špatně.“

„Ne,“ potřásla Sally hlavou. „Ne špatně, ale něco není, jak má

být… tím jsem si jistá. Byla jsem tady mnohokrát, ale když vidím,

jak se tady mračíš, vnímám to mnohem silněji. Jenže na druhé

straně… to, co my vnímáme jako špatné, může být jen výrazem

zvláštního významu toho místa. Jenže –“

„Pokračuj. Chceš mi něco říct, že?“

„Viděl jsi tady nějaké slepé lidi, Jošuo?“

„Slepce?“

„Žijí tady lidé s brýlemi, staří lidé s brýlemi na čtení. Ale nikdo

není slepý. Jednou jsem si prohlížela svitky na Radnici. Najdeš

zápisy o tom, že někdo přišel o prst na noze nebo na ruce, a zjistíš, že

je to obvykle následek nepozorného zacházení s dřevorubeckou

sekerou. Ale jak se zdá, tak do Šťastného přístavu především nebyl

zavát nikdo s vážným postižením.“

Zamyslel se nad tím. „Ale dokonalí tady nejsou. Viděl jsem je

například opít se v hospodě.“

„To ano, rozhodně vědí, jak si užít společnosti. Ale je zajímavé,

že každý z nich ví, kdy má přestat, a věř mi, že to je talent dost

vzácný. A všiml sis, že tady nemají nic takového jako policii? Podle

radničních zápisů tady nikdy nedošlo k sexuálně motivovanému

útoku na ženu, muže, natož dítě. Nikdy. Nikdy taková hádka kvůli

půdě, která by se nevyřešila dohodou. Všiml sis dětí? Všichni dospělí

se chovají, jako kdyby ty děti byly jejich vlastní, a všechny děti se

chovají, jako kdyby byli všichni dospělí jejich rodiči. Celé to místo je

tak spořádané, otevřené, pomilováníhodné, že by člověk nejraději

zařval, a pak za ten výkřik sám sebe proklel.“ Sally chvilku hladila

331

trollí dítě, jehož předení by zahanbilo každou kočku: čistá

zkapalněná spokojenost.

Při tom pohledu ze sebe Jošua najednou vyrazil: „To ti trollové.

Ničím jiným to být nemůže. Už jsme o tom přece mluvili. Lidé

a trollové žijí bok po boku. Tady a nikde jinde, rozhodně o tom

nevíme. Takže je to jiné než lidské komunity kdekoliv jinde.“

Podívala se na něj. „Víme, že myšlení jedněch formuje myšlení

jiných, že? To už jsme poznali. Když bude někde příliš mnoho lidí,

dají se trollové na útěk. Jenže na místě, kde je lidí tak akorát, se

budou trollové držet. A co se týče lidí, pro ty neexistuje něco

takového jako příliš mnoho trollů. Šťastný přístav je vlahá lázeň

příjemných, šťastných pocitů.“

„Ale žádný postižený. Nikdo natolik labilní, aby spáchal násilný

čin. Nikdo, kdo se sem nehodí.“

„Možná, že ti jsou automaticky vyloučeni, ne úmyslně, ale

podvědomě.“ Upřela na něj pohled. „Jsou prosíváni. To je dost

zlověstná představa, co?“

Jošua si myslel totéž. „Ale jak? Nikde jsem neviděl postávat

muže s obušky, aby zahnali nehodné.“

„Ne,“ přikývla Sally, opřela se v křesle, zavřela oči a zamyslela

se. „Nemyslím si, že by tady někdo úmyslně vylučoval některé lidi,

rozhodně to nedělají místní obyvatelé. Tak jak k tomu dojde? Nikdy

jsem neviděla ani náznak toho, že by na Šťastný přístav někdo

z pozadí dohlížel. Žádný projektant nebo kontrolor. Nebo si snad

Šťastný přístav sám vybírá, kdo sem může? Ale jak k tomu

dochází?“

„A s jakým úmyslem?“

„ Úmysl může být jen tam, kde je myšlení, Jošuo.“

„S vývojem nemá myšlení nic společného,“ zavrtěl Jošua hlavou,

protože si vzpomněl na svěží a rázné přednášky sestry Georginy

v Domově. „Žádný cíl, žádný záměr, žádné určení. A přece je to

proces, který tvaruje živá stvoření.“

„Takže Šťastný přístav je něco jako analogie vývojového

procesu?“

Upřeně se na ni zadíval. „To řekni ty mně. Ty to tady už delší čas

navštěvuješ…“

332

„Od doby, kdy jsem ještě byla dítě. Se svými rodiči. Jenže od

chvíle, kdy jsem potkala vás dva, se všechny ty nevyslovené otázky,

které mě v souvislosti s tím nejspíš vždycky napadaly, tak nějak

zaostřily a jsou důraznější. Měla bych nosit náramek: ‚Co by si o tom

myslel Lobsang?‘“

Jošua se nahlas rozesmál.

„Víš, tohle místo mi vždycky připadalo jako skutečná Rajská

zahrada, ale bez hada a já vždycky přemýšlela, kde asi ten had je.

Rodiče se zdejšími lidmi moc dobře vycházeli. Ale já tady nikdy

nechtěla zůstat. Nikdy jsem neměla pocit, že sem patřím. Nikdy jsem

se neodvážila nazvat to domovem pro případ, že bych tím hadem

byla právě já.“

Jošua se pokoušel rozluštit výraz na její tváři. „To je mi líto.“

Vypadalo to, že to nebyla ta správná slova. Sally se odvrátila.

„Myslím si, že tohle místo je důležité. Pro nás pro všechny. Myslím

tím celé lidstvo. Konec konců, je unikátní. Ale co se stane, až sem

dorazí kolonisté? Myslím ty skutečné, tvrdé průkopníky, s jejich rýči,

krumpáči a bronzovými pistolemi, ti rváči a násilníci? Jak by mohlo

tohle místo přežít? Kolik trollů bude zastřeleno, zmasakrováno

a zotročeno?“

„Možná, že se ten nebo to, co řídí tenhle pokus, začne bránit.“

Otřásla se. „Už začínáme přemýšlet jako Lobsang, Jošuo. Co

kdybychom odsud vypadli a přesunuli se na nějaké normální místo?

Potřebuju dovolenou…“

333

KAPITOLA 50

Oden později, na vzdáleném světě, sbírala Helen Greenová za

vlahého soumraku houby. Přešla malé návrší, jen několik

kilometrů od nového městečka Reboot.

A pak zaslechla povzdech, něco jako hluboké vydechnutí. Helen

ucítila na kůži závan větru. Otočila se.

Na trávě stál štíhlý, tmavý muž. Po jeho boku stála žena

a vypadala, jako když sem patří. Vkročující návštěvníci tady nebyli

celkem nic výjimečného. Ale málokdy vypadali tak zmateně jako

tihle dva. Nebo tak špinaví. A málokterým z nich se na oblečení

bělala námraza.

A snad žádným poutníkům se ještě nad hlavami nevznášela

obrovská vzducholoď, kterou vedli na lanech. Helen napadlo, jestli

by se neměla dát na útěk a raději někoho přivést.

Muž si zastínil rukou oči proti slunci a zeptal se: „Kdo jste?“

„Jmenuju se Helen Greenová.“

„Ale ne, ta blogerka z Madisonu? Doufal jsem, že se tady s vámi

setkáme.“

Užasle se na něj podívala. „A kdo jste vy? Nejste další výběrčí

daní, že ne? Toho posledního jsme vyhnali z města.“

„Ne, ne. Jmenuju se Jošua Valienté.“

„ Ten Jošua Valienté…?“ Ke své hrůze ucítila, že se červená.

Žena, která stála vedle Jošuy, prohlásila přehnaně zoufalým

hlasem: „Dej mi sílu…“

334

Jošua by odhadl, že Helen Greenové ještě nebylo dvacet.

Rudozlaté vlasy měla úpravně sčesány z obličeje a v ruce nesla košík

s nějakými houbami. Oblečená byla v košili a kalhotách z měkké,

jelenici podobné kůže a obutá byla v mokasínech. V davu na

Prvozemi by se rozhodně neztratila, ale na druhé straně ani

nevypadala, že by vyšla z nějakého muzea koloniální éry. Jošua si

uvědomil, že tohle není nějaká krátkodobá rekreace ve stylu

průkopnické minulosti. Helen Greenová byla na světě, nebo na

světech, něco nového. A navíc vypadala kouzelně.

Jakmile jednou místní zjistili, že se nejedná o žádné kriminálníky

nebo lupiče, nebo, což by bylo ještě horší, zástupce federální vlády,

která najednou zaujala vůči kolonistům nepřátelské postavení, najít

v Rebootu místo k ubytování bylo snadné. Kdysi Jošua vídal, jak

místní obyvatelé vítali dokonce i tuláky, jak se jim říkalo, nebo

trochu podivně vyhlížející lidi, kteří se po Dlouhé Zemi potulovali

bez nejmenšího úmyslu se usadit a jako takoví byli pro místa jako

Reboot zcela nezajímaví. Ale v takových společenstvech byla vítána

každá neznámá tvář, která mohla vyprávět nový příběh, i když

zůstávala jen krátce. Stačilo, když ten člověk na oplátku za ubytování

a jídlo pomohl při práci na poli nebo nasekal trochu dřeva.

Večer seděli Jošua a Sally sami u ohně pod temnou siluetou

Marka Twaina.

„Ti lidé se mi líbí,“ ozval se Jošua. „Jsou rozhodně příjemní.

Citliví. A dělají to tady správně.“ Cítil se tak proto, jaký byl, a to si

taky uvědomoval. Měl rád, když lidé dělali, co bylo potřeba, a dělali

to pořádně. Jako tady, když tuhle komunitu budovali správně

a systematicky. Tady bych mohl žít, pomyslel si ke svému vlastnímu

překvapení.

Sally se ale ušklíbla. „To ne. Tohle je starý způsob života nebo

jeho napodobenina. Nemusíme orat zem, abychom nakrmili spoustu

lidí. Nemáme přece už jen jednu Zemi, máme jich nekonečný počet,

a ty mohou nasytit nekonečné množství lidí. To už to lépe pochopili

ti tuláci. To oni jsou budoucností Dlouhé Země, ne ta tvoje tvou

proslulostí zmámená fanynka Helen Greenová. Podívej, navrhovala

bych, abychom tady zůstali tak týden, pomohli při žních a plat si

vybrali v zásobách na cestu. Co říkáš? Pak se vydáme domů.“

335

Jošua se cítil v rozpacích, ale nakonec přece jen řekl: „A co

potom? Dopravíme domů Lobsanga, nebo alespoň to, co z něj zbylo

na palubě Marka Twaina. Nemluvě o kočce. Ale pak – určitě bych se

chtěl vrátit na Dlouhou Zemi, Sally. Víš, s Lobsangem nebo bez něj,

všechno to tam čeká. Celý ten čas od dne Nazemvkročení jsme

povrch Dlouhé Země sotva poškrábali. Myslel jsem si, že ji znám

skoro celou, ale než jsme se vydali na tuhle cestu, nikdy jsem neviděl

trolla, nikdy jsem neslyšel o Šťastném přístavu… Kdo ví, co všechno

se tam dá ještě najít?“

Vrhla na něj svůj typicky kosý pohled. „To jako navrhujete,

mladý muži, že bychom my dva mohli zase cestovat společně?“

V životě něco takového žádné jiné lidské bytosti nenabídl. Ne,

pokud se ji nepokoušel zachránit. Opatrně se vyhnul přímé odpovědi.

„No, je tady Trhlina. Dlouhý Mars! Kdo ví? Hodně jsem o tom

přemýšlel. Vkročme dost daleko tam někam a třeba najdeme Mars,

který je obyvatelný.“

„Začínáš slinit.“

„No, přiznám, že jsem přečetl hodně sci-fi. Ale ano, máš pravdu.

Nejdřív zkontrolujeme Madison. Podíváme se, jak na tom lidé jsou.

Taky bych tě, Sally, hrozně rád představil sestře Agnes.“

Usmála se. „A sestře Georgině. Mohly bychom si popovídat

o Keatsovi…“

„A pak, až Lobsang dva tečka nula vypustí svého Marka Trinea,

mám v úmyslu být na palubě. I kdybych se tam někde měl schovávat

s tou zatracenou kočkou jako černý pasažér.“

Sally vypadala zamyšleně. „Víš, když jsme byli dětmi a lítali

jsme kolem jako splašení, používala naše matka jedno rčení. ‚Je to

jen legrace a hra, dokud někdo nepřijde o oko.‘ Nemohu si pomoci,

ale něco mi říká, že když budeme dál spoléhat na své štěstí a hrát si

s tou novou hračkou, které se říká mnohovesmír, dřív nebo později se

shora snese veliká noha a tvrdě si na nás došlápne. I když bychom se

možná stačili podívat nahoru a zjistit, čí noha to je.“

„Dokonce i to by bylo zajímavé,“ usmál se Jošua.

~

Když se připravili k odchodu, vydali se najít Helen Greenovou, která

byla první, kdo je tady více méně lidsky přivítal, a teď se s ní chtěli

336

rozloučit.

Helen byla uprostřed svých každodenních povinností, pod paží si

nesla štůsek očtených knih. Vypadala spořádaně, schopně a vesele

a žila si svůj život sto tisíc Zemí od místa, kde se narodila. Zdálo se,

že je trochu nervózní, jako ostatně pokaždé, když se ocitla v Jošuově

společnosti. Odhrnula si vlasy z čela a řekla: „Je mi líto, že odcházíte

tak brzo. Takže kam máte namířeno? Zpět na Prvozemi?“

„Do Madisonu,“ přikývl Jošua. „Vy odtamtud pocházíte také, že?

Pamatuju si to z vašeho blogu. Máme tam pořád známé, rodinu…“

Ale Helen se najednou zamračila. „Do Madisonu? Vy jste to

neslyšeli?“

337

KAPITOLA 51

Pro Monicu Janssonovou začal zlý den Madisonu ve chvíli, kdy

jí zavolal Clichy a ona musela opustit poradu

o demografických dopadech Dlouhé Země, která se konala na

Wisconsinské univerzitě. Většina delegátů, s výjimkou těch, kteří

věděli, že je policistka, ji stíhalo nevraživými pohledy.

„Jacku? O co jde? Mělo by to být opravdu něco důležitého,

nebo –“

„Buď zticha, Strašilko, a poslouchej. Je tam bomba.“

„Bomba?“

„Atomová. V centrálním Madisonu. Máme důvod se domnívat,

že je ukryta někde na náměstí Capitol.“

Tohle konferenční centrum leželo na severovýchodě, na druhém

konci města. To už vybíhala z budovy, mířila ke svému autu

a začínala být zadýchaná. Byly okamžiky, kdy cítila každý z těch

roků, které měla nad čtyřicítku.

Někde se rozhoukala siréna.

„Atomovka? A kde se, k sakru, vzala –“

„Je v nějakém kufříku. Všude běží varování. Poslouchej mě.

Musíš udělat tohle. Dostaň lidi dovnitř, rozumíš? Pokud to bude

možné, tak pod zem. Když budeš muset, řekni jim třeba, že to je

tornádo, abys je přesvědčila. Jestli ta věc vybuchne venku na úrovni

země, můžete snížit počty okamžitých ztrát z ozáření na minimum,

když – sakra, Janssonová, neslyšel jsem teď právě bouchnout dveře

vašeho auta?“

338

„Vyhmátl jste mě, šéfe.“

„Tak mi aspoň řekněte, že míříte ven z města.“

„To vám říct nemůžu, pane.“ Lidé už vybíhali z budov úřadů,

z obchodů i z domovů do slunečního svitu jasného podzimního dne

a většina z nich byla zmatená. Bylo jich ale také dost, kteří naopak

vbíhali dovnitř. Wisconsin si užil svou dávku tornád a lidé se naučili

poslouchat varování. Ještě pár minut, a na ulicích vzniknou zácpy,

protože lidé se budou snažit dostat z města, bez ohledu na to, co jim

radí úřady.

Přitlačila nohou plynový pedál, dokud byly ulice ještě celkem

volné. Zapnula sirénu a hnala se směrem na jihozápad, k náměstí

Capitol.

„K sakru, nadporučíku!“

„Podívejte, pane, víte stejně dobře jako já, že v tom bude mít

prsty nějaká okrajová skupina hnutí typu Lidstvo především. A to je

moje specialita. Když se dostanu na místo, mohla bych si něčeho

všimnout. Zahlédnout někoho z obvyklých podezřelých. Zničit tu

věc.“

„Anebo si dát usmažit ten svůj lesbickej zadek!“

„Ne, pane.“ Poklepala si na opasek. „Mám s sebou svůj

Vkročec…“

I přes hluk motoru zaslechla, jak se rozhučely další sirény. Uvnitř

auta se začala objevovat nouzová hlášení, která přicházela

prostřednictvím komunikačních systémů. Zpětný telefonát z 911 na

její soukromou domácí linku, e-maily na tablet, poplachové hlášení

nejvyššího stupně rádiem. Uvědomila si ale, že nic z toho nestačí.

„Poslouchejte, šéfe! Musíte to všechno změnit.“

„O čem to mluvíte?“

„Zdá se, že se všichni drží vžitých postupů. Musíme lidi přinutit,

aby Vkročili, pane. Kamkoliv, na Východ nebo na Západ, jen pryč

z Madisonu Nula.“

„Vy víte stejně dobře jako já, že každý Vkročit nedokáže.

Kromě neVkročníků jsou tady staří, děti, upoutaní na lůžko, ležící

pacienti –“

„Tak si musí lidé navzájem pomoci. Jestli dokážeš Vkročit, udělej

to, ale vezmi někoho s sebou, někoho, kdo to nedokáže. Vezmi ho s

339

sebou v náručí nebo na zádech. Pak se vrať a Vkroč znovu. A znovu

a znovu…“

Na druhém konci bylo chvilku ticho. „Vy už jste o něčem

takovém přemýšlela, Strašilko, je to tak?“

„Proto jste mi přece před všemi těmi roky tu práci dal, Jacku.“

„Vy jste šílená.“ Další odmlka. „Udělám to, jestli okamžitě

otočíte tu svoji zatracenou káru.“

„Ani náhodou, šéfe.“

„Máte padáka, Strašilko.“

„Beru na vědomí, pane. Ale přesto zůstávám na příjmu.“

Dorazila do východního Washingtonu a před ní se otevřel výhled

na Capitol, který bíle zářil na slunci. Všude se hemžili lidé, vycházeli

z kanceláří a obchodů, nebo se do nich zase vraceli. Někteří z nich se

ji pokoušeli stopnout, zdálo se, že jsou rozhořčení, a nejspíše si chtěli

postěžovat na hluk sirén, které bez zjevného důvodu neustále ječely.

Všimla si, že auto před ní má poměrně ceněnou značku Green Bay

Packer. Na zdech zahlédla plakáty s portrétem Briana Cowleye, který

s vážnou tváří ukazoval prstem z obrazu, jako by stříkal nějaký virus.

Bylo nemožné uvěřit, že během několika minut se tohle všechno

změní v oblak radioaktivního prachu. Ale když teď procházela

vlnovými rozsahy rádia, slyšela naléhavé výzvy k Vkročení,

promíchané návodným hlášením Každý Vkročující – jeden cestující!

Každý Vkročující – jeden cestující! Usmála se. Dobrý slogan.

Pak se znovu ozval Clichy s dalšími informacemi. Jediné

varování, které policie měla, bylo od dítěte, které se v nouzi zatoulalo

na stanici nadzemní dráhy v Milwaukee. Byl to patnáctiletý kluk,

který se toulal s partou Prvotypových lidstvařů, hlavně ze

společenských důvodů, aby se tak seznámil s děvčaty. Jenže jim lhal.

Ve skutečnosti byl přirozený Vkročník. Když na to lidstvaři přišli,

odvlekli ho k doktorovi, k muži, který byl na policejním seznamu

podezřelých lékařů. Ten mu otevřel hlavu, zavedl mu do ní elektrody

a vypálil mu některá nervová centra, o nichž si myslel, že souvisí se

Vkročováním. Ať už pak mohl nebo nemohl Vkročovat, zůstal po

tom zákroku mladík slepý. Tak šel na policii a tam vyklopil, co mají

jeho kamarádíčci v plánu provést v Madisonu.

340

„Jediné, co ten kluk ví, je, že se lidstvaři nějakým způsobem

dostali k něčemu, čemu říkají ‚kufříková atomovka‘. Pročítám

všechna možná hlášení a podle nich existuje jediné podobné zařízení,

které bylo vyrobeno vládou Spojených států, a to W54.A – SADM,

což je zkratka pro Speciální atomovou demoliční munici. Má účinek

zhruba šest kilotun. Což je asi třetinový účinek bomby svržené na

Hirošimu. Prý se také mohli zmocnit nějakého ruského zařízení, jako

třeba RA-115, a hele, Strašilko, poslechni si tohle: Panuje všeobecný

názor, že Sověti kdysi ukryli tahle zařízení na různých místech USA.

Jen tak, pro případ potřeby.“

Mezitím už dorazila na náměstí Capitol. To bylo po většinu dní

přeplněno trhy – někdy to byl trh umělecký, většinou se tam

odehrávaly trhy farmářské, teď ještě obohacené o exotické produkty

a zboží z celého tuctu okolních světů, a jindy se tam zase pořádala

protestní shromáždění proti tomu či na podporu onoho. Dnes tam

byla hustá koncentrace policistů a mužů, jejichž vzhled napovídal, že

patří k FBI nebo nějaké jiné tajné službě. Někteří z nich byli

v ochranných nukleárně-biologicko-chemických ochranných

oděvech, jako kdyby to znamenalo nějaký rozdíl. Pak tam byla jejich

vozidla a helikoptéry, které se jim vznášely nad hlavami. To jsou ti

nejodvážnější z odvážných, pomyslela si, kteří běží směrem

k bombě.

Když objížděla náměstí, vrhla Janssonová pohled po State Street,

která spojovala širokou přímkou, vedoucí ze západu na východ,

hlavní univerzitní kampus s náměstím. Ulice State byla plná kypících

restaurací, espress a bister, a navzdory prvozemské recesi

a rapidnímu úbytku obyvatelstva byla pořád ještě bijícím srdcem

města. I tohle odpoledne byla plná studentů a nakupujících. Někteří

očividně pospíchali do úkrytu, ale ostatní ustrkávali svou kávu

a upírali pohledy do mobilů a laptopů. Někteří se vesele smáli,

přestože Janssonová zřetelně slyšela na pozadí jekotu sirén ozvěny

policejních reproduktorů, které všechny nabádaly, aby se okamžitě

ukryli uvnitř nebo Vkročili.

„Lidi tomu nevěří, šéfe.“

„Mně to povídejte.“

341

Vystoupila z auta, a zatímco strkala svůj policejní odznak do

obličeje každému, kdo se jí pletl do cesty, prodírala se mezi lidmi na

pahorek Capitolu. Hluk sirén odrážející se od betonu byl k zešílení,

doslova ohlušující. Po čtyřech rozlehlých schodištích od vlastní

budovy Capitolu prchali lidé, členové státní správy, lobbisté i soudci

v dokonale vyžehlených oblecích. A na úpatí schodů seděla poněkud

zanedbanější skupina civilistů, kterou pozorovala volná řada

ozbrojených státních i městských policistů. Jak se ukázalo, ti lidé

byli na náměstí, když přišlo první varování, a byli okamžitě obklíčeni

a byly jim zabaveny Vkročce, spolu s telefony a několika zbraněmi.

Janssonová zůstala stát za okruhem policistů a hledala ve skupině

rozzlobených, vystrašených turistů, nakupujících a úředníků, nějaké

povědomé tváře. Někteří měli u pasu drahé kožené náramky typu

„Jsem pyšný na to, že jsem Vkročník,“ jimiž teď hrozili na policisty,

kteří je obklopovali. Nejsem žádný prvotypový lidstvař! Podívejte se

na tohle!

A kousek od ostatních seděl na zemi Rod Green.

Prošla mezi policisty a přisedla si k němu. Jak věděla, bylo mu

osmnáct, ale vypadal mladší. Měl na sobě džíny, tmavou bundu

a ryšavé vlasy měl přistřižené nakrátko. Vypadal jako kterýkoliv jiný

obyčejný student. Ale kolem úst a očí měl první vrásky. Vrásky

zatrpklosti, zášti a nenávisti.

„To máš na svědomí ty, že, Rode?“ musela křičet, aby byl

v jekotu sirén její hlas slyšet. „No tak, mladíku, vždyť mě znáš.

Hlídám si tě celé roky.“

Podíval se na ni. „Vy jste ta, co jí říkají Strašilka.“

„Tak to mě tedy podrž. Udělal jsi to?“

„Pomáhal jsem při tom.“

„Komu jsi pomáhal? A jak?“

Pokrčil rameny. „Přinesl jsem to na náměstí ve velkém batohu.

Doručil jsem to, ale kam to umístili, to nevím. Taky nevím, jak je to

nastaveno. Ani jak by se to dalo zastavit.“

Kecy a zase kecy. „Je to nutné, Rode? Musí všichni tihle lidé

zemřít, jen aby ses mohl pomstít mámě?“

Ošklivě se ušklíbl. „No, ta svině je v bezpečí.“

342

To Janssonovou šokovalo. Možná, že ani nevěděl, že jeho matka,

Tilda Lang-Greenová, kolonistka na jedné ze vzdálených Zemí,

zemřela na rakovinu. Teď nebyla ta nejlepší chvíle mu to oznámit.

„Ty si vážně myslíš, že to bude k něčemu dobré? Vím, že vy, ten váš

spolek, jste přesvědčení, že Madison je nějaký střed Vkročování.

Jenže Dlouhou Zemi zastavit nedokážete. I kdybyste srovnali se zemí

celý Wisconsin, budou lidé dál Vkročovat odkudkoliv –“

„Vím o té bombě jen jednu věc.“

Chytila ho za rameno. „Jakou? Řekni mi to, Rode.“

„ Kdy vybuchne.“ Podíval se na hodinky. „Dvě minuty čtyřicet pět

vteřin. Čtyřicet čtyři. Čtyřicet tři…“

Janssonová se zvedla a zakřičela na policisty: „Slyšeli jste?

Ohlaste to. Okamžitě odsud dostaňte tyhle lidi! Jejich Vkročce –

proboha, a hned jim vraťte jejich Vkročce!“

Policistům to naštěstí nemusela říkat dvakrát a jejich zajatci se

začali zvedat na nohy, protože vyslechli Rodovu poznámku, a teď

propadli panice. Janssonová ale zůstala sedět vedle Roda.

„Pro mě to skončilo,“ řekl Rod. „Nedokážu Vkročit. Proto jsem

sem přišel. Zdálo se mi to správné.“

„Správné? Houby.“ Bez nejmenšího varování ho chytila pod

rameny a koleny jako dítě a s vynaložením všech sil ho zvedla ze

země. Byl na ni příliš těžký, takže se jí pod jeho vahou podlomila

kolena, ale stačila zapnout svůj Vkročec dřív, než oba narazili na

zem.

A dopadla na záda do zelené trávy. Nad hlavou se klenulo modré

nebe, stejné, jako bylo ten den nad Prvozemi. Sirény ztichly. Kousek

od ní se zvedala konstrukce, která byla tady, na Západu 1, vztyčena

jako protějšek Capitolu.

Rod, který ležel na ní, se zazmítal, pozvracel ji a u úst se mu

začala objevovat pěna. Zdravotnice v oranžové kombinéze ho

odtáhla stranou.

„Je to fóbik,“ oznámila jí Janssonová. „Potřebuje –“

„My víme, madam.“ Zdravotnice vytáhla z brašny injekci

a vbodla ji Rodovi do krku.

Křeče ustaly. Rod se podíval Janssonové přímo do očí. Zcela

zřetelně řekl: „Dvě minuty,“ oči se mu obrátily v sloup a on omdlel.

343

~

Dvě minuty. Ta slova letěla Madisonem Nula, jeho vzkvétajícími

dvojčaty na Východě i na Západě a dalšími přihlížejícími světy.

Pak začalo Vkročování.

Rodiče nesli své děti a vraceli se pro staré rodiče nebo staré

sousedy. V pečovatelských domech připnuli některým starým,

zmateným občanům Vkročce a poprvé v jejich životě je poslali na

Východ nebo na Západ. Na školách pomáhali profesoři a učitelé

žákům a velké děti nesly ty malé. V nemocnicích personál

a schopnější chodící pacienti našli způsoby, jak zvednout nejtěžší

a nejméně pohyblivé pacienty a Vkročit s nimi, dokázali si poradit

i s těmi, kdo leželi v bezvědomí, a dětmi v inkubátorech a uniknout

a pak se vraceli pro další. Čekali dokonce, až spěchající doktoři

prozatímně zajistí přerušené operace, a odnášeli i tyhle pacienty.

V celém Madisonu většina lidí, kteří dokázali Vkročit, pomáhala té

menšině, která to naopak nedokázala. Dokonce i o extrémní fóbiky,

jako byl Rod Green, který nedokázal překonat jediný Krok, se

okamžitě postarali medici a dělali, co mohli, aby je stabilizovali,

dokud nebude možné je převézt daleko od ohrožené oblasti a vrátit

zpět na Prvozemi.

V Madisonu Západ 1 pozorovala Monica Janssonová, jaké se

dostaví následky. Po celé inkriminované oblasti byly rozmístěny

televizní kamery a dálkově řízená letadla posílala záběry z ptačí

perspektivy. Pro Janssonovou to bylo velmi nezvyklé, být za takové

krize v bezpečí, ale zdravotníci jí odebrali Vkročec, takže ani nic

jiného dělat nemohla. Tak se dívala. Někdo jí dokonce donesl hrnek

kávy.

Tady na Západu 1 jste mohli z výšky zřetelně vidět jezera,

jednotlivé šíje, charakteristický zeměpisný rys celé oblasti.

Rozkládala se před ní jako mapa, dvojče stejné oblasti na Prvozemi,

dvojče, které bylo ještě před dvěma desetiletími dokonale

neobydlené. Madison Západ 1 si začal budovat své jméno tím, že

začal kácet velké kusy pralesa a vysoušet močály, budovat dopravní

cesty, které byly dostatečně rovné a vyztužené, aby se jim mohlo

říkat silnice, a postavil skupiny domů a budov, nad nimiž se brzo

začala zvedat oblaka páry a sloupy kouře z hutí a kováren. Dnes ale

344

obyvatelé Západu 1 dělali, co mohli, aby pomohli nově příchozím

utečencům z Prvozemě a postarali o ně.

A ti už přicházeli. Janssonová viděla, jak se objevují, jeden po

druhém, jednotlivě i v malých skupinkách. Někteří z nich se dokonce

objevili v jezerech, protože Vkročili ze svých člunů, nebo dokonce ze

surfařských prken. Na jezera vypluly veslice, aby naložily každou

mávající postavičku.

A zatímco přibývali další a další Vkročovatelé, uvědomila si

Janssonová, že na zemi na zelené pláni Západ 1 před ní vzniká něco

jako mapa města z Prvozemě. Byli tady univerzitní studenti,

mnohobarevný zástup vyznačující místo jejich kampusu, který se táhl

z jihu, od pobřeží jezera Mendota. Byly tady skupinky z nemocnic

St. Mary a Meriter a z univerzitní nemocnice a kliniky, malé,

obdélníkové skupinky doktorů, sester a pacientů. Byly tady školy,

učitelé se svými svěřenci na místě, kde měly být třídy. Na pobřeží

Monony se objevilo momentální osazenstvo kongresového centra,

obchodní typy, muži v tmavých oblecích ve skupinkách, podobní

tučňákům. Začala se naplňovat i oblast kolem náměstí Capitol,

kosočtverečná plocha s prodavači, nakupujícími a obědvajícími ze

State a King naznačovala směr ulic vedoucích na východ a na západ,

a k nim se přidali úředníci a obyvatelé Východního a Západního

Washingtonu. Uvědomila si, že je to opravdu mapa Madisonu, mapa

vytvořená z lidí, nad nimiž jako by náhle zmizely budovy. Hledala

Allied Drive, kde z reality Vykročila, spolu s dětmi, které byly

v jejich péči, skupinka sester z Domova.

A v poslední vteřině zahlédla ze svého místa nízko při zemi, že na

místech, kde stály na Prvozemi v centru výškové budovy, se začali

objevovat lidé ve vzduchu. Většina z nich byla v oblecích. Prostě a

jednoduše Vkročili z vyšších pater, protože už jim nezbyl čas na to,

sejít po schodech nebo sjet výtahem, nebo udělat cokoliv jiného. Na

okamžik se objevili trojrozměrní duchové k zániku odsouzených

budov, duchové složení z lidí, kteří zůstali na zlomek času viset ve

vzduchu a pak spadli na zem.

Někde nedaleko Janssonové začal tikat Geigerův počítač.

345

KAPITOLA 52

Jošua se Sally spěchali přes několik posledních Madisonů, Západ

10, 9, 8… Jošuu tyhle přeplněné světy nezajímaly, jediné, co teď

chtěl, bylo dostat se domů. 6, 5, 4… V jedné z nižších Zemí si

dovolili ten časový přepych a přesunuli se od Humptulips do

Madisonu a poháněli při tom vzducholoď motorem, který se pro ně

podařilo vyrobit mladému géniovi Franklinu Tallymanovi v Rebootu.

3, 2, 1… Na posledních několika světech byly bariéry, jakýsi systém

varovných značek a signálů, ale oni spěchali dál –

Nula.

Madison zmizel.

Šokovaný Jošua stál a lapal po dechu. Sally mu sevřela ruku.

Ocitli se na pláni poseté troskami. Tu a tam ze země trčely zbytky

konstrukcí a kusy zdí. Několik pokřivených kovových chomáčů, což

musely být zbytky speciálně vyztužených železobetonových

konstrukcí. Okamžitě je začal dusit prach, suchý jako podlaha pekla.

A nad ruinami bezradně visela odřená vzducholoď.

Před nimi někdo stál. Nějaký muž v kombinéze, ne, uvědomil si

Jošua, když zahlédl tvář za zaprášeným vizorem, je to žena.

„Jsme tady, abychom zastavili Vkročníky,“ oznámil jim mírně

zkresleným hlasem reproduktor na její přilbě. „Zmizte odsud.

Okamžitě se vraťte!“

Vyděšení a v šoku Vkročili Jošua se Sally ruku v ruce zpět na

Západ 1 a vzducholoď vzali s sebou. Tady, na jasném slunci, je

oslovila jiná mladá žena v uniformě ŽEMAS (Ženské sbory

346

Madison), s blokem a diářem v ruce. Podívala se vzhůru, přeletěla

pohledem vzducholoď, nevěřícně zavrtěla hlavou a prohlásila

káravým hlasem: „Budete muset projít dekontaminací. Všude po

sousedních světech jsme rozmístili varování. No, všechny ale

nezastavíme. Žádný strach, neporušili jste žádný zákon. Budu

potřebovat vaše jména a číslo sociálního pojištění…“ začala něco

psát do svého bloku. Jošua začínal vnímat nejbližší okolí. Tenhle

paralelní Madison byl ve srovnání s tím, jak vypadal, když tudy

Jošua procházel naposled, přeplněný. Stanová městečka, vývařovny,

zdravotnické stany. Uprchlický tábor.

Sally se zatrpklým přízvukem prohlásila: „Tak prosím, žijeme

v zemi hojnosti, máme všechno, co si jen kdo může přát, a

mnohokrát víc. A přesto chce někdo začít válku. Co je to člověk za

podivného tvora?“

„Jenže,“ obrátil se k ní Jošua, „nemůžeš začít válku, když nemáš

s kým. Hele, potřebuju se dostat do Domova, nebo alespoň na místo,

kde Domov býval…“

ŽEMASce zabzučel u pasu úřední telefon. Podívala se na

obrazovku, zatvářila se nechápavě a pak obrátila pohled k Jošuovi.

„Vy jste Jošua Valienté?“

„Ano.“

„To je pro vás.“ Podala mu telefon. „Můžete mluvit, pane

Lobsangu.“

347

PODĚKOVÁNÍ

Rozhodli jsme se použít jako dějiště tohoto příběhu Madison ve

Wisconsinu, protože když jsme tuhle knihu připravovali, uvědomili

jsme si, že se tam bude v červnu 2011 pořádat druhý americký

Discworld Con, a my jsme tak mohli získat množství údajů a provést

řadu dohledání, jak my, autoři, s oblibou říkáme, velmi snadno

a lacino. Tenhle sraz se vlastně stal jakýmsi masovým workshopem,

týkajícím se Dlouhé Země. Jsme vděční všem, kdo přispěli do

diskuse, ale je jich opravdu tolik, že není možné je tady všechny

vyjmenovat. Přesto zvláště děkujeme dr. Christopheru Pagelovi,

majiteli veterinární kliniky Companion Animal Hospital, a jeho ženě

Juliet Pagelové. Nejenže obětovali neuvěřitelné množství času, aby

ukázali vašim autorům Madison, jak starý, tak nový, od Arboreta po

Willy Street, ale k tomu ještě pročetli první verzi téhle knihy a svými

připomínkami nám nesmírně pomohli. Děkujeme vám,

Madisoňanům, a současně se tímto omlouváme za to, co jsme

provedli vašemu překrásnému městu. Všechny chyby a nepřesnosti

padají jen a jen na naše hlavy. Děkujeme také Charlesi Mansonovi,

knihovníkovi Bodleianské knihovny v Oxfordu se zaměřením na

Tibet, za to, že nám pomohl vytvořit Lobsangův svět.

T. P.

S. B.

Prosinec 2011, Prvozemě

348

O AUTORECH

Autor skvělé série o Zeměploše, Terry Pratchett, je jedním

z nejznámějších a nejprodávanějších britských autorů. Ve světě se

prodalo přes 70 milionů výtisků jeho knih, které byly přeloženy do

skoro 40 jazyků. Je nositelem mnoha cen, včetně Carnegieho

medaile. Byl také za zásluhy o literaturu povýšen do rytířského

stavu. Žije ve Wiltshiru.

Navštivte www.terrypratchett.co.uk, abyste našli všechno, co

byste chtěli vědět o Terry Pratchettovi a jeho psaní, a spoustu dalších

užitečných věcí, které by vás mohly zajímat, jako jsou videa, soutěže,

podrobnější popisy postav a hry.

Stephen Baxter je jedním z nejoceňovanějších britských autorů sci-

fi a nositel velkého množství cen. Do dlouhé řady jeho knih patří

mimo jiné klasická řada Xeelee, romány z řady Odyssea času (které

napsal společně s Arthurem C. Clarkem) a také kniha Loď času, což

je pokračování k H. G. Wellsově Stroji času. Žije v Northumberlan-

du.

Další podrobnosti o práci Stephena Baxtera najdete na adrese

www.stephen-baxter.com

349

Terry Pratchett a Stephen Baxter

DLOUHÁ ZEMĚ

Z anglického originálu The Long Earth,

vydaného nakladatelstvím Doubleday v roce 2012,

přeložil Jan Kantůrek.

Jazyková redakce a korektury: Eliška Pospíšilová.

Obálka: Typografické studio Trilabit, s.r.o.

Vydalo nakladatelství TALPRESS, spol. s r.o.,

Řeznická 12, 110 00 Praha 1,

jako svou 608. publikaci.

Sazba: Tomáš Kropáček.

Tisk: CPI Moravia Books.

První vydání, Praha 2013

KAPITOLA 52

Jošua se Sally spěchali přes několik posledních Madisonů, Západ

10, 9, 8… Jošuu tyhle přeplněné světy nezajímaly, jediné, co teď

chtěl, bylo dostat se domů. 6, 5, 4… V jedné z nižších Zemí si

dovolili ten časový přepych a přesunuli se od Humptulips do

Madisonu a poháněli při tom vzducholoď motorem, který se pro ně

podařilo vyrobit mladému géniovi Franklinu Tallymanovi v Rebootu.

3, 2, 1… Na posledních několika světech byly bariéry, jakýsi systém

varovných značek a signálů, ale oni spěchali dál –

Nula.

Madison zmizel.

Šokovaný Jošua stál a lapal po dechu. Sally mu sevřela ruku.

Ocitli se na pláni poseté troskami. Tu a tam ze země trčely zbytky

konstrukcí a kusy zdí. Několik pokřivených kovových chomáčů, což

musely být zbytky speciálně vyztužených železobetonových

konstrukcí. Okamžitě je začal dusit prach, suchý jako podlaha pekla.

A nad ruinami bezradně visela odřená vzducholoď.

Před nimi někdo stál. Nějaký muž v kombinéze, ne, uvědomil si

Jošua, když zahlédl tvář za zaprášeným vizorem, je to žena.

„Jsme tady, abychom zastavili Vkročníky,“ oznámil jim mírně

zkresleným hlasem reproduktor na její přilbě. „Zmizte odsud.

Okamžitě se vraťte!“

Vyděšení a v šoku Vkročili Jošua se Sally ruku v ruce zpět na

Západ 1 a vzducholoď vzali s sebou. Tady, na jasném slunci, je

oslovila jiná mladá žena v uniformě ŽEMAS (Ženské sbory

346

Madison), s blokem a diářem v ruce. Podívala se vzhůru, přeletěla

pohledem vzducholoď, nevěřícně zavrtěla hlavou a prohlásila

káravým hlasem: „Budete muset projít dekontaminací. Všude po

sousedních světech jsme rozmístili varování. No, všechny ale

nezastavíme. Žádný strach, neporušili jste žádný zákon. Budu

potřebovat vaše jména a číslo sociálního pojištění…“ začala něco

psát do svého bloku. Jošua začínal vnímat nejbližší okolí. Tenhle

paralelní Madison byl ve srovnání s tím, jak vypadal, když tudy

Jošua procházel naposled, přeplněný. Stanová městečka, vývařovny,

zdravotnické stany. Uprchlický tábor.

Sally se zatrpklým přízvukem prohlásila: „Tak prosím, žijeme

v zemi hojnosti, máme všechno, co si jen kdo může přát, a

mnohokrát víc. A přesto chce někdo začít válku. Co je to člověk za

podivného tvora?“

„Jenže,“ obrátil se k ní Jošua, „nemůžeš začít válku, když nemáš

s kým. Hele, potřebuju se dostat do Domova, nebo alespoň na místo,

kde Domov býval…“

ŽEMASce zabzučel u pasu úřední telefon. Podívala se na

obrazovku, zatvářila se nechápavě a pak obrátila pohled k Jošuovi.

„Vy jste Jošua Valienté?“

„Ano.“

„To je pro vás.“ Podala mu telefon. „Můžete mluvit, pane

Lobsangu.“

347

PODĚKOVÁNÍ

Rozhodli jsme se použít jako dějiště tohoto příběhu Madison ve

Wisconsinu, protože když jsme tuhle knihu připravovali, uvědomili

jsme si, že se tam bude v červnu 2011 pořádat druhý americký

Discworld Con, a my jsme tak mohli získat množství údajů a provést

řadu dohledání, jak my, autoři, s oblibou říkáme, velmi snadno

a lacino. Tenhle sraz se vlastně stal jakýmsi masovým workshopem,

týkajícím se Dlouhé Země. Jsme vděční všem, kdo přispěli do

diskuse, ale je jich opravdu tolik, že není možné je tady všechny

vyjmenovat. Přesto zvláště děkujeme dr. Christopheru Pagelovi,

majiteli veterinární kliniky Companion Animal Hospital, a jeho ženě

Juliet Pagelové. Nejenže obětovali neuvěřitelné množství času, aby

ukázali vašim autorům Madison, jak starý, tak nový, od Arboreta po

Willy Street, ale k tomu ještě pročetli první verzi téhle knihy a svými

připomínkami nám nesmírně pomohli. Děkujeme vám,

Madisoňanům, a současně se tímto omlouváme za to, co jsme

provedli vašemu překrásnému městu. Všechny chyby a nepřesnosti

padají jen a jen na naše hlavy. Děkujeme také Charlesi Mansonovi,

knihovníkovi Bodleianské knihovny v Oxfordu se zaměřením na

Tibet, za to, že nám pomohl vytvořit Lobsangův svět.

T. P.

S. B.

Prosinec 2011, Prvozemě

348

O AUTORECH

Autor skvělé série o Zeměploše, Terry Pratchett, je jedním

z nejznámějších a nejprodávanějších britských autorů. Ve světě se

prodalo přes 70 milionů výtisků jeho knih, které byly přeloženy do

skoro 40 jazyků. Je nositelem mnoha cen, včetně Carnegieho

medaile. Byl také za zásluhy o literaturu povýšen do rytířského

stavu. Žije ve Wiltshiru.

Navštivte www.terrypratchett.co.uk, abyste našli všechno, co

byste chtěli vědět o Terry Pratchettovi a jeho psaní, a spoustu dalších

užitečných věcí, které by vás mohly zajímat, jako jsou videa, soutěže,

podrobnější popisy postav a hry.

Stephen Baxter je jedním z nejoceňovanějších britských autorů sci-

fi a nositel velkého množství cen. Do dlouhé řady jeho knih patří

mimo jiné klasická řada Xeelee, romány z řady Odyssea času (které

napsal společně s Arthurem C. Clarkem) a také kniha Loď času, což

je pokračování k H. G. Wellsově Stroji času. Žije v Northumberlan-

du.

Další podrobnosti o práci Stephena Baxtera najdete na adrese

www.stephen-baxter.com

349

Terry Pratchett a Stephen Baxter

DLOUHÁ ZEMĚ

Z anglického originálu The Long Earth,

vydaného nakladatelstvím Doubleday v roce 2012,

přeložil Jan Kantůrek.

Jazyková redakce a korektury: Eliška Pospíšilová.

Obálka: Typografické studio Trilabit, s.r.o.

Vydalo nakladatelství TALPRESS, spol. s r.o.,

Řeznická 12, 110 00 Praha 1,

jako svou 608. publikaci.

Sazba: Tomáš Kropáček.

Tisk: CPI Moravia Books.

První vydání, Praha 2013