Eon

Greg Bear

(1998)

Hodnocení:

75%

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Dvacáté první století stojí na pokraji nukleární konfrontace, když se na oběžné dráze Země objeví 300 km dlouhý asteroid. NASA, NATO a OSN k němu vyšlou průzkumníky… a ti najdou zázraky a záhady, které je dovádí téměř k šílenství. Zdá se, že asteroid je nebo byl obýván – ale kým? Je svolán tým odborníků v čele s půvabnou dívkou Patricií. Jí se podaří využít tajemství knihovny. Kámen je z vesmíru – ale možná ne z našeho; přichází z budoucnosti – ale možná ne z naší.

Greg Bear

EON

Název originálu: EON

Obálka: Luis Royo

Grafická úprava obálky: Petr Bauer

Překlad: Luboš Makarský

Redakce: Helena Šebestová

Copyright © 1985

AU Rights Reserved

Copyright © 1996 for the Czech translation Luboš Makarský

Copyright © 1996 for Cover by Luis Royo

Copyright © 1996 for the Czech edition by obrázky4 – books s. r. o.

ISBN 80-7193-015-6

Prolog: Čtyři začátky

První: Štědrý večer 2000

New York City

„Dostává se na vzdálenou eliptickou oběžnou dráhu Země,“ řekla Judita Hoffmanová. „Perigeum je okolo deseti tisíc kilometrů, apogeum okolo pěti set tisíc. Každý třetí oběh prolétne okolo Měsíce.“ Odvrátila se od videa, aby umožnila pohlédnout na obrazovku Garry Lanierovi, který seděl na kraji jejího stolu. Kámen se zatím ještě podobal pečenému bramboru s nezřetelnými detaily.

Hluk večírku za dveřmi kanceláře jí připomněl, že ignorují společenské závazky. Do kanceláře ho zatáhla jen před pár minutami.

„Musí to být neuvěřitelně šťastná náhoda.“

„Není to šťastná náhoda,“ řekla Hoffmanová.

Vysoký, s krátce střiženými hustými černými vlasy se Lanier podobal americkému indiánovi s bílou pletí, ačkoliv žádnou indiánskou krev neměl. Hoffmanová zjistila, že má zvláštně uklidňující jemně zkoumavé oči, oči člověka zvyklého hledět daleko dopředu. Ostatně nehodnotila lidi podle jejich vzhledu.

Hoffmanová Laniera uznávala, protože ji něco naučil. Někteří o něm říkali, že je necitelný, ale Hoffmanová ho znala lépe. Ten muž byl jednoduše schopný, klidný a opatrný.

Měl jistý druh slepoty k lidským slabostem, která ho dělala obzvlášť vhodným pro práci manažera. Zdálo se, že si zřídka připouští malicherné urážky, jedovatosti nebo pomluvy. Díval se na lidi pouze z hlediska jejich schopností nebo nedostatků, přinejmenším pokud to jeho reakce na veřejnosti vůbec prozradily; propracoval se haraburdím jejich masky, aby nalezl pravé jádro. O pár lidech se dozvěděla spoustu zajímavého tím, že pozorovala jejich reakce na Laniera. Svůj vlastní styl přizpůsobila, protože pochytila jeho obratnost při jednání s lidmi.

Lanier nikdy předtím pracovnu Hoffmanové nenavštívil a teď, v chladném světle obrazovky, si prohlížel police s paměťovými bloky, široký prázdný stůl s tajemnickou židlí, kompaktní textový procesor za videem.

Jako většina návštěvníků večírku se Hoffmanové trochu obával. V Kapitolu jí říkali Poradce. Oficiálně i neoficiálně působila jako expert pro vědu u tří prezidentů. Její videoprogramy, které vzkřísily a zpřístupnily vědu, byly koncem devadesátých let značně oblíbené ve světě, který se zotavoval z otřesu Malé smrti. Pracovala ve správní radě Laboratoře tryskového pohonu a teď v ISCCOMu – Mezinárodním výboru pro spolupráci ve vesmíru. Třebaže svoji plnou postavu nijak nemaskovala, měla v oblékání dokonalý vkus. Byla si vědoma svých hranic a držela se přísně elegantního stylu; nehty měla krátké a nenalakované, dobře udržované, ale ne nápadné, a byla jen lehce nalíčená. Tmavým vlasům dovolila růst; zasahovala jim do toho jen minimálně; měly sklon vytvářet jí okolo hlavy aureolu kudrn.

„Ty musíš být napojená na Drakea,“ řekl Lanier.

„Ano, ale tohle je snímek z DST¹. Drake je dosud zaměřen na Persea.“

„Cožpak oni ho ke Kameni neotočí?“

Zavrtěla hlavou a zašklebila se jako vlk. „Nedůtkliví staří parchanti, jedou přesně podle plánu – neotočí ho ani kvůli největší události jedenadvacátého století.“

Lanier zdvihl obočí. Kámen, jak věděl, byl jenom asteroid. Podlouhlý kus, který Zemi nezasáhne, ale když dorazí na její oběžnou dráhu, bude v dokonalé pozici pro vědecké zkoumání. To bylo zajímavé, ale stěží hodné tak velkého nadšení.

„Příští měsíc ještě není jedenadvacáté století,“ připomněl jí.

„A bude, když se dáme do práce.“ Otočila se k němu a složila ruce. „Garry, teď budeme nějaký čas pracovat spolu. Dost ti věřím.“

Celý večer vypadala napjatě. I on teď u páteře pocítil napětí. Nervozitě se nikdy nepoddával, ale ona to teď dokázala.

„Co víš o Kameni?“ zeptala se.

Než odpověděl, na chvíli se zamyslel. „DST ho lokalizovalo před osmi měsíci. Je okolo tří set kilometrů dlouhý a má sto kilometrů v průměru. Střední jasnost, pravděpodobně křemičitanové tělo s nikl-železným jádrem. Když byl prvně spatřen, měl určitý druh hala, ale to zmizelo. Bylo vytvořeno pár vědeckých hypotéz v tom smyslu, že je výjimečně velkým starým jádrem komety. Nějaké rozporuplné, hloupé pověsti, které křísily staré Šklovského spekulace o měsících Marsu.“

„Kde jsi slyšel ty hloupé pověsti?“

„Nevzpomínám si.“

„To mě trošku uklidnilo. Jestliže jsi ty nic víc neslyšel, pravděpodobně nikdo jiný také ne. V DST je díra, ale my ji teď zacpeme.“

Lanier vstoupil do jejího pole působnosti, když pracoval jako vedoucí tiskového střediska u AT&T Orbicom Services. Předtím, než byl zaměstnán u Orbicomu, strávil šest let v NAVY, nejdřív jako pilot stíhačky, pak létal se stratosférickými tankovacími letouny. Během Malé smrti létal skvělým Charlie Bakerem Delta na trase Florida, Kuba a Bermudy, tankoval letadla Atlantské hlídky, jejichž bdělost sehrála tak rozhodující roli v omezení války.

Po příměří dostal od NAVY svolení využít své zkušenosti v meziplanetárním inženýrství pro Orbicom, který připravoval ke startu svůj univerzální civilní Mononet.

Proběhlo pár telefonátů, nejdříve do hlavního stanu Orbicomu v Menlo Parku v Kalifornii, pak žádost o pomoc při získání dokladů, pak náhlý a neočekávaný přesun do pobočky Orbicomu ve Washingtonu, o které se později dozvěděl, že byla zřízena Hoffmanovou. Nebyla to otázka milostného dobrodružství – jak často musel vyvracet tenhle drb? – ale jejich schopnost pracovat spolu byla ve washingtonské atmosféře věčného zaujatého hašteření a neustálých hádek pozoruhodná.

„Proč to tajnůstkářství?“ zeptal se.

„DST bylo přikázáno utajit všechny údaje poskytované veřejnosti.“ Čímž mínila vědeckou veřejnost.

„Proč by to k čertu měli dělat? Vztah vlády s veřejností byl v minulých letech hrozný. Tohle mu určitě nepomůže.“

„Ano, ale tentokrát souhlasím.“

Další zamrazení. Hoffmanová byla veřejnosti velmi oddaná.

„Jestliže je všechno utajované, jak to víš ty?“ zeptal se Lanier.

„Známostmi v ISCCOMu. Dostala jsem to na starost od prezidenta.“

„Ježíši.“

„Zatímco se naši přátelé baví, musím vědět, jestli se na tebe můžu spolehnout.“

„Judito, já jsem jenom druhořadý tiskový mluvčí.“

„Kecy. Orbicom si myslí, že jsi nejlepší personální koordinátor, jakého mají. Tři měsíce jsem zápasila s Parkerem, aby tě přeložil do Washingtonu. Jsi navržen k povýšení, víš to?“

Vpravdě doufal, že se dalšímu povýšení vyhne. Cítil, jak se vzdaluje skutečné práci, když stoupá výš a výš v pyramidě moci. „A místo toho sis vymohla, že jsem byl přeložen?“

„Domnívám se, že tím, jak tahám za šňůrky, teď vypadám jako mistr loutkář. Ale já tě potřebuji. Víš, že si kandidáty nevybírám, dokud si nejsem jistá, že za mě nebudou tahat horké kaštany z ohně.“

Přikývl.

Být součástí skupiny Hoffmanové znamenalo připravit se na to, že bude významnou osobou. Dosud se na to snažil pohlížet jako na banalitu.

„Vzpomínáš si, že ve stejný čas jako Kámen byla spatřena supernova?“

Lanier přikývl; nakrátko to v novinách vyvolalo palcové titulky a on byl příliš zaměstnán, takže teď zjistil, že o tom nic určitého neví.

„To nebyla supernova. Bylo to sice stejně jasné, ale nesplňovalo to žádné jiné podmínky. Především, DST to nejdříve zaznamenalo jako infračervený objekt vně sluneční soustavy. Během dvou dní se erupce stala viditelnou a DST zjistilo frekvence záření spojené se všemi jadernými proměnami. Teplota erupce vyletěla na milion Kelvinů a ve špičce téměř přes miliardu. Během nukleární exploze detektory satelitů – nové GPS super-Vely – zachytily tepelně vybuzené paprsky gama z jaderné přeměny. To samozřejmě bylo na noční obloze jasně viditelné, tak DST vypracovalo krycí historku o objevení supernovy vesmírným obranným zařízením. Ale ve skutečnosti nevěděli, co to je.“

„A?“

„Objekt zmizel, vše utichlo a pak bylo provedeno vizuální pozorování téže části oblohy. Byl to Kámen. To už všichni věděli, že nemají co dělat s obyčejným asteroidem.“

Videozáznam zablikal a rozezněl se zvonek.

„No, a je to tu. Spojené vesmírné velení převzalo Drakea a otáčí ho.“

Drake byl nejsilnější optický orbitální teleskop. Na odvrácené straně Měsíce sice byla postavena větší zařízení, ale žádné se ještě nevyrovnalo Drakeovi. Neměla vztah k ministerstvu obrany. Spojené vesmírné velení nemělo legálně žádnou pravomoc – s výjimkou doby, kdy propukla celostátní bezpečnostní krize.

Na obrazovce se objevil velmi zvětšený a čísly a vědeckými grafy obklopený Kámen. Velké množství detailů už bylo zřejmých – velký kráter na jednom konci delší strany, malé krátery po celém povrchu, podivný pruh napříč tělesa.

„Stále vypadá jako asteroid,“ řekl Lanier; jeho hlas postrádal přesvědčení.

„Ovšem,“ souhlasila Hoffmanová. „Známe tenhle typ. Ohromný mezosiderit. Známe i složení. Ale chybí mu okolo čtyřiceti procent hmotnosti. DST to potvrdilo dnes ráno. Tvar tohoto kusu se podobá geodě. Geody se ve vesmíru nevyskytují, Garry. Prezident již akceptoval mé doporučení, abychom zorganizovali výzkum. To bylo před volbami, ale myslím, že to protlačíme i novou administrativou – ať politikaří nebo ne. Jenom jako předběžné opatření jsme naplánovali před koncem února šest přeletů orbitálními moduly. Už brzy předložím své návrhy. Myslím, že potřebujeme vědecký tým a byla bych ráda, kdybys ho pro mě řídil. Věřím, že s Orbicomem se nějak dohodneme.“

„Ale proč to tajnůstkářství?“

„Proč, Garry, překvapuješ mě.“ Srdečně se na něj usmála. „Když přijedou cizinci, vláda vždycky tajnůstkaří.“

Druhý: srpen 2001, letiště Podlipki u Moskvy

„Majore Mirskij, vy se na svůj úkol nesoustředíte.“

„Moje souprava propouští, plukovníku Majakovský.“

„To není důležité. Zůstanete v nádrži dalších patnáct nebo dvacet minut.“

„Ano, plukovníku.“

„Teď se soustřeďte. Musíte dokončit tento manévr.“

Mirskij se zamrkáním zbavil potu z očích a namáhavě zaostřil vzdálený spojovací poklop americké konstrukce. Vody měl v tlakovém oděvu už téměř po kolena; cítil pramínek, který mu pronikal švem na boku. Nedokázal určit, jak vydatný ten pramínek je; doufal, že Majakovský to ví.

Učil se vklínit ohnutou kovovou tyčinku mezi dva otvory snímačů. Aby překonal odpor, který mu kov kladl, zahákl se kotníkem a pravým zápěstím za kruhový okraj poklopu. Užil k tomu nástavce ve tvaru L na botách a rukavicích. Pak levou rukou – (ne pravou, jak se ho na škole v Kyjevě pokoušeli donutit. Teď zmizeli všichni ti učitelé s názory z devatenáctého století; chtěli, aby používal výhradně pravou ruku, než nakonec, těsně než dosáhl dvacítky, přišlo oficiální omilostnění nemotorného dítěte) – zasadil vzpurnou součástku. Vyhákl zápěstí a kotníky a odstrčil se.

Vodu měl po pás.

„Plukovníku –“

„Než se průlez začne otvírat, bude prodleva. Tři minuty.“

Mirskij se kousl do rtů. Namáhavě otočil hlavu uvnitř přilby, aby viděl, co dělají jeho kolegové. Pět průlezů v řadě bylo obsazeno – dvěma muži a Jefremovovou. Kde je Orlov?

Támhle – když posunul helmu, uviděl Mirskij Orlova, jak se vleče k povrchu nádrže, tři potápěči v neoprenových oblecích vybavení akvalungy mu pomáhají v přízračných stínech nádrže. Povrch, milovaný povrch, sladký vzduch a žádná prosakující voda. Už ji nechce cítit. Hladinu měl nad boky.

Průlez se pohnul. Slyšel vrčení mechanismu. Pak se zastavil, a průlez zůstal otevřený jen z jedné třetiny.

„Zasekl se,“ řekl omráčeně. Byl přesvědčený, že cvičení skončí, jakmile se otevře průlez, a o průlezu se domníval, že selhat nemůže. Předpokládal, že se otevře, když tu součástku zasune správně – americké slovo, americká technologie – ta neselhává, ne?

„Uvolněte to. Vaše tyčinka je očividně umístěna špatně.“

„Je dobře!“ trval na svém Mirskij.

„Majore –“

„Ano, ano!“ Znovu zatlačil dlaní v těžké rukavici proti tyčince. Nezahákl se kotníky a pravým zápěstím; odplul od průlezu a promrhal drahocenné sekundy, když se motal kolem vlastní osy a vlekl se zpět. Zahákl se. Zabušil. Odhákl se. Žádný výsledek.

Voda mu vystoupila k hrudi, studená, tekla mu za krk pod těsněním helmy, sotva změnil polohu. Náhodou něco polkl a zakuckal se. Tak. Plukovník si bude myslet, že se topím a projeví milosrdenství!

„Trhněte s tím,“ doporučoval plukovník.

Jeho rukavice byly příliš silné, než aby je vsunul do žlábku, kde tyčinka nyní vězela; držel se v místě, kde byl poklop částečně otevřen. Zatlačil, ruce ztuhlé chladem a prsty prokřehlé. Znovu zatlačil.

Jeho oblek už nebyl schopný ho lehce nadnášet. Začal klesat. Dno nádrže bylo o třicet metrů níž a všichni tři potápěči pomáhali Orlovovi. Nebyl tu nikdo, kdo by ho zachránil před utopením, kdyby se nestačil dostat k simulaci sovětského průlezu vlastními silami. A jestli se teď o to nepokusí –

Ale to si nemůže dovolit. Od puberty chtěl ke hvězdám, a pokud teď zpanikaří, navždy mu zmizí z dosahu. Zařval do helmy a konečky prstů v rukavici bouchl do drážky. Celou paží mu vystřelila ostrá a zmrazující bolest, jak si narazil prsty o vnitřní tkaninu a plášť.

Příklop se znovu začal odsouvat.

„Jenom bylo třeba zatlačit,“ řekl plukovník.

„Topím se, zatraceně!“ vykřikl Mirskij. Zaklesl zápěstí za okruží a vyprskl vodu z úst. Vzduch do obleku vstupoval a vystupoval právě přes krční okruží helmy a on už slyšel nasávání a bublání.

V nádrži se rozzářila světla reflektorů. Průlezy visely zavěšeny v průzračné záři vody. Cítil doteky pod pažemi a kolem nohou a koutkem zamlženého obličejového štítu viděl ostatní tři kosmonauty-praktikanty. Odrazili se komplexu průlezů a táhli ho výš, výš, k jeho přívětivým a skvělým nebesům.

Seděli za svým zvláštním stolem, odděleni od rekrutů, a měli naservírované pěkně tlusté klobásy s kaší. Pivo bylo studené a bylo ho dost, i když kyselého a vodnatého, a měli také pomeranče a mrkev a zelný salát. A jako zákusek před ně usmívající se kantýnská postavila velkou ocelovou mísu plnou vanilkové zmrzliny, kterou po měsíce výcviku mít nemohli.

Když večeře skončila, procházeli se Jefremovová a Mirskij po pozemcích Centra pro výcvik kosmonautů s jeho odpornou, černou ocelovou vodní nádrží zpola pohřbenou.

Jefremovová přišla z Moskvy a měla mírně šikmé oči ras z východu; Mirskij, původem z Kyjeva, mohl být stejně dobře Němec jako Rus. Přesto měl příchod z Kyjeva svoje výhody. Člověk bez rodiště: to bylo něco, s čím Rusové sympatizovali, cítili při tom pomyšlení smutek.

Hovořili velmi málo. Mysleli si, že se milují, ale to bylo bezvýznamné. Jefremovová byla jednou ze čtrnácti žen v programu Vesmírných útočných sil. Svoji ženskost si velmi uvědomovala. Předtím, než prošla výcvikem pilota Leteckých obranných sil, létala na cvičných bombardérech Tu 22M a starých stíhačkách Suchoj. Do armády vstoupila po promoci na Škole techniky kosmického inženýrství. Odklad jeho vojenské služby byl nadmíru šťastný; místo aby byl v osmnácti odveden do armády, získal oprávnění na Nové reindustrializační stipendium.

Na technice dosahoval vynikajících známek v politických vědách a umění řídit, a nadřízení ho okamžitě určili pro nelehké místo zampolita stíhací eskadry ve Východním Německu. Pak ho ale převeleli do Vesmírných obranných sil, které existovaly pouhá čtyři léta. Před převelením o nich nikdy neslyšel, ale taková šťastná náhoda… Vždycky chtěl být kosmonautem.

Otec Jefremovové byl vysoce postavený moskevský byrokrat. Raději ji přihlásil do vojenského výcvikového programu, o kterém se domníval, že je bezpečnější, než ji nechat pobíhat s neblaze proslulými moskevskými mladými chuligány. Ukázalo se, že je velmi schopná a bystrá; budoucnost měla slibnou, ačkoli v jiném směru, než otec očekával.

I když byl jejich původ naprosto rozdílný, bylo pravděpodobné, že i kdyby už neměli možnost se sejít, povede jejich schůzka k zamilování nebo k sňatku.

„Podívej,“ řekla Jefremovová. „Dnes večer to můžeš vidět zřetelně.“

„Ano?“ Okamžitě věděl, co tím míní.

„Tam.“ Naklonila hlavu těsně k němu a ukázala nahoru nad dlouhý modrý letní soumrak k drobné skvrnce světla přímo vedle plného měsíce.

„Dostanou se tam dříve než my,“ řekla smutně „Tak jako vždycky.“

„Jak pesimistické,“ podíval se na ni Mirskij.

„Přála bych si vědět, jak to nazývají,“ povzdechla. „Jak to pojmenují, až přistanou.“

„Určitě ne ‚Brambor‘!“ zasmál se.

„Ne,“ přisvědčila.

„Jednou,“ Mirskij přimhouřil oči, aby viděl skvrnku jasněji.

„Jednou co?“

„Snad přijde čas, kdy jim ho sebereme.“

„Snílku.“

Příští týden na okraji letištní plochy implodovala dvoumístná vakuová komora. V jedné polovině komory Jefremovová testovala nový typ obleku. Byla na místě mrtvá. Vznikly velké obavy z dalekosáhlých politických následků nehody, ale jak se ukázalo, otec nebyl nerozumný. Lepší mít v rodině mučedníka než chuligána.

Mirskij si udělal neplánovanou jednodenní absenci s láhví jugoslávské pašované brandy. Strávil jeden den o samotě v moskevském parku a ani láhev neotevřel.

Za rok ukončil výcvik a byl povýšen. Opustil Podlipki a strávil dva týdny v Hvězdném městečku, kde navštívil pokoj Jurije Gagarina, nyní jakousi svatyni vesmírných cestovatelů. Odtud odletěl na tajné zařízení do Mongolska, a pak… na Měsíc.

A stále pozoroval Brambor. Jednou, věděl, tam přijde a Rusové nahradí ISCCOM.

Národ na to tolik čeká.

Třetí: Štědrý večer 2004,

Santa Barbara, Kalifornie

Patricie Luisa Vasquezová otevřela dveře auta, aby uvolnila bezpečnostní pás. Velmi si přála už vstoupit do domu a začít oslavovat. Psychologické testy ve Vandenbergu v minulých dnech byly vyčerpávající.

„Počkej,“ řekl Paul Lopez. Položil jí ruku na paži, pak upřel pohled na palubní desku. Ze stereoautorádia zněla Vivaldiho Čtyři roční období. „Tvoje rodina nebude chtít vědět –“

„Nedělej si starosti,“ řekla a odhodila pramen temně hnědých, téměř černých vlasů. Spodní polovina její tváře byla osvětlena pouličním osvětlením, světle olivová pleť v sodíkové záři zrůžověla. Hleděla starostlivě na Paula a splétala si vlasy do dvou copů, rozdělených pěšinkou. Její klidné, hluboké oči mu připomínaly pohled kočky před skokem.

„Budou rádi.“ Položila mu ruku na rameno a pohladila mu tvář. „Jsi první neanglický přítel, kterého jsem jim kdy představila.“

„Mám na mysli naše společné bydlení.“

„Co nevědí, to je nebolí.“

„Cítím se trochu trapně. Říkala jsi o rodičích, že jsou staromódní.“

„Jenom chci, aby ses s nimi setkal, a také ti chci ukázat svůj domov.“

„To chci také.“

„Poslyš, dnes večer mám takové zprávy, že se o mé panenství nikdo bát nebude. Když se máma zeptá, jak je to mezi námi vážné, nechám odpovědět tebe.“

Paul se zašklebil.

„Paráda.“

Patricie si přitáhla jeho ruku k ústům a z rozpustilosti mu zamlaskala do dlaně, pak otevřela dveře.

„Počkej.“

„Co zase?“

„Nejsem… myslím, víš, že tě miluji.“

„Paule…“

„Je to přece jen…“

„Půjdeš dovnitř a seznámíš se s mojí rodinou. Uklidni se. A neboj se.“

Zamkli dveře auta, otevřeli kufr a vytáhli potraviny. Patricie kráčela s těžkou krabicí, dech se jí srážel v chladném nočním vzduchu. Otřela si boty o rohožku na prvním schodu, široce rozevřela síť přede dveřmi, zachytila ji loktem a zavolala: „Mami! To jsem já. A přivedla jsem také Paula.“

Rita Vasquezová vzala krabici dceři z rukou a položila ji na kuchyňský stůl. Ve pětačtyřiceti přibrala Rita jen nepatrně, ale oblečení, které nosila, bylo neustále v rozporu s jakoukoli Patriciinou představou módy a vkusu.

„Co to je, dárek?“ zeptala se Rita. Rozpřáhla ruce a přivinula Patricii k sobě.

„Mami, kde jsi sebrala tyhle polyesterové šaty? Ty jsem už neviděla roky.“

„Našla jsem je zabalené v garáži. Tvůj otec mi je přinesl, ještě než jsi se narodila. Tak kde je Paul?“

„Nese dvě větší krabice.“ Svlékla si plášť a vychutnávala vůni tamales², které se dusily v kukuřičných listenech, pekoucí se šunky a sladkého bramborového koláče. „Vůně domova,“ řekla a Rita zářila.

V obývacím pokoji stál hliníkový stromeček ještě holý – zdobit stromek na Štědrý večer byla rodinná tradice – a plynový krb jasně hořel. Patricie se „vítala“ se sádrovými basreliéfy hroznů, révy a listů pod římsou a se silnými dřevěnými trámy na stropě. Usmívala se. V tomto domě se narodila. Kamkoli odešla, jakkoli daleko, tohle byl její domov. „Kde je Julie a Robert?“

„Roberta převeleli do Omahy,“ odpověděla z kuchyně Rita. „Letos nemohou přijet. Možná přijedou v březnu.“

„Ách,“ protáhla zklamaně Patricie. Vrátila se do kuchyně. „Kde je táta?“

„Dívá se na televizi.“

Paul vstoupil do kuchyňských dveří naložený jako soumar. Patricie od něj vzala jednu krabici a položila ji na podlahu k lednici. Vybalí ji později. „Čekali jsme armádu, takže jsme přinesli spoustu materiálu,“ řekla.

Rita se protáhla mezi krabicemi jídla. „To se sní. Máme tady pana a paní Ortizovy odvedle a bratrance Enrika a jeho novou ženu. Tak tohle je Paul?“

„Jo.“

Rita ho objala, paže jí na to téměř nestačily. Chytila ho za obě ruce, poodstoupila a prohlížela si ho. Vysoký, štíhlý Paul s hnědými vlasy a světlou pletí vypadal ještě víc anglicky než ti před ním. Přesto se Rita usmála, jakmile promluvil. Paul obstál.

Kráčela dolů a halou prošla do pracovny, kde otec seděl přímo před televizí. Nikdy nebyli zámožní a televizor byl model starý pětadvacet let. Produkoval duhové duchy, kdykoli přijímal vysílání 3-D.

„Tati?“ řekla tiše Patricie; připlížila se příšeřím.

„Patty!“ Ramon Vasquez se ohlédl přes opěradlo křesla, široký úsměv zvedl prošedivělý knír. Po mrtvici před třemi lety byl napůl ochrnutý a ani po operaci se plně neuzdravil. Patricia si sedla na válendu vedle něj.

„Přivedla jsem Paula. Mrzí mne, že Julie tu tentokrát nemůže být s námi.“

„Mě taky. Ale to je letectvo.“ Ramon byl před penzionováním v roce 1996 v letectvu dvacet let. Mimo Patricie byla celá rodina nějak zapletena s letectvem. Julie se s Robertem seznámila před šesti lety na březnovém večírku letecké základny.

„Chtěla jsem všem něco říct, tati.“

„Ale? Copak to je?“ Že by se jeho řeč zlepšila od té doby, co spolu naposled mluvili tváří v tvář? Vypadá to tak. Doufala, že ano.

Rita volala z kuchyně: „Dceruško! Pojď mi pomoct a ty, Paule, ulož ty věci.“

„Na co se díváš?“ zeptala se Patricie a neochotně se obrátila k odchodu.

„Na zprávy.“

Komentátor – a jeho o něco menší duch – referoval o zprávě o Kameni. Patricie otálela, navzdory matčině druhému zavolání.

„Jak je více a více osob posíláno na Kámen, skupiny obyvatel a vědců žádají veřejnou diskusi. Dnes, čtyři roky po spojení výzkumů NATO a Eurospace, je závoj halící Kámen tak neproniknutelný jako nikdy, a –“

Tohle koneckonců nebyly žádné novinky.

„– ruští účastníci jsou vysloveně sklíčeni požadavky mlčenlivosti. Demonstranti z Planetární společnosti, Společnosti L-5, Přátel mezihvězdné spolupráce a ostatních skupin se shromáždili okolo Bílého domu a takzvané Modré krychle v Sunnyvale v Kalifornii, protestují proti zapojení armády a prohlašují, že se zatajují obrovské objevy učiněné uvnitř Kamene.“

Na obrazovce se objevil vážný, nakrátko ostříhaný a konzervativně oblečený mladý muž. Stál před Bílým domem a mluvil s přehnanou gestikulací.

„Víme, že je to mimozemský artefakt a víme, že uvnitř je sedm – obrovských dómů. My jsme je tam nepostavili. V každém dómu jsou města – opuštěná města – kromě sedmého. A tam je něco neuvěřitelného, něco nepředstavitelného.“

„Co myslíte, že to je?“ zeptal se reportér.

Demonstrant rozhodil ruce. „Myslíme, že by to měli říct všem. Ať je to cokoli, my jako daňoví poplatníci máme právo to vědět!“

Komentátor podotkl, že mluvčí NASA a Spojeného vesmírného velení neučinili žádné prohlášení.

Patricie vzdychla a položila Ramonovi ruce na ramena a bezděčně mu masírovala svaly.

Paul ji při večeři pozoroval zblízka a čekal, že se jí to bude zdát jako vhodná příležitost, ale nezdála. Cítila se nepohodlně mezi přáteli a přítomnými sousedy. Bylo to něco, co by měla vědět jenom nejbližší rodina; a ani jim nemohla říct tolik, kolik by chtěla.

Rita a Ramon vypadali, že Paula přijali. To bylo plus. Ovšem budou chtít znát jejich životní plány – nebudou-li je chtít určovat: protože Patricie a Paul byli víc než jen náhodní milenci, kteří spolu žili tím nezávazným způsobem, který je vyhrazen smíšeným kolejím.

Tolik tajností a diskrétnosti. Snad nebudou tak šokovaní, jak očekávala – chtěla? – aby byli. Trochu ji zneklidňovalo, zda ji mohou rodiče považovat za dospělou, sexuálně přitažlivou bytost. Nebyla v těchto věcech tak otevřená jako většina jejích přátel a známých.

Nakonec se ona a Paul vezmou, tím si byla jistá. Ale oba jsou mladí a Paul ji nepožádá o ruku, dokud si nebude jistý, že je oba uživí. Nebo pokud ho nepřesvědčí, že je uživí ona – a i s jejím doktorátem to nebude hezkých pár let možné.

Nepočítaje v to, samozřejmě, plat, který dostane ve skupině Judity Hoffmanové. Tyhle peníze půjdou na zvláštní tajný účet, dokud se i ona nevrátí.

Když bylo jídlo sklizeno a všichni se shromáždili u stromečku a rodina a přátelé ho pomohli ozdobit, naznačila matce, že si chce promluvit v kuchyni. „A přiveď tátu.“ Rita pomohla Ramonovi, který vstupoval do kuchyně o hliníkových berlích, a všichni se rozsadili okolo otlučeného dřevěného stolu – sloužil jejich rodině nejméně šedesát let.

„Něco vám chci říct,“ začala Patricie.

„Ach, madre de Dios,“ řekla Rita, sepnula ruce a nadšeně se usmála.

„Ne, mami, není to nic o Paulovi a mně.“ Tvář její matky ztuhla, pak se uvolnila.

„Teda, co potom?“

„Minulý týden jsem měla telefonát do školy,“ řekla Patricie. „Neřekla jsem vám o něm, ale odjedu – na pár měsíců nebo déle. Paul o tom věděl, ale neřekla jsem mu o nic víc, než teď říkám vám.“ Paul vstoupil do kuchyně.

„Kdo ti volal?“ zeptal se Ramon.

„Judita Hoffmanová.“

„Kdo to je?“ zeptala se Rita.

„Ta ženská v televizi?“ zeptal se Ramon.

Patricie povzdychla. „Je poradcem prezidenta. Chtějí, abych s nimi na něčem pracovala, a to je všechno, co vám můžu říct.“

„Proč tě chtějí?“ zeptala se Rita.

„Myslím, že chtějí, aby postavila stroj času,“ podotkl Paul. Kdykoli to řekl předtím, tak se Patricie rozzlobila, ale teď pokrčila rameny.

Nečekala, že Paul porozumí její práci. Málo lidí jí rozumělo – samozřejmě, že rodiče a přátelé ne. „Paul má ještě další bláznivé teorie, ale mé rty musí zůstat zapečetěné.“

„Jako škeble,“ řekl Paul. „Minulých pár dní s ní byl těžký život.“

„Nechal bys mne domluvit!“ Dramaticky se rozhlédla – v poslední době to dělávala – pohlédla na krémově pastelový strop a pak se otočila k otci. „Bude to hrozně zajímavé. Nikdo se se mnou nebude moci spojit přímo. Poštu můžete posílat na tuhle adresu.“ Přitáhla si přes stůl telefonní podložku a dolů napsala adresu vojenské pošty.

„Je to pro tebe důležité?“ zeptala se Rita.

„Samozřejmě, že je,“ odpověděl Ramon.

Ale Patricie nevěděla. Znělo to bláznivě, zvlášť teď.

Jak hosté odešli, vzala Paula na noční procházku po okolí. Půl hodiny šli mlčky, od záře jedné pouliční lampy k druhé. „Vrátím se, vždyť víš,“ řekla nakonec.

„Já vím.“

„Chtěla jsem ti ukázat svůj domov, protože to bylo pro mě důležité. Ritu, Ramona, dům.“

„Ano.“

„Myslím, že bych bez nich byla ztracená. Strávím tolik času ve své hlavě a to, co dělám, je tak jiné… tak bizardní pro většinu lidí. Kdybych neměla místo, kam se mohu vracet, byla bych ztracená.“

„Rozumím ti,“ podíval se na ni Paul. „Je to krásný domov. Tví příbuzní se mi líbí.“

Zastavila ho a pohlédli na sebe, drželi se za ruce, vzdáleni jen na délku paží. „To jsem ráda.“

„Chtěl bych s tebou také vytvořit domov,“ řekl. „Místo, kam bychom se vraceli oba.“

Její výraz byl tak vášnivý, že vypadala, jako kdyby na něj chtěla skočit.

„Kočičí oči,“ zasmál se Paul.

Otočili se a políbili přímo na kryté verandě, pak si šli vypít společně s jejími rodiči kávu a kakao se skořicí.

„Poslední polibek a dost,“ řekla, když se připravovali k návratu na Caltech³.

Kráčela předsíní ke koupelně a míjela fotky z promocí a zarámovaný obsah časopisu The Physical Review, ve kterém vyšel její první referát. Zastavila se přímo před ním soustředěně na něj hleděla. Náhle se jí zdálo, že jí přestalo bít srdce, že opouští své místo v hrudi; na kratičko zakusila téměř příjemný pocit pádu, zániku, než se vše vrátilo k normálu.

Zažila to už dříve. Nebylo to nic vážného, jen chladné zamrazení v hrudi pokaždé, když si opravdově uvědomila, kam se dostává.

Čtvrtý: 1174 rok Pouti,

5 Nader, Axis City

Premiér Axis City, Ilyin Taur Ingle, stál před širokým průzorem a hleděl přes Cestu modrým žhavým světlem městských dopravních pruhů zářících nepřerušovaným tokem dopravy mezi branami. Za ním stály dva přidělené stíny a fyzický zástupce Hexamonu Nexu.

„Znáte dobře Olmyho, sere Franco?“ načrtl premiér grafickou řečí.

„Ne, sere Ingle, neznám,“ odpověděl fyzický zástupce, „ačkoli v Nexu je proslavený.“

„Tři inkarnace, o jednu víc, než dovoluje zákon, pro jeho mimořádné zásluhy. Olmy je jedním z našich nejstarších dosud fyzických obyvatel,“ řekl premiér. „Záhadná osobnost. Už dávno by ztratil většinu práv a byl by penzionován do Paměti města, kdyby nebyl pro Nexus užitečný.“ Premiér instruoval sprejer, aby vypustil jeho speciální variantu Talsitu. Mlžný krychlový prostor obklopený slabě žhnoucími purpurovými trakčními poli. Ingle vstoupil do pole a zhluboka se nadechl.

Duchové se nemohou pohybovat, jejich obrazy jsou až do výzvy fixovány, viditelné jen po označení jejich osobnosti v Paměti města, jsou naladěni do komory, poslouchají a pozorují.

„Věřím, že sám je z minulosti Naderu,“ podotkl fyzický zástupce.

„Ano, je,“ přikývl premiér. „Ale slouží Hexamonu bez ohledu na to, kdo je u moci, a mám pochybnosti, kam sahá jeho loajalita. Velice neobyčejný člověk. Silný ve starém smyslu tohoto slova – člověk, který prožívá velké změny, velké bolesti. Přivolám ho z jedna celá tři krát deset na devátou. Dohlíží na naše přípravy na Jartskou ofenzívu. Ale pro nás bude užitečnější tady. Pošleme jeho. Axis Nader s ním nemůže nesouhlasit nebo nás obvinit z partyzánství; jeho zprávy pro mě jsou od samého začátku detailní a přesné. Informujte prezidenta, že úkol přijímáme a posíláme Olmyho.“

„Jistě, sere Ingle.“

„Myslím, že teď duchové na jejich otázky odpoví?“

„Posloucháme,“ řekl jeden duch. Ostatní se nehýbali.

„Dobře. Teď se chci setkat se serem Olmym.“

Duch zmizel a fyzický zástupce Franco odcházel a upravoval si náhrdelník tak, aby mu znak jeho úředního postavení splýval přes levé rameno.

Premiér vypnul trakční pole a komora se zamlžila Talsitem. Když Olmy vstoupil, byl zápach zneklidňující, ostrý jako staré víno.

Blížil se k premiérovi tiše, protože ho nechtěl vyrušit ze zasnění.

„Pospěšte si, sere Olmy,“ řekl premiér. Otočil se, zatímco Olmy sestupoval po stupních k bublinatému pódiu. „Vypadáte, že jste dnes ve formě.“

„I vy, sere.“

„Hm. Minulou změnu udělala moje žena báječnou věc. Odstranila většinu nepříjemností z mého dvacátého roku. Nebyl to příjemný rok a jeho ztráta mi přinesla úlevu.“

„Výborně, sere.“

„Kdy se oženíte vy, Olmy?“

„Až najdu ženu, která očistí jedenadvacátý rok mé první inkarnace.“

Premiér se srdečně zasmál. „Slyšel jsem, že udržujete styky s hezkou obhájkyní z Axis Naderu… Jak se jmenuje?“

„Suli Ram Kikura.“

„Ano, jistě… Aktivně urovnává neshody mezi Nexem a Korzenowského horkými hlavami, že?“

„Ano, občas to probíráme.“

Premiér nabral dech. Vypadal znepokojeně a nervózně na pódium. „No, tak tedy. Mám pro vás obtížné poslání.“

„S radostí sloužím Hexamonu.“

„Tentokrát možná ne. Není to pouhé vyšetřování ilegální obchodní brány. Každých pár desetiletí posíláme někoho do Thistledownu zkontrolovat stabilitu. Tentokrát dvojí pohnutku. Thistledown je znovu obsazen.“

„Někdo překročil Zakázaná území?“

„Ne. Je to mnohem záhadnější. Naše hlídky u první bariéry nic nevyrušilo. Jak se zdá, okupanti vstoupili do Thistledownu zvenku; snad ještě znepokojivější je, že jsou to lidé. Není jich mnoho, ale jsou organizovaní. Nespekulujme, odkud přišli; ta informace je příliš neurčitá. Samozřejmě dostanete pravomoc a nezbytný dopravní prostředek. Ser Algoli vás bude informovat o dalších požadavcích. Rozumíte?“

Olmy přikývl. „Sere.“

„Dobře.“ Premiér se opřel o zábradlí a hleděl dolů na dvacet kilometrů vzdálený povrch. Malström světla vířil kolem několika dopravních pruhů. „Zdá se, že u brány je zácpa. Ach, to, je sezóna starostí. Měsíc Dobrého člověka.“ Otočil se k Olmymu. „Hodně štěstí. Nebo, jak praví Stařec: Hvězda, Osud a Pneuma budiž laskavi.“

„Díky, sere.“

Vystoupil zpět na pódium, opustil komoru a vysokým, štíhlým pylonem odjel výtahem do Central City, kde si vyřídí záležitosti na delší nepřítomnost.

Tenhle úkol byl výsadou. Návrat do Thistledownu byl zakázán pro jakýkoli jiný účel než pro potřeby Nexu. Olmy tam nebyl dobrých čtyři sta let.

Na druhé straně, samozřejmě, to může být velmi nebezpečná mise – zvláště s tak nejasnou informací. Úspěch poslání může pomoci zajistit přenesení Franta.

Jestliže jsou v Thistledownu lidé a nejsou to městští odpadlíci – což by bylo nejpravděpodobnější vysvětlení – odkud pak přišli?

Příliš jednoduché a neurčité, než aby mohl zůstat klidný.

Kapitola jedna:

duben 2005

V první etapě výletu, v pasažérské kabině raketoplánu, hleděla Patricie Vasquezová na obrazovku videa, která zobrazovala srpek Země, zakrytý mraky. Před jejím vlastním přestupem ukazovaly kamery, namontované v oddělení raketoplánu, dlouhé manipulátory, jak manévrují obrovitým nákladem z nákladního prostoru do čekajících paží OTV – orbitálního přepravního prostředku – jako kdyby si dva pavouci předávali do kokonu zabalenou mouchu. Operace trvala hodinu a ona jí byla pomalu okouzlena, takže ji to odvedlo od myšlenek na současnou situaci.

Když na ni přišla řada a měla se přemístit pasažérskou bublinou deset metrů k průlezu do OTV, musela se silně ovládat, aby zůstala klidná. Bublina byla vyrobena z transparentního plastiku, takže nebude trpět klaustrofobií – vlastně skoro opakem. Cítila tu nesmírnou černotu za raketoplánem, ačkoli hvězdy se rozeznat nedaly. Byly překryty září Země a blízkým, jasně osvětleným povrchem OTV, světlem vlaku nakupených tanků, koulí a hranolů pospojovaných hliníkovými nosníky.

Posádka OTV, složená ze tří mužů a dvou žen, ji vřele uvítala v úzkém tunelu, pak ji odvedli a posadili za sebe. V tomto výhodném postavení měla nerušený, přímý výhled a teď také mohla vidět nehybné špendlíkové hlavičky hvězd.

Tak, přímo konfrontována s realitou, bez uklidňujícího rámu obrazovky videa, jí vesmír připadal sevřený do hvězdami posypaných nekonečných sálů s nejasnými stěnami. Cítila se jako by kráčela jedním z těchto sálů a ztrácela se v proměnlivé perspektivě.

Dosud byla oblečena do černé kombinézy, kterou na sebe navlékla před šesti hodinami na Floridě. Měla pocit, že je špinavá a ulepená. Vlasy, ačkoli je svázala do uzlu, se uvolnily do nepokojných pramínků. Cítila pach vlastní nervozity.

Posádka se vznášela okolo ní a prováděla poslední kontroly, zadávala údaje do záznamníků a procesorů. Patricie si prohlížela jejich barevné oblečení – ženy v červené a modré, muži v zelené, černé a šedé – a jen tak zběžně se zajímala, jaké mají hodnosti a kdo velí. Všichni vypadali stejně zdatní, bez jakéhokoli rozdílu v hlasu nebo způsobech – jako kdyby byli civilisty. Ale nebyli.

OTV byl registrován jako neozbrojený armádní dopravní prostředek, subjekt restrikcí vnucených po Malé smrti. Byl jedním z několika nových strojů, zkonstruovaných na zemské orbitě po objevení Kamene, a to ho podstatně odlišovalo od strojů sloužících Spojeným vesmírným silám v ODP⁴. Byl větší a schopný cestovat na mnohem větší vzdálenosti; podle smlouvy nesměl převážet náklady.

„Za tři minuty odlétáme,“ hlásil kopilot raketoplánu, blonďatá žena, jejíž jméno Patricie už zapomněla. Dotkla se Patriciina ramene a usmála se. „Půl hodiny, nebo tak nějak, to bude trochu hektické. Jestli se potřebujete napít nebo jít na toaletu, tak teď je ten správný okamžik.“

Patricie zavrtěla hlavou a opětovala úsměv. „Je mi fajn.“

„Dobře. Panna?“

Patricie vytřeštila oči.

„Mám na mysli, jestli letíte poprvé,“ objasnila blondýnka. Patricie si vzpomněla na její jméno – Rita, jako moje máma.

„Samozřejmě,“ řekla Patricie. „Seděla bych tu jinak takhle hloupě a chovala se jako kráva na jatkách?“

Blondýna se zasmála. Pilot – James nebo Jack, s krásnýma zelenýma očima – se ohlédl přes rameno, hlavu rámovanou pásem a mečem Orionu. „Uvolněte se, Patricie,“ řekl. Tak tiše! Jejich profesionální jistota ji téměř zastrašila. Byli to vesmíráci, původně přidělení na základny blízké orbitě Země, a nyní pracovali na trase mezi Zemí, Měsícem a Kamenem. Ona byla jenom čerstvě vystudovaná mladá žena a dosud nikdy v životě neopustila stát Kalifornie, dokud neodjela na Floridu, aby raketoplánem odletěla z Kennedyho vesmírného střediska.

Ptala se sama sebe, co asi teď dělá táta a máma doma v Santa Barbaře. Představují si, kde je asi jejich dcera? Rozloučila se s nimi před týdnem. Žaludek se jí dosud svíral při vzpomínce na poslední okamžiky s Paulem. Jeho dopisy dostane, to bylo zajištěno – přímo přes APO⁵. Ale co mu bude smět psát ve svých odpovědích? Velmi pravděpodobně nic. A svoji dobu pobytu ve vesmíru odhaduje nejméně na dva měsíce.

Poslouchala rachot a předení strojů OTV. Slyšela palivové pumpy, tajemný hluk, bublání, jako kdyby za pasažérskou kabinou praskaly velké vodní bubliny, pak ostrý sykot manévrovacích reaktivních motorů, které poháněly plavidlo pryč od raketoplánu.

Začali rotovat. Jejich osa byla někde uprostřed zabaleného nákladu, naloženého tam, kde jinak bývají hexagonální rezervní palivové nádrže. OTV sebou škubl, jak zareagoval na impuls zážehu hlavního motoru. Blondýna ještě neseděla ve svém křesle, a tak přistála nohama na zadní přepážce, při dopadu poklesla pružně v kolenou a dokončila sekvenci na procesoru.

Pak se všichni připoutali.

Druhý zážeh proběhl o patnáct minut později. Patricie zavřela oči, uvelebila se v křesle a opět začala pracovat na problému, který před dvěma týdny odložila. Během počátečních etap své práce nikdy nepotřebovala papír. Teď před ní pochodovaly symboly tiskového písma, oddělené jejími vlastními typy znakové sady, kterou si vymyslela v deseti letech. Nebyla tu hudba – když pracovala, obvykle poslouchala Vivaldiho nebo Mozarta – ale přece jenom se začala nořit do moře abstrakce. Vytáhla jednu kazetu a vsunula ji do malého stereopřehrávače v praktické brašničce.

O pár minut později otevřela oči. Všichni seděli v křeslech a soustředěně sledovali ovládací panel. Pokusila se dřímat. Krátce před usnutím jí hlavou opět prolétla její Velká otázka: Proč byla ona, právě ona, vybrána ze seznamu matematiků, který přece musí být metry dlouhý. Že získala Fieldovu cenu⁶, to asi nebyl ten pravý důvod; byli tu jiní matematici s daleko většími zkušenostmi a vysokou úrovní…

Hoffmanová jí to skutečně nevysvětlila. Jediné, co řekla, bylo:

„Poletíte na Kámen. Všechno, co potřebujete vědět, je tam nahoře a třídí se to, takže jsem nedovolila, aby vám dali dokumentaci, dokud jste tady na Zemi. Pro vás bude legrace trochu to prostudovat. A jsem si jistá, že to bude báječná zábava pro mysl, jako je vaše.“

Pokud Patricie věděla, její odborné znalosti neměly naprosto žádné praktické použití a ona sama tomu dávala přednost.

O svém talentu nepochybovala. Ale skutečnost, že povolali ji – že potřebovali znát (jak se vyjádřila ve své doktorské disertační práci: Negravitační zakřivení čar v n-rozměrných referenčních systémech: Pokus o nadprostorovou vizualizaci a pravděpodobnost grup) – jí působila mnohem větší obavy.

Před šesti lety jí řekl stanfordský profesor matematiky, že jedinými bytostmi, které plně ocení její práci, mohou být bozi nebo mimozemšťané.

Seděla ve tmě, polospánkem unášená daleko od zvuků OTV a od pocitu, že jí žaludek stoupá vzhůru, a myslela na Kámen. Vlády se postaraly, aby se už nenašlo palivo pro přikrmování ohně spekulací. Rusové uznali Kámen až vloni; nejasně naznačili, co jejich výzkumníci viděli. Amatérští astronomové – a pár civilních profesionálů, které nenavštívili vládní agenti – upozorňovali na tři pravidelné pásy a podivné důlky na každém pólu Kamene; vypadaly jako vytočené na soustruhu.

Závěr byl jasný. Každý věděl, že tohle je něco úžasného, snad nejúžasnějšího všech dob.

A tak bylo jen logické, že Paul, který si lehce dal dohromady pár náhodných faktů, jí řekl, že si myslí, že poletí na Kámen. „Jsi příliš dlouho jako ve snách, než abys letěla někam jinam,“ řekl.

Bozi či mimozemšťané. Ještě si trochu zdřímne.

Když se vzbudila, uviděla nakratičko Kámen, když se OTV otočil k přistávacímu manévru. Vypadal skoro jako obrázky, které mnohokrát viděla publikované v novinách a časopisech – fazolovitý, uprostřed asi třikrát širší než delší, s množstvím kráterů mezi uměle vykopanými pásy. Jednadevadesát kilometrů v průměru na nejširším místě, dvě stě devadesát dva kilometry dlouhý. Kámen a nikl a železo a skoro nic jiného.

„Přibližujeme se k jižní polární ose,“ řekla blondýna, vyklonila se přes křeslo a pohlédla na Vasquezovou. „Malá instruktáž, pro případ, že vám to dosud neřekli. Slepý vede slepce, miláčku.“ Mrkla významně na kolegy. „Nejdřív některá fakta a cifry důležité pro prosté navigátory. Poznamenejme, že Kámen rotuje podél své delší osy. To není nic překvapivého – všechno, co známe, to dělá. Ale otočí se jednou za sedm minut nebo tak –“

„Každých šest celých a osm set dvacet čtyři tisícin minuty,“ opravil James nebo Jack.

„To znamená,“ pokračovala blondýna, nevyvedena z míry, „že cokoli je na povrchu, odletí pěkně svižně pryč, takže tam přistát nemůžeme. Musíme letět na pól.“

„Je uvnitř nějaká hmota?“ zeptala se Patricie.

„Docela dost, jestli zachovali všechno – a všechny – v minulých pár letech jsme se tam dost často zastavovali,“ řekl James nebo Jack.

„Albedo Kamene se vyrovná kterémukoliv křemičitému asteroidu. Jak se zdá, byl kdysi jedním z nich. Tady je jižní pól,“ řekla Rita.

Uprostřed velkého polárního kráteru byl zářez – soudě podle měřítka samotného Kamene docela nepatrný, ne více než kilometr hluboký a tři nebo čtyři kilometry široký.

Rotace Kamene byla snadno rozeznatelná. Jak OTV vyrovnával kurs s Kamenem, než se začal přibližovat podél jeho osy, kráter se zvětšoval a ukázalo se mnohem více podrobností. Jen s malým překvapením si Patricie uvědomila, že dno je poseto mělkými šestiúhelníky – vypadalo to jako úl.

V centru zářezu byla kruhová skvrna okolo sta metrů v průměru. Díra. Vchod. Nejasně se zvětšovala a zvětšovala, než se ztratila v intenzivní černi.

OTV vklouzl do díry.

„Pozici budeme udržovat asi pět minut, dokud neuvedou rotační dok na potřebnou rychlost,“ řekl James nebo Jack.

„Tohle všechno jsme udělali?“ zeptala se Patricie nejistě. „Za pět let?“

„Ne, miláčku,“ řekla blondýna. „To už tady bylo, jsem si jistá, že jste slyšela, že Kámen je uvnitř dutý a je v něm sedm dómů. Máme tam slušný počet personálu a tisíce tun zařízení, ví Bůh, co dělají a co objevují za věci, dali bychom nevím co, abychom to viděli, věřte mi. Ale tady naše vědomosti končí a my nesmíme rozšiřovat drby. Vy to nebudete potřebovat.“

„Sedm minut jsme řízeni parkovacím signálem,“ řekl James nebo Jack. „Hlasové spojení během sekundy.“

Cinklo rádio.

„OTV tři-sedm,“ ozval se klidný mužský tenor. „Máme hlavní rotaci doku. Přibližování ke kontaktu jeden metr za sekundu.“

Rita cvrnkla do vypínače a světlomety OTV se rozzářily a částečně osvítily vnitřek šedého válce, který obklopoval plavidlo. Před nimi se objevily čtyři řady světel, komíhaly se sem a tam, jak rotující dok přizpůsoboval rychlost. „Tam letíme.“ OTV pomalu postupoval.

Patricie přikývla a pevně sevřela ruce v klíně. Náraz stěží rozeznala, protože motory hlučely a nakonec je zastavily uvnitř tunelu. Nad lodí se otevřel průlez a ve výhledu se vznášeli tři muži ve skafandrech a nesli lana. Pomocí raketových motorků svých skafandrů obletěli OTV a ukotvili ho.

„Jste zahákovaní, OTV tři-sedm,“ řekl o pár minut později hlas v rádiu. „Vítejte na Kameni.“

„Díky,“ řekl James nebo Jack. „Máme velký náklad v nákladním prostoru a drahocenný náklad nahoře. Zacházejte s ním opatrně.“

„Cizí nebo domácí?“

„Domácí. Nejlepší kalifornský ročník.“

Patricie nevěděla, jestli mluví o nákladu vína nebo o ní. Byla příliš nervózní na to, aby se zeptala.

„Tos trefil.“

„Prozradíš nám nějaká další tajemství, šéfe?“ zeptala blondýna.

„Moji lidé uvolní náklad během pěti minut.“

„Stopnu to.“

„Další tajemství. Podívejme. Proč je havran jako tabule?“

„Bastarde. Popřemýšlím o tom,“ řekl James nebo Jack. Vypnul mikrofon a vyplul z křesla, aby pomohl Patricii s pásy. „Všichni jsou skoupí na slovo,“ řekl a vedl ji k uzávěru přístupového koridoru. „Nechávám vás jejich něžnému milosrdenství. A slibte nám – pěkně prosím? –“ poklepal ji otcovsky po rameni – „až se tohle všechno vyřeší a my budeme nostalgicky vzpomínat v baru v Sausalitu…“ Zašklebil se na ni, protože věděl, jak je ta představa směšná. „Řeknete nám, pěkně krok za krokem, co se nahoře, k čertu, dělo? Budeme to vychutnávat do konce života.“

„Proč si myslíte, že mi to řeknou?“ zeptala se Patricie.

„Jak to, proč – vy to nevíte?“ Rita se k nim u uzávěru připojila. „Dali vás na špici žebříčku. Jdete jim zachránit jejich společný úkryt.“

Patricie vlezla do transportní bubliny a oni za ní zavřeli uzávěr. Když se podívala okénkem průlezu, viděla v jejich tvářích podivný hladový pohled. Uzávěr se otevřel a dva muži ve skafandrech sáhli dovnitř a vytáhli bublinu z OTV. Přecházela z ruky do ruky, až proplula kruhovým otvorem v temně šedém povrchu doku.

Kapitola dvě

O dvacet pět kilometrů níže pod osou vyvolávala rotace Kamene gravitaci šest desetin g. Garry Lanier využíval této výhody ke každodennímu provádění gymnastických výkonů na Zemi pro něj obtížných nebo nemožných. Prohýbal se dopředu a dozadu, mocně vydechoval a funěl, když držel nohy napjaté a u sebe a sám sebe proháněl paralelními tyčemi a doskočištěm z jemného bílého písku. Bylo snadné kroužit a měnit svoji polohu. Téměř stejně snadné bylo mávat nohama ve vzduchu, točit se a měnit tímto způsobem směr rotace.

Takové cvičení mu pomohlo oprostit mysl od všeho jiného – alespoň na pár minut – a vrátilo ho zpět do dnů, kdy byl univerzitní gymnasta.

První dóm Kamene (v příčném řezu) se podobal sraženému válci s průměrem padesát kilometrů a délkou třicet. Protože každý z prvních šesti dómů Kamene měl větší průměr než délku, podobaly se hlubokým údolím, a tak je i občas nazývali.

Lanier zůstal chvilku stát na špičkách a hleděl nahoru na plazmovou trubici. Světelné kruhy procházely ionizovaným plynem jen nepatrně hustším než vakuum okolo nich, hnaly se vyvrtaným otvorem na druhou stranu dómu takovou rychlostí, že oko vnímalo jejich průchod jako nepřetržitý dutý paprsek nebo rouru. Plazmová trubice – a vedení v ostatních dómech – poskytovaly veškeré osvětlení nitra Kamene a fungovaly nějakých dvanáct století.

Snesl se do pískového lože a otřel si ruce o tepláky. Dával si do těla zhruba hodinu – víc ne – kdykoli mu to program dovolil, což nebylo často. Jeho svaly cítily nedostatek pozemské gravitace. Alespoň byl aklimatizován na řídký vzduch.

Prohrábl si rukou krátké černé vlasy, tvář uvolněnou, pomalu pumpoval nohama, aby vychladl.

Za chvilku se musí vrátit do malé kanceláře v administrativním bungalovu, zpět k podepisování přidělené haldy materiálů z rozličných experimentů, zkontrolovat vědecké týmy pracující v pěti přeplněných laboratořích, naplánovat vybavení a využívání času hlavního procesoru… zpět k paměťovým blokům a informacím, které přicházejí z druhého a třetího dómu…

A k nekonečným sporům, k neustálým stížnostem ruského týmu na omezený přístup k informacím.

Zavřel oči. Takovéhle věci musí řešit. Hoffmanová ho jednou nazvala rozeným organizátorem a on to nepopřel – manipulace s lidmi, zvláště se skvělými a schopnými lidmi, byla podstatou jeho života. Ale také se vrátí k drobné figurce v nejhořejší zásuvce stolu. Pro něho figurka symbolizovala vše, co bylo na Kameni prapodivné.

Byl to velmi realistický třírozměrný obrázek muže, uzavřený do bloku křišťálu. Na podstavě bloku, který byl přesně dvanáct centimetrů vysoký, bylo úhlednými okrouhlými literami vyryté jméno: KONRAD KORZENOWSKI.

Korzenowski byl hlavním inženýrem Kamene před šesti sty lety.

Tam to začalo – Knihovna ohavností, pomyslel si. Vědomí, že každý den ztrácí kousíček svého lidství a ztenčuje se hrozilo, že ho pohltí a posílalo ho stále blíže k osobní krizi. Neznal způsob – dosud – jak se podělit o to, co věděl on a pouze deset dalších osob. Brzo přijede jedenáctá.

Bylo mu jí líto.

Gymnastické doskočiště leželo půl kilometru od místa vyhrazeného vědeckému týmu, uprostřed mezi ohradou z ostnatého drátu, který vyznačoval hranici, za kterou nikdo nesměl jít bez eskorty a bez zeleného odznaku.

Dno údolí bylo pokryté měkkou vrstvou písčité půdy, suchou avšak ne prašnou. Z půdy vyrůstalo pár kartáčovitých drnů trávy, ale větší část prvního dómu byla vyprahlá.

Sama ohrada, jedna ze dvou v prvním dómu, připomínala starořímské ležení; s navršenými valy a mělkými vyschlými příkopy obklopujícími budovy. Na vrcholcích valů byly každých pět metrů na kůlech umístěny elektronické senzory. Všechna tato opatření se vztahovala ke dnům, kdy se zdála logická domněnka, že v dómech Kamene ještě přežívají původní obyvatelé – Kameňané – a že mohou představovat nějaké nebezpečí. Ze zvyku – a protože tato možnost nebyla nikdy úplně vyloučena – byla tato opatření udržována.

Lanier přešel pevný dřevěný most, který se klenul přes příkop a sahal až k sadě stupňů na valech, a mávl průkazkou před snímačem umístěným na jednom ze sloupů.

Minul mužské a ženské ubytovny a vstoupil do administrativního bungalovu, zaťukal prstem na stůl Anny Blakelyové a zamával na ni, když ji míjel. Anna pro něj pracovala jako sekretářka a hlavní asistentka víc než rok. Otočila se na křesle a sáhla pro poznámkový blok.

„Garry –“

Zavrtěl hlavou, aniž by na ni pohlédl, a pokračoval po schodišti. „Za pět minut,“ řekl.

Ve druhém patře strčil do kontrolní štěrbiny zámku dveří své kanceláře průkaz, přitlačil palec na malou destičku a vstoupil. Dveře se za ním automaticky zavřely. Svlékl si tepláky a košili a zaměnil je za modrou kombinézu vědců.

Kancelář byla organizována přehledně, ale dosud působila dojmem nepořádku. Malá tabule vyrobená z přepážky nádrže OTV byla lemovaná chromovanými košíky plnými roliček papíru. Úzká polička se skutečnými knihami visela přímo nad regálem s paměťovými bloky umístěnými za pevnými plastovými panely poplašného zařízení. Na stěnách měl Lanier mapy a grafy.

Široké okno hledělo přes ohrazené budovy. Severně za neplodnou, špinavou, písčitou a křovinami porostlou zemí údolí se nejasně rýsovala masivní šedá přítomnost vzdáleného uzávěru dómu.

Sedl si na lehké ředitelské křeslo a opřel si chodidla o okenní rám. Jeho tmavé oči, prohloubené vráskami únavy, se zaostřily na vzdálený bod o jednu hodinu výše, kde plazmová trubice pronikala uzávěrem. I přes rozptýlenou záři bylo obtížné rozeznat sto metrů široký vrt do druhého dómu. Vrt se otvíral pět kilometrů nad atmosférou prostoru.

Za dvě minuty mu skončí soukromí. Zorganizuje si papíry a procesory, prohlédne denní plán a mentálně se připraví na to, že zase bude tím, kdo to všechno musí uvést do pohybu.

Za jedním nehtem měl špínu. Dalším nehtem ji odstranil.

Kdyby tak dovedl vysvětlit jednoduché věci – figurku, plot z ostnatého drátu, dřevěný most přes příkop – aby to všechno zapadalo na místo.

Kdyby tak chtěl Kámen vysvětlit sám sebe.

Jediné vysvětlení, které se nabízelo, je příliš neuvěřitelné, než aby se mu dalo uvěřit.

Jeho komunikátor zamumlal.

„Ano, Anno.“

„Jste už ve službě, Garry?“

„To jsem.“

„Relace dírou. Blíží se OTV.“

„Náš spasitel?“

„Předpokládám.“

Hoffmanová řekla, že ta mladá žena je důležitá, a slova poradce byla jednou z mála věcí, u kterých Lanier cítil, že se na ně může spolehnout. Za čtyři roky od té noční party se mnoho naučil o politice velmocí a o tom, jak národy řeší krize. Pochopil, jak je Hoffmanová vpravdě mimořádná. Schopná a s tajemnou intuicí.

Ale v jedné věci se naprosto mýlila. Objevení Kamene nebyl signál příletu mimozemšťanů, alespoň ne v přesném smyslu toho slova.

Sebral dvoje desky a procesor. „Něco dalšího?“ zeptal se a zastavil se u stolu Blakelyové.

„Drobnosti,“ odpověděla a podala mu kupu vzkazů.

Z téměř vertikálního svahu uzávěru vanul jemný, chladný vánek. Občas padal sníh a hromadil se v závějích podél nikl-železných stěn. Vstup do výtahu, dokonalý půlkruhový oblouk, byl vytaven z materiálu asteroidu; stejně jako všechny tunely, servisní štoly a další díry vrtané v Kameni fúzním hořákem o extrémně vysoké energii a výkonnosti. Boky krátké haly byly Kameňany vyleštěny do hladka a naleptány kyselinou, a tak vynikly hezké trojúhelníkovité Widmanstättenovy obrazce⁷, prostoupené kamennými intruzemi.

Výtah měl tvar válce deset metrů v průměru a pět metrů na výšku a byl používán jak pro náklady, tak pro personál. Po obvodu měl držadla a k podlaze připevněné popruhy. Pokračoval svislým tunelem do vstupních doků obklopujících vnější vrt. Jak výtah stoupal, jeho úhlová rychlost klesala se slábnoucí odstředivou silou rotace Kamene. Za chvíli se přiblíží k vrtu a rotace zajistí jen jednu desetinu g.

Výlet trval deset minut. Výtah hladce zpomalil, zastavil a jeho protější východ se otevřel do tunelu s normálním tlakem, který ústil do vstupních doků.

Vzal si elektrický důlní vozík (ze Země jich přivezli asi dva tucty). Lanier stoupal většinu zbývající vzdálenosti podél magnetické dráhy.

Vozík se zakňučením zastavil a Lanier se zbytek cesty vznášel podél vodících lan.

První přistání na vrtu bylo obtížné. V tu dobu tady nebyla žádná energie pro rotační doky a jen velice slabé osvětlení. Piloti OTV znova a znova dokazovali svoji obratnost. První výzkumníci oblečení do skafandrů prokázali obrovskou odvahu, když opustili plavidlo a přiblížili se ke stěnám vrtu, který rotoval rychlostí okolo tří čtvrtin metru za sekundu. Teď, když byl tento vstupní dok a ostatní zařízení zrestaurovány a znovu zprovozněny, byl proces přechodu mnohem snadnější.

Tři doky byly jednoduché, solidní a výkonné. Válce rotovaly ve vrtu, aby kompenzovaly rotaci Kamene, každý roztáčen jako rotor v gigantickém elektromotoru. Jeden inženýr v budce pod hlavním dokem ovládal všechny doky, otvíral a uzavíral průlezy, koordinoval dopravu nákladu a pasažérů.

Samotné vstupní oblasti byly důkladně udržovány technickým týmem, vybaveným volně přístupnými dílnami a strojovnami. Tady byly překládány objemné náklady, znovu baleny a buď posílány výtahem dolů na dno údolí nebo odplouvaly podél osy k dalšímu vrtu a dómu na trati.

Vedoucí technického týmu, Lawrence Heineman, hovořil ke křehké, tmavovlasé mladé ženě ve vstupní oblasti hlavního doku, kam Lanier právě doručkoval. Stáli v širokém oválu světla, ruce na vodících lanech, a hleděli, jak se velké vakuové dveře odsouvají a odhalují zámotkovitý náklad OTV zavěšený na nosnících. Náklad se tyčil nad nimi.

Heineman, malý, nakrátko ostříhaný svalnatý letecký a kosmický technik z Floridy, se široce usmál a mával rukama, jak dívce něco vysvětloval. Když se Lanier přiblížil, Heineman se otočil, napřáhl dlaň ruky a mírně se jeho směrem uklonil. „Patricie, tohle je Garry Lanier, nejpřísnější člověk, jakého jsme mohli za civilního šéfa dostat. Garry, slečna Patricie Luisa Vasquezová.“ Potřásl hlavou a nadšeně vydechl: „Nó!“

Lanier potřásl Vasquezové rukou. Byla drobná a půvabně křehká. Okrouhlý obličej, hedvábné tmavě hnědé vlasy, útlá zápěstí, štíhlé nohy, na její výšku poněkud plné boky: v podstatě vypadala jako značně nepraktická žena, pomyslel si. Pod širokýma poctivýma očima, tmavýma jako jeho, a ostrým nosíkem měla pevně sevřené rty. Vypadala vystrašeně.

„Těší mě,“ řekl Lanier. „Larry, co jsi jí zatím řekl?“

Heineman otázku odrazil. „Patricie, mám jen modrý odznak – a slyšel jsem, že vy budete mít zelený. Garry se bojí, že bych mohl vyzradit některé z těch ignorantských domněle klíčových tajemství. Přísahám, že jsem jí říkal jen o operacích na této úrovni.“ Zdvihl pravou ruku a levou se udeřil do prsou. „Garry, četl jsem referáty téhle dámy asi v půltuctu matematických a fyzikálních časopisů. Je skvělá.“

Na tváři se mu zračila otázka, kterou nicméně Lanier neměl potíže uhodnout. Co tu k čertu dělá ona?

„Také jsem to slyšel.“ Ukázal na zámotek. „Co to je?“

„Můj lístek na zelený odznak, konečně,“ řekl Heineman.

„Podle nákladových listů to je tuberider. A V/STOL⁸ přijde za pár hodin příštím OTV.“

„Ať ho rychle rozbalí, abychom věděli, jaké na něm budeme muset udělat úpravy.“

„Dobře. Těší mne, že jsem se s vámi setkal, Patricie.“ Heineman udělal pár kroků, pak se zastavil a pomalu se se záhadným výrazem otočil. „Snad si budeme moci víc promluvit později, až dostanu svůj zelený odznak?“

Patricie se usmála a přikývla. Skupiny mužů a žen v šedých kombinézách se už shromáždily okolo zámotku jako mravenci pečující o královnu. Heineman se k nim připojil, vydávaje příkazy.

„Slečno Vasquezová –“ začal Lanier.

„Patricie je lepší, opravdu. Nemám ráda formálnost.“

„Já také ne, pokud nemusím. Jsem koordinátorem vědeckého týmu.“

„To mi řekl pan Heineman. Mám tolik otázek… Pane Laniere, Garry, je celá tahle věc skutečně vesmírnou lodí, hvězdoletem?“ Máchla zeširoka paží, nohy se jí na okamžik odlepily od plošiny.

„Je,“ řekl a cítil důvěrné, podivné potěšení. Ačkoli ho Kámen za minulých pár let dohnal téměř k šílenství svými nekonečnými vrstvami překvapení a otřesů, měl ho víc než jenom rád.

„Odkud přiletěl?“

Lanier zdvihl ruce a zavrtěl hlavou. Vasquezová si náhle uvědomila, že vypadá vyčerpaně a že snaží tlumit její rozčilení.

„Předně, jsem si jistý, že si budete chtít odpočinout a umýt se. Naše zařízení v údolí – v patře s dómy – jsou docela pěkná. Pak můžete navštívit naši jídelnu, setkáte se s pár vědci; vezmeme to odtud. Pěkně postupně.“

Vasquezová si ho soustředěně prohlížela. Její oči vykonávaly prohlídku spíš útočně než vlídně. „Něco není v pořádku?“

Lanier zdvihl obočí a pohlédl stranou. „Máme jméno pro to, co s vámi tohle místo dělá. Říkáme tomu kamenění. Také trochu kamením, to je všechno.“

Rozhlédla se po vstupní části a udělala pokus s odstředivou silou, jemně se odrazila špičkami bot pár centimetrů vzhůru. „Vypadá to tu tak známě,“ řekla. „Čekala jsem, že cizí artefakt bude záhadný, ale poznávám téměř všechno, jako by byl postaven na Zemi, námi.“

„Dobrá,“ řekl Lanier, „Heineman a jeho lidé mají práci nahoře. Ale dávejte pozor. Kdybyste mne následovala, sestoupili bychom do podlaží prvního dómu. Použijte lana. A jestli to Larry už neudělal, dovolte, abych vás přivítal na Kameni.“

Kapitola tři

Patricie ležela na vzduchové matraci a tiše doufala, že syntetická tkanina prostěradel nebude vrzat po vinylu. Obklopena tmou, ležela v posteli čistá, zahřátá, dobře nakrmená – jídlo bylo více než přijatelné – a teď, když nechodila, už nebyla tak udýchaná. Unavená, ale neschopná spát. Její paměť se zmítala vizemi:

Třicet kilometrů široký dóm, kropenatý šedohnědý povrch údolí, na každém konci uzavřený netečnými kamennými a kovovými zdmi, proraženými zářícími plazmovými trubicemi.

Podivuhodná perspektiva; jak stála venku na úrovni nultého patra údolí u vstupu do výtahu, naproti nesmírnosti, povrch na kilometry okolo vypadal plochý a normální, poušť v podmračeném dni. V dálce na obou stranách se křivky – ačkoli se stáčely a lámaly – stávaly přece jenom zřetelnějšími. Zdálo se jí, že stojí pod obrovským klenutým mostem s plazmovou trubicí, pod zářivou mléčnou řekou, která jí teče nad hlavou. Přímo na severu se země zakřivovala v přesné shodě s kruhovým uzávěrem. Při pohledu vzhůru bylo všechno zkreslené, jako kdyby se dívala čočkou rybího oka, uzávěr přejímal sevření protější strany dómu a doplňoval kruh za plazmovou trubicí.

Kámen byl dosud aktivní, ačkoli tyto dómy byly opuštěny před mnoha staletími.

Lanier jí na spoustu otázek neodpověděl a řekl, že je to „zvyk“ nechat nově příchozího pozorovat a zažívat Kámen krok za krokem. „Ačkoli, proč byste nám měla věřit to, co vám říkáme?“ Dávalo to smysl, ale přesto byla zklamaná. Co na tom bylo tak tajemné? Kámen byl skvělý a znepokojivý, ale – pokud mohla říci – ne všechno vzbuzovalo její profesionální zájem. Čistá fyzika, jakkoliv pokročilá.

Bylo to skutečně jednoduché. Vezměte jeden obrovský asteroid, skálu s nikl-železným jádrem – průměrně miliardu let starý kus prapůvodní planetární hmoty – a dostrkejte ho na oběžnou dráhu okolo vaší planety. Vykutejte sedm dómů, spojte je navzájem v osách vrty, zbývající objem provrtejte tunely, přístupovými cestami, skladovacími prostory a výtahy. Dodatečně přitáhněte uhlíkaté a ledové asteroidy a začněte jejich materiál přenášet do dómů. Pošlete ho na cestu do nejhlubšího vesmíru, a voilà!

Kámen.

Zatím zjistila pár klíčových údajů. Všechna poschodí dómu jsou také propojena tunely vyhloubenými v těle asteroidu. Mnoho tunelů bylo součástí rozsáhlého vlečkového dopravního systému. V prvním dómu ale žádné vlečky nebyly, protože měl sloužit jako záložní a skladový prostor, a v dobách, kdy byl Kámen obydlen, byl navštěvován zřídka. Sedmý dóm zjevně sloužil obdobnému účelu, což bylo logické – tyto dómy byly povinny sloužit jako tlumič nebo nárazník proti poškození relativně slabých konců asteroidu. Stěna mezi vstupem do prvního dómu a vesmírem byla místy jen pár kilometrů silná.

Ale na sedmém dómu bylo něco zvláštního a snad i tajemného. Vycítila to z Lanierova hlasu a viděla to ve výrazech těch, se kterými se setkala v jídelně. A také si vzpomněla na ty povídačky, co je slyšela ještě na Zemi…

Nějak významně je sedmý dóm odlišný.

Až dosud se setkala s pěti členy vědeckých týmů; se třemi v jídelně: Robert Smith, vysoký a kostnatý s rudými vlasy a sešikmenýma očima, které mu dodávaly smutný výraz, expert na vznik a formování asteroidů; Hua Ling, štíhlý senior čínského týmu a plazmový fyzik, který strávil většinu času na jižním polárním vrtu; a Lenora Carrolsonová; padesátiletá žena s okrouhlou tváří, prošedivělými blond vlasy a trvale přátelským, smyslným výrazem, těžkými víčky a očima obklopenýma usměvavými vráskami.

Carrolsonová přivítala Patricii s mateřskou starostlivostí. To dalo Patricii pár minut, aby pochopila, že tohle je ta Lenora Carrolsonová, laureátka Nobelovy ceny, astrofyzička, která před osmi lety objevila a částečně vysvětlila gama hvězdy.

Carrolsonová zachytila Lanierův pokyn, že je její povinností ukázat Patricii v táboře ženské ubytovny. Byly v dlouhém baráku s laminátovými stěnami na severním konci čtyřúhelníku. Pokoje byly malé a prostě zařízené, ale svým vlastním důmyslným způsobem pohodlné, všechno vybavení bylo lehké a kompaktní. V hale ji Carrolsonová představila dvěma dalším astronomkám, Janici Polkové a Beryl Wallaceové; obě pocházely z Abell Array v Nevadě. Rozvalovaly se na pohovkách, které vypadaly jako smontované ze šrotu ve školní dílně. Polková se podobala víc modelce než Patriciině představě o astronomovi. Dokonce i v kombinéze byla její tmavá krása elegantní a vzdálená; výraz neměla ani tak odmítavý jako spíš skeptický. Wallaceová byla také přitažlivá, ale o dvacet liber těžší. Vypadala, že je něčím zneklidněná.

Carrolsonová ukázala na společenský rozpis umístěný blízko vstupních dveří.

„Ve vědeckém týmu je třicet žen a šedesát mužů. Dva manželské páry, čtyři zasnoubené –“

„Pět,“ připočetla se Patricie.

„A šest vdaných, ale s manžely na Zemi. Já jsem jedna z nich. Což je pro osamocené muže slabá útěcha. Ale zasnoubená nebo ne, bude férové, když dáte své jméno na rozpis. Je staré pořekadlo, že se má člověk trochu přizpůsobit: ‚Nestrkej svoje pero do úředního inkoustu.‘ A protože tady je všude úřední inkoust, nějaké to ponoření pera je nevyhnutelné. Ale nikdo to nezneužívá.“ Carrolsonová mrkla na Polkovou a Walaceovou. „Je to tak, děvčata?“

„Ráj,“ zívla znuděně Polková, zdvihla oči od záznamníku a široce je rozevřela. „Lepší než na univerzitě.“

„Jakékoli problémy,“ řekla Carrolsonová, „a hned mi je řekněte. Jsem tady seniorka, přinejmenším věkem.“

„Budu se chovat slušně,“ odpověděla Patricie.

Nikdy nebyla společensky přelétavá, měla sklon upadat do naprosté závislosti – a obvykle bez opětování. Zatím, odmyslí-li Paula, jí to tady nedělá žádné starosti. Ačkoli – a usmála se ve tmě – Lanier je hezký muž. Takže přece jenom starosti.

Patricie byla zvědavá, jestli bude mít takové starosti, až pozná celou situaci.

Usnula, aniž věděla jak.

Ve spánku uslyšela zvonění budíku v jejím komunikátoru. U postele se jí spolu se signálem rozsvítilo příjemné jantarově žluté světlo. Mrkla na prázdné, špinavě bílé zdi a nedalo jí žádnou práci vzpomenout si, kde je. Cítila se ve skutečnosti přesně jako doma a trochu vzrušeně. Přehodila nohy přes okraj postele.

Patricie nikdy nebyla zatížená na dobrodružství. Turistika a táborničení v jejím životě nechyběly, ale většinou neinklinovala k jiným sportovním aktivitám než k cyklistice. Každý šestý až osmý měsíc se stávala dychtivou cyklistkou a každý den trávila dvě hodiny jízdou okolo univerzitního areálu. Po několika týdnech ji to pustilo a vrátila se k sedavému způsobu života.

Často musela hodně pracovat duševně; někdy to musela napsat. Duševní práce může být provozována téměř všude, ale ne, když se leze nejistou trasou nebo jste k smrti utahaní po dlouhém pochodu.

Ale tady…

Někdy v noci dospěla k poznání, že si přeje, aby se stal Kámen smyslem jejího života. Tenhle pocit znala, k matematickým problémům přistupovala se stejným zápalem. Cítila se osvěžená, tep měla rychlý a tváře zrůžovělé jako dívenka.

Když Lanier zaklepal, byla už oblečená a česala si vlasy. Dveře otevřela se široce rozevřenýma očima.

Za ním stála Carrolsonová. „Snídani?“ zeptal se Lanier. Oblečena do standardní modré kombinézy vědce se zapínáním na zip a knoflíky vypadá praktičtěji, pomyslel si.

Jasné bledé světlo plazmové trubice nikdy nekolísalo a jak kráčeli, tak pouze vrhalo v jejich stopách neurčité stíny. Jídelna, sousedící s experimentální zemědělskou stanicí, vydávala snídani pro směnu od 15:00 – 24:00. Pro Patricii byla „noc“ od šesti „ráno“ do dvou „odpoledne“. Lanier řekl, že spal špatně; Carrolsonová zrovna nastupovala svoji směnu.

V jídelně bylo kolem dvaceti vědců, seskupených okolo videoobrazovky na konci místnosti. Lanier se k nim nakrátko připojil, pak se vrátil, zatímco se Carrolsonová a Patricie posadily s obědem a snídaní. Automatický šéfkuchař předkládal tácy s jídlem, každý pokrm měl tu správnou teplotu, každý chod byl překvapivě chutný. Na kohoutku blízko jednotky viselo oznámení: „Pravá voda z KAMENE – zkušenost, kterou si nesmíte nechat ujít. H2O z hvězd!“ Voda byla mdlá, ale ne nechutná.

Lanier pokynul ke skupině okolo obrazovky. „Fotbal,“ vysvětlil. „Hunt a Than ve vrtu zachytávají mikrovlny a vnější vysílání. Nějaká komerční stanice přenáší zápas kódovaně pro předplatitele a nám se stalo, že jsme ve stejné části oblohy jako satelit. Dekódovali signál.“

„Není to nelegální?“ zeptala se nedbale Patricie a rovnala si jídlo na tácu.

„Postavení jest privilegiem,“ řekla Carrolsonová. „Nikdo nás nikdy nebude za nic soudně stíhat.“

K dispozici byla i čerstvá pomerančová šťáva; pod světlem trubice citrusové stromky vzkvétaly. Javorový sirup na lívancích byl také pravý, ale ne místní. Lanier zaznamenal její údiv.

„Když něco nemůžeme vypěstovat v Kameni, vyžádáme si to nejlepší ze Země. V každém případě je drahé sem nahoru něco dovézt, a kvalita je jenom zlomek nákladů – a my jsme je přesvědčili, že bychom měli být krmeni alespoň stejně dobře jako námořníci na ponorkách nebo osadníci na Měsíci. Jezte pořádně – tohle je snídaně za dvě stě dolarů.“

Carrolsonová při jídle roztomile tlachala, mluvila o práci svého muže na Zemi – byl matematik a zaměstnával ho americký Národní úřad pro vědu a techniku. Lanier mluvil málo. Patricie byla také zticha, brala si z něho příklad, prohlížela si ho koutkem oka, kdykoli se jí zdálo, že si toho nikdo nevšimne. Jeho indiánské rysy ji přitahovaly, ale černé kruhy pod očima jako by napovídaly, že týdny nespal.

„– skutečně pro vás dobré,“ říkala Carrolsonová.

Patricie se na ni bez výrazu podívala.

„Světlo z trubice, víte,“ znovu opakovala Carrolsonová. „Obsahuje všechno, co potřebujeme, a nic škodlivého. Můžeš pod ním ležet spoustu dní a nespálíš se, ale svůj podíl vitamínu D dostaneš.“

„Ach,“ řekla Patricie.

Carrolsonová vzdychla. „Garry, zase jste vyvolal ten účinek.“

Lanier vypadal popleteně. „Jaký účinek?“

„Podívejte se na to děvče.“ Carrolsonová zabubnovala na desku z lehkého kovu (pocházela z přepážky nádrže OTV jako většina nábytku v táboře). „Dejte si na něj pozor, Patricie. Je nebezpečný.“

Patricie s otevřenými ústy hleděla z jednoho na druhého. „Cože?“

„Odcházím teď na směnu,“ řekla Carrolsonová a zvedla tác. „Jenom to měj na paměti. Všechny ženy z týmu toužily po Garrym. Ale on je odpovědný někomu doma – někomu velmi důležitému.“ Tajemně se usmála a odkráčela k myčce na nádobí.

Lanier upíjel kávu. „Nejsem si jistý, že vám podává správné údaje.“

„Pravděpodobně ne.“

„Měla na mysli, že jsem odpovědný poradci – Juditě Hoffmanové.“

„Setkala jsem se s ní.“

„A nejsem na společenském rozpisu, protože je tady tolik práce a skoro žádný čas. Navíc musím brát ohled na své postavení.“ Dopil šálek a postavil ho.

„Pomyslíte-li na to množství inteligentních lidí kolem vás, nemusí být postavení tak zavazující,“ řekla Patricie. Okamžitě si uvědomila naivitu svých posledních slov.

Lanier položil ruce na stůl, sepjal je a díval se jí zpříma do očí tak dlouho, dokud je neodvrátila.

„Patricie, jste mladá a může se vám to zdát velice romantické, ale je to smrtelně vážné. Pracujeme podle pravidel a dohod, které jsou roky upřesňovány – pokud vůbec budou někdy přesné a hotové. Jsme mezinárodní tým vědců, techniků a bezpečnostních sil, a není nezbytně nutné dávat k dispozici Zemi každou nalezenou informaci, alespoň po určitou dobu ne. Protože budete mít přístup téměř ke všemu, musíte být obzvlášť zodpovědná – tak zodpovědná jako jsem já. Nemařte, prosím vás, svůj čas zájmem o… No, doporučuji vám držet se mimo společenský rozpis. V jinou dobu, na jiném místě, jistě, romantika a dobrodružství. Ale ne na Kameni.“

Seděla tiše, ruce spletené v klíně. „Neměla jsem v úmyslu zapsat se do rozpisu,“ řekla. Ještě nikdy nebyla na koberci, takže ji tohle kázání rozrušilo.

„Výborně. Vezmeme si zelené odznaky a pojedeme přes údolí.“ Dali tácy do myčky a odešli z jídelny. Lanier šel pár kroků před ní, oči sklopené k zemi. Přiblížili se k malé budově blízko severní strany valů. Dveře jim otevřela podsaditá, širokoramenná žena v černé kombinéze, se zeleným páskem a rudými seržantskými proužky na rukávu. Sedli si za stůl, vyrobený z většího množství kovových desek z přepážek, a dali se do vyplňování formulářů. Když byli hotovi, otevřela zamčenou skříňku a vyndala zelený odznak s obrysem Kamene vytištěným v jednom rohu a orámovaným stříbrným kroužkem.

„Naše opatření zde jsou přísná, slečno Vasquezová,“ řekla. „Jistě znáte řády. Zelený odznak je obrovská zodpovědnost.“

Patricie vzala nesmazatelné pero a odznak podepsala, pak přitiskla prsty k identifikaci na snímací desku k založení do bezpečnostního počítačového systému. Žena jí připjala odznak na náprsní kapsu. „Jsem ráda, že jste mezi námi. Jsem Doreen Cunninghamová, šéf bezpečnosti Vědeckého tábora jedna, prvního dómu. Veškeré otázky nebo problémy, které pocítíte, vám kdykoli zodpovím.“

„Děkuji,“ odvětila Patricie.

Lanier ji odvedl z budovy strážnice vzhůru po stupních valu.

„Jestli ráda cvičíte, máme běžeckou dráhu, která vás dovede k druhému táboru. Nedaleko odtud je také gymnastické doskočiště. Doporučuji pěkně usilovné cvičení, kdykoli to bude možné. Nízké g nás drobátko hýčká. Svaly mají sklon ochabnout, když se neudržují. A cvičení vám umožní rychleji se aklimatizovat na zdejší tlak vzduchu.“

„Myslím, že nízké g je příjemné,“ řekla, jak kráčeli přímo k průčelí baráku z vlnitých plastových desek. „Nadnáší“

Uvnitř baráku byla dvě vozidla podobná velkým sněžným saním s šesti paprskovými ocelovými koly s gumovými pneumatikami namontovanými namísto pásů. Patricie se sklonila, aby se podívala pod ně, pak se narovnala. „Mají solidně hluboký vzorek.“

„Naše náklaďáky. Snadno se řídí – brzy se to naučíte. Ale dnes jste jenom na vyjížďce. Mějte oči na stopkách.“

Odemkl dveře a pomohl jí nahoru, na improvizované sedadlo vedle řidiče. Než zavřel dveře, odmlčel se. „Je mi líto, že jsem na vás tak tvrdě vyjel. Jsem si ale jistý, že chápete, jak je důležité, že jste tady, a –“

„Já to nechápu,“ řekla Patricie. „Nemám nejmenší tušení proč jsem tady.“

Lanier přikývl a usmál se.

„Ale určitě jste ten pravý člověk. Kdybych já byl tak důležitý, nosil bych nos pěkně nahoru. A vypadá to, že etika práce na Kameni vám brzy přijde přirozená.“ Vlezl do sedadla řidiče, sáhl do kapsy a vyndal z ní záznamník. Nabídl jí ho. „Úplně jsem na to zapomněl. Pravděpodobně si budete chtít sem tam dělat poznámky. Dáreček od vlády.“

Zapnul elektrický motor a vyjel s náklaďákem z kůlny. „Teď pojedeme do druhého dómu, do prvního města. Budeme tam pár hodin a pak vás vezmu do Třicátého století s. s r.o..“

„Jedním z vlaků?“

Přikývl. „Dnes třetí dóm přeskočíme – příliš mnoho, příliš brzy. Přetížilo by vás to. Zastavíme se v bezpečnostním táboře čtvrtého dómu a dáme si oběd a pak pojedeme přímo do šestého dómu.“

Náklaďák se přiblížil k drátěnému plotu táhnoucímu se mnoho kilometrů na východ a západ.

„Můžu dát jednu předčasnou otázku?“

„Někde začít musíme.“

„Je tady skutečně zemina. Dá se v ní něco pěstovat?“

„Je mírně úrodná,“ řekl Lanier. „Při cestě máme několik pěstitelských projektů, značnou část ve čtvrtém dómu. Většina téhle zeminy je přímo materiál uhlíkového asteroidu s doplňky.“

„Hm.“ Otočila se a přehlédla zákrsky a nízké obláčky prachu za nimi. „Je Kámen ještě v provozu myslím, může odletět?“

„V provozu ještě je, ale nevíme, zda může odletět nebo ne.“

„Zajímalo by mě… jestli by nás to mohlo uvěznit uvnitř, kdyby se to rozhodlo odletět. Pak bychom farmy potřebovali, že?“

„Kvůli tomu farmy nemáme,“ podotkl Lanier. Čekala, že se rozhovoří, ale hleděl přímo před sebe; zpomalil náklaďák, protože se přiblížili k bráně v drátěném plotě.

„Motory jsou velice staré. Někteří inženýři si myslí, že jsou opotřebované,“ řekl, jako by ji napůl poslouchal a napůl sledoval řetěz vlastních myšlenek. Vytáhl z kapsy elektronický klíč, navolil číslo a otevřel bránu radiosignálem. „Řízení ještě nerozumíme. Poslední efektivní prací motorů bylo navedení Kamene na současnou oběžnou dráhu. Používaly kusy hmoty, které roboti uvolnili z povrchu Kamene – většinou v hlubokých pruzích. Transportéry přemísťovaly kusy přímo nad severní kráter. Tento konec je uzavřený – brzo pochopíte druhý důvod proč. Co se v tomto místě s kusy stalo, nevíme; zjistit to je obtížné.“

„Dokážu si to představit.“

Náklaďák čile projel bránou a přejel koleje vyježděné pneumatikami; nebylo v nich ani stopy po trávě.

„Všechny tyhle drátěné ploty,“ řekla Patricie. „Jednou dáte za ploty všechny, kdo sem přijdou, a pak si budete myslet, že bezpečnost je dostatečná. Dopravit sem všechen ten materiál muselo stát dost peněz. Místo toho jste sem mohli přivézt vědce a vědecké vybavení.“

„Ploty jsme sem nepřivezli. Našli jsme je.“

„Drátěné ploty?“

„A figurky,“ řekl Lanier.

„O čem to mluvíte?“

„Kámen postavili lidé, Patricie. Lidé ze Země.“

Zírala na něj a pak se pokusila o úsměv.

„Postavili ho před dvanácti sty lety. Je nejméně dvanáct set let starý.“

„Oh, to povídejte někomu jinému.“

„Ne, myslím to vážně.“

„Nečekala jsem, že si budete dělat legraci,“ řekla tiše a narovnala se na sedadle.

„Nedělám si legraci. Vy si myslíte, že bychom přivezli osm nebo devět kilometrů drátěného pletiva?“

„Mám snad věřit tomu, že Karel Veliký nebo někdo podobný dal příkaz postavit Kámen?“

„Já jsem neřekl, že přiletěl z naší minulosti. Před touto vyjížďkou už nic víc – prosím, Patricie, buďte trpělivá. Čekejte a dívejte se.“

Přikývla, ale uvnitř zuřila. Tohle byl tedy skvělý způsob zasvěcení. Vemte mladou ženu na vyjížďku, vyhrožujte jí, vymáchejte ji v nesmyslech, zavezte ji zpět a můžete se bavit. Teď je z ní pravý ‚Kameňan‘. Nádhera.

Nikdy o tenhle druh zacházení nestála, ani když jí bylo třináct a byla bažant v UCLA (pozn. překl.: UCLA– Kalifornská univerzita v Los Angeles.).

„Podívejte se na ty drny,“ řekl Lanier. „To je tráva. Tu jsme sem nepřivezli my.“

„Vypadá to jako tráva,“ uznala.

Jeli třicet minut údolím, Přiblížili se k břidlicově šedému uzávěru. Před vjezdem do tunelu stál oblouk ze stříbřitého kovu, asi dvacet metrů široký. Z hlíny se ke vchodu zdvihala rampa. Lanier na ni najel.

„Jak je udržováno ovzduší?“ zeptala se. Ticho jí bylo nepříjemné. Lanier zapnul světla náklaďáku.

„Pod prostředními třemi dómy jsou obrovské rybníky. Rybníky jsou mělké a osazené mnoha druhy okřehků, vodních hyacintů a řas. Plus dalšími rostlinami, které se zatím pokoušíme identifikovat. Největší rybník má tvar věnečku a tvoří prstenec kolem čtvrtého dómu. V uzávěrech je ventilační potrubí, vede asi v tříkilometrové výšce – můžete ho spatřit dalekohledem nebo očima, pokud máte dobrý zrak – a Kámen je proděravělý mnoha dalšími šachtami a potrubími.“

Patricie přikývla a vyhnula se jeho očím. Brzo začíná ‚kamenět‘, pomyslel si Lanier. Odpor je první stupeň. Odpor a nedůvěra jsou mnohem jednodušší než snaha pochopit. A ani nejopatrnější představení Kamene nezabrání tomuto cyklu. Každý sem přijde jako nevěřící Tomáš. Všichni nejdříve znejistěli. Všichni nakonec pochopili a smířili se se skutečností.

Po šesti minutách jízdy tunelem přijeli k silnému ochrannému pletivu. Zcela přehrazovalo tunel. Lanier klíčem otevřel další bránu a vynořili se ve druhém dómu.

Z tunelu vedla rampa, zpevněná zděnými stěnami. Mezi zdmi byl natažen plot a strážnice stála po straně další brány. U strážnice postávali tři příslušníci námořní pěchoty v černých kombinézách, kteří zbystřili pozornost, když se k nim valil náklaďák. Pneumatiky rachotily po dláždění rampy. Lanier zastavil, vypnul motor a seskočil ze sedadla. Patricie zůstala na místě a hleděla čelním sklem na scenérii před sebou.

Za rampou byla dva kilometry hluboká terasa rozsáhlého parku, nepravidelně skvrnitá nízkým porostem stromů, četnými mýtinami, nízkými betonovými stavbami, které se podobaly základům budov. Za parkem se rozlévalo úzké jezero nebo řeka; od východu na západ dóm obkružovalo. Přes vodu vedl visutý most s vysokými štíhlými věžemi. Byl rozklenutý mezi masivními betonovými kotvami.

Most směřoval přímo k městu.

Mohlo to být třeba Los Angeles za jasného dne nebo nějaké jiné moderní pozemské město, použijeme-li bizarní nadsázku. Bylo ovšem větší, mnohem ctižádostivější a uspořádanější, mnohem architektonicky vyzrálejší. A celému městu vévodily, jako kolíky na desce hracího automatu, největší stavby, jaké kdy v životě spatřila. Asi čtyři kilometry vysoké, vypadaly jako lustry z betonu, skla a zářící oceli. Každá faseta nejbližší lustrovité stavby byla větší než všechny ostatní budovy. Podobnost s lustrem se zvětšila když vzhlédla a uviděla je zmenšené výškou dómu. Přes dvě vrstvy atmosféry, padesát kilometrů vzdálené, se město stávalo nádherně nereálným jako model za zaprášeným sklem v muzeu.

Oči jí těkaly sem a tam, kroutila hlavou, jako kdyby se dívala na zpomalený tenisový turnaj, v němž se výměny mezi hráči postupně prodlužují.

„Dobré ráno, pane Laniere,“ řekl velitel, když se přiblížil, aby jim zkontroloval odznaky. „Ona je nová?“

Lanier přikývl. „Patricie Vasquezová. Přístup bez omezení.“

„Ano, pane. Generál Gerhardt se včera zmínil, že vás očekává.“

„Nějaká aktivita?“ zeptal se Lanier.

„Mitchellovo průzkumné družstvo teď prochází mega K, na třiceti stupních a šesti minutách.“

Lanier se naklonil do kabiny. „‚Mega‘ jsou ty velké stavby,“ vysvětlil. Zaclonila si oči před plazmovou trubicí, aby viděla protější stranu dómu o něco jasněji. Rozeznala parky a malá jezera, síť ulic – byly rozloženy střídavě v soustředných kruzích a čtvercových blocích.

Od protější stěny byla stejně daleko jako je Long Beach od Los Angeles. Navzdory měřítku bylo město rozhodně postaveno lidmi.

Lanier si stoupl na bočnici a zeptal se jí, jestli si nechce protáhnout nohy, než pojedou dál.

„Jak ho nazýváte?“ zeptala se Patricie.

„Jmenuje se Alexandrie.“

„Pojmenovali jste ho vy?“

Lanier zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Dnes projedeme až do sedmého dómu?“ zeptala se.

„Jestli to vydržíte.“

„Jak dlouho tady zůstaneme?“

„Nanejvýš pár hodin. Než pojedeme dál, chci vám ukázat knihovnu.“

„Knihovnu?“

„Ovšem,“ odvětil Lanier. „Jeden ze zlatých hřebů.“

Usadila se zpátky do sedadla s rozšířenýma očima. „Město je opuštěné?“

„Většina z nás si myslí, že je. Nějaké pověsti kolují, ale mně jdou na nervy. Ochranka tomu říká halucinace. Duchové. Nikdy jsme nenašli živého Kameňana.“

„A mrtvé jste našli?“

„Celou řadu. Jsou v mauzoleu v tomto a ve čtvrtém dómu. Hlavní hřbitov v Alexandrii je na dvacátém šestém stupni a desátém kilometru. Pochopila jste souřadnicový systém?“

„Myslím, že ano,“ řekla Patricie. „Měříte od osy ve stupních a pak udáváte vzdálenost od uzávěru. Ale kde je nula a od kterého uzávěru?“

„Nulou je tento most a měříme od jižního uzávěru.“

„Pokud tohle není ‚zasvěcení‘, potom – jste mi nevyprávěl báchorky. Kámen postavili lidé.“

„Souhlasí,“ řekl Lanier.

„Kam odešli?“

Lanier se usmál a zakýval prstem.

„Já vím,“ řekla Patricie a usmála se. „Čekejte a dívejte se.“ Vylezla z náklaďáku a protáhla se, pak si protřela oči. „Jsem přesvědčena.“

„Když jsem poprvé viděl Alexandrii, cítil jsem se jako doma,“ řekl Lanier. „Jsem odchovaný New Yorkem, do LA jsem se přestěhoval, když mi bylo patnáct – prakticky celý život jsem žil ve velkoměstech. Ale tohle na mě přesto udělalo dojem. Jenom do tohoto dómu bychom mohli přemístit dvacet milionů lidí a pořád by nebyl přecpaný.“

„Proto je Kámen důležitý – jako nemovitost?“

„Ne. Neplánujeme prodávat tu parcely. V týmu máme patnáct archeologů a ti by zabili každého, koho by něco takového napadlo. Každých pár dní pořádají brífinky – jsem si jistý, že je brzy budete navštěvovat. Pracují nepřetržitě a sem jsme je přivezli před třemi lety. Od všeho nás odhánějí, s výjimkou případů, kdy je přesvědčí některý ze šéfů ochranky nebo já. A dokonce i pak se jim musíme setsakramentsky dlouho omlouvat.“

Patricie kývla na tři strážné, kteří jí pozdrav srdečně opětovali, jeden se dotkl štítku čepice. Vysílačka ve strážnici pípala a chrastila. Velitel odpovídal. Patricie nebyla schopna zachytit jeho hrdelní řeč, ale strážný odpovídal v něčem, co znělo jako ruština.

„Přísahala bych, že jsou to všichni čistokrevní američtí vojáci,“ řekla Patricie.

„Jo. Ale v jižním vrtu pracují s Hua Lingem Rusové.“

„Námořní pěchota mluví rusky?“

„Tenhle asi ano. A třemi nebo čtyřmi dalšími jazyky. Smetánka.“

„Je tady nahoře někdo, kdo není skvělý?“

„Tady nejsou žádní zaostalci, jestli jste měla tohle na mysli. To si nemůžeme dovolit. Všichni mají dvě nebo tři odbornosti.“ Znovu se posadil na místo řidiče. „Jestli jste už v pořádku, přejedeme most a pojedeme ke knihovně.“

„Jakž takž,“ řekla Patricie a znovu se usadila na sedadle.

Lanier popojel a brána se před nimi široce otevřela. Jakmile projeli, zase se zavřela.

Když přejížděli čtyřproudový most, pneumatiky drnčely a duněly po asfaltu. Patricie sáhla do vnitřní kapsy a vytáhla záznamník. Za použití desetiznakové těsnopisné klávesnice psala:

Počasí – nebo spíš jeho absence. Obloha je zcela čistá. Perspektiva – skutečně překvapivá. Okolí je ploché, pak se najednou horizont (když se díváš na sever) stáčí, křivka prudce stoupá na druhou stranu údolí. A nad hlavou skrz jemnou mlhu vidíš dost podrobností.

Přehrála si to co napsala a hledala chyby. Těsnopis se naučila na střední škole, ale to bylo před mnoha lety a ona dávala přednost psaní rukou. Papír byl zjevně na Kameni vzácným zbožím a šetřilo se jím.

Jak jeli širokou dopravní tepnou, pokračovala v psaní. Ulice okolo padesáti metrů široké, uprostřed rozdělené něčím, co mohla být kdysi tráva a stromy. Dva dopravní pruhy na každé straně. Žádná z rostlin nevypadá zdravě. Zahradní systémy poškozené – nefunkční? Výkladní skříně na ulici skoro všechny vytlučené. Vestibuly obchodů, agentur otevřené. V jednom okně – humanoidní figurína. Dlouhý krk. Nehybná a nahá.

Zahlédla vývěsní štít, který mohl kdysi označovat klenotnictví. „Kesar’s,“ četla. Latinkou – a jak popojeli, na druhé straně vývěsního štítu viděla totéž jméno napsané azbukou. Na některých obchodech byly orientální ideogramy – čínské a japonské. Ostatní byly v laoské abecedě a v modifikované vietnamské latince.

„Bože,“ vydechla. „Jako kdybych byla zpátky v LA.“

Na obchodech bylo něco podivného, vzhled, dokonce pár výkladů. Pošilhávala po nich a pokoušela se zjistit, co jí na nich vlastně vadí. „Počkejte chvilku,“ řekla. Lanier zastavil. „Tohle všechno je pokládáno za starobylé, že? Myslím doma, kde máme obchodní promenády postavené tak, že vypadají jako ve staré Anglii. Domnívám se, že tohle stavěli se záměrem, aby to bylo staromódní.“

„Tohle je stejně dobrá poznámka jako ostatní, které jsem slyšel,“ řekl Lanier a pokrčil rameny. „Nikdy jsem této oblasti nevěnoval moc pozornost.“

„Garry, jsem dost zmatená. Jestli byl Kámen postaven před tisíci lety, jak sem tohle všechno zapadá?“

Lanier projel mírnou zatáčkou a zastavil náklaďák uprostřed ulice. Ukázal na obrovskou hnědou budovu na severním kraji zelené plochy. „Tohle je jedna z knihoven – jedna ze dvou, které jsme dosud prozkoumali. Všechny ostatní jsou uzavřené.“

Patricie skousla spodní ret. „Měla bych být nervózní?“

„Snad. Já bych byl.“

„Mám na mysli, je to jako kdyby –“ Potřásla hlavou. „Proč tam mám jít? Jsem matematik. Nejsem ani technik ani historik.“

„Věřte mi, nikoho neposíláme do knihovny z vrtochu. Máte jedinečnou kvalifikaci. Zatím jste pracovala v oblasti, která neměla praktické využití – až dosud.“

„Přestanu klást otázky,“ řekla Patricie a vzdychla. „Ani nevím, jaké otázky mám klást.“

Okolo budovy byly rozmístěny elektronické senzory. Na vrcholu drátěného plotu byly hrozivé spirály ostnatého drátu, mezi nimiž trochu vykukovaly senzory a kamery. Před vchodem stáli čtyři strážní, měli PPL – protipěchotní lasery – a tvářili se velice vážně. Když se Lanier a Vasquezová přiblížili, zahřměl z reproduktoru hlas: „Pane Laniere. Stůjte a podrobte se prohlídce. Kdo je to s vámi?“

„Patricie Vasquezová. Záznam pod vědeckým týmem, reference u generála Gerhardta.“

„Ano, pane. Předstupte a předložte identifikační odznaky.“

Opustili náklaďák a kráčeli k bráně. „Ostnatý drát a senzory jsme přivezli ze Země před dvěma lety,“ pronesl k ní Lanier. „Když jsme začali chápat, o co tu jde.“

Předložili odznaky a položili ruce na desku, kterou přinesla žena v černé a šedé. Když byli odbaveni, vstoupili do ohrady.

Také zde byla přízemní okna vytlučená. Nebyla tu žádná viditelná označení, ale ve vzduchu tkvěl určitý „pocit“ knihovny – ačkoli to opět vypadalo podivně uměle. Vnitřek byl temný a opuštěný.

„Vnější stráž nesmí vstoupit do knihovny, jen zvláštní ochranka v černošedých uniformách. Uvnitř je celou dobu stále jedna osoba u videomonitoru – její hlas jsme slyšeli.“

„Moc pěkné,“ řekla Patricie.

„Nezbytné.“

Ze stropu visely fluorescenční pruhy, které osvětlovaly chodbu. Většina pruhů svítila v řadách a vytvářela světelnou cestu přízemím a vedla nahoru ke křídlu schodiště blízko centra budovy.

„V Alexandrii máme umístěné čtyři přenosné generátory,“ řekl Lanier, jak kráčeli dolů. Podlaha byla prázdná a zaprášená, s pár pěšinkami v prachu. „Většina městské energetické sítě nefunguje. Zatím jsme nenašli energetické zdroje, ale pravděpodobně to nejsou samostatná zařízení. Samotný Kámen má určitou energetickou rezervu soustředěnou v supravodivých bateriích.“

Patricie svraštila obočí. „Baterie?“

„Jako sto metrů dlouhé články v Arizoně a Velkém africkém skleníku.“

„Aha.“ Neměla moc znalostí z fyziky, ale nechtěla, aby to Lanier poznal.

„Jinak je elektrická soustava docela konvenční. Kontrolní a informační kanály jsou optické, trochu lepší než na Zemi. Budovy jsou temné, protože většina obvodů nebo toho, co sloužilo této funkci, je přerušená a zakopaná a nikdo si je netroufne zrestaurovat, dokud nebudeme vědět něco víc o rizikách požáru.“

„Proč jsou okna vytlučená?“ zeptala se Patricie, když stoupali dál.

„Sklo věkem křehne a nakonec se roztříští. Okna rozbilo kolísání atmosférického tlaku.“

„Počasí?“

„Něco takového. V dómech je systém vysokých a nízkých tlaků, stoupajících a coriolisových, a blízko uzávěrů klesajících. Dokonce bouřlivých. V některých dómech je místy i sníh. Většina toho vypadá, že je to řízené, ale my nevíme, jestli je počasí předem určované, stabilní, nebo zda ho stroje někde nevytvářejí.“

V šerých chodbách pod světelnými pásy v druhém patře viděla kovové válce, vysoké jako člověk, seřazené v řadách, jako kdyby kráčely do temnoty.

„Už přes rok získáváme z těchto databank informace,“ řekl Lanier. „Programovací jazyk moc neznáme, takže s úspěchem vyrábíme jen přehledné a čitelné kopie a užitečné obrázky – nějakých šest měsíců. Až skončíme, tak přejdeme do knihovny v dalším dómu, která je mnohem větší, ale teď se soustřeďme na tuto. Ale… já stejně dávám přednost této. Ve čtvrtém patře je rozsáhlá rozmnožovna. Tam jsem začal se svým průzkumem a tam také vy budete provádět svůj.“

„Cítím se, jako bych byla na Mary Celeste.“

„Takové přirovnání je možné,“ řekl Lanier. „V každém případě, tady a všude jinde, pravidlo zní: nenarušujte nic, co nemůžete vrátit do původního stavu. Archeologové právě dokončují hrubé mapování a jsou ještě nedůtkliví. Tohle pravidlo můžeme sem tam porušit – opravit potřebné zařízení, zafušovat do počítačů – ale žádné větší vměšování nelze dovolit. Jestli je Kámen Mary Celeste, nemůžeme si dovolit nezjistit proč.“

Ve čtvrtém patře vstoupili do velké místnosti lemované čtečkami, každá měla prohlížečku a do stolku zapuštěný plochý šedý panel. Jeden ze stolků byl vybaven nedávno dovezenou tenzorovou lampou připojenou k novému energetickému zdroji.

Lanier pro ni přitáhl křeslo. Posadila se.

„Za chvilku jsem, zpátky,“ řekl. Odkráčel k protější straně místnosti, prošel dveřmi a nechal ji samotnou. Ohmatávala prohlížečku na stole – je to na videozáznamy nebo na mikrofilmy? Nemohla říct. Obrazovka byla plochá a černá jako eben, ne víc než čtvrt palce silná.

Na křesle bylo něco neobvyklého. Malý váleček přimontovaný horizontálně uprostřed sedadla, který ji tlačil mezi hýžděmi. Kdysi tam snad mohl být polštář, který váleček zakrýval – nebo třeba křeslo samo vytvářelo polštář, když bylo zapnuté.

Patricie nervózně přehlédla řady prázdných čteček a pokusila se představit si, kdo je používal naposledy. Když se Lanier vrátil, byla ráda, že ho vidí. Ruce se jí třásly.

„Strašidelné,“ řekl a slabě se pousmál.

Podal jí malou knihu, vázanou v mléčném plastiku. Začala v ní listovat. Papír byl tenký a tuhý. Byla v angličtině, ale písmo bylo neobvyklé – s příliš mnoha patkami. Otevřela knihu na titulní straně.

„Tom Sawyer,“ četla, „od Samuela Langhorna Clemense, Marka Twaina.“ Rok vydání byl 2110. Zavřela knihu, položila ji a ztěžka polkla.

„Nu?“ zeptal se tiše Lanier.

Zamračeně se na něj podívala. Pak mezi nimi proběhlo něco jako porozumění. Otevřela ústa, aby něco řekla, ale raději je zase zavřela.

„Určitě jste se divila, proč vypadám tak unaveně,“ řekl Lanier.

„Ano.“

„Teď to chápete?“

„Kvůli téhle… knihovně.“

„Částečně.“

„Je z budoucnosti. Kámen je z naší budoucnosti.“

„Nejsme si tím úplně jistí,“ odpověděl.

„Proto jsem tedy zde… abych vám pomohla na to přijít.“

„Jsou tu další hádanky, také tajuplné a možná všechny provázané.“

Znovu otevřela knihu. „Vydáno Greater Georgia General ve spolupráci s Harpers of the Pacific.“

Shýbl se a vzal jí knihu z rukou. „To prozatím stačí. Půjdeme odtud. Můžete si trochu odpočinout nebo strávit pár hodin na základně ochranky.“

„Ne. Chci pokračovat.“ Na pár sekund zavřela oči. Opustil ji, aby zařadil knihu, pak se vrátil a šel před ní do přízemí.

„Vchod do podzemní dráhy je dva bloky odtud. Můžeme tam jít pěšky. Pohyb nám pročistí hlavu.“

Následovala ho přes roh parku, rozhlížela se, aniž by vnímala budovy a nápisy v různých jazycích Země, a pochopila, že minula bod přizpůsobení.

Prošli pod srpkovitým obloukem a sestupovali obousměrnou rampou ke stanici metra.

„Řekl jste, že Kámen nepřišel z budoucnosti,“ poznamenala Patricie.

„Z naší budoucnosti,“ opravil Lanier. „Možná ani z našeho vesmíru.“

Měla dojem, že jí hoří kůže. Rychle zamrkala a nebyla si jistá, jestli má začít křičet nebo se smát. „K čertu.“

„To jsou přesně moje pocity.“

Stáli na širokém nástupišti, blízko zdi ozdobené velkými plochými, růžově zbarvenými krystaly sestavenými do nepravidelné mozaiky. Ze stropu visely orientační tabule, písmena byla oprýskaná a loupala se: „Nexus Central, linka 5“

„Výstup směr Alexandrie“

„San Juan Ortega, linka 6, 20 minut.“ Blízko tabulí viselo velké množství ebenově černých monitorů; všechny byly mrtvé.

Patricie pocítila malý záchvěv závrati. Je skutečně tam, kde je, nebo má halucinace z přepracování?

„Začínáte ‚kamenět‘,“ řekl Lanier. „Pozorujte sama sebe.“

„Ano. Jo. Když se pozoruji, začínám skutečně ‚kamenět‘.“

„Dalším krokem je obvykle deprese. Dezorientace, fantazírování, deprese. Prošel jsem tím.“

„Ach?“ Podívala se na bílé dlaždice pod svýma nohama.

„V příštích pěti nebo deseti minutách snad přijede vlak,“ řekl Lanier. Strčil ruce do kapes a připojil se k ní v prohlížení podlahy.

„Už se mi ulevilo,“ řekla Patricie. Sama tomu nevěřila, ale na druhou stranu, před zkouškami se cítila hůř než teď. Musí se držet. Musí. „Jsem zvědavá, jestli máte nějaké lepší metody na zaškolování nováčků. Tahle vypadá dost nahodilá.“

„Používáme různé metody.“

„Nefungují?“

„Lépe ne, spíš hůř.“

Z tunelu zavanul proud vzduchu. Patricie nakoukla přes okraj nástupiště, aby viděla, jaký mechanismus pohání vagóny metra. Dno kanálu bylo jednotvárné, žádné koleje nebo vodítka jakéhokoli druhu.

Z tunelu vysvištěla obrovská hliníková mnohonožka, čelo kabiny bylo bez oken a protínaly je zářící zelené linie. Zastavila s náhlým zaskřípěním, ze kterého se ježily všechny chlupy, a jemně zabzučela. Dveře se otevřely do stran. V prvním voze stál příslušník námořní pěchoty s pistolí v pouzdře a s nápadnou laserovou puškou.

„Pane Laniere,“ pozdravil a rychle zasalutoval.

„Charlie, to je Patricie Vasquezová. Další zelený odznak. Patricie, to je desátník Charles Wurtz. Pravděpodobně uvidíte spoustu jemu podobných. Charlie je náš hlavní muž na nulté vlakové lince.“

„Ať se vám vyhnou všechny halucinace,“ řekl s úsměvem Charlie a potřásl Patricii rukou.

Lanier jí pokynul, aby vstoupila. Vnitřek na první pohled odpovídal normálnímu rychlému dopravnímu prostředku. Plastová sedadla a kovová zařízení byla v dobrém stavu. Vůz nebyl očividně konstruovaný na tlačenici – žádné popruhy nebo madla pro stojící pasažéry – a uspořádání sedadel bylo pohodlné, s velkým prostorem pro nohy. A žádné reklamy. Ovšem, uvnitř vozu nebyly vůbec žádné nápisy.

„Jako starý BART v San Francisku,“ řekla Patricie. Roky už BARTem nebo metrem v LA nejela.

Usadili se do sedadel. Nevnímala žádný pocit pohybu, dokud se nepodívala velkými okrouhlými okny, rozmístěnými v nepravidelných vzdálenostech na bocích vozu. Stanice byla mizející skvrnou. Pak byla jen tma, přerušovaná záblesky bílých vertikálních tyčí.

„Jako budoucnost to moc nevypadá,“ řekla. „Skoro nic se nezměnilo. Vždycky jsem si myslela, že budoucí svět bude odlišný, že ho nebudeme moci poznat. Zejména svět za tisíc let. Ale tady jsou budovy, metro – proč ne teleporty?“

„Alexandrie a tenhle traťový systém jsou o pěkných pár let starší než ostatní části Kamene. Až se zabydlíte a prohlédnete si to tu detailněji, zaznamenáte velké rozdíly mezi naší a touto technologií. Navíc…“ Odmlčel se. „Tady je historie, nad níž je možno se zamyslet. Odklady. Handicapy. A dědictví.“

„Což brzo poznám.“

„Správně,“ řekl Lanier. „Cítíte nyní nějaký pohyb? Zrychlení?“

Zamračila se. „Ne. Ale možná jsme zrychlovali pomalu –“

„Vlak akceleroval se čtyřmi g.“

„Počkejte.“ Otočila se k oknu a pozorovala, jak se bílé tyče míhají, pak se zamračila. „Alexandrie… myslím, že nebyla navržena správně.“

Lanier na ni hleděl trpělivě. Domníval se, že je skvělá, ale v mnoha směrech je tak nezralá. Bojuje o udržení dekora, jako kdyby byla školačka.

„Kámen zrychluje a zpomaluje, že? Jako tenhle vlak. Ale já teď necítila žádný pohyb, a… dómy mohou mít šikmý sklon, aby kompenzovaly tah, protiproud vody v jezerech a rybnících – vyšší stěny na jedné straně. Akcelerační ráz. Kompenzační šikmé průchody.“

„V dómech nejsou žádná antiakcelerační opatření,“ řekl Lanier.

„Takže akcelerovali pomalu?“

Zavrtěl hlavou.

„Takže měli jiný způsob kompenzace?“

„Šestý dóm,“ řekl Lanier. „Ale tohle je taky část toho velkého obrazu.“

„Pomáháte mi všechno vyřešit.“

„Kdykoli je to možné.“

„Jako test.“

„Ne,“ řekl důrazně Lanier. „Poradkyně řekla, že nám pomůžete. Nepochybuji o tom. Ale jestli tohle byl test, složila jste ho na výbornou,“ dodal, ačkoli měl výhrady.

Stěny tunelu za nimi zmizely a vlak se vřítil do světla. Přejeli vodu rychlostí alespoň dvě stě nebo tři sta kilometrů v hodině. „Na vyvýšených úsecích jsou pod vozem tři kolejnice, magnetická indukce,“ podotkl Lanier.

„Aha.“ Obrátila pozornost k moři, jednolité expanzi modrošedých vlnek, roztažených k severu, k mlhavému břehu naproti uzávěru. Nad šedavou masou viděla oblouk dómu, na severovýchodě a severozápadě vzdálené kraje mlhavého břehu a nahoře ve třech hodinách pobřeží.

Asi sedm kilometrů od vlaku byl vidět šestiúhelníkový vrchol rovné věže, snad padesát metrů vysoké a asi polovici délky široké. Její pata se ukrývala v bílém oparu. Zhruba kilometr od nich se objevila další věž, plně viditelná a vztyčená na útlém okrouhlém pylonu.

Mlha se přehnala kolem nich a náhle byli nad krajinou. Pod nimi se mihl hustý borový les. Vypadal zdravě – ve světle trubic jen nepatrně namodralý.

„Čtvrtý dóm byl rekreačním centrem, jestli to tak můžeme nazvat,“ řekl Lanier. „A samozřejmě rezervoárem a systémem čistícím vzduch. Jsou tu čtyři různé ostrovy, každý s odlišným přirozeným prostředím. Jsou tu také podvodní lokality – korálové zahrady, rybníky s čerstvou vodou a říční systémy. Útočiště, rezervace divoké zvěře, rybí farmy – všechno se tu vrátilo do nekontrolovaného stavu, je to trochu zdivočelé, ale funkční.“

Vlak zpomaloval a klouzal se slábnoucím bzučením nad vyvýšené nástupiště. Dva muži v černých kombinézách běželi podél zastavujícího vlaku. Lanier vstal a ona ho následovala ke dveřím. Otevřely se stejně tiše jako předtím.

Les, voda, půda – báječná vůně.

„Nashle, Charlie,“ pozdravil Lanier. Charlie bystře zasalutoval a zaujal postavení ve dveřích.

Strážný na nástupišti přistoupil a zkontroloval Patriciin odznak. „Vítejte v letním táboře, slečno Vasquezová,“ řekl. Pohlédla přes zábradlí nástupiště. Byli šest metrů nad zemí. Nástupiště bylo obklopeno táborem, podobným jako v prvním dómu, s laminátovými budovami a hliněnými valy, ale s mnohem větší skleníkovou zemědělskou laboratoří.

Všichni v táboře byli oblečeni černě, v kombinaci černé s khaki, černé a zelené a jeden v černé a šedé. „Ochranné síly?“ zeptala se. Lanier přikývl, zatímco sestupovali po schodech z nástupiště.

„Udržujeme tu malou vědeckou skupinu a lidé tu tráví prázdniny nebo dovolenou, když je na tyto věci čas – jako že ho moc není. Tento dóm je strategický. Odděluje relativně obyvatelné části Kamene od strojových sekcí.“

„Od pohonného systému?“

„Od toho a od sedmého dómu. V každém případě máte šanci si protáhnout nohy a vstřebat to, co jste zatím viděla.“

„O tom pochybuji,“ řekla Patricie.

Lanier ji vedl do jídelny tábora.

Při vší úctě byla jídelna poněkud odlišná od té v prvním dómu. U stolu seděli s britskými a západoněmeckými vojáky. Lanier ji představil německému velícímu důstojníkovi, plukovníkovi Heinrichu Berensonovi. „Za týden převezme velení nad ochrankou sedmého dómu. Budete spolu trochu spolupracovat.“

Berenson byl plukovníkem v Západoněmeckých vesmírných silách, měl vlasy pískové barvy a pihovatou tvář, vysoký byl asi jako Lanier, ale mnohem svalnatější. Vypadal spíš jako Ir než Němec; se svým neněmeckým jménem a intelektuálským chováním připadal Patricii vpravdě mezinárodně. Vystupování měl přátelské, ale nepatrně rezervované.

Objednala si salát – čerstvou zeleninu ze zemědělské laboratoře – a prohlížela si tváře mužů a žen kolem sebe. Nikdo z nich neměl zelený odznak.

„Jak funguje systém odznaků?“ zeptala se Laniera. Berenson se usmál a odmítavě zavrtěl hlavou, jako by to bylo bolavé místo.

„Rudé odznaky jsou omezeny na vrt v prvním dómu,“ vysvětloval Lanier. „Nosí je většinou technici. Modré mají přístup kamkoli v Kameni, s výjimkou šestého a sedmého dómu, ale ve všech dómech, kromě prvního, musí mít doprovod a musí splňovat specifické podmínky. Zelené odznaky mohou do všech dómů, ale vždy jsou objekty bezpečnostních kontrol.“

„Jsem tu déle než tři roky,“ řekl Berenson, „a zelený odznak jsem dostal teprve před třemi měsíci.“ Mrkl na její odznak a významně povzdychl. „Naštěstí jsem našel ‚zadní vrátka‘. Když se to tak vezme, mohu doprovázet sám sebe.“

Lanier se zasmál. „Děkujme věcem, že přicházejí tak zvolna, jak jen mohou.“

„Ámen,“ řekl Berenson. „Nemám rád pravdivá rčení.“

„Zelené odznaky mají tři stupně přístupu. Stupeň jedna je nejnižší – bez přístupu do vyznačených tajných oblastí. Druhý stupeň má omezený přístup ze služebních důvodů – speciální hlídky ochranky mají druhý stupeň zeleného odznaku. Stupeň tři je povolení, které máme my.“

„Já budu mít stupeň dvě,“ řekl Berenson.

Jak se vraceli k vlaku, Patricie se zeptala: „Mít stupeň dva znamená, že nebude přesně vědět, co je Kámen zač?“

„Až se dostanete do sedmého dómu, pochopíte víc.“

„Ale ne, co je v knihovnách.“

„Ne,“ řekl Lanier.

Po tomhle vystřízlivěla. Berenson byl nevrlý, a to ani nevěděl o knihovnách.

Čtyři vojáci ve skafandrech běželi dlouhými půvabnými skoky po měsíčním povrchu a jen hvězdy a srpek Země osvětlovaly jejich cestu. Mirskij na ně hleděl z vrcholku balvanu. Vidět byla jen jeho bílá přílba. V pravé ruce držel elektrickou svítilnu namířenou na druhy z jeho skupiny, kteří čekali ve strouze vyhloubené před miliony let valícím se kamenem. Když byli ti čtyři ve vhodné pozici, třikrát zablikal svítilnou.

Cíl – model měsíčního osadnického bunkru – ležel sto metrů za kamenem. Čtyři obránci teď byli u vzduchového uzávěru. Mirskij zvedl svůj AKV-297 – vakuu přizpůsobený samopal systému Kalašnikov – a namířil ho na poklop průlezu vzduchového uzávěru.

Poklop se otevřel a Mirskij nepatrně pohnul samopalem a zamířil ho na příčně pruhovaný terč v blízkosti signálního průlezového světla. Prstem v rukavici stiskl spoušť a ucítil, jak ho samopal třikrát „kopl“. Tenká linie hořícího střelného prachu, která vylétla z hlavně, krátce zazářila v temnotě. Terč se rozlétl na cáry plastiku, dveře se otevřely.

Mirskij poslouchal, jak rozhodčí cvičení odečítá čísla čtyř do skafandrů oblečených obránců a nařizuje jim zaujmout pozici vleže. „Také váš vzduchový uzávěr je zneškodněn,“ podotkl rozhodčí lakonicky. „Vynikající práce, podplukovníku… Můžete pokračovat.“

Mirskij a jeho tři druzi postupovali k modelu. Obránci leželi na měsíčním povrchu před otevřeným průlezem nehybně, s výjimkou naskakujících čísel na displejích batohů s vybavením pro udržení životních funkcí. Mirskij se naklonil a mrkl na jednoho z nich přes průhled. Obránce se na něj podíval, ani v nejmenším nadšeně.

„Podívejte se přes rameno na dvě hodiny, soudruhu podplukovníku,“ doporučil jeden z jeho mužů. Mirskij se otočil a sledoval linii desátníkovy silně obrněné paže a prstů v rukavici.

Brambor, jasný bod světla zřetelně rozpoznatelného podlouhlého tvaru, právě prolétal nad měsíčním horizontem.

Vypadalo to, že celý život mu budou lidé kolem něj na Brambor ukazovat – Jefremovová před třemi lety byla první.

„Ano, vidím,“ potvrdil Mirskij.

„Kvůli němu trénujeme, že, soudruhu podplukovníku?“

Mirskij neodpověděl. Rozhodčí jim skočil do řeči a požádal je, aby skončili to neužitečné tlachání.

„Hvězdy mají uši, desátníku,“ varoval Mirskij vojáka. „Dosáhněme našeho cíle, ať se vrátíme domů včas na další hodinu politického školení.“ Desátník se setkal s Mirského pohledem a ušklíbl se, ale už nic neřekl.

O čtyři hodiny později, v jejich vlastním bunkru, sestupoval rozhodčí cvičení uličkou mezi spacími závěsy vítězného družstva, potřásal jim rukama a srdečně gratuloval a pak rozdával dopisy z domova. Všichni muži dostali dopisy z domova, i kdyby jen ze stranické buňky koordinátorů v nějaké zapadlé vísce. Před Mirského spacím závěsem se zastavil naposled.

„Pro vás jen jeden dopis, soudruhu… plukovníku,“ podal Mirskému silnou, pečlivě zapečetěnou a přelepenou obálku. Mirskij vzal obálku, hleděl na ni a pak na rozhodčího.

„Otevřete ji.“

Opatrně ji na konci roztrhl a vytáhl pět přeložených listů papíru. „Povýšení,“ řekl a snažil se nebýt příliš rozrušený.

„A rozkazy pro vás, soudruhu,“ doplnil rozhodčí. „Pánové, zajímá nás, kam jde náš nový plukovník Pavel Mirskij?“

„Kam?“ zeptalo se jich několik.

„Zpátky na Zemi,“ řekl Mirskij.

„Zpátky na Zemi!“ opakoval rozhodčí. „Tohle je kolikátá – vaše čtvrtá tréninková cesta na Měsíc během dvou let? A teď zpět na Zemi.“

Muži na něj opatrně hleděli a šklebili se.

„Do Indického oceánu,“ četl Mirskij. „Na závěrečný trénink jako velitel praporu.“

„Do Indického oceánu!“ zvolal rozhodčí a ukázal jedním prstem k podlaze – symbolicky ukazuje na Zemi a pak zdvihl obě ruce, pohlédl nahoru a přikývl ke stropu.

Muži začali provolávat slávu a aplaudovat.

„Nyní budete mít hvězdy, které jste od počátku chtěl, plukovníku,“ rozhodčí mu pevně potřásl rukou.

Kapitola čtyři

Zbytek čtvrtého dómu se rychle míhal za okny vlaku, šmouhy kopcovitého terénu, malá jezírka a vyvřeliny něčeho, co vypadalo jako žula.

„Trať končí v šestém dómu. Na konečné stanici se setkáme s Josephem Rimskaya a pár lidmi z čínského týmu.“

„Rimskaya? V UCLA jsem měla učitele se stejným jménem.“

„Rimskaya je ten důvod, proč jste tady. Doporučil vás.“

„Ale on univerzitu opustil a odešel do Úřadu matematiky a statistiky.“

„A když pracoval ve Washingtonu, seznámil se s poradkyní,“ dodal Lanier.

Rimskaya byl její profesor na speciálním matematickém semináři. Moc si ho neoblíbila; byl to vysoký hranatý muž s tuhým rudým vousem, hlučný a sebevědomý, profesor politických věd a expert na statistiku a teorii informace. Rigorózní matematik, ale, podle jejího názoru, neměl duševní potenci na opravdový hodnotný výzkum. Rimskaya jí vždy připadal téměř dokonale akademicky: strnulý, náročný, suchý pedant bez představivosti.

„Proč je tady?“

„Protože si poradkyně myslí, že je užitečný.“

„Jeho specialitou byly statistické teorie o chování obyvatelstva. Patřil do sociologie.“

„To je pravda,“ řekl Lanier.

„Jak –“

Lanier vypadal podrážděně.

„Přemýšlejte, Patricie. Kam zmizeli Kameňané? Proč tam zmizeli a jak tam zmizeli?“

„Nevím,“ odpověděla tiše.

„Ani my to nevíme. Zatím ne. Rimskaya vede sociologickou skupinu. Možná nám to budou schopni říct.“

„Tohle je tak idiotská metoda učení.“

„Budu trpělivý, když budete trpělivá i vy,“ řekl Lanier.

Patricie na chvilku ztichla. „Bez urážky, přála bych si, abyste se přestal tvářit tak naštvaně, když kladu jednoduché otázky.“

Lanier zdvihl obočí a přikývl. „Prosím, neberte si to osobně.“

Je pod tlakem, pomyslela si. No, já taky. Jenomže, on měl čas si na to zvyknout. Jestli si vůbec zvykl na něco takového jako je knihovna… nebo samotný Kámen. Ovšem to není všechno…

Náhle měla vizi bludiště školních tabulí, které na ni čeká v sedmém dómu. Mezi nimi bloumají matematici; pracují na nějakém velkém, jednotném problému. Nad nimi všemi visí obrovská videoobrazovka. Z ní trpělivě shlíží Poradkyně jako Bůh. Lanier je její vtělení.

„Rimskaya je napůl Rus,“ pokračoval Lanier. „Jeho babička byla vdova a přistěhovalec a její jméno bylo použito na vstupní vízum do USA také pro jejího syna. Mluví rusky jako rodilý Rus. Občas působí jako tlumočník mezi Rusy a námi.“

Bzučení vlaku stouplo a tón a ponořili se do severního uzávěru čtvrtého dómu.

Pátý dóm byl temnější než předcházející části, které navštívila. Baldachýny nízkých šedých mračen zakrývaly válcovou horní atmosféru a zpoloviny tlumily světlo trubice. Pod mraky byla wagneriánská krajina holých, pustých hor. Podobaly se rozervaným hroudám antracitu smíchaného s temně duhovým hematitem. Mezi horami byla rezavá propastná údolí vyříznutá vodopády, které zásobovaly rtuťovité řeky. Směrem ke středu dómu hory získávaly znepokojivé tvary – oblouky, hrubé obří krychle, zborcené pyramidy a vyvýšené cesty z nepravidelných tabulovitých stupňů.

„Co je k čertu tohle?“ zeptala se.

„Myslíme si, že nějaký druh povrchového dolu. Naši dva geologové – s Robertem Smithem jste se seznámila, on je jeden z nich – předpokládají, že když byly dómy hloubeny, nebyl pátý dokončen. Nechali jej jako surovinovou základnu. A Kameňané jej využívali. Tohle jsou jizvy.“

„Perfektní krajina pro fanoušky starých hororů,“ řekla Patricie. „Nezahlédli jste tu Drákulův hrad?“

Po celou dobu krátké jízdy dalším tunelem do šestého dómu nemluvili. Jak se bzukot vlaku snižoval a tunel se začal prosvětlovat, Lanier vstal a řekl: „Konečná.“

Konečná stanice byla jeskyňovitá konstrukce z neobarvených tabulí narudlého betonu a šedobíle skvrnitých meteoritických kamenů. Nástupiště bylo vyznačeno slabými linkami, jako by se zde měly tvořit dlouhé fronty.

„Tohle byla kdysi dělnická stanice,“ řekl Lanier. „Když upravovali šestý dóm, tohle sloužilo jako výstupní bod. Snad před šesti sty lety.“

„Jak dlouho je asi Kámen opuštěný?“

„Pět století.“

Kráčeli po rampě do budovy z větší části postavené z průhledných panelů, které poskytovaly výbornou možnost výhledu do šestého dómu.

Údolí bylo přeplněné obrovitými nečinnými mechanickými tvary, válci a krychlemi a stohy kruhových desek, které ležely na hraně a připomínaly obludnou rozvodnou desku. Hned před budovou konečné stanice stála řada kulatých nádrží, směrovaná k vzdálené stěně. Stěna byla sto metrů vysoká a nádrže byly v průměru tak poloviční. Pod úrovní konečné stanice, mezi koulemi a rovnoběžnou řadou válců, které se opíraly o jejich boky, ležela obrovská strouha, naplněná vodou. Kanál byl lemován ústími potrubí a obrovitými čerpacími zařízeními. Nad tím vším se místy vznášela hustá černá oblaka; vypouštěla clony deště a přívaly sněhu. Někde něco pravidelně pulzovalo, nebylo to slyšet, spíš se to dalo cítit – jako infrazvuky pohybu nitra hor nebo tření zemských ker vzdáleného mořského dna.

Hleděla nahoru mezi pokrývku mraků a matně zahlédla protější strop dómu, pokrytý a zbrázděný kobercem záhadných mechanismů.

„V dómu nejsou žádné pohyblivé části s výjimkou obrovských pump a těch není mnoho,“ řekl Lanier. „Stavitelé se spolehli na vestavěný cyklus počasí. Déšť padá, teplo se odvádí, voda protéká kanály do mělkých rybníků, vypařuje se, pohlcuje teplo a recyklační systém ho odvádí pryč, ještě pořád nevíme jak.“

„K čemu tohle všechno je?“

„Když byl Kámen prvně navržen, šestý dóm měl být dalším městem. Ale stavitelé přesně vypočetli, že Kámen bude moci akcelerovat jen při třech procentech g. Takže než Kámen vybavili – a před hlavními výkopy – našli způsob, který Kameni dovolí akcelerovat k hranici jeho možností. Metoda byla složitá a nákladná, ale dala Kameni univerzální možnost pohybu, kterou stavitelé dost dobře nemohli odmítnout. Takže šestý dóm byl vybaven selektivním nepohyblivým tlumícím mechanismem, který tvořil jen malou část toho, co je tu dnes.“ Kývl na vyhlídku za sklem. „Tohle je důvod, proč žádný dóm nemá sklon a žádný z rybníků nebo řek není vybaven protislapovou bariérou. Nepotřebují ji. Šestý dóm může selektivně utlumit setrvačnost jakéhokoli objektu v Kameni. Ve větším měřítku to zvládá zrychlování a zpomalování celé lodě. V malém měřítku to zabraňuje setrvačným efektům ve vlacích. Je to samočinné, ačkoli jsme zatím žádný ‚mozek‘ nenašli.“

Déšť bušil do průhledné střechy a stékal v pětačtyřiceti stupňovém sklonu přes schodišťovou šachtu. Lanier se odmlčel a pozoroval kapky a čůrky vody.

„Potom bylo zařízení postupně modifikováno a rozšiřováno. Kdysi zabíralo asi tři kilometry čtvereční a zbytek šestého dómu byl používán pro průmysl a výzkum, tedy věd, které nemohly být prováděny ve městech. Také udržuje sedmý dóm.“

Čtyři lidé, všichni oblečení do žlutých pršiplášťů, postupovali po břehu kanálu za konečnou stanicí. Lanier zaparkoval náklaďák pár metrů od nich na visuté vozovce.

„Náš uvítací výbor,“ řekl Lanier. Kráčeli přímo ke schodišti. Na něm se shromažďoval studený vzduch a Patricie se roztřásla, když k nim zvenku zavanul. Déšť jim tlumeně zpíval nad hlavou. Mezi potůčky na skle a mezerou v mracích viděla Patricie protější severní uzávěr. Všechny ostatní uzávěry byly ve skutečnosti prázdné, nenápadné. Tento byl zbrázděn řadou pravoúhlých boxů, vyrovnaných v pravidelných intervalech jako stupně příkrého schodiště. Na povrchu každého boxu byl eliptický vzor. Boxy, jak odhadovala, byly asi kilometr široké a elipsy ležely podél jejich hlavní osy.

První ze čtveřice dosáhl vrcholu schodiště a sundal si nepromokavou čapku. Patricie pohlédla dolů a spatřila svého bývalého profesora; měl vousatou a ruměnou tvář, oči malé a zapadlé jako následkem nějaké dlouho trvající bolesti. Rimskaya byl přesně takový, jak si ho pamatovala. Opětoval omluvně její pohled, pak kývl na Laniera. Za ním šla vysoká blonďatá žena se souměrnými rysy a dva Číňané, muž a žena v zelených čepicích. Svlékli pláštěnky a setřásali z nich vodu na zem.

Rimskaya se přiblížil k Patricii, celý jeho postoj vyjadřoval jistou blazeovanost, téměř odpor.

„Slečno Vasquezová,“ řekl. „Doufám, že to zvládnete. Doufám, že vám nepřipadám jako blázen, když jsem vybral vás.“

Otevřela a zavřela ústa jako kapr, pak se příliš nahlas zasmála. „Profesore, v to také doufám!“

„Neberte ho vážně,“ řekla blondýna, hlas měla příjemný a hluboký a promluvila se slabým britským přízvukem. „Už čtyři měsíce nemluví o nikom jiném než o vás.“ Nacpala si čepici do podpaží a natáhla k ní ruku. Patricie jí potřásla. Její stisk byl pevný a srdečný. „Jsem Karen Farleyová, tohle je Wu Gi Me a Chang i Hsing.“ Chang se na Patricii široce usmála, rovná černá ofina jí padala přes obočí, nejposlednější čínská móda. „Jsme z pekingské technické univerzity.“

Rimskaya ještě studoval Patricii. Šedé oči se mu zúžily. „Jste zdravá, žádná vesmírná nemoc, žádná emocionální tíseň“

„Cítím se dobře, profesore.“

„Výborně. Pak vy –“ ukázal na Farleyovou, Wua a Chang, „– se o ni postarejte. Já pojedu do prvního dómu a zůstanu tam. Budu tam týden – nebo o něco déle.“ Natáhl ruku k Lanierovi a pevně si potřásli rukama. „Jsem unavený,“ řekl Rimskaya, „ale vůbec ne proto, že nemám potuchy, co tohle všechno znamená. Nikdy jsem nebyl člověk s velkou představivostí, a tohle místo…“ Otřásl se. „Snad se tomu přizpůsobíte lépe, slečno Vasquezová.“ Škrobeně se uklonil svým kolegům, pak sebral pláštěnku a kráčel k rampě vedoucí na nástupiště.

Patricie se za ním rozpačitě dívala.

„Závidím mu… trochu,“ řekl Wu dokonalou kalifornskou angličtinou. Byl asi stejně vysoký jako ona, jen krůček od otylosti, s tuhými vlasy na ježka a dětskou tváří. „Nedávno jsem četl nějaké vaše články, slečno Vasquezová.“

„Patricie, prosím.“

„Obávám se, že šly úplně mimo mě. Chang a já jsme elektroinženýři. Karen je fyzik.“

„Teoretický fyzik. Velice mě dě-sí, že se s vámi setkávám,“ řekla Farleyová.

„‚Tě-ší,‘“ opravil ji Lanier.

„Ano.“ Farleyová se ušklíbla Patriciině zmatku. „Já jsem také obyvatel Číny. Většinu času matu spoustu lidí. Opravte mě, prosím, když budu mluvit nesmysly.“

Patricie na ně koukala jako výr. Byla trochu rozrušená, dosud nepřipravená setkat se s novými lidmi a vyzkoušet svoji družnost.

„Doprovodíme Patricii do sedmého dómu,“ řekl Lanier. „Ale možná si tu bude chtít na okamžik odpočinout.“

„Ne,“ zavrtěla Patricie pevně hlavou. „Chci si dnes utvořit celkový obraz.“

„To je žena,“ řekla Farleyová. „Sebevražedná umíněnost. Tohle obdivuji. Chang je také taková. Gi Me – my mu říkáme Lucky⁹ – i když Gi Me je lenoch.“

„Oba, ona a profesor Rimskaya, jsou otrokáři,“ řekla Chang. Její přízvuk byl zřetelně méně dokonalý než Wuův a Farleyové. Z kapsy pláště vytáhla dva balíčky s pláštěnkami a dala je Patricii a Lanierovi. Rychle se oblékli a opustili krytý přístavek.

Vzduch byl cítit po čistém dešti, ozonu a kovu. Déšť přešel v mrholení a přestalo sněžit. Voda v plochách klouzala po nakloněných kovových stěnách pod visutou silnicí, sdružovala se do stružek a byla sbírána do nádrží o pár metrů níž. Patricie pohlédla do nádrže a uviděla mělký trychtýř vody, mizející v temnotě.

Náklaďák na vozovce byl kopií vozidla, kterým projeli první dóm. Farleyová Patricii opět nabídla sedadlo vedle řidiče, stejně provizorní jako to první, ostatní se vyšplhali dozadu a odstrčili krabice vědeckého vybavení v původních obalech. Farleyová se s náklaďákem pomalu sunula vpřed, pak přidala rychlost.

Vozovka se rozšířila do širokého plochého pásu. Proplétal se mezi komplexy nádrží a šedými tvary ukrytými za chuchvalci mlhy. Wu se naklonil mezi sedadla. „Tenhle povrch vypadá jako asfalt – ale není. Je to hornina asteroidu zbavená všech kovů ve směsi s rostlinným olejem. Velice houževnatá, nepraská. Jsme zvědaví, kdo si to dá patentovat.“

Patricie nějak shledala ponurost toho místa posilující. Mlha byla jaksi jemně namodralá a Patricie měla pocit, jako by byla uvnitř safíru. Déšť znovu zesílil a bubnování vody na střechu kabiny náklaďáku – spojené s jemným šuměním horkého vzduchu z topení – způsobovalo, že všechno vypadalo bezpečné, o nic únavnější než sledování programu na videu.

Rychle se toho pocitu zbavila. Lanier ji pozoroval. Naklonila tvář k němu a pak pohlédla stranou. Jak ji mohou považovat za důležitou? Tváří v tvář této kolosální záhadě – co snad může udělat?

Samotná velikost Kamene jí stačila paralyzovat myšlení. Dívala se mezerami v mracích, zakrývajících protější stranu, a bylo to stejné, jako by se dívala okny raketoplánu, který právě vstupuje do atmosféry.

Náklaďák sledoval mírně zakřivenou silnici a projel šestý dóm ve dvaceti minutách. Známý oblouk a vpředu se nejasně rýsující vjezd do tunelu. Když je tunel obklopil, Farleyová zapnula světla.

Po bouřlivém šestém dómu bylo průzračné a jasné, ničím neomezované světlo plazmové trubice příjemné.

„Téměř slyším zpívat ptáky,“ poznamenala Patricie.

„Taky bych si to přála,“ pousmála se Farleyová. Sjížděli z rampy. Vpředu se prostírala jako šíp přímá silnice, asi zpoloviny široká jako ta v šestém dómu; byla ze stejného materiálu. Po obou stranách silnice se táhly písčité náspy, na jejichž vrcholcích vyrůstala tuhá žlutá tráva; rostla v trsech, rozházená po celém údolí na kilometry daleko. Pár kroků odtud stály nízké vychrtlé stromy. Směrem na západ se dóm zakřivoval, Patricie viděla jezírka a něco, co vypadalo jako řeka; vytékala z jednoho tunelu za uzávěrem. Okolo uzávěru se drželo pár nadýchaných obláčků. Krajina byla stejnorodá a téměř příjemná až k hranicím světla trubice na východě a západě. Plazmová trubice se vynořovala ze středu uzávěru v přímé, nezastíněné světelné linii.

Patricie vycítila v kabině vzrůstající očekávání namířené na ni. Čekali na její reakci.

Reakci na co? Jestli něco, tak tenhle dóm byl méně působivý než první. Napřímila ramena. Co čekají, že řekne?

Lanier se vmáčkl mezi sedadla a dotkl se její paže. „Co vidíte?“

„Písek, trávu, jezera, stromy. Řeku. Pár mraků.“

„Podívejte se přímo před sebe.“

Podívala se. Vzduch byl čistý. Viditelnost okolo třiceti kilometrů. Severní uzávěr vypadal nejasný, ne tak blízký jako jeho šedavá přítomnost v ostatních dómech. Hleděla nahoru a šilhala, jak se snažila dohlédnout na konec plazmové trubice.

Neměla konec. Pokračovala dál, víc než třicet kilometrů, stávala se matnější a tenčí, dokud téměř nesplynula s horizontem.

Samozřejmě, na nezakřiveném povrchu – jako jsou válce, ve směru rovnoběžném k osám – je horizont mnohem výše. V neomezené vzdálenosti bude horizont začínat přesně v úběžném bodě perspektivy…

„Tento dóm je delší,“ řekla.

„Ano,“ opatrně souhlasil Wu. Chang přikývla a ušklíbla se, jako kdyby to byl žert, ruce stydlivě složila v klíně.

„Vezměme to popořádku. Projeli jsme asi dvě stě dvacet kilometrů Kamenem, který je dvě stě devadesát kilometrů dlouhý. Takže tento dóm by měl být možná padesát kilometrů dlouhý.“ Ruce se jí roztřásly. „Ale není.“

„Podívejte se pozorněji,“ řekl Lanier.

„Je to optická iluze. Nemohu rozeznat severní uzávěr.“

„Ne,“ řekla Farleyová trochu moc soucitně.

„Takže?“ Patricie se rozhlédla po kabině. Všichni měli tváře netečné, s výjimkou tajnůstkářského úsměvu Chang. „Co mám, k čertu, vidět?“

„To povězte vy nám,“ řekl Lanier.

Zuřivě počítala z hlavy, hleděla na protější stěnu dómu a pokoušela se vypočítat vzdálenosti ve zvláštní perspektivě obrovských válců. „Zastavte náklaďák.“

Farleyová zabrzdila vůz a Patricie vylezla z kabiny a stoupla si na silnici. Pak vyšplhala po žebříku na střechu kabiny a hleděla na přímou linii cesty. Cesta vedla do svého vlastního úběžného bodu – žádný uzávěr, žádná bariéra. Zbytek krajiny se choval stejně.

„Je větší,“ řekla. Farleyová a Lanier si stoupli vedle náklaďáku a hleděli na ni nahoru. Wu a Chang se k nim připojili. „Je větší než asteroid. Táhne se do nekonečna. To jste se mi pokoušeli říct?“

„My jsme to neříkali,“ řekl Lanier. „My jsme to ukázali. To je jediný způsob.“

„Chcete mi tvrdit, že nekončí, že míří pořád dál?“ Zaslechla ve svém hlase dotek paniky a horečné fascinace.

Profesor ze Stanfordu se před šesti lety mýlil. Někdo mezi mimozemšťanem a bohem porozuměl její práci. Teď věděla, proč byla odvezena z Vandenbergu a převezena na Kámen raketoplánem a OTV.

Asteroid byl uvnitř delší než venku.

Sedmý dóm pokračoval pořád dál a dál…

Kapitola pět

Patricie spala – zkontrolovala hodinky – devět hodin. Ležela na skládacím lehátku a poslouchala měkké zvuky stanového plátna pleskajícího ve vánku.

Alespoň v této části sedmého dómu nebylo moc potřeba budov s pevnými zdmi. Podnebí bylo suché a mírné, vzduch teplý. Hleděla zpod markýzy natažené mezi hliníkovými tyčemi na mlhavý obrys plazmové trubice, rýsující se za plátnem.

Jsem zde. Je to skutečné.

„Na to můžeš vzít jed,“ zašeptala. Vnitřek stanu byl rozdělen komplexem přepážek; nepromokavá podlaha pokrývala asi sto metrů čtverečních. Farleyová a Chang si polohlasně povídaly čínsky.

Prvních pár hodin v dómu, když pro ni zařizovali kabinu ve stanu a připravovali se na vaření pod širým nebem, byla Patricie hyperaktivní, těkala kolem jako můra a kladla otázky, které občas nedávaly smysl. Lanier ji chvilku mrzutě pozoroval; cítila, že je jí jaksi zklamaný. Ale za chvilku se připojil k ostatním, kteří žertovali na její účet – spolu s ní – a odněkud překvapivě vyčaroval láhev šampaňského.

„Pokřtíme vaše nové já,“ řekl.

Po první rundě se pokoušeli najít přiléhavější název pro to, o čem všichni až dosud prostě mluvili jako o „sedmém dómu“ nebo „chodbě“.

„Špagetový svět,“ navrhla Farleyová. Ne, Wu to považoval spíš za makarónový svět, uprostřed dutý. Chang předhodila rourový svět. „Roura“ a „tunel“ by byly spíš vhodnější pro ostatní části Kamene; zdálo se, že v nich „tvar“ dómu vyvolává jakýsi sexuálně podbarvený zmatek; trubice v rouře?

Pár sklenek šampaňského a Patricie se cítila zoufale ospalá. Usnula, sotva jí pod plachtou rozložili lehátko.

Protáhla se, podepřela si hlavu loktem a hleděla přes zákrsky a písek nahoru na obrovský válec země táhnoucí se do ztracena. Farleyová vyšla ze stanu a sedla si vedle lehátka.

„Sníte?“

„Ne,“ řekla Patricie. „Přemýšlím.“

„Když nás Garry vzal před rokem a půl na velkou cestu, myslela jsem si, že se zblázním. Co si myslíte o ‚zaškolování‘? Já vím, vy teprve začínáte, ale…“ Zmlkla, vědoucí oči upřené na Patricii. Farleyová byla snad o deset let starší než Pat a kolem rtů a očí měla vrásky od smíchu. Vyznačovala se jistou přímostí – skoro jako kdyby byla ženskou kopií Laniera, pomyslela si Patricie.

„Vidět ještě neznamená uvěřit,“ odpověděla. „Tak jako určitě nestačí o tom jen slyšet.“

„Po určité době máme sklon k samolibosti,“ řekla Farleyová a hleděla na šedozelenou cestu. „Občas mne to trápí. Když přijedou nováčci a poprvé vidí to, co my vidíme každý den, opět si uvědomíme, jak cizí to doopravdy je. Občas se cítím jako brouk, co se plazí přes nukleární zařízení. Cítím, že to má určitý význam, vidím, že to musí mít určitý význam, ale jsem si sakra vědoma toho, že já ničemu nerozumím.“ Povzdechla. „Nejsem si jistá Garryho souhlasem, ale myslím, že vás varoval před halucinacemi.“

„Zmínil se o nich. Co jsou zač?“

„Někteří z nás tomu říkají halucinace či vidiny. Duchové. Já ne, a nikdo z naší skupiny také ne. Shodujeme se, že jsou psychického původu, známky vypětí. Nemáme žádné přesné obrázky, fotografie nebo něco. Takže dávejte pozor na to, co vidíte. A raději dvojnásob dobrý pozor – nikdo nedokázal, že Kámen nebo koridor je úplně opuštěný. Je nás tu moc málo na to, abychom všechny dómy prozkoumali a hlídali dostatečně. Tak kdybyste něco zahlédla, nahlaste to, ale nevěřte tomu.“ Usmála se. „Dává to nějaký smysl?“

„Ne,“ řekla Patricie a přehodila nohy přes okraj lehátka. „Mám dát dohromady nějaký plán, nějakou ideu toho, o čem si myslím, že budu dělat?“

„Garry vám všechno tak za půl hodinky řekne. Teď spí. Vypařený. Teda, vyčerpaný… Všichni se o něj trochu bojíme, víte.“

„Vy a ostatní – máte zelené odznaky, ale máte třetí stupeň?“

„Nebesa, ne.“ Farleyová se zasmála a hodila si své dlouhé blond vlasy na záda. „My jsme Číňané. Máme štěstí, že jsme se dostali tak daleko. Jsme tu za odměnu a protože v této dekádě jsou si naše vlády nakloněny přátelsky. Přece jenom jsme na tom líp než ti chudáci Rusové. Ti smějí studovat vrty, plazmovou trubici a ještě pár drobností. Všichni chápou plazmovou fyziku jako jejich specialitu, takže trčí na ose. Američani nemají ani tušení, jaké mají archeology. No a jejich sociologie…“ Zavrtěla lítostivě hlavou. „Narodila jsem se a byla vychovaná jako marxista, ale nejsem si jistá, jestli jsou pro Kameňany vhodná přísná leninská dogmata.“

„Garry mi neřekl žádné detaily o těchto dohodách. Doma jsem o nich četla… Ale vím, že jsme nemluvili o všem.“

„Plavidla NATO-Eurospace dosáhla Kamene jako první a začala výzkum. Po dohodách s ISCCOMem dostalo NATO práva kontroly a, samozřejmě, v NATO dominují Spojené státy. Rusové protestovali, že tohle je speciální případ, ale zatím se všude nedostali. Čína se nikdy tokik – tolik – o hluboký vesmír nezajímala, takže jsme akceptovali to málo, kam jsme byli vpuštěni. Tím, že jsme byli zticha a servilní, jsme se dostali dál než Rusové. Jak si můžete všimnout, v sedmém dómu nejsou žádní Rusové.“

„Nemluvíte jako Číňan.“

Farleyová se usmála.

„Díky. Všichni říkají, že mám dobrý přízvuk, ale moje slova někdy… No. Myslím ale, že jste ve skutečnosti chtěla říct, že nevypadám jako Číňan. Jsem druhogenerační bělošský přistěhovalec. Moji rodiče byli britští emigranti v Československu. Byli zemědělští specialisté, a tak je v roce 1978 Čína přivítala s otevřenou náručí. Já jsem se tam narodila.“

„Já jsem celý život strávila v Kalifornii,“ řekla Patricie. „Ve srovnání s vámi se cítím tak ochraňovaná. Odtržená od skutečného světa.“

„Světa intrik a mezinárodní politiky? Já také. Většinu života jsem prožila na farmě v Hopeh. Dost odříznutá. A teď… jsme obě zde.“ Podívala se do země a znovu zavrtěla hlavou. „Je spousta věcí, o kterých nemůžeme mluvit – z různých důvodů. Garry mi věří a já na to beru ohled. Všichni se snažíme ze všech sil, abychom byli důvěryhodní a zdvořilí. Proto jsme se dostali tak daleko. Tak. Technické záležitosti mají přímý vztah k naší práci, to je v pořádku, o tom mluvit smíme. Ale o ničem, co se týká Wua, Chang a mne osobně – žádné informace. Vůbec žádné.“

„Dobře,“ řekla Patricie.

Farleyová pohlédla na sever, přímo do chřtánu koridoru. „Vyrobili to Kameňané. Byli to lidé jako vy a já. Co na tom, že dosud tápeme v temnotách. Ale jednou na ně narazíme – nebo na něco mnohem cizejšího.“ Mírně se pousmála. „Je na vás tahle předpověď dost silná?“

Patricie přikývla. „Přesněji, přímo se na to třesu.“

Farleyová ji poklepala po rameni. „Musím zpátky. Garry s vámi bude chtít za chvilku mluvit.“

Vešla do stanu.

Patricie vstala a srovnala si kombinézu, pak šla pár desítek metrů pískem. Sehnula se a rukama prohrábla stébla trávy.

Délka koridoru byla tak znepokojivá, tak podmanivá, že se jí zatajil dech. Bylo to střídmé, ekonomické, neuvěřitelně krásné. Rovnoměrné osvětlení, postupně ustupující, ale přece jen jasné detaily; písek, hře, jezera a řeky tekoucí od jižního uzávěru…

Navzdory tomu, co říkala Farleyová, cítila Patricie bezpečí, takže poodešla dalších pár desítek metrů západně. Neodešla moc daleko, jen pár minut od stanu, a nevypadalo to, že by nemohla jít dál. Za deset minut došla k okraji trpasličího lesa, pak se ohlédla a zorientovala se podle stanu a rampy vedoucí z tunelu.

Stromy se podobaly trpasličím borovicím, nebyly víc než dva metry vysoké a sukovité větve měly spleteny v neproniknutelnou houštinu. Na Zemi nikdy nic jim podobného neviděla, ale jejich jehličí se podobalo douglaskám, které její rodina mívala jako vánoční stromečky, než koupili hliníkovou náhražku.

Sklonila se a nahlédla pod nízký baldachýn větví, ale nezaznamenala žádnou stopu života.

To je divné, že by Kameňané vzali s sebou všechny živé bytosti? Vlastně Kámen vystěhovali. Kam všichni zmizeli?

Teď to bylo téměř jasné. Pokaždé, když se podívala směrem ke koridoru, cítila totéž. Zmizeli v nekonečném severu, jestli byl koridor opravdu nekonečný.

„Patricie!“ volal od stanu Lanier. Vyskočila, trochu provinile, ale v jeho hlase nebyla žádná naléhavost nebo výtka.

„Ano?“

„Jdeme pracovat.“

„Už běžím.“ Vrátila se ke stanu.

Sedli si ke skládacímu stolu, umístěnému pod markýzou. Lanier vzal záznamník, zasunul do něj paměťový blok a pak přístroj položil mezi ně.

„Už možná tušíte, proč vás tu potřebujeme. Máme tu spoustu záhad k vyřešení a tohle –“ ukázal na koridor – „možná není největší.“

„To si nemyslím,“ řekla.

„Připravil jsem pro vás koncept vaší práce. Vydáte se do města ve třetím dómu – soustředíte se na tamní knihovnu. Tohle město se jmenuje Thistledown, zrovna jako samotný Kámen. Je o pár století mladší než Alexandrie. A také si uděláte pár návštěv knihovny ve druhém dómu. To vám zabere týden nebo dva, pak se do toho dáte.“ Ukázal na záznamník a stiskl tlačítko RUN. Instrukce rolovaly po obrazovce. „Najdete tady jak užívat metro, plány a bezpečnostní opatření. Samozřejmě, nedávám vám průvodce na celou tu dobu nebo na každou minutu. Práce se nahromadilo dost. A já se na chvíli pravděpodobně vrátím na Zemi. Během této doby se budete hlásit Carrolsonové. Většina věcí, které potřebujete znát a které vyžadují zabezpečení, jsou v tomto bloku. Komu tyhle věci říct a komu ne, to říká protokol. Farleyová, Wu a Chang jsou bezvadní lidé, ale obezřetní. Buďte obezřetná i vy ke všem, kdo nemají stejná privilegia jako vy.“

„Komu jinému mimo vás mohu sdělit, co potřebuji?“

„Carrolsonové. Můžete jí říct o všem, kromě toho, co přečtete v knihovnách. Pracuji na tom, aby k tomu také měla přístup. Ale zatím nemá. S ostatními se setkáte za pár dní. Někteří mají na knihovnu povolení a vy budete pracovat s nimi a budete je koordinovat a kontrolovat. Všechno jasné? Po pár příštích týdnů vás čeká studium, studium, studium.“

„Jak daleko od tábora můžu jít?“

„Tak daleko, jak chcete, ale mějte s sebou vysílačku. Bezpečnostní základnu máme asi padesát kilometrů směrem do koridoru a ta vyhodnocuje svým senzorovým vybavením veškerou aktivitu v koridoru na stovky kilometrů okolo. Pokud zavelí k ústupu, snažte se dostat do tunelu tak rychle, jak to bude možné.“

„Jaká je pravděpodobnost, že se to stane?“

„Malá.“ Lanier pokrčil rameny. „Možná žádná. Zatím se to nestalo. Doufám, že vám nevadí, když s vámi budeme zacházet jako v rukavičkách. Jestli se vám něco stane, poradkyně si z našich kůží udělá předložky do pokoje.“

Patricie se ušklíbla. „Takže, kdo je moje dueňa?“

„Dokud tu není Carrolsonová, tak Farleyová. Otázky?“

„Až začnu pracovat, pak budu mít otázky.“

„Dobře.“ Lanier ji nechal u stolu. Vzala záznamník a začala s prvním paměťovým blokem.

Kapitola šest

Lanier odletěl příští lodí a řekl, že se během dvou dní vrátí; určitě dřív, než začne další část jejího vzdělávání. Carrolsonová přijela o pár hodin později, přivezla krabici paměťových bloků a mnohem výkonnější procesor, nedávno přivezený ze Země. „Alespoň část mé práce je se mnou, kamkoli jdu,“ řekla. Farleyová, Wu a Chang ihned začali převádět některé své programy do nového procesoru.

Patricie studovala krychle, které obsahovaly informace o koridoru. Délka koridoru byla neznámá, ani radarové signály vyslané z vrtu se dosud nevrátily, ačkoli uběhly čtyři měsíce. Dalo se předpokládat, že koridor buď nemá konec, nebo že signál byl zatím nevysvětlitelným způsobem pohlcen.

Průzkumné týmy podnikly spoustu nájezdů do koridoru, ale do nedávna žádný nepostoupil dál než pět set kilometrů. Do tohoto bodu byl koridor nerozlišitelný od sousedícího sedmého dómu: silná vrstva hlíny, atmosférický tlak jako jinde v Kameni – 650 milibarů – a normální intenzita vyzařování trubice.

Koridor se odlišoval od sedmého dómu v jediném ohledu: na čtyřstém třicátém šestém kilometru směrem dovnitř byl obklopen kruhem umělých struktur, čtyři nehybné kupole nebo báně se vznášely bez podpory nad širokými prohlubněmi v půdě. Každá kupole stála samostatně, vzdálena jedna od druhé na délku obvodu. Z čeho byly vyrobeny nebylo známo, ale látka nevykazovala žádnou z charakteristik hmoty kromě pevnosti. Osm set sedmdesát dva kilometry směrem dovnitř byl další kruh a tuto oblast nyní zkoumala nová expedice.

Patricie zaťukala záznamníkem o zub, pak sáhla do batůžku a vytáhla minidisk s Mozartem. Přehrávač zapojený do standardní zásuvky hrál Kouzelnou flétnu a ona četla půl druhé hodiny bez vyrušení.

Potom hudbu vypnula a dala si přestávku.

Navzdory protestům Carrolsonové, že není žádná Patriciina bona, Patricie přesně vystihla její roli. V sedmém dómu neměla bezprostřední povinnosti a její odbornost nedoplňovala Patriciinu. Bylo určitým pohodlím mít u sebe starší ženu. Odpočívala, získala sebedůvěru a lehce pokračovala ve studiu. Carrolsonová jí vyhovovala, byla to ta správná osoba na kladení otázek nebo jen partner v diskusi.

Složitosti protokolu a organizaci Kamene nebylo snadné zvládnout. Diagram v paměťovém bloku, který jí nechal Lanier, to ukazoval zcela jasně. Pod dohledem koordinačního výboru ISCCOMu měla zodpovědnost za zkoumání Kamene NATO-Eurospace; tedy přesněji, NASA a Evropské vesmírné agentury.

Spojené kosmické velení mělo vždy poslední slovo v otázce, jak se výzkumy povedou. Navzdory civilním oděvům to byla z větší části vojenská operace. Judita Hoffmanová, jmenovaný koordinátor civilních a vojenských činností, se ze svých kanceláří v Sunnyvalu a Pasadeně snažila obě složky poněkud sladit.

Bezpečnostní tým Kamene se skládal z nějakých tří set Američanů (asi polovina osazenstva), sto padesáti Britů a sta Němců; zbývajících padesát členů bylo z Kanady, Austrálie a Japonska. Francie nebyla členem NATO-Eurospace a odmítla nabídku poslat své občany na Kámen, bezpochyby částečně na protest proti tlaku NATO, aby se připojila k znovuvyzbrojení v prvních dvou letech dvacátého prvního století.

Prostřednictvím příslušných velitelů přijímala ochranka Kamene rozkazy od kapitána U. S. NAVY Bertrama D. Kirchnera – velitele vnější bezpečnosti – a brigádního generála Olivera Gerhardta, zodpovědného za vnitřní bezpečnost.

Šestisetčlenný tým pracoval po celém Kameni a měl bránit civilisty v případě útoku. Kdo mohl útočit, nebylo specifikováno, ale na začátku, samozřejmě, byl útok očekáván ze sedmého dómu nebo od živlů ukrytých v neprozkoumaných městech druhého a třetího dómu.

Lanier působil jako přímý mluvčí Hoffmanové na Kameni. Koordinoval vědu, techniku a komunikaci. Carrolsonová byla starším vědeckým dohlížitelem, Heineman zodpovídal za civilní techniku a žena jménem Roberta Pickneyová za civilní komunikace.

Struktura vědeckých týmů byla informativní. Byly v nich matematici, archeologové, fyzikové, odborníci na společenské vědy (včetně historiků), počítačoví a informační specialisté a odborníci na medicínu a biologii. Také tam byli čtyři právníci.

Technika se skládala z podpůrné – s vojenskou složkou – a mechanizace. Komunikace měly též vojenskou složku zodpovědnou za kódované vysílání. Pickneyová, za pomoci Sylvie Linkové, odpovídala za vnitřní komunikace na Kameni a za osadnické sítě Země-vesmír-stanice-Měsíc.

Patricie si myslela, že nebude schopná si zapamatovat ani ta nejdůležitější jména. Jména nebyla nikdy její silnou stránkou – lépe na tom byla s tvářemi a osobami.

Vedle civilního personálu ze Spojených států a Eurospace byli ve vědeckých týmech zapojeni reprezentanti Ruska, Indie, Číny, Brazílie, Japonska a Mexika. Brzo měli dorazit nějací Australané a jeden Laosan. Carrolsonová se svěřila, že s Rusy byly potíže. Trvalo dlouho, než byli ochotní se dohodnout a přijmout určitá omezení, takže byli na Kameni teprve rok. Navzdory dohodě vyžadovali (celkem logicky, myslela si Patricie) přístup ke všem informacím na Kameni, včetně knihoven. Knihovny, vysvětlila Carrolsonová, jsou čistě americkým hájemstvím, pod přímým velením Hoffmanové a prezidenta.

„Hoffmanová nás chrání před spoustou problémů, které by nastaly, kdyby se všechno otevřelo všem,“ řekla Carrolsonová. „Já osobně nesnáším tajnosti.“ Ale přesto její příkazy uváděla v platnost.

„Kdo řídí vědecké týmy, když jste se mnou?“ zeptala se Patricie.

Carrolsonová se usmála. „Dala jsem to na starost Rimskaya. Vrčí, ale je efektivní. A lidi si alespoň dvakrát rozmyslí, než za ním přijdou se stížnostmi. Já, já jsem ve srovnání s ním jenom koťátko. Takovéhle prázdniny jsem potřebovala.“

Lanierův paměťový blok přesně specifikoval, s kým může a s kým nemůže mluvit o svých studiích. Jestliže si přála diskutovat o knihovně, mohla mluvit pouze s Rimskaya, Lanierem a jedním členem vědeckého týmu, se kterým se ještě neseznámila – Rupertem Takahašim. Byl na nynější expedici do koridoru.

Patricie poobědvala s Carrolsonovou a třemi Číňany, na půl hodiny si zdřímla, pak si vzala záznamník a kempovou stoličku a šla do trpasličího lesa, kde se posadila a začala si dělat poznámky. Asi o hodinu později se k ní připojila Carrolsonová, která s sebou přinesla termosku chlazeného čaje a pár banánů.

„Potřebuji nějaké vybavení,“ řekla Patricie. „Kružítko, pravítko, nějaké tužky, nebo… Přemýšlela jsem. Mohl by pro mne nějaký technik nebo elektronik něco udělat?“

„Řekněte co.“

„Ráda bych věděla, jaké hodnoty má v koridoru pí.“

Carrolsonová sevřela rty.

„Proč?“

„No, až dosud jsem se dočetla, že koridor rozhodně nemá hmotnou podstatu. Je něčím úplně jiným. Minulou noc – myslím minulé spaní – jsme si s Farleyovou povídaly a ona mi řekla, co ví. Dnes ráno jsem nahlédla do dokumentů, které dali před mým příjezdem dohromady Rimskaya a Takahaši.“

„Zpátky do amatérských dnů superprostorové matematiky,“ řekla kysele Carrolsonová. „Rimskaya je pravděpodobně chtěl vrazit do své expertizy.“

„Snad, ale má pár zajímavých návrhů. Zítra mne Karen bere do vrtu.“ Ukázala na plazmovou trubici a osu jižního uzávěru. „Kdybych měla do té doby pí-metr, možná bych se dozvěděla pár věcí.“

„Hotovo,“ řekla Carrolsonová. „Co dál?“

„Nevím, jestli je to možné, ale pokud měříme pí, já bych ráda ještě změřila Planckovu a gravitační konstantu, cokoli dalšího, o čem by si mysleli, že patří k vlastnostem vesmíru. Nějaký druh multimetru.“

„Myslíte si, že tyto konstanty zde budou kolísat?“

„Alespoň některé z nich.“

„Planckova konstanta, moment hybnosti? Už bychom nežili.“

„Rozdíly mohou být v setinách. Ráda bych je znala.“

Carrolsonová vstala, zvedla prázdnou termosku a slupky od banánů a vrátila se do stanu. O minutu později ona a Wu nasedli do náklaďáku a projeli tunelem do šestého dómu.

Patricie hleděla do koridoru a trochu se mračila.

Cítila velmi skutečnou, i když omezenou sílu. Právě udělala skok k Nobelově ceně, jen si o ni říct.

Většinu života prožívala Patricie své nejdůležitější okamžiky v hlavě, ztracená ve světě, který byl naprosto nesrozumitelný pro většinu lidí na Zemi. Teď seděla v trpasličím lese, poslouchala Mozartovu symfonii Jupiter a hleděla do hloubi koridoru. Nejdřív se cítila nervózní, pak podrážděná, že stav nepřicházel dost rychle.

Věděla, kde začít. Jestliže koridor nebyl z hmoty, zůstalo jen pár alternativ. Buď to mohla být trubice kontrolovaných sil, sahajících za konec asteroidu díky nějaké fintě se superprostorem, nebo ne. Pokud ne, pak byl pravděpodobně sám sestrojen ze superprostorového klamu. (Uvažovala a jako filozofickou zbytečnost pro tuto chvíli odmítla představu, že koridor je jen iluze.)

S představou superprostorového klamu se bude pracovat obtížněji. Pokud Kameňané použili stroje v šestém dómu k zakřivení časoprostoru, mohlo to mít určité následky. Až dostane multimetr – jestli dokáže to, co si představuje – bude moci začít sestavovat parametry. Zakřivený prostor v měřítku koridoru pravděpodobně produkuje fluktuace hodnoty pí, protože průměr kruhu v každém zakřiveném útvaru kolísá v závislosti na obvodu. Ostatní konstanty kolísají v závislosti na zakřivení ve vyšších geometriích.

Za chvíli z pracovního duševního rozpoložení vypadla. Fakta nebyla dostatečná, aby mohlo trvat déle.

Pro tuto chvíli nemohla dělat nic jiného než relaxovat a číst. Zasunula do záznamníku další paměťový blok.

„Jak dlouho vám trvalo, než jste si zvykla na život bez noci?“ zeptala se Patricie. Farleyová netrpělivě poklepala prsty na zeď oblouku; čekaly na výtah do osy. Stály padesát metrů východně od rampy do tunelu, na hladce vyleštěném nikl-železném čtverci.

„Nejsem si jistá, že jsem si zvykla,“ řekla Farleyová. „Žiju v tom, ale chybí mi hvězdné noci.“

„S celou tou jejich technikou – myslíte, že Kameňané mohli přijít na nějaký způsob, jak udělat tmu?“

„Vypínání plazmové trubice by bylo obrovským mrháním energií,“ dumala Farleyová. „Zvlášť v sedmém dómu. Mám na mysli, že se táhne do nekonečna – a jak byste něco takového vypnula?“

Patricie vytáhla záznamník a psala: Plazmová trubice sedmého dómu – zdroj energie? Údržba? Stejná jako trubice v ostatních dómech?

Dveře výtahu se otevřely a ony vstoupily do rozlehlé kruhové kabiny. Když Farleyová stiskla tlačítko, dveře se zavřely. Obě se chytily madla na stěně. Zprvu akcelerací výtahu jejich hmotnost vzrostla, ale jak stoupaly – blížily se k ose – efekt pominul. Výtah dosáhl stabilní rychlosti, když projel asi třetinou šachty. Jejich hmotnost se v závislosti na vzdálenosti snižovala. Krátce na to začal výtah brzdit; téměř se přiblížily stavu beztíže. Dveře se otevřely a přivítala je stráž v černé a šedé.

V odděleních osy, obklopujících vrt sedmého dómu, byl udržován normální tlak a teplota, ale jinak zůstaly tak, jak je před staletími Kameňané opustili. Pásy nově instalovaného osvětlení křižovaly jeskyňovitou vstupní oblast.

„Jdeme si prohlédnout singularity,“ řekla Farleyová. Voják na ně mávl, aby nastoupily do vozíku. Chytily se vodicích lan, posadily se do sedadel a připoutaly se.

„Mám takový pocit, že mi jdete ukázat něco dalšího a pokud možno ještě překvapivějšího,“ řekla Patricie vyčítavě. „Ještě jsem nestrávila předcházející divy.“

„Doplňkový div,“ řekla záhadně Farleyová. „Výsledek předcházejících divů, jestli ovšem přijmete Rimskaya a Takahašiho teorie. Ale odborník na časoprostor jste tu vy.“

„Tím si nejsem tak jistá,“ řekla Patricie rezervovaně.

„Jestliže matricí koridoru jsou zakřivené geodetické čáry, sbalené v prostorovou trubici, co očekáváte, že naleznete v jejím středu?“

„Dumala jsem o tom včera odpoledne.“ Odmlčela se, jak se vozík blížil ke konci vstupní oblasti. „Žádný střed tam nebude. Bude tam oblast, ve které nebudou platit žádné zákony.“

„Přesně.“

„Singularita?“

„Přesně tam jedeme,“ řekla Farleyová.

Strážný zastavil vozík u vzduchového uzávěru zapuštěného do kamenné stěny. Farleyová se přidržela madla a pomohla Patricii z pásu. Strážný zasalutoval a řekl jim, že na ně počká.

Vstoupily do vzduchového uzávěru. Farleyová rozsvítila světlo a stáhla z věšáku dva pomačkané skafandry univerzální velikosti. „Těmito řemínky můžete trochu zkrátit délku rukávů a nohavic. Pohyblivost a obratnost tu nepotřebujete, jen tlak, teplotu a vzduch. Tohle není moc navštěvované místo Kamene.“

Zadní stěna vzduchového uzávěru byla vybavena žebříkem se širokými příčlemi, který stoupal ke kolem otvíranému průlezu ve stropě. V rozích a pod žebříkem se povalovaly části a díly vybavení – některé očividně dlouho nepoužívané.

„Při výstupu dávejte pozor. Dělejte všechno pomalu. Když budete opatrná, nehrozí žádné nebezpečí. Jestli se stane něco s vaším oděvem – což je velmi nepravděpodobné – můžeme být zpátky u uzávěru za méně než dvě minuty.“

Farleyová zkontrolovala těsnost Patriciina oděvu a stiskla červené tlačítko na panelu přimontovaném u žebříku. Vzduch byl z místnosti rychle vyčerpán, až Patricie slyšela jen svůj dech. Farleyová zapnula skafandrové komunikátory.

„Nahoru na žebřík,“ řekla.

„Ještě nikdy jsem nebyla ve skafandru,“ řekla Patricie a lezla po žebříku za Farleyovou.

„Podle posádky OTV jste vesmírnou nemocí netrpěla.“

„Být v beztíži je zábava.“

„Hmm. Mně trvalo tři dni, než jsem si na to zvykla.“

Farleyová otočila kolem průlezu a tlakem ho začala otvírat. Pomalu se zvedal, pak se zastavil, dokud si nestoupla na další příčku a znovu na něj nezatlačila. Odklopil se na bok. Ve vrtu byly instalovány reflektory, ačkoli otvor do sedmého dómu byl odtud jen tucet metrů a mléčná záře vnitřní plazmové trubice slabě proudila dovnitř.

Patricie se otočila a podívala se na jih. Stěny vrtu – drsné a žlábkované nepravidelnými čarami – mizely v inkoustové černi. Na konci černoty byl kroužek světla velikosti dolaru drženého na vzdálenost paže. Podívala se co nejpozorněji nahoru a viděla v meteoritickém kovu široké intruze tmavého kamene.

„Plazmová trubice začíná znovu v každém dómu,“ řekla Farleyová. „Míří proti uzávěru a vede do velmi tenkého prstence. Prstenec také udržuje atmosféru – jinak by všechna ulízla vrtem. Ulítla, mám na mysli. Ulétla?“

„Ulétla je vhodnější,“ řekla Patricie. „Nemůže být vzduch udržován v dómech rotací?“

„Klíčem je odstupňování výšky. Bez prstence by byl atmosférický tlak ve vrtu jen sto osmdesát milimetrů rtuťového sloupce.“

„Uhm,“ řekla Patricie.

„Myslíme si, že v materiálu uzávěru jsou po obvodu trubice vloženy desky s elektrickým nábojem, ale zatím jsme to neprozkoumali. A trubice koridoru je něco trochu jiného než ostatní trubice. Nemáme ani nejmenší ponětí, jak fungují.“

Pohybovaly se podél stěny vrtu a používaly všudypřítomná vodicí lana a podpěry. Blízko okraje vrtu stálo padesát metrů vysoké lešení.

Od základů k vrcholku lešení vedl žebřík v dlouhé válcovité kleci.

„Jděte první,“ požádala Farleyová. Patricie vlezla do klece a začala šplhat nahoru jen pomocí rukou, tak, jak to viděla dělat Farleyovou ve vzduchovém uzávěru. „Až vylezete nad klec, přivažte se lanem. Kdyby se vám nějak povedlo se vznést, přijdu za vámi a přitáhnu vás.“

Na vrcholku lešení, teď přesně v ose Kamene, se Patricie připoutala k bezpečnostnímu lanu a uhnula Farleyové z cesty. Pět nebo šest metrů za okrajem byla další válcová klec. Farleyová mávla rukou a přelezly přes šikmou stěnu uzávěru.

„Jak jste si určitě všimla, je z tohoto úhlu dost jasně vidět plazmová trubice,“ upozornila Farleyová. Měly neuvěřitelný výhled na koridor. Bez obvyklých stop zkreslené perspektivy mohl být povrch přirovnán k obrovité číši. Ve světle plazmové trubice, která se soustřeďovala do jasného kruhu uprostřed vzdáleného uzávěru, byly podrobnosti slabounce matné.

„Rusové sem nesmí. Pracují v ostatních vrtech.“

Na konci druhé klece bylo něco, co Patricii bodlo do očí. Farleyová na ni pokynula, aby šla blíž.

„Tohle je ono,“ řekla. „Tady je všechno naruby.“

Podobalo se to půl metru široké rouře ze rtuti, která se táhne do vlastního úběžného bodu; ale ne po přímce ani po křivce, nepohybuje se a ani nestojí. Nebylo možné říct, že to neodráží, fungovalo to jako zrcadlo; ale zobrazovalo to jen stěží rozeznatelné napodobeniny svého okolí.

Patricie se přiblížila k singularitě; snažila se nedívat se na ni přímo. Zde byly zákony koridoru spleteny v jakýsi čistý podlouhlý uzel či druh prostorového „pupku“.

Překroutila jí tvář jako ze škodolibé zlovolnosti.

„Nevypadá to, že je rovná, ale je. Odolává vniknutí, samozřejmě,“ řekla Farleyová a natáhla se, aby sáhla rukou v rukavici do tupého otevřeného konce singularity. Ruka jí zlehka sjela na stranu. „Vypadá to, že vytváří sílu, která působí stejně jako gravitace v koridoru. Výsledkem je opačný čtverec síly, který je podél sedmého dómu neúčinný, ale působí přímo ve vztahu s koridorem. Přechod je velmi mírný. Mimo koridor, dál od singularity než jste vy, se síla zvětšuje, dokud nedosáhne stěn koridoru. Dělá to dojem, jako by vás stěny přitahovaly. Voilà! – hmotnost.“

„Je nějaký rozdíl mezi přitažlivostí stěn a odpudivostí singularity?“

Farleyová chvíli neodpovídala. „Ať se propadnu, jestli to vím. Singularita se táhne středem koridoru uvnitř trubice. Existují spekulace, že to má co dělat s udržováním plazmové trubice, ale… čestně, v tomhle jsme všichni ignoranti. Máte volné pole působnosti.“

Patricie se zkusila singularity dotknout. Zrcadlovitý povrch odrazil něco rozostřeného, ne ruku. Ruka a její protějšek. Cítila narůstající odpor a přitlačila.

Ruka byla odstrkávána stranou, dokud ji nedala pryč. Patricie – poněkud ke svému překvapení – principu ihned porozuměla.

„Jistě,“ prohlásila. „Má to něco společného s druhou odmocninou časoprostoru. Pokus se vstoupit do singularity a ona tě přenese podél nějakých prostorových souřadnic.“

„Sklouzla jste stranou,“ řekla Farleyová.

„Správně.“

Patricie přešla k zaokrouhlenému začátku – nebo to byl konec? – singularity, pak roztáhla ruce kolem zóny, jako by ji chtěla obejmout. Prsty sevřela zakřivený povrch. Přitáhlo ji to k základně a pak odmrštilo zpět.

„Dotkněte se toho,“ pokračovala Patricie, „a ono vás to odpudí silou rovnoběžnou k ose.“ Dvakrát po sobě se jí dotkla. Bezpečnostní lano zastavilo její šroubovitý pohyb. „Zatlačím v tomto úhlu a jsem odstrčena singularitou na sever. V opačném úhlu na jih. Bez točivého momentu neusměrněně. Buď mne to odtlačí přímo ven, nebo mne to posune podél tečny.“

Farleyová se za průzorem závistivě usmála. „Přišla jste na to rychle.“

„Díky, že si to myslíte.“ Patricie si povzdechla a otočila se. „Oukej. Pojďme zpátky. Musím o tom popřemýšlet.“

Farleyová ji chytila za ramena a namířila ji podél klece, dolů podél lešení a ke vzduchovému uzávěru. Patricie už měla skelný pohled, přemýšlela.

Stěží zaznamenala cestu výtahem. V táboře se posadila se záznamníkem k procesoru Carrolsonové. Farleyová si odskočila na jídlo. Když se vrátila, na procesoru, propojeném se záznamníkem, blikaly žádosti o další instrukce. Vasquezová, jak se zdálo, dřímala. Farleyová hleděla na displej záznamníku.

Z – budoucnosti (?) Singularita. Delší – prochází stěnou asteroidu. Inverzní čtverec odpudivosti se zvětšuje. Kam odešli Kameňané? No přece koridorem.

Nestanovitelné zakřivení blízko zakřiveného zrcadla. Musí mít multimetr a ověřit to – vypadá to dost pravděpodobně. Kdybych považovala situaci za předurčenou nadtechnologii, technologii manipulující s geometrií – používá prostor a geodetiku jako nástroj. Singularita, snad nekonečně dlouhá, začíná zde, právě před hranicí, kde se dotýká dóm a koridor.

Energie udržující plazmovou trubici v koridoru. Může to být prostřednictvím odděleného vesmíru koridoru? Odkud přichází hmota – všechna ta hlína a atmosféra? Z Kamene ne, ani jedno z nich; to je jasné.

Teplý vzduch z koridoru pleskal stanem, oprašoval trávu blízko tábora, mísil se s chladným vzduchem z uzávěru a tvořil prašné víry.

Chang a Wu hráli pod plachtou šachy.

Za chvíli Farleyová začala také dřímat.

Kapitola sedm

Heineman si podrážděně mručel pod vousy. Kráčel pomalu podél velcro bloků obklopujících montážní oblast a listoval v záznamníku seznamem lodního nákladu. Náklad – vybalený ze zámotku a utříděný – obsahoval všechny položky, které před šesti měsíci předložil technický tým. Bylo to bláznivé – pokoušet se vymyslet fungující zařízení, které má směšné součásti a nikdo z technického týmu mu nerozumí. Ale koneckonců, zelené odznaky jsou samy o sobě raritami.

Nikdo teď neměl možnost mu upřít zelený odznak. Byl jediný, kdo mohl zařízení testovat a učit ostatní používat je.

Byl to nádherný kousek: dutý válec dvacet metrů dlouhý a šest široký, podobný obrovskému tryskovému motoru s vybranými střevy. Zíral do nitra zařízení na srpkovité kovové části, které byly zaklapnuté, ovinuté na tom tajemném něčem, co válec obklopovalo. Čelisti teď spočívaly v plastových lůžkách, která se vyndají, až bude zařízení na místě.

Jmenovalo se to tuberider. Blízko toho seděl – přivezený ve třech zámotcích následujícím OTV – vysoce modifikovaný vrtulový Boeing-Bell s kolmým startem a přistáním, krátce V/STOL, model číslo NHV-24B.

Bylo to nejpodivnější letadlo, jaké kdy viděl. Zpočátku vyvinuté pro U. S. Air Force, navržené na pátrací a záchranné operace, mohlo otáčet svými dvěma motory, namontovanými na koncích křídel, o sto dvacet stupňů. Pět širokých listů každé vrtule mohlo být složeno do krytu motorů. A v ocase, nepatrně směřujícím nad horizontálu, byl raketový motor; bezpochyby s možností úžasného tahu – ale za jakých podmínek?

Křídla, odvážně tvarovaná do elegantního šípu, byla přimontována ve třech čtvrtinách trupu a téměř se dotýkala ocasu ve tvaru V. Plně obsazené mohlo nést osmnáct lidí a dvoučlennou posádku, nebo pár pasažérů a spoustu vybavení. Bylo to letadlo, vrtulník a raketa v jednom.

Zamiloval si ho hned, jak si přečetl jeho specifikace. Měl slabost pro vymyšlenosti od Rube Goldberga.

V/STOL mohl být k tuberideru připojen ve třech polohách: jako šíp trčící z boku „klády“, nos a tankovací hubice napojené na prostředek válce; v konfiguraci své první mise, zasunutý „válci do prdele“, jak tomu v duchu říkal Heineman, a pak jeho raketa bude pohánět tuberider prostorem mezi plazmovou trubicí a vrtem do sedmého dómu; nebo upnutý válci na „zádech“.

Neměl nejmenší ponětí, co s ním budou dělat, až bude na místě. Z aeronautického nebo astronautického hlediska byl čirou pitomostí. Jak bude válec stabilizován na dráze jakákoliv bude – když bude V/STOL zaparkován v doku? Válec nemá manévrovací motory. Celá splácanina bude při jízdě osou s raketovým pohonem stěží stabilní.

To není moje starost, pomyslel si a odškrtl poslední položku seznamu v zápisníku. Navzdory svému počátečnímu entuziasmu Heineman cítil, že žádné letadlo nebylo opravdu krásné, dokud jím neletěl – a nepřežil.

Zámotek také obsahoval kontraband. Ten na seznamu nebyl – v žádném případě ne na oficiálním – byly to dvě kovové krabice velikosti a tvaru rakví. Heineman moc dobře věděl, co obsahují – rychlopalné radarem naváděné kulomety typu Gatling.

Také tušil, kde budou nainstalovány a z jakého důvodu. Byly to věci Spojeného vesmírného velení, a jediným člověkem, který potřeboval vědět, že už jsou tady, byl kapitán Kirchner. Byly přímým porušením direktiv ISCCOMu pro Kámen.

Heineman sloužil dvěma pánům.

Znal Kirchnera a SVV mělo své důvody pro porušení pravidel. Věděl, že Lanier a Hoffmanová budou za tato opatření vděčni, až přijde čas.

Heineman si byl jistý, že bedýnky budou přepraveny do vnější bezpečnostní oblasti a pak se na ně zapomene.

Zaplul za náklad a podíval se na hodinky. Garry se opozdil.

Lanier se přitahoval po vodicích lanech do třetího doku vstupní oblasti. Tuberider a V/STOL zabíraly střed jeviště jako staré dámy z divadla, které čekají na kostymérovy pozornosti.

Jak se blížil, Heineman na něj hleděl bez nadšení. „Vypadáš vyčerpaně,“ poznamenal, když mu podával záznamník ke kontrole. Lanier mu ho vrátil bez komentáře, aniž by na něj pohlédl. „Budeš strašit lidi, když budeš přicházet z dómů a takhle vypadat.“

„Nedá se nic dělat,“ řekl Lanier.

Heineman zavrtěl hlavou a pochybovačně hvízdl. „Co tam dole, k čertu, děláš?“

„Jsou v pořádku?“ zeptal se Lanier. Heineman přikývl a vytáhl z ledvinky krabičku paměťových krychlí.

„Prozatím. Příští týden je pošlu dolů tunelem. Jestli dostanu svůj odznak…“

Lanier sáhl do náprsní kapsy a vyčaroval z ní zelený odznak a vyhodil ho do vzduchu, aby ho Heinemanovi předvedl. „Tvůj. Druhý stupeň. Jdi a ověř si to. Jsi tak nedočkavý.“

„Mám to v povaze,“ řekl Heineman. Připnul si odznak na klopu. „Co dělá to děvče? Pomohlo nějak?“

„Nevím,“ řekl Lanier. „Je houževnatá.“ Zdvihl obočí a zhluboka se nadechl. „Vypadá, že přežije.“ Zdálo se, že chce změnit téma. „Budu mít provizorní zelené pro tvoji letovou posádku.“

„Odletím s ním na místo určení sám,“ řekl Heineman. Byl překvapený, když Lanier pouze přikývl: čekal hádku. „Kdo poletí se mnou na první let?“

„Já, když budu mít čas.“

„Roky jsi nelítal.“

Lanier se zasmál. „Nikdo z nás tímhle nelétal. Navíc, něco takového nezapomeneš. Měl bys to vědět.“

Vstupní oblastí k nim pospíchala strážná. Lanier se na ni podíval, natáhl ruku a dostal zalepenou obálku. Odešla, aniž by s nimi vyměnila slovo.

„Ty jsi to čekal.“

„Ano.“ Otevřel obálku, přečetl si vloženou zprávu a strčil ji do kapsy, ve které byl předtím Heinemanův odznak. „Rozkazy ze Země. Strávím tam dalších pár dní, pak chytím nejbližší OTV. Larry, dej tuberider na pozici, připrav ho na testovací let, ale všechno zdrž, dokud se nevrátím.“

„Čeká na tebe poradkyně?“

Lanier si poklepal na náprsní kapsu. „Naléhavé. Ale můžu si být jistý, že Vasquezová na to přijde.“ Otočil se k průlezu.

„Budu čekat,“ zavolal za ním Heineman. Díval se na tuberider a V/STOL rozzářenýma očima.

Kapitola osm

Lanier doprovodil Carrolsonovou v náklaďáku do sedmého dómu. V tunelu Carrolsonová zapnula osvětlení kabiny a z krabičky na klíně vytáhla nějaký pytlík. „Dejte elektronikům za tento týden nejvyšší známky. Patricie od nich něco chtěla a oni mi to dali během čtyřiadvaceti hodin.“

„Co je to?“

„Skutečně to chcete vědět? Mohlo by vás to rozčílit.“

Usmál se. „Rozčilování je moje práce.“

„Vyžádala si měřák na zjišťování místních hodnot pí, Planckovy konstanty a gravitační konstanty. Elektronici navíc přidali rychlost světla, poměr protonů a elektronů a poločas rozpadu neutronů. Nevím, zda to všechno využije, ale má to tam.“

„Zní mi to jako vrchol techniky.“

„Zeptala jsem se jich, jak se jim povedlo namačkat všechny tyhle testy do krabičky takovéhle velikosti. Smáli se a říkali, že roky sestavovali obranné satelity pro CSOC, a multimetr ve srovnání s tím byl jednoduchý. Obvody vybrali z nějakých přebytečných bezpečnostních zařízení. Nevím, jak to pracuje, ale funguje to. Alespoň se zdá. Podívejte.“ Stiskla tlačítko označené řeckým písmenem pí. Na světélkujícím displeji stálo „3,141592645 stabilní.“

„Moje kalkulačka to také umí.“

„Ale neřekne vám, když se pí změní.“

„Kdo to zaplatí?“

„Věda, samozřejmě. Nemáte v duši žádnou poezii – redukuje se vám všechno na účty?“

„Mám to v krvi. V každém případě, vyjměte to z ‚vědy‘ a zařaďte do nové, speciální kategorie. Označte tuto kategorii ‚Vasquezová‘ a veďte tyto údaje jako důvěrné.“

„Ano, pane.“ Když sjížděli po rampě do světla plazmové trubice, vložila Carrolsonová multimetr zpátky do pouzdra. „Bude drahá?“

„Nevím. Chci oddělit vědu v prvních šesti dómech od všeho, co se bude dělat zde. Vracím se na pár dní zpátky na Zem a část pobytu možná strávím spory o peníze se senátory a kongresmany. Je to komplikovaná věc.“

„Má zvědavost je ukojena,“ řekla Carrolsonová. „Myslíte, že to vyřeší?“

Lanier po ní mrskl mrzutý pohled. „Nepoplašte ji. Dejte jí, cokoli bude chtít, zacházejte s ní laskavě, udržujte ji v klidu a pohodě, dokud budu pryč. Bude pracovat skvěle.“

„Protože to říkala poradkyně?“

Lanier zastavil náklaďák poblíž stanu. „Vypadá to, že se dobře snáší s Farleyovou. Jestli vás něco důležitého odtud odvede, což říct Farleyové, aby jí dělala gardedámu? I když je Číňanka.“

„Nevidím v tom žádný problém.“

„Ani já ne. Budete vozit Vasquezovou z knihoven a do knihoven s ozbrojeným doprovodem, ne s Farleyovou. Tohle jediné si vymiňuji.“

„Dobře. Teď pár skutečně bolavých bodů,“ řekla Carrolsonová.

„Co?“

„Rusové vyhrožují, že odvolají své zástupce. Kdyby Rusové odešli, moje zdroje říkají, že Číňané by je následovali. Automatická reakce. Také si stěžují a nechtějí, aby si někdo myslel, že jsou naivnější než Rusové.“

„K čertu, Farleyová je už pár měsíců krmí materiálem o sedmém dómu. To jim nestačí?“

„Ne. Základní údaje Rusové znají.“

„K čertu s nimi se všemi,“ zavrčel Lanier. „Narůstá to.“

„Obdivuhodně.“ Carrolsonová se ušklíbla.

„Dávejte pozor, jestli Patricie nemluví s někým, s kým nemá.“

„Rozumím.“

„Včetně vás.“

Carrolsonová stiskla zuby horní ret, pokřižovala se a zaníceně zavrtěla hlavou. „Ať se propadnu. Vážně, nečekám snad povýšení?“

„Doufám, že ho přivezu s sebou. Budu to projednávat s Hoffmanovou. Trpělivost.“

„Trpělivost je,“ řekla Carrolsonová.

Lanier na ni hleděl přísně, oči mu přebíhaly sem a tam po její tváři. Pak se zeširoka usmál, natáhl se a položil jí ruku na rameno. „Naše zásada. Díky.“

„De nada, šéfe.“

Když Carrolsonová a Lanier vystoupili, přišel k náklaďáku Wu. „Expedice k druhému okruhu se vrací,“ hlásil. „Jsou odtud okolo šedesáti kilometrů. Ochranka je sleduje a zprávy mohou být přenášeny.“

„Výborně,“ řekl Lanier. „Připravme se na jejich návrat domů.“

Druhá expedice se skládala ze čtyř náklaďáků a dvaceti šesti lidí. Patricie seděla poblíž trpasličího lesa, a jak se stroje blížily, hleděla na sloup prachu. Zvedla svůj záznamník a procesor a loudala se do tábora.

Z tunelu ze šestého dómu vyjely dva další náklaďáky, hřměly a duněly po rampě. Zaparkovaly před stanem a Berenson – velitel německých ochranných sil, nyní zodpovědný za bezpečnost v sedmém dómu – vystoupil z jednoho, Rimskaya a Robert Smith z druhého. Rimskaya srdečně kývl na Patricii, když ji míjel. Nálada se mu zlepšila, pomyslela si.

Lanier a Carrolsonová se vynořili ze stínu stanové stříšky.

„Jak daleko jeli?“ zeptala se Patricie Laniera.

„Devět set a padesát tři kilometry – polovičku dosahu baterií.“ Podal jí přístroj zabalený v plstěném obalu. „Váš multimetr. Zapsali jsme ho do seznamu zařízení a teď je váš. Zacházejte s ním opatrně. Elektronici nebudou schopni udělat stejně rychle kopii.“

„Díky,“ řekla Patricie. Vytáhla přístroj a návod na složeném kousku papíru. Carrolsonová hleděla Patricii přes rameno.

„Má dosah okolo deseti centimetrů,“ poznamenala. „Přísně místní.“

Rimskaya k nim přistoupil a odkašlal si. „Slečno Vasquezová.“

„Ano, pane?“ Zvyk je železná košile.

„Jak se vám líbí úkol?“

„Je úžasný,“ řekla vyrovnaným tónem. „Na rozřešení bude potřeba dost času – jestli může být rozřešen.“

„Samozřejmě,“ řekl Rimskaya. „Doufám, že jste načerpala informace z našich hypotéz?“

„Ano. Byly mi prospěšné.“ To také byly. Ačkoli nechtěla tento bod zdůrazňovat.

„Výborně. Byla jste u singularity?“

Přikývla. „Přála jsem si tam mít multimetr.“ Podala mu ho a on si zařízení prohlížel a pokyvoval hlavou.

„Vynikající nápad. Vidím, že děláte pokroky. Mnohem větší než já. Tak to má být. V expedici je jeden muž, který vám bude schopen pomoci víc. Jmenuje se Takahaši a je zástupce velitele expedice. Velmi zkušený teoretik. Doufám, že jste četla nějaké naše společné dokumenty.“

„Ano. Byly velmi zajímavé.“

Rimskaya na ni upřel svůj přísný pohled na znepokojivě dlouhých pět nebo deset vteřin, pak přikývl. „Teď musím mluvit s Farleyovou,“ a odkráčel.

Náklaďáky expedice zaparkovaly dvacet metrů od tábora. Lanier odspěchal, aby se s nimi setkal. Carrolsonová zůstala s Patricií. „To je ze všeho nejdál, kam jsme v koridoru dojeli,“ řekla. „Podle toho, co vysílali, jsme toho ještě moc nenašli.“

Příjezd měl v sobě něco z antiklimaxu. Nikdo se nedotkl strojů a jeden po druhém, podle Lanierových pokynů, obešli tábor, vešli po rampě do tunelu a mizeli v šestém dómu.

Lanier se vrátil s třemi paměťovými bloky. Jeden dal Carrolsonové, druhý Patricii a třetí si dal do kapsy. „Expediční zpráva, necenzurovaná,“ řekl. „Nic zvláštního, podle Takahašiho, s výjimkou…“

Zabloudil zrakem do koridoru.

„Ano?“ pobídla ho Carrolsonová.

„V druhém okruhu je víc než vznášející se kupole. Pod kupolemi jsou otvory. Vypadají, že je to nějaký druh šachet. Nenašli, kam šachty vedou, ale rozhodně jsou otevřené.“

„Pak jsou v koridoru díry,“ řekla Carrolsonová. „V pořádku, Patricie, je čas, abychom si naplánovali výlet k prvnímu okruhu. Kdy budete mít čas?“

Nadechla se a pokrčila rameny. „Kdykoli. Já můžu pracovat na jakémkoli místě.“

„Jeďte pozítří,“ navrhl Lanier. „Patricie a já strávíme nějaký čas v knihovně.“ Nenápadně gestikuloval na Carrolsonovou: je čas odejít. Omluvila se a když vstupovala do stanu, pohlédla na ně.

„Druhá část zaškolování začne příští pracovní směnu,“ řekl. „Nejobtížnější část. Jste na to připravena?“

„Nevím,“ odpověděla a cítila, jak se jí sevřela hruď. „Musím být. Zatím jsem to přežila.“

„Dobře. Sejdeme se ve dvanáct hodin na rampě.“

Kapitola devět

Axis City se pohybovalo od svého zkonstruování před pěti stoletími vzdáleno milion kilometrů v koridoru. Olmy a Frant urazili tuto vzdálenost za méně než týden, když letěli svým plavidlem v hladkých protažených spirálách okolo plazmové trubice.

V historii Thistledownu a Cesty nikdo nevstoupil na asteroid zvenčí.

Olmy a Frant obhlíželi nové okupanty Thistledownu dva týdny a spoustu toho zjistili. Byli opravdu lidští a ani sám Korzenowski nemohl předpokládat, co všechno teď Olmy věděl.

Thistledown prošel celým kruhem. Gešelové upozorňovali, že může být přemístěn, ale nikdo nepředvídal, o jaký druh přemístění může jít nebo jaké to bude mít následky.

Protože splnil hlavní povinnosti pro Nexus, Olmy uzavřel údaje a záznamy mise a vrátil se do svého starého domova ve třetím dómu. Válcovitý nájemní dům, kde žila jeho tříčlenná rodina a kde strávil dva roky dětství, stál přímo na kraji Thistledown City, ani ne kilometr od severního uzávěru. Kdysi budovu obývalo dvacet tisíc lidí, převážně Gešelů, techniků a výzkumníků zaměstnaných na Projektu šestého dómu. Potom sloužila jako dočasný domov pro stovky ortodoxních Naderitů vyhnaných Nexem z Alexandrie. Teď, samozřejmě, byla opuštěná; nenašel žádné důkazy, že by byla navštívena novými okupanty asteroidu.

Olmy prošel předsíní a stoupl si k terminálu, jedno obočí pozdvižené jakoby v rozpacích. Otočil se k širokému iluznímu oknu a spatřil na dvorku Franta, trpělivě sedícího na prázdném světlém podstavci nějaké sochy. Okno vytvářelo dojem, že Frant je v přepychové pozemské zahradě doplněné západem slunce. Frantovi by se to líbilo, pomyslel si Olmy.

Načrtl na terminál grafickou mluvu a dostal důvěryhodnou odpověď: apartmá bylo zablokované, stejně jako všechna ostatní apartmá v budově. Nikdo je nemohl zabrat nebo si je prohlédnout, dokud by nebyl současný zákaz odvolán.

Tyto příkazy byly vydány, když poslední naderitské rodiny byly odsunuty z měst. Zůstaly otevřeny jen veřejné budovy pro potřeby posledních učenců, dokončujících svá zkoumání exodu. Lidé ze Země již některá zařízení využili, thistledownskou Hlavní knihovnu mezi nimi.

Načrtl do terminálu kódovaný obraz Nexu a řekl hlasitě: „Jsem oprávněn dočasně odvolat zákaz.“

„Oprávněnost uznána,“ odpověděl terminál.

„Otevři a vybav jednotku tři sedm devět sedm pět.“

„Jaké vybavení si přejete?“

„Jako když byla obývána trojrodinou Olmy-SecorLear.“

„Jste z této rodiny?“ zeptal se zdvořile terminál.

„Jsem.“

„Hledání. Vybavení ukončeno. Můžete vstoupit.“

Olmy si přivolal výtah. Kráčel oblačně šedou válcovitou chodbou, pár palců nad podlahou, a cítil nejneznámější a nejnepříjemnější emoční záchvěv – dávnou bolest zapomenutých nebo ztracených snů, mladistvých nadějí zničených politickou nutností.

Žil tak dlouho, že se zdálo, že jeho vzpomínky obsahují myšlenky a emoce mnoha rozdílných lidí. Ale jedna skupina podnětů ještě vynikala nad ostatní a jedna, nejpřednější, ambice zbývala. Staletí pracoval v zájmu vládnoucích Gešelů a Naderitů, aniž by dával někomu přednost, takže nebylo vyloučeno, že jednoho dne může dostat tuhle příležitost.

Číslo jeho apartmá rudě svítilo na základně kruhových dveří, jediné zářící číslo na celé chodbě. Vstoupil a na chvíli stál obklopen svým dětstvím, zachvácen kratičkým okamžikem nostalgie. Všude kolem něj byl nábytek a dekorace, které vyjadřovaly přirozenou snahu jeho otce vytvořit si kopii apartmá, ze kterého byli vyhnáni z Alexandrie. Strávili tu dva roky a čekali na rozhodnutí svého případu před přemístěním jejich trojrodiny do nově dokončeného Axis City.

Byli poslední rodinou žijící v této budově a Olmy měl dost příležitosti zkoumat paměť, ochotnou ke spolupráci, a experimentovat s programováním. Už v dětství měl sklony pro technické věci, které děsily jeho ortodoxní naderitské rodiče. A to, co objevil v paměti budovy před pěti stoletími – zcela náhodou – změnilo směr jeho života…

Posadil se na otcovo nebesky modré křeslo před datovým sloupem apartmá. Tyto sloupy byly nyní v Axis City zastaralé, používané jen jako roztomilé starožitnosti, ale jako dítě před tímto zařízením strávil stovky hodin a zjistil, že práce s ním je příjemná a pohodlná. Načrtl svůj vlastní kódový obrazec, aktivoval sloup a otevřel obvyklý kanál do paměti budovy. Kdysi paměť sloužila tisícům nájemníků, udržovala jejich záznamy a sloužila jako depozitář pro miliony možných variant vybavení. Teď byla prakticky prázdná; Olmy měl dojem plavby v obrovské temné prázdnotě.

Načrtl zásobník a číslo registru a čekal, až se objeví kódované otázky. Jak se jedna po druhé před ním objevovaly, přesně a správně odpovídal.

V prázdnotě se tvořila přítomnost, úlomkovitá, bolestně neúplná, ale přesto mocná, silná a zjistitelná.

„Sere inženýre,“ řekl nahlas Olmy.

Můj příteli. Bezhlasová komunikace byla stejnoměrná a silná, i když nezvučná. Dokonce i nekompletní osobnost a přítomnost Konrada Korzenowského vzbuzovala respekt.

„Přišli jsme domů.“

Ano? Jak je to dlouho, co jste se mnou naposled hovořil?

„Pět set let.“

Já jsem ještě mrtvý…

„Ano,“ řekl Olmy měkce. „Teď poslouchejte. Je toho hodně, co musíte vědět. Vrátili jsme se domů, ale nejsme tu sami. Thistledown je znovu okupován. Přišel čas, abyste šel teď se mnou…“

Kapitola deset

Patricie a Lanier prošli plotem a bezpečnostní kontrolou, vstoupili do druhé místnosti knihovny, následovali světelné pásy prázdným patrem a vystoupili po schodišti. Ve čtvrtém patře vešli do čítárny s temnými kabinami. Lanier ji posadil do osvětlené kabiny, odešel k regálům a ponechal ji samotnou. Znovu cítila chlad a strašidelnost, která se zdála – dokonce mezi vší tou zvláštností – vyhrazená samotné knihovně. Když se vrátil, držel v rukou čtyři tlusté knihy.

„Tyto patří mezi poslední knihy vytištěné pro masovou distribuci před tím, než všechny informační služby přešly na pevná media. Ne na Kameni, ale na Zemi. Jejich Zemi. Předpokládám, že už tušíte, jakého druhu je tato knihovna.“

„Starodávná. Muzeum,“ řekla.

„Správně. Starožitné knihovně sluší starožitný vzhled, ne? Až se dostanete do knihovny třetího dómu, seznámíte se s nejmodernějšími systémy Kameňanů.“

Podal jí první svazek. Byl vytištěn podobně jako kniha od Marka Twaina, ale měl silnější desky a dokonce tlustší plastový papír. Přečetla hřbet. ‚Krátká historie Smrti od Abrahama Damona Farmera.‘ Nalistovala tiráž a přečetla datum vydání. „2135. Našeho kalendáře?“

„Ano.“

„To je o Malé smrti?“ zeptala se plná naděje.

„Ne.“

„O něčem jiném,“ zamumlala. V názvu první kapitoly přečetla její rozsah. „‚Od prosince 1993 do května 2005’“. Zavřela knihu s palcem jako záložkou. „Než začnu číst dál, chci položit jednu otázku.“

„Ptejte se.“ Čekal, to jí poskytlo trochu času srovnat si v hlavě myšlenky.

„Tohle jsou historické knihy o nějaké budoucnosti, ne nezbytně o naší budoucnosti, správně?“

„Ano.“

„Ale jestli tato chronologie je… správná, příslušná… jestli by to mohla být naše pravděpodobná budoucnost… pak za méně než měsíc má nastat nějaká katastrofa.“

Přikývl.

„Já jí mám nějak předejít či zabránit? Jak? Co můžu sakra dělat?“

„Já nevím, co může udělat kdokoli z nás. Z tohoto hlediska už na tom pracujeme. Pokud… je obrovským otazníkem, zda se to vůbec stane. V každém případě vám musí být jasné, až tyto knihy přečtete, že vesmír Kameňanů není stejný jako náš, alespoň ne v jednom důležitém ohledu.“

„A ten je…?“

„V minulosti Kameňanů se žádný obrovský asteroidní hvězdolet nevrátil do blízkosti Země a Měsíce.“

„To může způsobit rozdíl?“

„Já myslím, že ano, vy ne?“

Otočila stránku.

„Jak dlouho na to mám?“

„Vracím se zítra na Zemi. Vy pojedete k prvnímu okruhu pozítří.“

„Dva dny.“

Přikývl.

„Mám zůstat tady?“

„Jestli vám to nebude vadit. Za regály je kancelář a v ní je lůžko, jídlo a vařič. Vedle je záchod. Stráž vás bude každých pár hodin kontrolovat. Nikomu z nich neříkejte, co čtete. Jakmile budete cítit nějakou úzkost, okamžitě jim to oznamte. Jakoukoli úzkost. I kdyby vám bylo jenom špatně od žaludku. Rozumíte?“

„Ano.“

„Pro začátek tady s vámi zůstanu.“ Jemně jí stiskl rameno. „Vydržíte to se mnou pár hodin, že ano?“

„Jistě,“ řekla.

Viděla, jak se uvelebil v kabince. Vytáhl z kapsy záznamník a tiše začal psát.

Otočila stránku na první kapitolu a začala. Nečetla postupně, místo toho přeskakovala z prostředka na začátek, pak na konec a hledala stránky, kde byly hlavní události zvýrazněny nebo kde byly shrnuty závěry.

Strana 15: Po roce 1980 začínalo být Sovětskému svazu a jeho satelitním státům jasné, že Západní svět vítězí – nebo brzy zvítězí – ve válce technologie a že proto dvojí ideologie bude na Zemi a ve vesmíru z hlediska budoucnosti jejich národů a systému nemyslitelná. Vymýšleli spoustu způsobů na překonání technologické nadřazenosti Západu; žádný se neukázal praktickým. Na konci osmdesátých let, s rozmístěním prvního vesmírného obranného systému Spojených států kolem Země, sovětské státy zvýšily úsilí získat technologické „injekce“ špionáží a dovozem embargovaného zboží – počítačů a dalších supermoderních zařízení – ale jak se brzy ukázalo, nemohlo to stačit. V roce 1991 vyvinuly a rozmístily vlastní vesmírný obranný systém, ale jak se ukázalo, byl jak hůře zkonstruovaný, tak i méně účinný. Sovětskému vedení začalo být jasné, že to, co bylo po léta předpovídáno, se stalo skutečností; Sovětský svaz za svobodným světem v technologii dokonale zaostal.

Většina sovětských počítačových systémů byla centralizována; soukromě vlastněné nebo necentralizované systémy byly ilegální (až na pár výjimek – zejména experiment Agáta), a tyto zákony byly velmi přísně prosazovány. Mladí obyvatelé Sovětského svazu se nemohli měřit v technické „fikanosti“ se svými protějšky z národů Západního bloku. Sovětský svaz se brzy začal dusit pod váhou vlastní tyranie, zůstával národem dvacátého (nebo devatenáctého) století ve světě století jedenadvacátého. Neměli jiný výběr než se pokusit, použijeme-li fotbalovou terminologii, o oddechový čas, museli zkusit „hrát vabank“. Chtěli vyzkoušet odvahu a rozhodnost Západního bloku. Kdyby Sověti neměli úspěch, pak by po přelomu století byli mnohem slabší než jejich protivníci. Malá smrt byla nevyhnutelná.

Patricie se zhluboka nadechla. Dosud nikdy neměla možnost studovat zprávy o Malé smrti podávané z tak vzdálené – tak historické – perspektivy. Vzpomínala na noční můry svého dětství, kdy žili pod neuvěřitelným napětím a strachem, a pak viděla v televizi následky. Naučila se to zvládat, ale toto chladné, kritické hodnocení – přijímané v tomto autoritativním prostředí – přinášelo mrazení až příliš účinně.

Strana 20: Hodnotíme-li Malou smrt z roku 1993, dospíváme k závěru, že byla fušerstvím nejnižšího stupně. Byla trapasem a způsobila spíše rozpaky než hrůzu, měla za následek pokrytecké mezinárodní rozhodnutí, které se podobalo neupřímnému slibu malých dětí. Ze strachu před zbraněmi soupeře během tohoto prvního konfliktu Západní blok a Sovětské síly neustále „mačkaly knoflíky“, spoléhajíce se na taktiku a technologii minulých desetiletí. Když se bitvy změnily v nukleární – jak si v srdcích přáli všichni velitelé – vesmírné obranné systémy, dosud nové a nevyzkoušené, se ukázaly jako pozoruhodně účinné. Pochopitelně nedokázaly zastavit údery tří raket z ponorek u pobřeží, které zničily Atlantu, Brighton a část Bretaně. Rusové nedokázali ochránit své město Kyjev. Nukleární výměna byla omezená a Sovětský a Západní blok kapitulovaly téměř současně. Ale zkouška už byla provedena a Sověti byli zasaženi méně „údery“ než jejich protivníci. Nezískali nic, jen smrtící rozhodnutí: za žádných okolností nemohou být poraženi, ani historie nesmete jejich zastaralý systém.

Smrt, když přišla, byla naprosto vážná a otevřená. Všechny zbraně byly použity, jako by byly zkonstruovány, aby se jich použilo. Vypadalo to, že kvůli následkům nebude mít nikdo výčitky svědomí.

Strana 35: V zamyšlení nad minulostí se zdá naprosto logické, že je-li jednou zbraň vymyšlena, bude i použita. Ale nezapomeňme na slepotu a temnotu konce dvacátého a začátku dvacátého prvního století, kdy většina ničivých zbraní byla považována za ochranné zdi a kdy hrůzy Armageddonu byly brány jako odstrašující prostředek, jehož použití nebude riskovat žádná duševně zdravá společnost. Ale národy té doby nebyly sice rozumné – racionální, klidné, informované, ale nebyly šílené. Každý národní arzenál obsahoval značnou dávku nedůvěry a dokonce nenávist…

Strana 3: Výsledkem Malé smrti byly čtyři miliony mrtvých a raněných, většinou v Západní Evropě a Anglii. Výsledkem Smrti byly přibližně dvě a půl miliardy mrtvých a raněných. A tato čísla jsou nejistá, protože navzdory „dokončenému“ počítání mrtvých je pravděpodobné, že mnoho jich zetlelo dříve, než mohli být započítáni. A samozřejmě, velké množství se jich úplně vypařilo.

Patricie si protřela oči. „To je strašné,“ mumlala.

„Můžete si udělat pauzu, jestli chcete,“ řekl starostlivě Lanier.

„Ne… ještě ne.“ Pokračovala v listování dozadu a dopředu…

Strana 345: V krátkosti – námořní bitvy byly odporným žertem technologie. Během Malé smrti byly ponorky vyslíděny (a v některých případech potopeny) dokonce ještě po kapitulaci, ale velké flotily se účastnily jen šarvátek. V hlavním konfliktu, jakmile bylo jasné, že je válka míněna vážně, po dvou hodinách nepřátelských akcí, se námořnictva Východu a Západu „těžce střetla“. V Perském zálivu, severozápadním Pacifiku, severním Atlantiku a Středozemním moři (Libye poskytla Sovětům základny ve Středomoří v roce 1997), byly bitvy prudké a rychlé. Několikrát se stalo, že dokonce jeden z protivníků zvítězil. Námořní bitvy během Smrti trvaly v průměru půl hodiny a spousta méně než pět minut. První den, kdy byly testovány strategické záměry, a před konečným vystupňováním se námořní síly Východního a Západního bloku navzájem zničily. Byly to poslední velké námořní síly, které se vyskytovaly v oceánech Země, a jejich radioaktivní šrot otravoval vodu ještě po sto třiceti letech.

Strana 400: Podivným fenoménem druhé poloviny dvacátého století byl nárůst počtu „izolacionistů“. Tito lidé – obvykle ve skupinách o padesáti nebo méně členech – si ohradili kus země jako svoje teritorium a očekávali katastrofu obrovských rozměrů, která zničí civilizaci a bude následovat anarchie. S jejich sklady jídla a zbraní a jejich postojem „přežít za každou cenu“ – ochotně se izolovali jak morálně, tak fyzicky – ztělesňovali nejhorší aspekty toho, co Orson Hamill nazýval „konzervativní nemocí dvacátého století“. Zde není místo k analýze příčin této nemoci. Pod jejím vlivem je síla jednotlivce a touha po přežití nadřazena všem morálním zásadám a schopnost ničit je povýšena nad jakoukoli vznešenost ducha. Výsledný efekt je často ověnčen ironií.

„Izolacionisté“ měli pravdu – a zároveň se mýlili. Katastrofa přišla a většina světa byla zničena, ale ani během Dlouhé zimy, která následovala, neupadla civilizace do naprosté anarchie. Naopak, v průběhu roku se objevila mezi dosud izolovanými skupinami schopnost úspěšné spolupráce. Životy přátel se staly nekonečně vzácnými – a všichni, kdo přežili Smrt, se stali přáteli. Láska a podpora sousedských skupin byly nezbytné, žádná samostatná skupina neměla prostředky – nebo vitalitu – přežít dlouho bez pomoci. Izolacionistické enklávy – silně ozbrojené a zvrhle nevybíravé při obraně svého území bez ohledu na to, koho zabijí – se brzo staly terčem nenávisti a strachu, jedinou výjimkou v nově vnímaném bratrství.

Během pěti let od konce Smrti byla většina izolacionistických enkláv nalezena a jejich napůl šílení příslušníci pobiti nebo zajati. (Bohužel, mnoho odloučených, jen zdánlivě izolacionistických komunit bylo zahrnuto mezi smetí. Rozdíl mezi těmito větvemi s obdobnými sklony a skutečnými izolacionisty je záležitostí historie a byl tehdejšími autoritami opomíjen.) Mnoho izolacionistů bylo souzeno za zločiny proti lidskosti – zvláště pro odmítnutí podílet se na obnově civilizace. Občas se tyto čistky rozšířily na všechny, kdo obhajovali právo nosit zbraně, a dokonce v některých komunitách na všechny, kdo obhajovali vyspělé technologie.

Vojáci, kteří přežili, podstoupili násilnou sociální převýchovu.

Historický tribunál roku 2015 – kde byli vysoce postavení politikové a důstojníci Východního a Západního bloku obviněni ze zločinů proti lidskosti – uzavřel toto zlo po hrůzách Smrti ne neočekávanou reakcí.

To nemůže být pravda. Zaklapla knihu a zavřela oči. Tady sedí, čte knihu o událostech, které se nesmí stát už nikdy – a staly se v jiném vesmíru.

Polkla chuchvalec v hrdle. Jestli to je skutečnost, a jestli se to má stát, potom se musí něco udělat. Listovala dodatky.

Na straně 567 našla, co hledala. Všechna města světa, která byla bombardována, byla vypsána na následujících dvou stech stranách, s pravděpodobnými počty raněných a mrtvých. Hledala Kalifornii a našla ji: dvacet pět měst, každé zasaženo dvěma až třiadvaceti jadernými hlavicemi. Los Angeles, třiadvacet během dvoutýdenního období. („Křeč“, jak komentovala poznámka pod čarou.) Santa Barbara – dvě. San Francisco – včetně Oaklandu, San José a Sunnyvale – dvacet během třídenního období. San Diego – patnáct. Long Beach – deset. Sacramento – jednu, Fresno – jednu. Vesmírné operační centrum Vandenberg dvanáct. Místa dopadu rozložena podél pobřežního pásu.

Letecké základny v blízkosti měst, včetně civilních letišť, která mohla být užita pro vojenské účely: padesát tři. Všechna vesmírná centra na světě byla zničena, dokonce v neutrálních zemích (opět poznámka: „Křeč“).

Patricie měla závrať. Kniha se od ní vzdalovala. Nebyla to žádná tunelová vize, žádný pocit ztráty, jen druh osamění. Byla Patricie Luisa Vasquezová, čtyřiadvacetiletá, a protože byla mladá, měla před sebou dlouhý život. Její rodiče, protože je znala celý svůj život, nemůžou ještě velmi dlouho umřít – nepředstavitelně dlouho. A Paul – protože začali právě poznávat jeden druhého, protože byl jediným mužem, kterého poznala, který se alespoň pokusil pochopit, co je zač – Paul musí být také v bezpečí.

A všichni žijí v zónách, které musí být (mohou být) vymazány z povrchu Země.

Bylo to skutečně jednoduché. Vezme tuto knihu, až bude odcházet, což bude brzo, snad za pár dní. Vezme ji s sebou na Zemi a ukáže lidem. (Snad už někdo něco takového udělal.)

A pokud jsou vesmíry natolik blízké, že obdobné alternativní budoucnosti jsou možné, pak lidé musí mít sílu jednat. Tváří v tvář vyhlídce na jadernou válku lidé musí začít s odzbrojením, začít s omlouváním: Ježíši, to je mi líto, že jsme se k tomu tak přiblížili; považujme za požehnání, že varování přišlo včas a –

„Ach, KRISTE!“ zavřela knihu a vstala.

Lanier s ní kráčel zpustlým parkem u knihovny. Plakala asi pět minut, než se vzpamatovala. Otázky, které chtěla položit, bylo těžké vyjádřit slovy. A kdyby znala odpovědi, mohla by se zbláznit…

„Dělal někdo srovnání? Mám na mysli mezi jejich a naší historií?“ zeptala se.

„Ano,“ řekl Lanier. „Já a trochu Takahaši.“

„Ví toho stejně jako my?“

Lanier přikývl.

„Na co jste přišli? Myslím tím, jsou ty vesmíry podobné?“

„Rozdíly v historických záznamech jsou tak malé, že mohou být interpretovány jako rozdíly faktů mezi dvěma prameny. Žádné důležité rozdíly. Mimo Kámen.“

„A situace popsané v těchto knihách zní, jako kdyby se teď právě odehrávaly na Zemi, že ano?“

„Ano.“

„Malá smrt nikoho nepoučila?“

„Asi ne.“

Sedla si pod uschlý strom na betonovou zídku s ozdobnými květináči. „Vědí to dole na Zemi?“

„Na Zemi i na Kameni to ví dohromady jedenáct lidí.“

„Co s tím dělají?“

„Všechno, co mohou,“ řekl Lanier.

„Ale Kámen může tyto věci změnit. Je rozhodujícím rozdílem. Že ano?“

„V to doufáme. V příštích pár týdnech budeme potřebovat všechny odpovědi, které můžeme dostat – na otázky o alternativních časových liniích, vesmírech, odkud Kámen přišel. Můžete v tom pomoci?“

„Potřebujete vědět, proč je Kámen tady a jak podobné mohou být vesmíry, k rozhodnutí, zda bude na Zemi válka?“

Lanier přikývl. „Velice nutně.“

„Nevidím žádné výsledky, které bych mohla rozpracovat.“

„Hoffmanová věří, že jestli nám to někdo může říct, jste to vy.“

Patricie přikývla a podívala se na „oblohu“. „Dobře. Mohu mít podmínky?“

„Jaké jsou to podmínky?“

„Chci, aby byla moje rodina evakuována. Chci pár přátel poslat na venkov, dát je pod ochranu. Tam, kde budou generálové a politici.“

„Ne.“ Pomalu kráčel kolem stromů. „Nezlobím se na vás, že požadujete právě tohle, ale ne. Nikdo z nás nic takového nesmí žádat. Přemýšlel jsem o tom, zajisté.“

„Máte rodinu?“

„Bratra a sestru. Rodiče jsou mrtvi.“

„Ženu? Ne. Jste sám. Přítelkyni, snoubenku?“

„Žádné závazky.“

„Takže můžete být objektivnější než já,“ řekla vztekle Patricie.

„Víte, že to s tím nemá co dělat.“

„To mám pracovat tady nahoře, pro vaše lidi, a čekat, dokud moji rodiče, můj přítel, má sestra, všichni lidé, které miluji, zemřou v katastrofické válce – a já už o tom budu vědět!?“

Lanier se před ní zastavil.

„Promyslete si to, Patricie.“

„Já vím, já vím. Na palubě Kamene jsou stovky lidí. Jestli budeme všichni vědět a žádat, všechno se zhroutí. Proto je přístup do knihoven omezen.“

„To je jeden důvod,“ řekl Lanier.

„A držet Rusy stranou vědomostí?“

„To také.“

„Jak vychytralé.“ Hlas měla měkký, přesně opačný, než očekával. Mluvila racionálně a pokud ne zrovna klidně, tak ani ne příliš rozrušeně. „Co se stane, když dostanu poštu z domova?“ zeptala se. „Co když neodepíšu?“

„Nevím, jaký to bude mít význam? Termíny jsou pár týdnů.“

„Jak se budu cítit, až budu dostávat dopisy? Jak budu moci pracovat?“

„Budete pracovat,“ řekl jemně Lanier, „protože budete vědět, že čím dříve dostaneme odpověď, tím větší budeme mít možnost něco s tím udělat.“

Hleděla upřeně do země na vyschlou, žlutou trávu.

„Píší, že přistávací plochy raketoplánů byly bombardovány. V té knize.“

„Ano.“

„Jestli se to stane, uvázneme tady, že ano?“

„Ano. Většina z nás. V každém případě nebudeme chtít moc brzo zpátky.“

„Proto jste začali s pěstitelstvím. Ze Země nebudeme nic dostávat po… jak dlouho?“

„Jestliže válka vypukne a bude to podle popisu, snad třicet let.“

„Já… Já teď nemůžu jít do knihovny. Nebude to vadit, když tady chvíli zůstanu?“

„Jistě. Vraťme se do prvního dómu a dejme si oběd. A zapamatujte si – já s touto informací už nějaký čas žiji. Není žádný důvod, proč byste vy nemohla.“

Beze slova vstala. Nohy a ruce měla klidné. Jsem v úžasné formě, pomyslela si.

„Pojďme,“ řekla.

Kapitola jedenáct

Cestovatelé se shromáždili u auta dvě hodiny před začátkem ranní směny, vypadali jako parta turistů připravených na pochod. Po naložení byl náklaďák dost plný.

Patricie seděla mezi Takahašim a svalnatým, trochu indiánsky vypadajícím námořníkem jménem Reynolds. Reynolds byl ozbrojen laserem a kompaktní automatickou pistolí. Carrolsonová seděla vedle řidiče, amerického námořního poručíka Jerry Lakea. Byl vysoký, připomínal venkovana a měl vlasy barvy písku. Lake se mrkl přes sedadlo, aby zkontroloval, jestli je všechno v pořádku, pokývl na Takahašiho a usmál se na Patricii.

„Moji muži mají příkaz chránit slečnu Vasquezovou za každou cenu. Takže neodcházejte bez svolení.“

„Ano, pane,“ řekla tiše Patricie. Takahaši – malý, napůl Japonec, svalnatý, s krátce střiženými černými vlasy a velkýma sebejistýma zelenýma očima, opětoval Lakeovo přikývnutí. Takahaši byl jako jediný oblečen do pozemského oblečení – bavlněné košile, kožené bundy a džín.

„Úleva,“ vysvětloval vzadu ve stanu. „Jsem alergický na barvu kombinéz.“

Lake pobízel k odjezdu. Carrolsonová odškrtávala jednotlivé položky vybavení, jak Farleyová četla seznam ze zápisníku.

Náklaďák vezl celkem osm pasažérů, čtyři ozbrojené muže a čtyři „šéfy“, jak Carrolsonová poznamenala k vědcům a Patricii.

Patricie upřela oči na sedadlo před sebou. V kapse měla dopis od Paula, který jí doručili do prvního dómu minulou směnu.

Drahá Patricie,

kdekoli jsi, moje záhadná ženo, doufám, že všechno je v pořádku. Život je tady nevzrušený – zvlášť když pomyslím na to, kde můžeš být – ale jde to. Jsem ve styku s tvými příbuznými – Rita je pěkná ženská a s Ramonem si občas dobře popovídáme. Něco jsem se o tobě za tvými zády naučil. Doufám, že ti to nevadí. Moje aplikace pro Prestera a Mintona (dva softwaroví výrobci) jsou zpracovány, ale záležitosti jsou zdrženy, dokud Obranná platforma neschválí určenou částku. Jdou nějaké řeči o obstrukcích a že mohou záležitosti protahovat měsíce.

Dost už o tom. Zoufale mi chybíš. Rita se mě ptala, zda se budeme brát a já mlčel, jak jsi chtěla. Já to chci; ty to víš. Nestarám se o to, jak jsi tajuplná nebo kde teď zrovna jsi; hlavně se vrať a dej mi svůj souhlas. Vybudujeme si vlastní domov. Nebuď příliš tvrdošíjná. No, to stačí; pravděpodobně máš jiné starosti a moje třesky plesky o bance na mělčině Tě teď asi jenom vyrušují. Ale stejně doufám, že s Tebou někde zakotvím; podobným způsobem jako Tvá rodina. (Teď víš, že neumím končit dopis bez něčeho nemotorného a zmateného.) Miluji tě. Fajn, korektně tě líbá.

Paul

Napsala dlouhou, samocenzurovanou odpověď, ukázala ji Carrolsonové ke schválení a poslala na Zemi příštím OTV.

Kupodivu bylo psaní dopisu snadné. Říkala v něm všechny věci, o kterých věděla, že by je Paul chtěl slyšet. Všechny věci, o kterých si myslela, že musí říct, kdyby opravdu Paul za pár týdnů zemřel. Ne, že by tuto možnost skutečně akceptovala. Kdyby to udělala, nemohla by být tak klidná, jak je.

Lanier byl nyní na své cestě na Zemi. Patricie mu záviděla. Byla by raději na Zemi a čekala na smrt, než tady nahoře čelila tomu, co ví.

Ne, to není reálná pravda. Zavřela oči a proklínala se. Tohle byla největší odpovědnost, jakou kdy nesla. Překonala svůj bláznivý zármutek a strach a pracovala, jak nejlépe mohla, aby tomu zabránila.

A – téměř se za to nenáviděla – pracovala. Její mysl se konečně dostala do správného rozpoložení. Řešení k ní začala přicházet, představovala se jako žadatelé, všechna formálně oblečena do rovnic, každé odmítnuté, když objevila jeho nedostatky.

Takahaši vypadal jako bystrý a svědomitý člověk, ale Patricie neměla chuť do hovoru, když se expedice scházela, a tak o něm moc nevěděla. Jak řekl Lanier, od této chvíle byli Takahaši a Carrolsonová jejími sekundanty téměř ve všem.

Silnice končila padesát kilometrů od základního tábora. Náklaďák se vkolébal do mělké strouhy, jeho kola vydávala v hlíně podivný zpěvavý zvuk. Jak postupovali, vyhlídka do koridoru se neměnila. Jižní uzávěr se pomalu vzdaloval a stával se méně ohromným. Patricie neměla dobrý výhled, takže zachytávala jen krátké úseky jejich pouti. Carrolsonová, Farleyová a Takahaši hráli na záznamníku šachy, Patricie je lhostejně sledovala.

„Polovička cesty,“ řekl Lake o dvě hodiny později. Šachisté si poznamenali postavení figur a vypnuli záznamník, když náklaďák zpomalil a plynule zastavil. Dveře se odsunuly a námořníci slezli dolů s úlevným zasténáním. Patricie vylezla po nich a stála na vyschlé půdě, protahovala se a zívala.

Carrolsonová přišla z druhé strany náklaďáku, termosku v ruce, a nalévala pití do šálků. „To je požitek,“ řekla.

„Pivo?“ zeptal se Reynolds.

„Oběť vědě,“ pousmála se Carrolsonová. „Má někdo hlad?“

Patricie vytáhla z batohu sendvič a odešla s Takahašim pár desítek metrů od náklaďáku. Nějaký čas cítila sílící pocit úzkosti a nevolnosti, ale nakonec zmizel. Čeho by se měla bát v nekonečné poušti, která je dokonce zbavená i hmyzu? Naprostá mírnost okolí uklidňovala; prázdný záznamník.

„Moře bylo mokré, jak moře může být a písek byl vyschlý, jak vyschlý může být,“ citovala.

„Ovšem,“ souhlasil Takahaši. Dřepla si na písek a Takahaši si sedl vedle ní, do polovičního lotosového sedu. „Víte, proč jsem jel na tenhle výlet?“ Jeho postoj byl neobratně přímý.

Dívala se mimo něj. „Nepochybně abyste na mě dával pozor.“

„Ano. Lanier říkal, že máte být pečlivě pozorována. Jak se cítíte?“

„Docela dobře.“

„Knihovna…“ Snížil hlas a ohlédl se zpět na uzávěr. „Není to jednoduché.“

„Dost brzo se budu cítit jako královská princezna, obklopená dvořany.“

Takahaši se uchechtl. „To by nebylo tak špatné. Budu držet Lanierovy obavy pod kontrolou. Ale mám jednu důležitou otázku. Můžete pracovat?“

Patricie naprosto přesně věděla, co tím myslí. „Já právě teď pracuji. Přesně v této minutě.“

„Výborně.“ Nic víc říci nemusela.

Utrhla větvičku zákrsku, aby se podívala, jestli se porost odlišuje od odrůdy rostoucí u tábora. Neodlišoval – malé větévky, voskový povrch. I suchá tráva byla stejná. „Ani stopa po zahradě. Alespoň jsem čekala víc trpasličích lesů.“

„Bude hůř.“

„Už jste uvažovali, kolik půdy museli do koridoru přivézt?“ zeptala se a vstala. Do sendviče jenom párkrát kousla. Neměla hlad už dva dny. „Jestli je půda okolo čtvrt kilometru hluboká –“

„To soudíme podle sondování,“ řekl Takahaši.

„A řekněme, že koridor je miliardu kilometrů dlouhý…“

„Proč tohle číslo?“

„Jen hádám,“ řekla. „To dělá okolo čtyřiceti miliard kilometrů půdy.“

„Kdybychom rozbili Zemi a vydláždili jí koridor – kůrou, magmatem a jádrem – pokryli bychom třicet miliard kilometrů.“ Takahaši rýpl prstem do písčitého kousku půdy.

„Co když dál mají hory? Pak by potřebovali ještě víc půdy a kamení.“

„To je možné,“ řekl Takahaši. „Ale nejdůležitější otázkou je, kde to všechno vzali? A nezapomeňme na vzduch. Je ho asi dvacetikilometrová vrstva, takže to může dělat… jedna celá šest bilionů kilometrů krychlových vzduchu, a jestliže má jeden litr vzduchu přes gram –“

„Vy jste si to všechno vypočítal předem.“

„Samozřejmě. Mnohokrát. Rimskaya začal a statistici pokračovali. Já kibicoval. Tolik otázek z logistiky a projektování. Jak se regeneruje vzduch v koridoru? Regenerační rybníky Kamene by ho udržet nedokázaly, a už vůbec ne, kdyby tam stále byla dost velká populace živočichů. Takže je tu už pár tisíc let pořád stejný vzduch.“

„To se mi nezdá,“ řekla Patricie. „Kdokoli – nebo cokoli – to nechal postavit, konstruoval pro věčnost. Nemáte ten pocit?“

„Občas. To ovšem neznamená, že to je platný předpoklad.“

„Takže v koridoru musí být nějaký regenerační systém.“

Takahaši přikývl. „Rimskaya vyslovil teorii, že v koridoru musí být otvory ještě předtím, než jsme objevili studny.“

Carrolsonová se k nim připojila. „Faktická poznámka. Už jste si všimli, čím je koridor cítit?“ zeptala se.

Patricie a Takahaši zavrtěli hlavami.

„Je to tu cítit jako před bouřkou. Celou dobu. Ale úroveň ozonu není vysoká. Další záhada.“

Patricie nasála vzduch. Byl čerstvý, ale ne jako před bouřkou.

„Vyrostla jsem v krajině bouřek,“ namítla Carrolsonová. „Docela určitě je to ono.“

V náklaďáku, když pokračovali v cestě, strávila Patricie spoustu času zpracováváním problémů na procesoru, vypočítávala objemy a váhy a zanášela je do malé tabulky.

O hodinu později Takahaši ukázal na první okruh. Čtyři šachty či studny ležely v rozích čtverce vepsaného kružnici. Každá ‚studna‘ seděla ve středu prohlubně o průměru okolo půl kilometru a hloubce dvacet metrů. V centru prohlubně byla obrácená, bronzově zbarvená mísa, patnáct metrů široká. Vznášela se osm metrů nad číší, ve vzduchu, bez jakékoli podpěry.

Náklaďák zpomalil blízko okraje prohlubně. Na Takahašiho žádost je Lake provezl okolo šachty, než zastavil. Vystoupili a přiblížili se k okraji.

„Už jsme udělali okolo dvaceti výletů k tomuto okruhu,“ řekl Takahaši. „Téměř vyšlapaná cesta.“

Patricie před sebe napřáhla multimetr. Hodnota pí byla neměnná. Klekla si a vystrčila přístroj přes okraj. Hodnoty zůstaly stejné.

„Teď vstoupíme do prohlubně,“ navrhl Takahaši. Námořníci, Farleyová, Carrolsonová a Takahaši stáli ve skupině za okrajem.

Zašklebila se na ně. „Další zaškolování? Pak vy jděte první.“

„To zkazí celou legraci,“ řekla Carrolsonová. „Jen běžte.“

Patricie vykročila jednou nohou, pak přenesla váhu na svažitou písčitou půdu.

„Celou cestu,“ naléhal Lake.

Vzdychla a vkráčela do prohlubně. Deset metrů od okraje se cítila podivně a tak se ohlédla. Její tělo nebylo skloněné ve stejném úhlu jako ostatní. Pocítila závrať, pokusila se narovnat a téměř upadla. Přirozený postoj se podřídil rádiu zakřivení, jako kdyby síla koridoru sledovala křivku číše. Ještě se zde nedalo žádné místní zakřivení prostoru registrovat multimetrem. Zbytek skupiny za ní přišel později.

Ve stínu vznášející se mísy ze země nepatrně vyčnívala bronzově zbarvená zátka, napůl viditelná. Takahaši přešel přes zátku, aby ukázal, že je to bezpečné. Patricie ho následovala, multimetr před sebou. Žádná změna.

„Máte tušení, proč se mísa vznáší?“ zeptala se. Farleyová a Carrolsonová pokrčily rameny. Námořníci z doprovodu si posedali do písku okolo šachty; vypadali znuděně.

„To není správná otázka,“ řekl Takahaši. „Podívejte se na materiál mísy a zátky – velmi podobný. Pokud můžeme říci, je ze stejné látky jako stěny koridoru.“

Patricie si klekla a natáhla ruce k povrchu mísy. Barva nebyla jednotně bronzová. Zdálo se, že je tvořena červenými a zelenými proužky, dokonce černými skvrnkami; splývaly, oddělovaly se a kroutily se na povrchu jako červíci.

„Ta látka je také symetrická, že?“ zeptala se Patricie.

„To není důležité,“ řekla Carrolsonová. „To jsme vyloučili hned po objevení ‚studní‘.“

„To nás přivedlo k myšlence, že použili prostor jako stavební materiál,“ řekl Takahaši. Farleyová důrazně přikývla.

„Vůbec ne,“ odporovala chladně Patricie. „O tom jsem psala před čtyřmi roky. Jestliže jsou vesmíry, které se mohou prolnout, nějak od sebe odděleny proti úplnému prolnutí či splynutí jakýmsi přesně definovaným vztahem, tato bariéra bude tvořit patřičné protipůsobení přeměnám prostoru.“

Takahaši se usmál, ale Carrolsonová a Farleyová jednoduše zíraly. „Takže,“ řekl Takahaši, „mísu nic nenese. Nemá reálnou existenci. Je jednoduše tvořena shlukem pravděpodobností. Dává to dokonalý smysl.“

„Ach,“ vydechla Farleyová.

Lake si sedl doprostřed zátky, laser položený na kolenou. „Já jsem jenom venkovský chlapec z Michiganu,“ řekl. „Ale jsem přesvědčený, že je pevná. Není dokonce ani vratká.“

„Správná poznámka,“ potvrdila Patricie. Sklonila se, aby si na ni mohla sáhnout dlaní. „Jak se zdá, není to naprosté oddělení od pravděpodobnostních stavů. Nějaká interakce mezi hmotou a povrchem je dovolena, kromě odporu proti proniknutí.“ Přiblížila multimetr přímo k povrchu. Hodnota pí divoce kolísala a pak se stabilizovala: 3,141487233 periodicky. „Pí klesá.“ Zkontrolovala ostatní konstanty. „Gravitační konstanta je nominální, rychlost elektromagnetického záření je nominální a stabilní.“

„Há?“ zeptala se Carrolsonová.

„Stejné. K jakému účelu šachty slouží?“

„Tento okruh je uzavřen, takže nemůžeme určit, k jakému slouží účelu.“

„Studny mohou být přístupem k něčemu vně koridoru,“ navrhl Takahaši. „Rozhodli jsme se raději nezjišťovat, kam vedou. Ale šachty nebyly uzavřené a písek je mimo centrální otvor udržován houbovitým silovým polem neznámého původu a účinku. Jedinou věcí, kterou můžeme vidět, je červené světlo; vychází z každé ‚studny‘. Poslali jsme do jedné šachty dálkově řízenou helikoptéru. Nevrátila se. Z našeho úhlu pohledu jsme ji mohli sledovat deset metrů její cesty. Rozhodli jsme se, že budeme proti tomu, aby byl kdokoli poslán dovnitř.“

„To je rozumné,“ řekla Carrolsonová.

Dosud sedící Lake lakonicky konstatoval: „Moji muži jsou připraveni jít kamkoli si budete přát a kdykoli budete chtít.“

„Toho si, poručíku, vážíme,“ řekla Carrolsonová. „Ale máme dobré důvody tyhle věci neuspěchat.“

„Dejte mi oblek odolný v jakémkoli prostředí a zbraň, pár konzerv…“ zašklebil se.

„Skutečně byste šel do dolů?“ zeptala se Patricie a otočila se k důstojníkovi s nevěřícným výrazem.

Lake se ušklíbl. „Kdybychom si byli přiměřeně jistí, že to k něčemu bude, šel bych. Všichni bychom šli.“ Námořníci unisono přikývli. „Služba zde není nijak vzrušující. Kromě obvyklého divadýlka.“

„Kopali jsme všude kolem prohlubně,“ řekl Takahaši, vylezl na svah a roztáhl paže, aby naznačil celé rozmístění děr. Zvedl plnou dlaň hlíny a pustil ji mezi prsty. „Půda ve všech ‚studních‘ je vyschlá. Žádné mikroorganismy, žádné větší živé formy, žádné rostliny.“

„Žádné živé bytosti… mimo nás,“ podotkla Farleyová.

„A žádná radiace,“ pokračoval Takahaši. „Žádné stopy po neobvyklé chemii. Možná jsou tyto uzavřené šachty jen geodetickými značkami.“

„Výškové značky bohů,“ protáhla Carrolsonová.

„Všechny studně jsou stejné?“ zeptala se Patricie.

„Zatím si to myslíme,“ řekl Takahaši. „Zkoumali jsme jen dva okruhy.“

Reynolds vstal a oklepal si kombinézu od písku. „Hej, poručíku. Možná tudy přicházejí halucinace.“

Lake protočil oči.

„Už jste někdy viděl halucinaci?“ zeptala se Patricie a hleděla pozorně na muže.

„Myslím, že nikdo z nás,“ řekla Carrolsonová.

„Pane Reynoldsi?“

Reynolds hleděl mezi Lakea a Patricii. „Opravdu se mě ptáte?“

„Ano,“ trvala na svém Patricie. „Ptám se.“ Poklepala na odznak, nejistá, zda to bude mít na mužstvo nějaký účinek.

„Žádnou jsem neviděl,“ připustil Reynolds. „Ale někteří ano, někteří, kterým věřím.“

„Už sme o nich slyšeli,“ přidal se další námořník jménem Huckle. „Pár chlápků o nich napovídalo spoustu historek.“

„A navíc,“ řekl Lake, „tihle muži nemají sklony vidět věci, které nejsou. Zpráv je málo, ale zajímavých.“

Patricie přikývla. „Existují nějaké plány na sestup do šachty?“

„Zatím ne,“ odpověděl Takahaši. „Řešili jsme jiné problémy.“

Podívala se na zátku a jezdila botou po povrchu. „Ráda bych viděla celou zprávu z expedice, až se vrátíme.“

Poprvé se řešení nabídlo samo – ještě, když mluvili – a přežilo první úroveň kritiky. Hleděla na obrácenou mísu, na neustále aktivní barvy.

„Pak se tedy vrátíme?“ zeptal se Takahaši.

„Také myslím,“ souhlasila Patricie.

Frant použil upravený piktor k promítnutí předmětů a povrchů kolem nich a zakryl tak jejich aktivitu uvnitř a vně stanu. Dva strážní, oblečení do černé, mohli Olmyho slyšet, kdyby byl obzvláště hlučný, ale nemohli ho vidět. Kráčel asi půl metru od jednoho strážného a mířil ke krabici, která Patricii Luise Vasquezové sloužila jako stůl.

Výslovně se o mladou ženu zajímal; podle toho, co se dozvěděl, stala se ústřední postavou ve snahách celé skupiny. A jestli byla tou ženou, o níž hovořil Inženýr…

Na krabici ležely poznámky; snad padesát listů papíru bez ladu a skladu. Mnoho poznámek bylo v rychlosti psáno přes sebe nebo byly přeškrtané; párkrát celé stránky, až na pár čtverečních centimetrů rovnic nebo grafů, které byly podtrženy silnou čarou tužky. Tiše prolistoval archy papíru, zmaten Patriciinými soukromými poznámkami.

Na jednom rohu ležel záznamník, jeho stříbřitě šedá obrazovka byla prázdná. V pravé straně záznamníku byl zasunutý paměťový blok, přímo nad malou klávesnicí. Olmy se rozhlédl, zkontroloval postavení stráží, klekl si vedle zápisníku a zapnul ho. Pochopit, jak používat tuhle starožitnost, nebylo těžké; během několika minut rychle listoval obsahem paměťového bloku. Nahrál si sérii souborů do svého implantátu pro pozdější analýzu; to zabralo okolo čtyř minut.

Podle toho, co viděl a pochopil z její práce, byla na své století neuvěřitelně daleko.

Rozložil papíry do původního stavu, když v tom zpoza rohu stanu vyšel strážný a hleděl směrem k němu. Olmy se pomalu vzpřímil, jistý, že promítnuté maskování je dosud účinné.

„Neslyšels něco, Normane?“ zeptal se seržant Jack Teague kolegy.

„Ne.“

„Závan větru nebo tak? Přísahal bych, že jsem slyšel šustění papírů.“

„Jenom další halucinace, Jacku.“

Teague se přiblížil ke krabici a pohlédl na papíry. „Ježíši,“ zamumlal. „To by mě zajímalo, co to je za materiál.“ Sklonil se a přejel prsty po řádcích symbolů. Byla to směs znaků kurzívy a tučných malých písmen; svislé čáry připomínající maticové symboly, které se učil v letecké škole, integrační znaménka, exponenty obsahující švabach a řecká písmena, klikyháky a trojúhelníky a nesouměrné kroužky s dvojtečkami ve středu, písmena s jednou či dvěma tečkami nad sebou jako přehlásky…

„To je zmatek,“ řekl seržant Teague a narovnal se. Vlasy na šíji se mu naježily. Prudce se nadechl a náhle se otočil.

Samozřejmě, nic tu nebylo. Co čekal?

Kapitola dvanáct

Lanier prospal většinu dvoudenní cesty OTV, hlavu plnou snů bezohledně míchajících Kámen a Zemi, minulost a budoucnost.

Podíval se na hodinky a pak na tvář agenta tajné služby, který seděl v limuzíně vedle něj. Mezi časem přistání na Vandenbergu a časem, kdy se měl hlásit v kanceláři Hoffmanové v Laboratořích tryskového pohonu, byl osmnáctihodinový rozdíl. Za kouřovými okny automobilu ubíhala poušť. Tlak vzduchu byl vysoký a gravitace tíživá. Dokonce i přes tmavá skla bylo slunce horké a žluté.

Kámen mu chyběl.

„Mám nějaký čas k dobru,“ řekl.

„Ano, pane.“ Agent hleděl přímo před sebe, tvář měl příjemně zdvořilou.

„Vaši lidé jsou diskrétní.“

„Ach, jistě, pane. My jsme takoví,“ přitakal řidič. Agent vedle řidiče se na Laniera ohlédl.

„Ms.¹⁰ Hoffmanová říkala, že vám máme být plně k dispozici, ale máme vás zítra ráno do osmi hodin dopravit do Pasadeny, živého a střízlivého.“

Laniera by zajímalo, jak Hoffmanová reaguje na fakt, že je nazývána „Ms“. „Pánové,“ řekl. „Byl jsem v celibátu mnohem víc měsíců, než jsem počítal. Postavení nese závazek. Je v Los Angeles nějaké bezpečné místo, kde jeden může…“ Hledal slovní spojení stejně starobylé jako „Ms“. „… kam by mohl utahaný člověk složit svou tělesnou schránku? Diskrétní, půvabné, čisté?“

„Ano, pane,“ řekl řidič.

Dal si dva drinky v přepychovém, ale starobylém hostinci, známém pod jménem U líného Pola, obklopeném věkovitými relikty špatných starých dní síťové televize. Po třetí hodině odpolední se uvolnila v hotelu Beverly Hills dvě apartmá – přímo naproti sobě. Agenti svižně zkontrolovali apartmá, ve kterém měl zůstat, a schválili ho jako bezpečné vzájemným přikývnutím.

Konečně měl nějakou iluzi soukromí. Dal si sprchu, lehl si do postele a téměř propadl. Jak dlouho mu bude trvat, než si zvykne na vyšší váhu? Jaký to bude mít vliv na jeho výkony?

Žena, která dorazila v pět, byla senzačně krásná, přátelská a konečně – ačkoli chyba nebyla na její straně – nevyhovující. Posoudil svůj výkon jako přiměřený, ale samotný akt mu moc radosti nepřinesl. Odešla v deset.

Lanier se nikdy předtím k prostitutce neuchýlil. Jeho fyzické vášně, mimo pár pozoruhodných výjimek, nebyly tak vytrvalé jako u jiných mužů.

V deset patnáct někdo jemně zaklepal na dveře. Otevřel, a agent, který řídil limuzínu od pouštní přistávací plochy, mu podal informace na dvou paměťových blocích. „Ms. Hoffmanová vám je s díky vrací,“ řekl. „Budeme jen v hale, kdybyste něco potřeboval.“

Paměťové bloky, které s sebou přivezl z Kamene – drahocennější než sám Lanier – byly přeneseny samostatně, bezpečnějšími vozidly, a opatrně odvezeny do Pasadeny týž den. Nepochybně poradkyně prohlíží bloky ještě teď.

Zhasl všechna světla a lehl si do postele, hleděl do stropu a uvažoval, kolik letitých zákazníků asi obsloužila callgirl z Polova baru během svého mladého života.

Nikdy se touze nepoddával. Ani tentokrát touhu necítil, spíš chtěl ulevit tělu. Po mnoha měsících půstu – déle než rok – to vypadalo, že tělo má požadavky, které mu dlouho nesdělovalo.

To mohlo svědčit o tom, že je normální. Už často mlhavě cítil vinu za svůj chlad – pokud chlad je to pravé slovo. Vinu a vděčnost. Měl mnohem víc času na přemýšlení; bez neustálého rozptylování nebo odboček od cíle.

Chlad také způsobil, že si udržel post starého mládence. Milenky měl, ale často vítězila práce a výkon. Milenky se častěji stávaly přítelkyněmi a hledaly si jiné milence.

Velice civilizovaná situace.

Usnul. Zlověstné sny, těžké a temné. Byl kapitánem obrovského dopravního parníku a plul na černém oceánu a pokaždé, když se podíval přes bok, aby zkontroloval hladinu vody, loď poklesla o metr nebo dva. Na konci snu podlehl panice. Zemská gravitace táhla loď pod vodu a on byl kapitán a ta loď byla nejkrásnější, které kdy velel. Ztrácel ji a nedokázal ji prostě opustit tím, že se probudí…

V osm hodin příštího rána Lanier kráčel po betonovém dláždění Laboratoře tryskového pohonu, aktovku v ruce, doprovázen dvěma novými agenty. Těšil se z jasného slunce a nárůst váhy v něm nyní vyvolával téměř lítost při pomyšlení na den strávený v klimatizovaných kancelářích. První ze dvou – snad tří plánovaných schůzek bude v konferenční místnosti pro VIPy.

Vzal si prášek, aby přemohl rýmu, zapil ho z bronzové fontány v nově osázeném parku a ploužil se kolem širokého panelu s černým pozadím s projekty LTP. Plány výzkumné činnosti na Marsu soupeřily se zprávami o Solární plachetnici a hologramem navržené sondy k Proximě Centauri.

Nebyla tu ani zmínka o druhém ABE – výzkumníku pásu asteroidů – vypuštěném před dvěma lety.

Lanier a jeho šedě oblečené stíny vystoupili pomalu po schodech; stíny zdvořile braly v úvahu jeho únavu z gravitace, a prošli bezpečnostními dveřmi ze silného skla. Strčil kartu do snímače a ocelová brána se s příjemným zabzučením odsunula. Agenti s ním nevstoupili. Za branou byla chodba lemovaná vitrínami. Složité malé modely minulých triumfů Laboratoří tryskového pohonu se třpytily ve svých plastických boxech: Voyager, Galileo, Drake a Solární plachetnice. Byly zde také modely OTV a grafy vysvětlující koncept Hvězdné sondy.

Jel výtahem do šestého patra a hleděl na zářící modré číslice.

Když se dveře výtahu otevřely, čekal na něj další agent tajné služby a zeptal se na jeho identifikační číslo. Lanier vytáhl kartu z kapsy a připnul si ji pod odznak. Agent mu poděkoval a usmál se; kráčel bez doprovodu dál ke konferenční místnosti.

Hoffmanová seděla na konci dlouhého černého stolu. Byly před ní rozloženy stohy papíru, dva záznamníky a změť paměťových bloků. Po levici jí seděl Peter Hague, prezidentův zástupce v ISCCOMu, po pravici Alice Cronberryová, poradkyně pro vesmírnou bezpečnost a vedoucí projektu druhého ABE. Lanier obešel stůl a potřásl si s nimi rukama, s Hoffmanovou jako první – vřele sevřel její ruku v obou svých – pak s Cronberryovou a Haguem.

„Vidím, že Spojené vesmírné velení a Spojení velitelé tu nemají žádné zástupce,“ řekl a posadil se na protější konec stolu.

„Za chvíli se k tomu dostaneme,“ řekla Hoffmanová. Od té doby, co ji viděl naposledy, zestárla; vlasy měla šedivější, vypadala usedleji a její vrásky se změnily z usměvavých na zamračené. „Vypadáš dobře, Garry.“ Byla zdvořilá.

„Cítím se méně dobře.“

„Jak pracuje Patricie Vasquezová?“

„Tak dobře, jak se čekalo. Byl jsem odvolán ještě předtím, než jsem měl možnost ji vidět pracovat nebo předtím, než přišla s nějakými výsledky.“

„To beru,“ řekla Hoffmanová, „to znamená, že si jí nejsi jistý.“

„Nejsem. Ne proto, že bych nemyslel, že je schopná nebo nejlepší ve svém oboru – ať už je to cokoli – ale protože je mladá. Knihovny pro ni byly úplným šokem.“

Cronberryová položila dlaň pravé ruky na stůl a nepatrně se od něj odtáhla. „Byl to šok pro nás pro všechny,“ řekla.

Hoffmanová mu podala list papíru. „Studovali jsme materiál, který jsi přivezl. Už jsme téměř dokončili konečnou zprávu pro prezidenta.“

„Ještě než nám Vasquezová něco řekla?“

„Domnívám se, že nám řekne to, co bychom rádi slyšeli. Říkej tomu instinkt, ale myslím, že jsme ve velkých potížích.“ Oči Hoffmanové se zaostřily do prázdného prostoru nad Lanierova ramena. „Ověřovali jsme některé informace z knihovny.“

Lanier si soustředěně prohlédl jejich tváře. Všichni byli nešťastní; pokoušeli se emoce skrýt, aby toho moc neprozradili.

„A?“

„Existují odchylky.“

„Díky bohu,“ řekl.

Hoffmanová zvedla ruku.

„Nevelké odchylky. Shoduje se vše, dáme-li dohromady informace z knihovny a to, co jsme objevili předtím – z druhého ABE a jinde – válka je definitivní. Ověřili jsme historické prameny u tajemníka Strany Vasilijeva. Restrukturalizoval Radu obrany přesně, jak říká knihovna. Rusové rozvíjejí SS-45 na nosičích třídy Kyjev a křižníky typu Kirov, vybavené řízenými střelami a samozřejmě superponorky Tajfun a Delta IV, aby se vyrovnali našemu programu Mořský drak. Získali také znalosti, jak paralyzovat naše širokospektrální laserové komunikační systémy, které je přivedly k Dohodám o odzbrojení v roce 1996… ne, že by tohle samo bylo důležité, protože žádné zbraně nikdy nebyly zrušeny.“

Lanier přikývl.

„Myslíme si, že vyslídili informace o širokospektrálních systémech Spojených vesmírných sil,“ řekla Cronberryová. „To je jeden důvod, proč DoD a Spojení velitelé tady nemají zástupce.“

„Tenhle není ten nejhorší,“ pokračovala Hoffmanová. „Kongres začal se zkoumáním našeho rozpočtu. Do určené částky jsme se vešli, takže to nedává smysl, ledaže bychom vzali v úvahu, že chtějí zdiskreditovat knihovnu, Kámen a nás všechny. Prezident je přesvědčen – byl přesvědčen několika členy svého kabinetu – že Kámen je buď podvod, nebo bezvýznamný artefakt.“

Lanier pevně sevřel čelisti, až ho zabolely tváře.

„Proč?“

„Mám podezření, že prezident není schopen pochopit, co jsme na Kameni našli. On je solidní středozápadní liberál, velice slabý ve vědě a technice. Úředník bez představivosti. Nikdy nerozuměl vesmírným záležitostem a tohle jde prostě mimo něj.“

Cronberryová vytáhla z aktovky kopii dopisu na dopisním papíře Bílého Domu a podala ho Lanierovi. V podstatě v něm stálo, že prezident uvažuje o zahájení vyšetřování o způsobu výzkumu prováděném na Kameni. „Byl napsán, když jsme začali do Bílého Domu posílat zprávy od týmu reprezentujícího druhý ABE a po potvrzení svědectví knihovny.“

„Chtěli jsme vzít koncem týdne na Kámen viceprezidenta, ale on pozvání odmítl,“ řekla Hoffmanová.

„Jaké je ruské postavení na Kameni?“ zeptal se Lanier.

„Před dvěma lety vyslali vlastní výzkumnou sondu do pásu asteroidů. Tato sonda jim potvrdila předpoklad před nebo ve stejný čas jako nám ABE. Vědí, že je tam skutečně obrovský asteroid, který přesně odpovídá Kameni.“

„Juno?“

„Ano. Srovnání obou těles sedí dokonale, vezmeme-li v úvahu všechny výzkumy.“

Lanier dosud neslyšel o potvrzení z druhého ABE.

„Tak Juno a Kámen jsou skutečně stejné.“

Hoffmanová otevřela složku s ABE a srovnávacími fotografiemi z blízkosti Země. Jedna fotografie ABE ukazovala Juno, kus prvotní planetární hmoty, tvarem připomínající sladký brambor, pokrytý krátery a rýhami. Kámen byl stejný, ale linkovaný výkopy a důlkovaný děrami vrtů.

„Bože,“ vydechl Lanier.

„Nemyslím, že On na tom má vinu,“ řekla Hoffmanová. „To spíš tvůj Konrad Korzenowski.“

„V každém případě,“ vmísil se Hague, „Rusové chtějí svůj tým odvolat během tří týdnů nebo ještě dříve. Jsou rozhořčení, protože jsme jim neumožnili plný přístup, zatímco Číňanům jsme dovolili jít až do sedmého dómu. To je jejich výmluva, a abych řekl pravdu, je dobrá. Mě by to také nasralo. Ale to nevysvětluje všechno.“

„Souhlasili s těmito dohodami před rokem, když jsme dávali dohromady práva týmu,“ řekl Lanier a zamračil se. „Ano, ale jak se zdá, došlo k úniku informací,“ řekl Hague.

„Ach, Kriste.“ Kdo?

„A,“ pokračoval Hague, „teď tvrdí, že jsme je úmyslně oklamali, co se týká obsahu knihoven.“

„Což jsme udělali,“ slabě se usmála Hoffmanová.

„Může se vědecký tým obejít bez Rusů?“ zeptala se Cronberryová.

„Ano. Většinou pracují na teoriích o dodávkách energie pro plazmovou trubici uvnitř dómů. Obejdeme se bez nich, ale spousta důležitých výzkumů se zpomalí, snad i zastaví. A co Peking?“

Cronberryová listovala fasciklem osobních spisů. Hague se naklonil a jeden vytáhl. „Karen Farleyová je čínský občan a pro vás pracuje v oblasti teoretické fyziky, souhlasí?“

„Ano. Je užitečná v mnoha oblastech.“ Och, prosím, jen ne Farleyová – ani Wu a Chang –

„Jestli Rusové odejdou, ona a její kolegové budou odvoláni.“

„Proč ta koordinace?“ zeptal se Lanier.

„Číňané něco tuší,“ řekla Hoffmanová. „Nebo něco vyštrachali. Jestliže Rusové cítí, že jsou klamáni a drženi mimo důležitá rozhodnutí, Číňané mají stejné důvody ke stížnostem. Jejich přítomnost může být důležitější pro nás než pro ně.“

„Nevěřím, že by se jakákoli skupina vzdala místa na Kameni. Nevěřím.“

„Oni ano,“ upřesnila Hoffmanová. „Máme důkazy, že Rusové a Číňané mají tajné spolupracovníky v bezpečnostním týmu, snad dokonce i ve vědeckém týmu. A také víme o zajímavých aktivitách v ruském orbitálním prostoru a na Měsíci. Nezapomeňme ani na zvýšenou aktivitu v Tjuratamu a na odpalovacích základnách v Indickém oceánu.“

„Invaze ze Země a Měsíce?“

Hoffmanová pokrčila rameny. „Podívej, tohle všechno jsou maličkosti ve srovnání s velkou otázkou. Přišla už Vasquezová s něčím? Co říkala o paralelních světech, alternativních historiích?“

„Neměla čas, aby něco řekla. Za pár týdnu budeme chytřejší.“

„Rozumím prezidentovu pohledu na věc. Sama tomu stěží věřím,“ řekla Cronberryová. „Domníváte se, že Kámen přišel z naší budoucnosti?“

„Ne,“ odpověděl Lanier. „Kámen přišel z jiného vesmíru, ne přesně stejného, jako je náš. To je naprosto jasné. Je tu totiž jeden očividný rozdíl.“

„Žádný Kámen v minulosti Kamene,“ doplnil Hague.

„Přesně.“

„A my nemáme žádný způsob, jak se dozvědět, nakolik zasáhne Kámen do naší historie.“

„Říkám, že hodně mění situaci,“ poznamenala Hoffmanová. „Přinejmenším Kámen věci zhoršuje.“ Zdvihla paměťový blok označený „Fyziologické změny rostlin v podmínkách plazmové trubice.“

„Udělali jste si kopie?“ podala ho Cronberryové a pak Hagueovi.

Lanier přikývl. „Je to v S-kódu¹¹. Je to souhrn nejlepších zdrojů, většinou z knihovny třetího dómu. Vasquezová půjde do třetího dómu za pár dní.“

„Co shrnuje?“ zeptal se Hague a zdvihl ho.

„První dva týdny války.“

Cronberryová sebou trhla.

Hoffmanová vzala záznamník, naprogramovala ho na čtení S-kódu, zasunula blok a rychle materiál prošla. Tvář jí zpopelavěla. „Dosud jsem se na to nedívala.“

„Jsou to většinou historické fotografické záznamy provedené ozbrojenými silami obou stran. Některé materiály ke konci zachycují Dlouhou zimu.“

„Takže to není jen teorie,“ řekl Hague.

Lanier zavrtěl hlavou.

„Jak dlouho byla… bude… zima?“ zeptala se Cronberryová a neochotně přijala od Hoffmanové záznamník.

„Jeden nebo dva roky – to nejhorší období.“

Hague převzal záznamník od Cronberryové. „Ručíte za to, že je to materiál z knihovny třetího dómu?“

Lanier před odpovědí polkl, byl popuzený. „Těžko bych to vyčaroval ze vzduchu.“

„Samozřejmě,“ řekla Hoffmanová. „Pokud mají knihovny pravdu – jestli se naše vesmíry shodují tímto způsobem – pak nám zbývá okolo šestnácti dní?“

„V každém případě budeme vědět, co bude následovat,“ konstatoval Lanier. „Ačkoli znalost událostí se téměř jistě odrazí v následcích. Pokud. Pokud se to vůbec stane.“

„Na zítřejší poledne plánujeme setkání s Rusy,“ řekla Hoffmanová. „Přísně informační. Ptají se, jestli tam budeš. Oddělení pana Haguea silně tlačí na Státní department a DoD, aby se schůzkou souhlasili. Jestliže tyto rozhovory budou mít úspěch, proběhnou další setkání na úrovni kabinetu. A když se nám podaří do příštího týdne přesvědčit prezidenta, snad se uskuteční i summit.“ Pomalu přivřela oči; vlastně se na něj nedívala, měla zrak upřený někam nad jeho ramena – ne přímo tisíciyardový pohled mnoha bitvami unaveného veterána, ale dost se mu to podobalo.

Kapitola třináct

Příštím krokem bylo město ve třetím dómu.

Když měla za sebou výlet k prvnímu okruhu ‚studní‘ a absorbovala tolik, kolik jen mohla z knih alexandrijské knihovny, které pro ni vybral Lanier, Patricie pocítila ohromující krásu celého tématu. Byla to hra, cvičení, o nic skutečnější než občasná matematická cvičení, která si vymýšlela jako teenager.

Mnohokrát v minulých dvou týdnech projížděla vlaky pod Thistledownem, ale třetí z prvních pěti dómů byl strážen nejdůkladněji. Vlaky zde nikdy nezastavovaly – až do této chvíle.

Rupert Takahaši ji doprovodil z nadúrovňové stanice metra k rampě.

Takahaši sloužil vědeckému týmu s neobyčejným elánem a výkonností. Jeho funkce ‚matematik‘ stěží obsáhla popis toho, čím byl; šíře jeho zájmů byla obrovská; jeden den pracoval s jednou skupinou, druhý den s jinou. Byl víc než všestranným člověkem – byl všestranný zvláštním způsobem: kontroloval matematickou a statistickou přesnost různých skupin uvnitř vědeckého týmu. To vysvětlovalo, jak se dostal ke spolupráci s Rimskaya na předběžné teorii koridoru; diskutovali o tématu, zatímco Takahaši překontrolovával Rimskaya populační studie.

Thistledown City bylo úžasné, o dvě století mladší než Alexandrie; bylo vybudováno po vyslání Kamene, ztělesňovalo plány, které mohli obyvatelé uskutečnit až po dlouhých zkušenostech a soužití s prostředím. Zde si architekti Kamene dovolili naprostou volnost. Zacházeli s dómem jako s obrovským údolím, napjali lana od uzávěru k uzávěru a z nich visely budovy v půvabných křivkách. Využili šikmou podlahu, postavili obloukovité konstrukce plných deset kilometrů dlouhé; obruče z oceli proložili materiálem Kamene v souznění vzorů stříbrné a bílé – vrhaly měkké stíny na své okolí. Některé konstrukce se zdvihaly téměř k hranici atmosféry dómu; v horních částech se klenuly do větší šíře než v dolních, jako golfové podstavky.

Ačkoli bylo opuštěné, vypadalo Thistledown City jako živé. Vzbuzovalo dojem, jako kdyby měli teď hned přijít živí lidé, pomyslela si Patricie; pár stovek obyvatel pohybujících se od budovy k budově, oblečených do neskutečných oděvů – barevných, splývavých šatů přizpůsobených křivkám, klenbám a obloukům, v zářivých barvách kontrastujících s tlumeně smetanovou bělostí a kovovým matem města.

Hlavní knihovna byla prakticky schovaná pod protaženým přístavkem jedné z menších konstrukcí podobných golfové podstavce. Takahaši řekl, že tam snadno dojdou, a tak procházeli náměstími, přes mosty pro chodce, podél obslužných cest, které kdysi mohly kypět provozem – většinou počítačem řízenými a neobsazenými vozidly. „Všechna vozidla jsou pryč,“ řekl Takahaši. „Díky záznamům ale alespoň víme, jak vypadala. Museli je použít při exodu.“

Pokusila si představit desítky milionů Kameňanů – asi taková populace mohla obývat samotné Thistledown City – jak jedou v těch svých automatických autech koridorem.

Vchod do knihovny tvořila masivní deska z materiálu připomínajícího černý mramor. Když se přiblížili, hlas z reproduktoru je požádal, aby se zastavili kvůli identifikaci. Stáli plné dvě minuty, než byli vpuštěni.

Široký poloeliptický vchod odplul stranou do černého prostoru. Za ním čekal všudypřítomný ochranný tým v šedé a černé a propustil je po dalším rituálu. Vnitřek knihovny byl plně osvětlený; žádné další světelné pásy nebyly nutné.

„V Thistledownu nejsou přerušené žádné okruhy,“ obrátil se na ni Takahaši. „Nejsme si ani jisti, jak se energie dostává do světel, natož odkud přichází.“

Vlastní knihovna obsahovala celkově méně svazků než její sestřenice – nebo předchůdkyně – v Alexandrii a neměla žádné viditelné sklady záznamů. Přízemí velikosti náměstí bylo potažené pastelově modrým kobercem. Spočíval pod plochou měkce zářícího bílého materiálu, který se bez podpory vznášel a táhl se asi sto metrů. Plocha přízemí byla poseta nejméně tisícovkou citronově zelených polstrovaných sedadel. Před každým sedadlem byla chromová zařízení ve tvaru kapky na břidlicově šedém podstavci.

Tkaniny a materiály v knihovně nevykazovaly žádnou známku opotřebení nebo rozkladu.

Takahaši ji dovedl k sedadlu. Záznamové a monitorovací zařízení obklopující sedadlo vypadalo nepatřičně a obvykle bylo vybavením výzkumníků. „Tohle obvykle používáme, ale volba je na vás.“

Zavrtěla hlavou: „Nemám ráda všechny tyhle krámy,“ řekla a ukázala na zařízení. Prošla mezi řadami sedadel a vybrala si jedno asi dvacet metrů od kraje seskupení a posadila se.

Takahaši ji následoval. „Odtud si můžete prohlédnout celý Kámen – tak se to dá použít,“ řekl. „Chcete si projít města, když byla obydlena?“ Odsunul obal opěrky a ukázal jí, jak používat jednoduché ovladače na panelu pod ním. „Tyhle jsou základní. Pravděpodobně tu jsou stovky dalších fint. Máte volnost k experimentování. Berte to jako prázdniny. Dívat se mě nebaví a já tu nemám žádnou jinou práci; jen jsem vám měl ukázat ovládání, takže budu čekat venku. Sejdeme se, až budete hotová – řekněme za hodinu nebo tak nějak?“

Necítila se nijak lehce, že zůstane v hale sama, a hluboce oceňovala, že v alexandrijské knihovně s ní Lanier zůstal. Přikývla, uvelebila se v křesle a jednou rukou se dotkla ovladače. Před ní se vznášel jednoduchý kruhový grafický displej, stejně křehký a průzračný jako pevný. Takahaši ji v jednom bodu informoval nesprávně a jak tápala, spustila výukový program.

Opravil jí chyby a informoval ji – v americké angličtině s lehkým přízvukem – jak správně se zařízením manipulovat. Pak jí poskytl volací čísla a kódy pro ostatní druhy informací.

Vyvolala si studentského základního průvodce pro město druhého dómu. V okamžení ji obklopila Alexandrie. Zjistila, že stojí ve sloupové hale apartmá jednoho z nižších pater velkoměsta a hledí dolů na zaplněné ulice. Iluze byla dokonalá – vytvořila jí z paměti, jak by mohlo vypadat „její“ apartmá. Mohla otočit hlavu a podívat se úplně za sebe, kdyby si přála – stejně tak se mohla procházet, ačkoli věděla, že sedí.

V obou uších – nebo někde uvnitř hlavy jí nějaký hlas vysvětloval, co vidí.

Půl hodiny strávila v Alexandrii, pozorovala, jak jsou lidé oblečení, jejich tváře. Účesy a výrazy a způsob pohybu. Některé oblečení se jí líbilo. Jiné bylo nesporně puritánské – ale jakýmsi rafinovaným způsobem. Jedním z nejpopulárnějších ženských modelů v době, kdy byl záznam pořízen, byly neprůsvitné volné šaty – obvykle v růžové nebo tmavě oranžové – s kapucí ukončenou malou karmínovou kokardou z nějakého nadýchaného materiálu. Některé ženy nosily na levém rameni modré hexagonální vzory.

( „?“)

(Informace o odznacích úřadů a hodnostech získáte správným a tichým přednesením následujícího kódového řetězce…)

– a jiné rudé pásy přehozené přes pravé rameno, ukončené zlatými korálky. Mužské oblečení bylo buďto neméně nápadné, nebo naopak ponuré; rozdíly naznačovaly sexuální postoje zcela odlišné od její doby a jejího světa.

Slyšela je hovořit. Byla to podivná řeč, podobná velštině, ale občas srozumitelná jako angličtina nebo francouzština.

„Jakým jazykem vy – tato jednotka – ke mně mluvíte a jak to, že ho znáte?“

(Angličtina konce dvacátého prvního století, nejbližší dostupná bez specifického kódu, vybraná podle vaší konverzace před přístupem k datům.)

Zatímco etnické populace si dosud ponechaly verze svých mateřských jazyků, mnoho jazyků se sloučilo do společného jazyka – ačkoliv byla podprahově informována, že během krátkého časového období byly podoby jazyka velmi variabilní. Jazyk se dal rychle měnit, protože učení velmi usnadňovala výuková zařízení, taková, jako toto v knihovně. Člověk se mohl naučit jakýkoliv nový jazyk nebo jeho variaci za pár hodin nebo pouhých minut.

V psaných jazycích, jak pochopila, bylo mnoho pravopisů zjednodušeno nebo – paradoxně – zkomplikováno. Byla snad doba, kdy byl květnatý pravopis v módě?

(Toto je slavné náměstí Naderu, které vyhrálo ceny za architektonickou dokonalost, než plavidlo Thistledown opustilo Zemi za…)

Pozorně poslouchala, naprosto ztracena v zážitcích. Někteří muži byli oblečení v suknicích podobných kiltu a v tílkách bez rukávů, jiní nosili obleky, které by zapadaly do módy Los Angeles dvacátého prvního století. Vypadalo to, že boty se úplně přestaly používat, snad proto, že automatická čistící zařízení udržovala všechno bez poskvrnky.

(Co sociální deviace? Gheta a činžáky?)

Scéna se závratně rychle změnila.

(Sociální neklid v Alexandrii a zbytku Kamene není neznámý. Jisté distrikty byly udržovány bez stálé městské údržby. Obyvatelé těchto oblastí se rozhodli odhodit veškeré moderní vybavení a vyhýbali se všem vymoženostem vynalezeným po dvacátém století. Jejich přání jsou striktně dodržována; jsou to často významní občané a mají právo na svoji víru, že technologie vedla ke Smrti a že Bůh si přeje, abychom žili bez podpor nezmíněných v pracích Laskavého Nadera a jeho Apoštolů z Hory.)

Několikrát slyšela vzpomínané jméno Nader, ale zabralo nějaký čas, než se jí podařilo přepnout na jinou větev funkcí „poznámek pod čarou“. Když se dostala do správného souboru, vyžádala si výklad ostatních záležitostí, které byly pro každého Kameňana samozřejmé. To spustilo základní přehlednou historii Kamene a doby mezi Smrtí a zkonstruováním Thistledownu.

Byla víc než jen trochu šokována, když objevila, že Laskavý Nader byl ve skutečnosti Ralph Nader, nezávislý advokát hájící zájmy spotřebitelů, který budil všeobecný rozruch v letech 1960 až 1970. Dosud byl naživu, dole na Zemi – její Zemi, jejího času – ale v záznamech knihovny bylo jeho jméno užíváno vždy s úctou. Byl vždy „Laskavý Nader“ nebo „Dobrý muž“. Ti, kdo si přivlastnili jeho jméno – Naderité – byli silnou politickou silou a byli jí po staletí. Nebo… budou. Slavnostně si slíbila, že zkusí vnímat čas ve fyzikálním smyslu, s událostmi seřazenými tak, jak následovaly a bez jednotlivých průlomů do minulosti, přítomnosti nebo budoucnosti.

Po Smrti, příšerné Dlouhé zimě a Revolucích obnovy se Španěl jménem Diego Garcia de Santillana chopil moci ve zbytcích Západní Evropy pod vlajkou hnutí Návrat k životu. Inicioval vznik Prozatímní světové vlády. Příští rok, v roce 2010 (jen za pět let ode dneška pomyslela si a tím porušila svůj slib) se v Severní Americe zformovaly první koalice Naderitů. Nader – „jenž zahynul mučednickou smrtí“ během Smrti – byl zvolen jako symbol pro svůj postoj proti atomové energii a přemíře techniky; jakkoli spravedlivě nebo nespravedlivě povýšen stal se svatou postavou, hrdinou v pustině dosud naplněné strachem a zuřivostí nad tím, co lidská rasa provedla sama sobě.

V roce 2011 Naderité pohltili hnutí Návrat k životu a znovu se formující vlády Severní Ameriky a Západní Evropy, uzavřeli dohody o výměně a spolupráci. Naderitské vlády se dostaly k moci po drtivém vítězství ve volbách a bezprostředně učinily přítrž snahám o vyspělou technologii a jaderný výzkum. „Návrat k přírodě!“ se stal heslem pro třetinu světové ekonomiky a Nájezdníci – elita, jakási stínová organizace – se rozptýlili po celém světě, aby „přesvědčili“ neochotné vlády, aby se k nim připojily. V Rusku uvedla revoluce roku 2012 na scénu sympatizanty Naderitů, rozprášené minulou Radou sovětů SSSR, která již ustoupila do svého centra moci, Ruské sovětské federativní socialistické republiky. Národy celého východního bloku znovu získaly politickou suverenitu a většina z nich se přidala k Naderitům.

To přinejmenším vysvětlovalo rozšíření jména Nader v záznamech. Mezi roky 2015 až 2100 následovníci Dobrého muže upevnili svoji moc ve dvou třetinách světa. Jediný zarputilý odpor v těchto desetiletích kladla Asie, kde Velký asijský svaz – tvořený Japonskem, Čínou, Jihovýchodní Asií (příležitostně) a Malajsií – se zřekl naderismu a nadšeně se vrátil k vědeckému výzkumu a vyspělé technice včetně využívání jaderné energie. První skutečná opozice Naderitů na Západě začala roku 2100 Lidovým hnutím ve Velkém Německu –

Vypnula přístroj, opřela se v křesle a mnula si oči. Informace se objevovaly s patřičnými obrazy a zvuky. Kde dokumentace postrádala multimediální charakter, informace získaly formu, ale s jemným a tichým hlasovým doprovodem. Ve srovnání s tím bylo obyčejné čtení mučením a současné videometody archaické jako jeskynní malířství.

Kdyby měla chuť, mohla tu klidně strávit zbytek života, jako věčný školák dychtivě vstřebávat vědění století, která ani ona ani její předkové neprožijí.

Vezme-li v potaz alternativy, jimž stojí tváří v tvář, vyhlídka to byla velmi lákavá.

Uplynula téměř hodina.

Vrátila se do systému, aby si krátce prohlédla informace o koridoru, exodu Kameňanů a opuštění měst. Pokaždé se setkala se symbolem – ostnatou koulí, která signalizovala zakázaný přístup.

Vyšla ven a potkala Takahašiho, klidně kouřil cigaretu – první, kterou na Kameni viděla. Patricie si protáhla paže a záda. „Vrátila bych se zpátky.“

„Ovšem.“

„Kam přesně?“

„Na krátký výlet. Tam, kam půjdeme, ale nemůžeme dojít v rozumném čase, takže použijeme náklaďák.“

Garáž náklaďáků třetího dómu byla plechová bouda nevzhledně uhnízděná u základny jednoho z oblouků, klenoucích se přes dóm. Blízko se otvíral vchod do metra; přepravní linky, které kdysi sloužily Thistledown City, dlouho nefungovaly, a když bylo potřeba přemístit se z jedné stanice metra kamkoli jinam v obvodu města, bylo nutné jet náklaďáky po úzkých servisních cestách.

„K exodu jsem v knihovně přístup nedostala,“ řekla Patricie, když Takahaši kontroloval náklaďák. Sklonil se a díval se pod šasi, pak se narovnal a zamnul si ruce.

„Archeologická skupina na tom teď pracuje. Budeme zpátky včas na jejich týdenní zprávu; je to v jedenáct nula nula.“ Podíval se na hodinky. „Teď je devět nula nula. Zdá se, že všechno klape. Můžeme jet?“

Otevřel jí dveře pro řidiče. „Už jste měla hodiny řízení náklaďáku?“

Patricie zavrtěla hlavou.

„Tak teď je na to pravý čas, nemyslíte?“

Nervózně pokrčila rameny.

„Vůbec to není těžké. Zvlášť tady. Po servisních cestách se jezdí snadno. Naučíme se kódy značek, které používaly servisní stroje – moc se neliší od čárkového kódu na Zemi. Jsou na zdech a nahrazují označení ulic. Jenom posvítím čtecím perem na značky blízko rohů a víme, kde jsme. Řeknu vám, kdy zatočit… vy zatočíte. Všechny servisní cesty jsou obklopeny zdmi; nemůžete sjet, ani kdybyste chtěla. Oukej?“

„Oukej.“

Vyšplhal se na sedadlo spolujezdce a předvedl jí pákový řídicí systém. „Je to jako v letadle, s jedinou výjimkou – zatlačíte řadicí páku dopředu a náklaďák se pohne vpřed; čím více ji stlačíte, tím rychleji pojede, maximum je sto kilometrů. Zpomalíte vracením řadicí páky do svislé polohy; zpátečkou pojedete, když přitáhnete řadicí páku k sobě. Maximální zpětná rychlost je okolo deseti kilometrů. Řazení je automatické. Uchopte držadla na horizontální páce a zatočte pákou do směru, do kterého chcete jet. Jestliže se chcete úplně otočit, aniž byste popojela dopředu nebo dozadu, tak dejte řadicí páku do svislé polohy a zakruťte jí tak daleko, kam až to půjde. Náklaďák začne rotovat kolem vlastní osy. Chcete si to procvičit?“

„Samozřejmě.“ Manévrovala náklaďákem po garáži sem a tam. Užívala řadicí páky jako brzdy a zjišťovala, jak funguje. Když cítila, že získala přiměřenou zkušenost, usmála se na Takahašiho. „Pojedem,“ řekla.

„Pochopila jste to rychle, že?“

„Nepředbíhejte,“ varovala.

„Dobrá. Otočte nás.“ Upozornil ji na nejbližší servisní vstup.

Zdmi obklopené servisní komunikace probíhaly skrz i pod budovami, obvykle neměly stoupání vyšší než deset nebo patnáct stupňů; ačkoli v jednom úseku se trať podobala horské dráze. Takahaši ji pobídl, aby to klidně projela. „Jenom míjíme hlavní technické podlaží této čtvrti,“ vysvětlil.

Tam, kde servisní cesty sestoupily do tunelů a kde oblouky a jiné konstrukce zastínily většinu světla z trubice, byly nainstalovány velké mléčné panely. Vrhaly měkkou zář. Město nemělo stíny, které by stály za zmínku; všechno bylo zalito silným a stejným světlem.

Takahaši jí pokynul a ona zpomalila, protože se přiblížili k odbočce. Vytáhl z kapsy čtecí pero a namířil ho na klikaté čáry nestejné tloušťky poblíž konce levé zdi. Pero měl napojené na záznamník, který momentálně zobrazoval mapu, číselné souřadnice a vzdálenosti k nejbližším orientačním bodům. „Doleva,“ řekl. „Brzy vjedeme mezi nájemní domy. Takříkajíc zadními vrátky.“

Servisní komunikace zakrátko minula náměstí z oslňujících zlatavých válcovitých věží. Jak projížděli okolo, světla po nich přebíhala, ale tvar náklaďáku – nebo jejich přítomnost – nespustil žádnou automatickou odezvu.

„Zastavte u těch otevřených dveří vpředu,“ řekl Takahaši.

Na řetězu uzavírajícím průjezd dopravním prostředkům visela cedule. Patricie zastavila, zatáhla parkovací brzdy a ceduli si přečetla.

ZÁKAZ VSTUPU NÁKLAĎÁKŮ NEBO CHODCŮ ZA TENTO BOD Z PŘÍKAZU J. JACOBA, VEDOUCÍHO ARCHEOLOGICKÉHO TÝMU

„A míní to vážně,“ řekl suše Takahaši. „Za touhle cedulí je panenské území. Zdržují se na druhé straně této budovy a proto si dovolíme jít dovnitř – ale na nic nesahat.“

Vyšplhali se na metr vysoký výstupek a zastavili se u vstupu do průlezu. Nedávno instalované zámky a řetězy držely mnohé dveře otevřené. Patricie zaznamenala další čidla – některá zakrytá stříbrnými pásky – namontovaná na stěnách, podlaze a stropu.

„Přes tyto haly stroje vykládaly jídlo, zařízení nebo cokoli, co budova potřebovala. Automatické vozíky převážely zboží k příslušným skluzavkám a po nich se předávalo do různých částí budovy. Namíříme si to tudy, ačkoli nejsme náklad; jsme lidé.“

Další otevřený průlez umožňoval přístup do veliké přízemní přijímací oblasti. Různé druhy křesel a pohovek zjevně vyrobených z pravého dřeva – tvořily vybavení níže položené hovorny poblíž širokého jednodílného okna, které se zvedalo alespoň dvacet metrů vysoko. Za oknem se táhla dobře udržovaná květinová zahrada. Iluze ji zcela vtáhla, dokud si nevšimla, že zahrada je ozářena sluncem a mezi stromy prosvítá modrá obloha. Zastavila se a upřeně hleděla oknem ven. Takahaši trpělivě čekal se založenýma rukama.

„To je nádherné.“

„Zahrada je skutečná; slunce a obloha jsou iluze,“ vysvětlil lhostejně.

„Divila bych se, kdyby se obešli bez slunce a modré oblohy.“

„Když vyjdete ven, uvidíte, že jsme za oknem.“

„Vypadá to velice opravdově.“

Podlaha byla podobná kamenné dlažbě, ale byla pokrytá plstěným kobercem. Zkušebně zašoupala nohou, ale její snažení nemělo žádný účinek; neozval se žádný zvuk.

„Výstup nahoru bude vyžadovat určitou námahu,“ varoval Takahaši. Na vzdáleném konci přijímací oblasti byly dvě otevřené šachty; mizely ve zdi. „Nedoporučuje se lidem se závratí.“ Vstoupili do levé šachty. Takahaši ukázal dolů a stoupl nohou na červený kruh na podlaze. Kruh se rozzářil. „Sedm,“ řekl. „Oba.“

Podlaha začala klesat. Bez viditelné podpory se vznášeli šachtou. S výjimkou pohybu nevnímali nic. Patricie vytřeštila oči a chytila Takahašiho za ruku. Nad přijímací halou byla šachta jednotvárná. Neuměla říct, kolik pater minuli.

„Je to jen chvilka. Nelíbí se vám to? Nevím, v kolika románech jsem o téhle věci četl. V Thistledown City je to skutečnost.“ Bylo to poprvé, kdy Patricie slyšela v jeho hlase radost. Vypadal, že se intenzivně zajímá o její reakci: Další podraz, pomyslela, si. Chtěl vidět, jak bude ta holka ječet.

Pustila jeho ruku, hned jak část chodby před nimi zprůhledněla. Byli hladce a jemně složeni na podlahu pod nimi.

Patricie ztěžka polkla.

„Divím se,“ řekla s námahou, „jak tady všechno dobře pracuje, zatímco ve druhém dómu nefunguje skoro nic.“

Takahaši přikývl, jako kdyby potvrzení této skutečnosti bylo zajímavým problémem, ale on nebyl schopný nebo nechtěl odpovědět. „Následujte mě, prosím.“

Chodba se vinula na obě strany. V průřezu byla kruhová a její barva plynule přecházela ze syté lesní zeleně do tmavě červenožluté. Od začátku se jim zdálo, že kráčejí v kruhu teplého světla. Patricie se podívala na nohy a zjistila, že se její chodidla dotýkají neviditelné plochy nad podlahou chodby. „Vznášíme se,“ řekla. Hlas se jí chvěl potlačovanou nervozitou.

„Oblíbená iluze Kameňanů. Časem je to nuda.“ Zastavili se a Takahaši ukázal vpravo na podlahu. Pod slabou, listově zelenou čarou červeně zářilo „756“. „Tohle jsou dveře a náhodou jsou to dveře, které chceme. Teď máte tu čest. Položte ruku na zeď a kdekoliv stiskněte.“

Natáhla ruku a udělala, co navrhoval. Sedm stop vysoký ovál zdi kamsi zmizel a odhalil bílou místnost za ním.

„Archeologové tohle objevili náhodou. Zřejmě byla před exodem prázdná a tímhle způsobem eventuální nájemníci uvolňovali apartmá. Všechny ostatní dveře v budově jsou uzavřeny osobním kódem nebo jinak blokovány proti návštěvníkům. A – jak víte, když jste se o to pokusila – informace o vnitřních soukromých prostorách Thistledown City nejsou v knihovnách přístupné. Vítejte.“

Patricie vstoupila do předsíně před ním. Byt byl čistě bílý, vybavený hrubými bílými bloky, stěží připomínajícími pohovky, křesla a stoly. „To je ošklivé,“ řekla a prošla se po obýváku bez oken. Oválné dveře vedly do dvou stejných bílých a hranatých ložnic – alespoň předpokládala, že to jsou ložnice. Postele mohly být i pohovky.

Jediný objekt v apartmá, který nebyl bílý, byla chromovaná kapka na podstavci. Patricie se u ní zastavila.

„Jako ty v knihovně.“

Takahaši přikývl. „Zablokování.“ Ukázal na malou krabičku připevněnou na základně podstavce. „Jakékoliv hraní a v kanceláři stráže se spustí poplach.“

„To je jednotka domácí knihovny?“

„Předpokládáme, že ano.“

„Funguje?“

„Pokud vím, nikdo to nezkoušel. Můžete se zeptat Garryho.“

„Proč tu nejsou žádná okna? To je vnitřní apartmá?“

„Žádné apartmá nemá obyčejná okna.“

„A proč jsou tak ošklivá?“

„Jestli tím míníte prostá, je to proto, že si tu dosud nikdo nezvolil prostředí. Nebyl zadán žádný návrh, protože tu nikdo nebydlí. Prázdno, jak vidíte.“

„Ano. Jak se vybavuje?“

„Předpokládám, že nějakým druhem pronájmu,“ řekl Takahaši. „Pak by to mohlo reagovat jako ostatní věci okolo. Apartmá byste mohla vybavit hlasem.“

„Báječné. Do ostatních bytů nikdo nevstoupil?“

„Ve třetím dómu ne. Jsou zamčené jako bankovní trezor.“

„Jak tedy našli tohleto? Jenom náhodou?“

„Jitšak Jacob chodil sám z patra do patra a každé patro obešel. Tohle bylo jediné apartmá, u kterého svítilo číslo.“

„Jak poznali, že jsou doma?“

„Možná se jejich číslo rozsvítilo a dveře otevřely, když se přiblížili. Možná to dělali jinak. Takovým základním věcem zatím nerozumíme.“

Jestli neznáme základní věci, pomyslela si Patricie, jak bychom mohli doufat, že porozumíme perlám… šestého dómu, koridoru?

„Vrátíme se stejnou cestou, jakou jsme přišli,“ navrhl Takahaši, „a zkusíme se dostat na schůzi, ještě než začne.“

Tak tak to stihli.

Jídelna tábora prvního vědeckého týmu byla nově uspořádána a plochu nyní zabíralo nízké pódium, řečnický pultík a řady sedadel. Rimskaya stál poblíž pódia, zatímco zainteresovaní členové týmu vstupovali do jídelny, hovořili a hledali v řadách výhodná místa.

Patricie a Takahaši vstoupili přesně v jedenáct nula nula. Většina sedadel byla obsazená, takže se vmáčkli dozadu. Karen Farleyová se na svém sedadle otočila a zamávala jim. Patricie jí také zamávala a pak Rimskaya přistoupil k řečnickému pultu.

„Dámy a pánové, kolegové, naše dnešní ranní zpráva se týká exodu z Kamene. Učinili jsme významný pokrok v poznání tohoto problému a nyní vám předneseme naše závěry s jistou dávkou drzosti a přesvědčení.“ Představil drobného muže s jemnými světle hnědými vlasy a apollónskými rysy. „Doktor Wallace Rainer z oklahomské univerzity bude tak laskav a naše závěry přednese. Dnešní schůzka nebude delší než třicet minut.“

Rainer se podíval dozadu do místnosti na ženu u projekčního systému a když přikývla, stoupl si za řečnický pultík. Chvíli se oháněl skládacím kovovým ukazovátkem. „Na této zprávě pracovaly všechny archeologické skupiny a několik členů skupiny sociologické. Doktor Jacob je indisponován, a já si vytáhl krátkou slámku.“

Pobavený smích z obecenstva. „Jacob nikdy nepřednáší zprávy,“ vysvětlil Takahaši. „Je velice nesmělý. Dává přednost opuštěným ruinám.“

„V koexistenci města druhého dómu, známého jako Alexandrie, a poněkud pokročilejšího Thistledown City ve třetím dómu je určitá podivnost. Nejednou jsme si všichni pokládali otázku, proč Kameňané ponechali Alexandrii v jejím původním stavu, místo aby ji přestavěli a zmodernizovali? Lidé s naším moderním temperamentem by se jistě cítili trapně, kdyby žili v poměrně primitivním prostředí, když by přitom mohli mít mnohem modernější zařízení jen za cenu malé rekonstrukce.

Víme vcelku dost o životních podmínkách v Alexandrii, ale podstatně méně o Thistledown City. Jak víte, ochrana – ochrana Kamene – je v Thistledown City velmi silná, a dokud neprovedeme rozsáhlý průlom a průnik, máme jen jedinou lokalitu, kde máme přístup do bytu. Alexandrie je otevřenější, jistým způsobem přátelštější – omluvte, prosím, mé poněkud neantropologické stanovisko.

Všichni máme bezpečnostní stupeň dvě; všichni jsme si vědomi, že Kameňané byli lidé a pocházeli z kultury neobyčejně podobné naší. Ve skutečnosti přišli z jedné z verzí budoucnosti Země. Víme, že svého času měli dvě hlavní sociální kategorie: Gešely, neboli technicky a vědecky orientované lidi, a Naderity. Zajímalo by mě, mimochodem, kdo to řekne Ralphovi.“

Z obecenstva se ozval unavený smích. „Starý fóry,“ zašeptal Takahaši Patricii.

„Nyní víme, že před exodem Kameňanů byla Alexandrie dlouho obsazena ortodoxními Naderity. Vypadá to, že lpěli na technice a stylu období, které předcházelo dvacátému prvnímu století.“

Patricie si s hrůzou uvědomila, že nikdo z těchto lidí, s výjimkou jí, Takahašiho a Rimskaya, nezná důvod, proč je tato konkrétní dělící linie tak důležitá.

„Takže byli něco jako Amishové¹². A stejně jako Amishové dělali určité ústupky – patřily mezi ně mega a jiné architektonické novoty. Ale jejich cíl byl jasný, rozhodli se udržet styl Alexandrie a odmítali pokrokovější způsob života Thistledown City. Nejsme si přesně jistí, kdy vzniklo toto rozdělení na ortodoxní Naderity a jejich liberálnější příznivce a Gešely, ale nebylo to hned po odletu Kamene.

Jsme si ovšem dost jisti faktem, že Thistledown City bylo evakuováno a uzamčeno přinejmenším století před Alexandrií. Jinými slovy, exodus třetího dómu nastal téměř sto let před konečnou evakuací druhého dómu. Existuje významný důkaz, že nakonec byl druhý dóm vyprázdněn násilím.

Tedy: Kámen byl vyprázdněn ne jednoduše masovou sociální migrací, ale podle určitého plánu. Lidé dali, zjevně podle plánu, svým konzervativnějším druhům jedno století, aby se připojili, a když se ukázalo, že nejsou ochotni, vystěhovali je proti jejich vůli. Máme důkaz, že někteří ortodoxní Naderité byli na pár let přesídleni do Thistledown City, což je dost zvláštní.

Předpokládáme, že všichni Kameňané odešli koridorem. Zatím pro to nemáme žádný důkaz a ani nevíme, proč exodus nastal, nebo proč si síly podporující exodus přály, aby byl Kámen opuštěn úplně a naprosto.“

Prezentace výsledků skončila promítáním diapozitivů alexandrijských bytů a grafy teoretické populační úrovně v různých stoletích ve druhém a třetím dómu. Po vlažném potlesku Rainer předal řečnický pult profesoru Rimskaya.

„Antropologické a archeologické skupiny odvedly pěkný kus práce, souhlasíte?“ podotkl a ukázal na vědce v přední řadě sedadel.

Patricie vstala, když byl potlesk největší. Takahaši ji následoval ven z jídelny pod světlo trubice.

„Je to fascinující,“ řekla, „dnešního výletu si cením. Pracují bez znalostí, že?“

Takahaši pokrčil rameny a pak přikývl. „Ano. Sociologické a antro skupiny nemají třetí stupeň. Rimskaya je vede, jak nejlépe může, aniž by porušil bezpečnost.“

„Nejste už z téhle komedie nemocný?“

Takahaši prudce zavrtěl hlavou.

„Ne. Je to nezbytné.“

„Možná,“ řekla pochybovačně Patricie. „Musím udělat spoustu práce, než se vrátí Lanier.“

„Jistě. Přejete si doprovod?“

„Ne. Na chvíli se vrátím do Alexandrie. Pak budu v sedmém dómu, kdybyste ode mne něco potřeboval.“

Takahaši se zastavil, ruce v kapsách, a přikývl, pak se vrátil do jídelny.

O pár sekund později odtamtud vyšla Farleyová a dohonila Patricii u garáže vně tábora. „Chcete svézt?“ zeptala se.

„Rupert mne učil řídit. Myslím, že se při řízení na chvíli uvolním.“

„Určitě,“ řekla Farleyová. Obešla náklaďák a vyšplhala se na sedadlo.

Kapitola čtrnáct

Místnost byla cítit zatuchlým kouřem, vzduchotechnikou a nervozitou. Když Lanier a Hoffmanová vstoupili, byli už uvnitř čtyři další lidé, všichni muži. Dva oblečení do stříbřitě šedých polyesterových obleků; objemní, holohlaví Rusové, jako vystřižení z operety. Druzí dva v oblecích z česané příze, šitých na míru; jejich módní účesy a kravaty byly stěží úctyhodné. Hoffmanová se na všechny usmála, když si vyměnili zdvořilosti, potom si všichni sedli okolo oválného konferenčního stolu. Na pár minut zavládlo trapné ticho; čekali, až přijdou Hague a Cronberryová.

Když se obě skupiny vyrovnaly, ruský vyšší úředník Grigorij Fedorovskij vytáhl z kartonových desek list papíru a položil ho na stůl. Pak si na nos nasadil brýle s drátěnými obroučkami a plynulým pohybem ruky si přejel po skráni.

„Naše vláda považuje za nezbytné prodiskutovat několik bodů ohledně Kamene nebo, jak ho nazýváme my, Bramboru.“ Jeho angličtina byla dokonalá. Výraz měl klidný a uvolněný. „Předložili jsme tyto námitky ISCCOMu a teď chceme slyšet, co nám na ně odpovíte.

Ačkoli uznáváme, že prvotní výzkumná práva patří těm, kdo na Kámen vstoupili jako první –“

Tohle, vzpomněl si Lanier, byl ústupek před dvěma lety.

„– cítíme, že Sovětský svaz a naši spojenci jsou ve svých právech kráceni. Ačkoli sovětští vědci směli na Kámen vstoupit, jsou neustále šikanováni a nemohou se plně věnovat své práci. Je jim odpírán přístup k důležitým informacím. Ve světle těchto a dalších stížností, které jsou v této chvíli předkládány vašemu prezidentovi a Výboru pro dohled nad vesmírem vašeho Senátu, máme pocit, že ISCCOM by se mohl přiklonit ke kompromisu, když Sovětský svaz a jeho spojenci…“ – odkašlal si, jako kdyby byl v rozpacích – „nastoupí tvrdou linii. Státům, které jsou v přátelském vztahu se Sovětským svazem, jsme oznámili, že další účast v mnohonárodních výzkumech Kamene, ovládaných Spojenými Státy a NATO-Eurospace, neposlouží žádnému účelu. Proto brzy odvoláme náš personál a tyto snahy podpoříme.“

Hoffmanová přikývla a pevně stiskla rty. Cronberryová počkala nezbytných deset sekund, aby si promyslela prohlášení, pak promluvila. „Litujeme vašeho rozhodnutí. Máme pocit, že předchozí obvinění vyslovená proti ISCCOMu, NATO-Eurospace a personálu Kamene jsou neodůvodněná, založená na politováníhodných pověstech. Je rozhodnutí vašich nadřízených konečné?“

Fedorovskij přikývl. „Uzavření dohody s ISCCOMem ohledně Kamene vyžaduje odvolání všech výzkumníků na Kameni, dokud se tyto problémy nevyřeší.“

„To je naprosto neproveditelné,“ řekla Hoffmanová.

Fedorovskij pokrčil rameny a sevřel rty. „Nicméně, dohody to vyžadují.“

„Pane Fedorovskij,“ řekl Hague a položil obě ruce na stůl dlaněmi nahoru, gesto, které Lanier pozorně studoval, „domníváme se, že důvody pro odvolání vašeho personálu jsou jiné a dosud zde nebyly vysloveny. Mohli bychom si o těchto věcech pohovořit?“

Fedorovskij přikývl. „S upozorněním, že nikdo z nás není zplnomocněn vyjednávat nebo činit oficiální prohlášení.“

„Rozumíme. Ani my nejsme. Myslím, že si všichni potřebujeme trochu oddychnout, odstranit překážky mezi námi… abychom spolu mohli jednat čestně, přímo.“ Podíval se na Fedorovského a ostatní a zdvihl tázavě obočí. Přikývli. „Náš prezident byl informován, že SSSR věří nebezpečným informacím o technické, na zbraně orientované kultuře objevené na Kameni,“ řekl Hague.

Fedorovského tvář zůstala nezměněna, strnulá ve výrazu zdvořilé pozornosti.

„Je pravda, že NATO-Eurospace začala s výzkumy jistých, zatím opomíjených aspektů ve druhém a třetím dómu Kamene –“

„Proti našemu přání a protestům,“ řekl Fedorovskij.

„Ano, ale s vaším pozdějším souhlasem.“

„Daným pod nátlakem.“

„Ovšem,“ řekl Hague a opět zdvihl obočí a sklopil oči ke stolu. „Ačkoli to byla oblast výzkumů, která nám byla přiznána, žádné takové informace nebyly na Kameni objeveny.“

A také opravdu nebyly. Knihovny neobsahovaly žádné určité údaje o zbraních.

„Podle dohod by byl každý takový výzkum ihned oznámen arbitrážní radě do Ženevy.“

„Možná,“ řekl Fedorovskij. Lanier si říkal, na co jsou tu ti tři ostatní – do počtu? Jako podpora? Aby dávali na Fedorovského pozor? „Ale tyto zprávy nás neznepokojují. I já chci mluvit upřímně.“ Také on nyní položil ruce na stůl dlaněmi nahoru. „Nehovořím oficiálně, nezapomeňte. Jako soukromé osobě mi prosím dovolte vyjádřit znepokojení v těchto záležitostech.“ Zhluboka nabral dech, plný starostí. „Všichni jsme, v určitém smyslu, kolegové. Máme podobné zájmy. Řeknu vám, že zpráva o nových zbraňových systémech není tou důležitou otázkou. Naše vláda a vlády našich spojenců jsou mnohem více znepokojeny zprávami, že knihovny Kamene ve druhém a třetím dómu – buďme přesní – obsahují zprávy o budoucí válce mezi našimi zeměmi.“

Lanier byl omráčen. Myslel si, že ochrana na Kameni – zvláště v oblasti knihoven – je maximálně přísná. Může být snad odpovědný za takové hrozivé selhání – nebo je to únik z jiného zdroje, snad kanceláře prezidenta, nebo Hoffmanová?

„Je to vysoce neobvyklá situace,“ pokračoval Fedorovskij. „Abych vám řekl pravdu, moji kolegové a já jsme stěží uvěřili, že nežijeme v pohádce.“ Ostatní tři přikývli, ne docela současně. „Ale tyto zprávy jsou spolehlivé. Co nám k tomu můžete říct?“

„Ke knihovnám se musí přistupovat obezřetně,“ řekl Hague. „Sotva jsme začali se zpracováváním jejich informací.“

Fedorovskij se rozzlobeně podíval do stropu. „Zavázali jsme se mluvit spolu upřímně. Moje vláda ví, jaké informace jsou v knihovnách. Ve skutečnosti jsme si jisti, že zprávy o budoucí válce už jsou v rukou vašeho prezidenta.“

Rozhlédl se okolo stolu. Lanier jeho pohled pevně opětoval a zaznamenal náznak úsměvu na jeho rtech. „Ano,“ řekl Fedorovskij. „Víme, samozřejmě, že Kámen postavili lidé nebo ho za staletí postaví. Víme, že bude vybudován z asteroidu známého jako Juno. Víme to, protože Juno a Kámen jsou ve všech podrobnostech stejné. Naše loď vyslaná do pásu asteroidů nám to potvrdila.“

„Pane Fedorovskij, projednáváme velmi neobvyklý problém,“ řekla Hoffmanová. „Jsme si jisti, že Kámen nepřiletěl z našeho vesmíru, ale z vesmíru alternativního. Jsme silně přesvědčeni, že informace obsažené v knihovnách mohou být vyloženy špatně. Vůbec nemusí předpovídat poměry v našem světě. Vědecké údaje mohou být užitečné, důkladně je studujeme, ale náhodné uvolnění informací může mít katastrofální následky.“

„Nicméně, už se stalo.“

Cronberryová řekla: „Jestliže je to tak, nebudeme to tajit.“

Lanier cítil, jak mu pokleslo srdce. Nenáviděl lhaní, ani nutné lhaní. Nerad se účastnil lhaní. Ale zároveň nechtěl, aby Rusové dostali informace z knihoven dříve než Cronberryová a Hague. To z něj udělalo lháře.

Jeden z Rusů – Jurij Keržinskij – si přisedl k Fedorovskému, naklonil se k němu a šeptal mu cosi do ucha. Fedorovskij přikývl. „Pane Laniere,“ řekl, „popíráte existenci těchto informací?“

„Nic o nich nevím,“ řekl mírně Lanier.

„Ale připustíte, že kdyby takové informace existovaly, jste si vědom, že znalost přesného data, přesné hodiny, znalost situace a následků v konečném hodnocení by měla obrovskou strategickou cenu a také by kladla obrovské nároky na vaši osobnost?“

„Dokážu si to představit,“ řekl Lanier.

Hague je přerušil. „Pan Lanier vás nebalamutí –“

„Velice se omlouvám,“ řekl Fedorovskij. „Omlouvám se. Naše znepokojení je větší než individuální zdvořilost.“

Keržinskij neočekávaně vstal. „Pánové. Uvědomte si, že mezi našimi národy je nyní obrovské napětí, snad nejsilnější od roku 1990. Podle našeho názoru problémy na Kameni ohrožují světový mír. Kámen napětí zvyšuje, částečně díky těmto problémům okolo knihoven. Je jasné, že tyto problémy na této úrovni nevyřešíme. Proto nevidím jediný důvod, proč zde pokračovat v diskusi.“

„Pane Keržinskij,“ řekla Hoffmanová. „Mám tu dokument, o kterém si myslím, že by ho měl vidět váš stranický tajemník. Stanovuje postavení všech vědců na Kameni s ohledem na spolupráci. A myslím, že objasňuje pověsti o šikanování.“

Keržinskij zavrtěl hlavou a několikrát poklepal ukazováčkem o stůl. „Dál se o tyto věci nezajímáme. Problémem není šikanování. Problémem jsou knihovny. Další rozhovory se povedou na oficiální úrovni. My jsme jen doufali, že zde dosáhneme lepších výsledků.“

Všichni čtyři vstali a Hague je doprovodil ke dveřím.

Za dveřmi je převzal agent tajné služby. Hague zavřel dveře a otočil se k ostatním. „Tak, a je to.“

„Mám toho dost,“ řekl polohlasně Lanier.

„Cože?“ řekla Cronberryová a napůl se zdvihla z křesla. „A co bychom měli dělat, pane Laniere? Vy jste za to odpovědný, víte to? Vy jste nedokázal udržet bezpečnost, a my tu teď máme tyhle potíže… tuhle zatracenou diplomatickou katastrofu. Proč jste vůbec především otvíral knihovny? Vy jste v tom neucítil problémy? Já je cítila, Bože. Celé to místo jimi musí smrdět.“

„Zmlkni, Alice,“ řekla tiše Hoffmanová. „Přestaň se chovat jako osel.“

Cronberryová na ně na všechny pohlédla, pak se posadila a zapálila si cigaretu. Způsob, jakým si hrála se zapalovačem a svírala cigaretu mezi štíhlými prsty, Laniera dráždil. Tady na to nestačíme, pomyslel si. Děti, hrající si se skutečnými zbraněmi, nabitými ostrými náboji.

„Včera volal prezident,“ řekla Hoffmanová. „Je kvůli knihovnám velice rozzlobený. Chce je zavřít a všechen výzkum zastavit. Říká, že jsme nad nimi ztratili kontrolu a já s ním nemohu nesouhlasit. Garry na tom nemá o nic větší vinu než kdokoli z nás. Prezident nařídil dát všechen výzkum Kamene až do odvolání pod pravomoc Dohlížecího výboru Kongresu. Rusové dostanou, co chtějí.“

„Kolik času máme?“ zeptal se Lanier.

„Než přijde příkaz? Pravděpodobně týden.“

Lanier se pousmál a zavrtěl hlavou.

„Co vás tak pobavilo?“ zeptala se chladně Cronberryová, zahalená v závoji kouře.

„Záznamy říkají, že jsme dva týdny před válkou.“

Na večer pozvala Hoffmanová Laniera do své kanceláře na drink. Přišel v sedm, po uspěchané večeři v jídelně JPL, a před dveřmi byl znovu kontrolován agenty. Kancelář Hoffmanové v JPL byla stejně skromná a utilitářská, jako ta u ní doma v New Yorku; jediným rozdílem bylo víc polic s paměťovými bloky.

„Snažili jsme se,“ řekla a podala mu neředěnou skotskou. „Dobrá.“ Připila mu zdvižením dubonnetu s ledem.

„Snažili,“ řekl.

„Vypadáš utahaně.“

„Jsem utahaný.“

„Vahou světa spočívajícího na tvých ramenou,“ řekla a obezřetně na něj pohlédla.

„Vahou páru vesmírů. Zjistil jsem, jaký jsem ostřílený parchant, Judito.“

„Já taky. Dneska odpoledne jsem znovu mluvila s prezidentem.“

„Cože?“

„Ano. Bojím se, že jsem mu řekla, že je idiot. Pravděpodobně mne vyhodí nebo donutí rezignovat, až se vrátíš na oběžnou dráhu.“

„Výborně.“

„Sedni si. Poslouchej. Řekni mi, co se stane. Nechci udělat chybu…“ Odtáhla křesla a sedli si proti sobě.

„Proč?“ zeptal se Lanier. „Viděla jsi bloky, všechny informace.“

„To je hloupá otázka.“

„Je,“ uznal Lanier. Cítili se oba trochu přiopilí, ještě dřív, než na ně mohl alkohol jakkoli zapůsobit. Lanier už tento stav zaznamenal, když byl ve stresu.

„K čertu, jasně vím, čeho se Rusové bojí,“ řekla Hoffmanová po chvilce ticha. „Za posledních deset let jsme jim natrhli tričko ve všech oblastech – diplomatických, technických. Ve vesmíru i na Zemi. Kráva zajíce nedohoní. Jsou to dinosauři a nenávidí všechno rychlejší a adaptabilnější. Vždyť mladej Ivan nerozezná počítačový terminál od kola traktoru. Předběhli je dokonce i Číňani.“

„Číňani mohou během jedné či dvou generací předběhnout i nás.“

„Jo. Slouží nám dobře,“ přikývla Hoffmanová. „Teď přiletěl Kámen a my ho chytili, obsadili a jim dali drobečky kvůli zájmu na mezinárodní spolupráci… A cokoli je na Kameni, může být náhrobním kamenem Východního bloku. Budeme ovládat nepředstavitelnou technologii. Ježíši. Přála jsem si s nimi sednout a uvažovat… ale oni jsou tak vyděšení a náš prezident je tak neuvěřitelně pitomej.“

„Nemyslím si, že pitomej je to pravé slovo. Snad jenom zmatený.“

„O Kameni se dozví málo, když jen pobíhá po úřadě.“

„Věděl, že to přijde,“ řekl Lanier. „Nikdo z nás nevěděl o nic víc.“

„Dobře, ať jde do prdele, když nerozumí vtipu,“ řekla Hoffmanová a hleděla na okenice. „Když jsi byl pilot a vracel jsi se,“ pokračovala, „jednou jsi havaroval. Kde jsi byl, když tvoje letadlo padalo?“

„U řízení,“ řekl Lanier bez váhání. „Chtěl jsem to letadlo zachránit, takže jsem neměl čas přemýšlet, že se rozmlátím. Považoval jsem ho – to letadlo – za nejkrásnější a chtěl jsem ho zachránit. Taky jsem chtěl zachránit před smrtí ostatní lidi. Takže jsme přistáli v jezeře.“

„Já tak statečná nejsem,“ řekla Hoffmanová. „Myslím si, že Země je krásná a chci ji zachránit. Takže jsem to dělala po svém. Teď se to všechno sesralo. Tvoje letadlo na tebe neudělalo dlouhý nos. Nemůže tě zavolat na koberec, abys pracoval líp, že?“

Lanier zavrtěl hlavou.

„Tohle se stalo tady. Takže teď si říkám: ‚Do pekla s nima‘. Chci být nahoře na Kameni, až se to stane.“

„Jestli na Zemi půjde všechno k čertu, nedostaneme se z Kamene roky. Žádná měsíční osada nám nebude schopná pomoci.“

„Země přežije?“

„Sotva,“ řekl Lanier. „Na celé severní polokouli bude rok teplota pod nulou, nemoci a hlad, revoluce. Jestli knihovny popisují naši skutečnost, celkem umřou asi tři nebo čtyři miliardy lidí.“

„Ale není to konec světa.“

„Ne. Možná se to vůbec nestane.“

„Ty tomu věříš?“

Lanier na dlouhou chvíli zmlkl. Hoffmanová čekala a ani nemrkala. „Ne. Teď ne. Snad, kdyby Kámen nikdy nepřiletěl.“

Hoffmanová postavila sklenici s pitím na stůl a přejížděla prsty po jejím okraji. „No. Pokusím se dostat tam nahoru. Nemůžu říct jak. Jestli se mi to povede, uvidíme se na Kameni. Jestli ne… Dobře se mi s tebou pracovalo. Těšilo by mne pracovat s tebou dál.“ Naklonila se, přitáhla si ho a políbila na čelo. „Díky.“

O půl hodiny později, když oba vypili tři drinky, ho doprovodila ke dveřím. Vzala přeložený list papíru a vložila mu ho do ruky.

„Vezmi si to a použij to, jak uznáš. Jestli chceš, dej to Gerhardtovi, nebo to třeba znič. Teď už to pravděpodobně není důležité.“

„Co je to?“ zeptal se.

„Jméno toho, kdo na Kameni spolupracoval s Rusy.“

Lanierova ruka stiskla papír, ale nerozložila ho.

„Prezident sebou hodil rychleji, než jsem čekala,“ řekla Hoffmanová. „Někdy zítra dostaneš příkaz uzavřít knihovny. Chce přesvědčit Sověty, že to myslíme upřímně.“

„To je šílenství.“

„Vůbec ne. To je politika. Má velký starosti. Můžu to tak říct? Jo. Teď už prezidentovi rozumím. Jsem opilá. Ále, co na tom záleží.“

„Je to jistý jako peklo samo.“

„Pak si dělej, co chceš. Za pár týdnů se to ukáže a pokusí se tě sesadit.“ Usmála se. „Hned, jak Vasquezová dodělá svůj materiál, nějak mi ho pošli, jo? Všechny karty ještě ve hře nejsou. Na mé straně jsou ještě senátoři a pár členů Spojených velitelů.“

„Udělám to.“ Vzal papír a strčil ho do kapsy.

Otevřela mu dveře. „Sbohem, Garry.“

Agent o pár schodů níž v hale na něj hleděl s nehybnou tváří.

Potřebuju to skutečně vědět?

Musí to vědět.

Musí Kámen připravit na cokoli, co by mohlo přijít.

Kapitola patnáct

Heineman pilotoval V/STOL sám, raketové motory používal k posunu tuberideru podél osy od vrtu prvního dómu. Uplynulo jen čtyřicet minut od okamžiku, kdy spojil tuberider a V/STOL v jižním polárním vrtu. „Dno“ ho obklopovalo ze všech stran a zpočátku mu působilo pocit závrati; jak se bude orientovat? Ale rychle se přizpůsobil.

Používal radiomajáků umístěných v každém dómu a pomocí řídících počítačů V/STOLu mohl určit svoji polohu na pár centimetrů. Obezřetně a s láskou manévroval soupravou od dómu k dómu, občas přitom používal dočasné tryskové hnací bloky na tuberideru a letadlu, koordinované pomocí řídícího systému letadla.

Průjezd každým vrtem ho tak vzrušoval, že se mu až ježily vlasy uprostřed každého masivního šedého uzávěru, té „titěrné“ díry – širší než fotbalové hřiště; skutečně žádný problém, ale z dálky téměř neviditelné…

Stále letěl pátým dómem s jeho ponuře gotickou krajinou a mraky, horami a propastí. Když vstoupil do vrtu mezi pátým a šestým dómem, vyslal stručné pokyny osádce inženýrů, která čekala blízko singularity sedmého dómu: „Sundejte to. Přiletím během pěti minut.“ Potvrdili příjem a začali rozebírat vršek výzkumného lešení.

Měl v plánu projít branou, aniž by musel cokoli přizpůsobovat, pomalu, ale odborně.

Spřažené stroje měly obrovitý aerodynamický odpor a byly dost těžkopádné, ale vlastní let nebyl obtížný. Vakuu blízké prostředí kolem osy Kamene nekladlo žádný odpor.

I když se Heineman soustředil na poslední fázi výkonu, nemohl přestat přemýšlet o letadle.

Návrat byl nejistá záležitost. Jakmile bude tuberider připoután a upevněn k singularitě, Heineman vyzkouší svěráky při pohybu jednatřicet kilometrů osou. Sestup bude mnohem méně komplikovaný – to si říkal – než jízda koridorem; může sestupovat po přímce namísto spirály nezbytné v rotujícím dómu.

V/STOL se odpojil a vzdaloval se od osy, poháněn krátkými zážehy motorů na peroxid vodíku. Pak začal pravidelně klesat, setkával se přitom s odporem na úrovni bariéry silového pole atmosféry a plazmové trubice, kolem dvaceti dvou kilometrů nad povrchem dómu, tři kilometry od osy. Proudy a vzedmutí Coriolisovy síly a nárůst teploty třením způsobily, že první kilometr byl pohyb vzduchem nevypočitatelný; pilot V/STOLu musel zapomenout spoustu samozřejmostí, platných na Zemi.

Konstruktéři odhadli využití paliva. Letadlem mohl provést dvacet výstupů a sestupů a letět přibližně čtyři tisíce kilometrů cestovní rychlostí vzduchem, než bude potřeba načít palivo tuberideru, zásobníky s peroxidem vodíku a kyslíkem. Plně naložený mohl tuberider natankovat V/STOL pětkrát. A kdyby se dostal do sevření singularity, mohl tuberider cestovat neomezeně, využívaje prostorové transformační efekty.

Teď oba, letadlo i tuberider, cestovaly na lehko. Jakmile budou připojeny, skupina je doplní palivem a kyslíkem ze vstupní oblasti vrtu sedmého dómu.

Kolem něj rotoval šestý dóm; válcovité seskupení mraků bylo místy protrhané a odhalovalo stroje, o nichž se dozvěděl teprve před třemi dny.

Byl napůl přesvědčen, že archeologové a fyzikové mu zatajují nejzajímavější části Kamene z pouhé zlomyslnosti. „Žádné pohyblivé části,“ řekla Carrolsonová. „Nemysleli jsme si, že vás to bude zajímat.“ Zaťal zuby, pak se zahvízdnutím vydechl. Stroje šestého dómu ho vyděsily. Nikdy se mu ani nesnilo, že by uviděl něco takového, ani tady na Kameni. Téměř to odvedlo jeho pozornost od pilotování tuberideru a V/STOLu.

Poslední vrt se rychle blížil. Zpomalil soupravu a naposled plavidlo postrčil. Zkorigoval centrování a drift, způsobený nepravidelnostmi, vzniklými oběžnou drahou Kamene okolo Země a Měsíce. Teď bude schopen sklouznout rovnou k singularitě, zpomalí sestavu a pomocí svěráků přistane a pak bude pokračovat v testování tuberideru.

„Tamhle je,“ řekla Carrolsonová a ukázala. Dívala se dalekohledem s polarizovanými skly a filtry na spoj plazmové trubice a jižního uzávěru, pak podala dalekohled Farleyové. Farleyová skrz něj zašilhala a jasně viděla spřažený dopravní prostředek, zdánlivě visící ve vzduchu bez podpory; singularita samozřejmě nebyla vidět.

„Poletí dnes dolů?“

Carrolsonová přikývla. „Heineman ho vyzkouší a zůstane tu, dokud se nevrátí Lanier.“

Rimskaya k nim došel, chvíli jim stál tiše za zády. Podávaly si dalekohled jedna druhé. „Dámy,“ řekl za minutku, „máme práci.“

„Jistě,“ řekla Farleyová. Carrolsonová se za Rimskaya zády ušklíbla. Vrátili se do stanu.

Kapitola šestnáct

Vasquezová pokračovala v prohlídce města třetího dómu pomocí simulace v knihovně. Zjistila, že může záznamem putovat a vybírala si cesty, jaké chtěla, ačkoli ještě stále nebyla schopná vstoupit do soukromých prostor.

Většinou využívala cesty k relaxaci mezi dlouhými periodami těžké duševní práce. Také chodila pěšky; nezávislost, kterou cítila, když chodila po Kameni z místa na místo s kapesní mapou nebo záznamníkem a paměťovými bloky – aniž by se jí někdo ptal, kam jde a co tam bude dělat – byla osvěžující. Téměř vyhnala černé myšlenky ale ne docela.

Jezdila vlaky ze šestého do třetího dómu alespoň jednou denně. Příležitostně používala knihovnu ve druhém dómu, občas zůstávala přes noc a spala v posteli v zatemněné čítárně. Nebylo to její oblíbené místo – dávala přednost stanu v sedmém dómu, blízko lidí – ale měla tu nejvíc soukromí. Ani Takahaši nepoužíval knihovnu ve druhém dómu tak často.

Knihovny byly dvě ohniska její práce. Jak se problémy pohybovaly z bodu do bodu na své trase její myslí, zabývala se shromažďováním většího množství informací, než skutečně potřebovala, a libovala si v intelektuálním přepychu.

Když si vyžádala materiály týkající se konstrukce Kamene, knihovna zobrazila prostorovou a přesvědčivou černou kouli obklopenou zvenku kruhem hrotů. Příjemný hlas oznámil: „Běžný přístup k tomuto materiálu neexistuje. Prosím poraďte se se službukonajícími knihovníky.“

Brzy jí to došlo a velmi ji to zklamalo. Skutečně, všechny materiály, které se zabývaly teorií a konstrukcí šestého dómu, byly nepřístupné. Materiály o sedmém dómu a koridoru neexistovaly – odezvou na dotazy na tuto oblast bylo jednoduché: „Není v záznamech,“ uzavřené v černém rámečku.

Zatímco soptila, že jí knihovna odmítá vyhovět, napadlo ji, že by mohla projít záznamy do minulosti a podívat se na své vlastní dokumenty – dokonce budoucí dokumenty – podívat se, jestli má nějakou analogii, a zda tento ‚protějšek‘ zanechal stopy v kameňanském vesmíru.

Ale cítila téměř pověrčivou nechuť vážně to zkusit. Když nakonec narazila na svoje jméno, bylo to náhodou.

Jediné skutečné stopy k záhadě šestého dómu byly v alexandrijské knihovně, zasunuté v sedmdesátém pátém svazku základní instruktážní příručky, která vypadala, jako kdyby byla vytištěna pro mechaniky a inženýry v edici pro sběratele nebo jako kuriozita.

Bylo to ve čtyřicátém pátém dílu, silném svazku o dvou tisících stranách, který obsahoval teorii raného strojního zařízení šestého dómu a poučku o utlumení setrvačnosti. Tam našla v poznámce pod čarou své jméno.

Když v tmavé čítárně, u stolní lampy, jejíž žlutý kruh poskytoval jediné osvětlení, hleděla na tento odkaz, ztuhla jí krev v žilách.

„Patricie Luisa Vasquezová,“ četla jako kdyby ty zvuky byly magické: „Teorie n-rozměrného zakřivení geodetických čar jako aplikace newtonovské fyziky se zvláštním zaměřením na ró-Simplonovy světočáry.“

Dokument s tímto názvem nikdy nenapsala – tedy zatím ne.

Byl publikován roku 2023 v Post-Death Journal of Accepted Physics.

Přežije Smrt.

A přispěje alespoň trošku ke zkonstruování Kamene.

Článek našla v knihovně Thistledown City, kde byl zjevně považován za příliš archaický, než aby byl zahrnut do zakázaných statí. Četla ho se zvlhlými dlaněmi a zjistila, že je dost složitý. Proplétala se neznámými symboly a podivnou terminologií a snažila se zjistit jádro toho, co její „příští já“ napíše od nynějška za osmnáct let – nebo napsal před staletími – pochopit ducha výkladu.

V opravených plánech Kamene bylo jediným úkolem zařízení šestého dómu tlumit hybnost vybraných objektů uvnitř Kamene ve směrech přibližně rovnoběžných s osou. Tato funkce eliminovala potřebu náspů u koryt řek, speciální architekturu budov nebo dokonce rozdílnou konstrukci samotných dómů.

V začátcích výstavby Kamene byl stanoven horní limit zrychlování a zpomalování jeho pohybu na tři procenta g. Se zařízením šestého dómu limit akcelerace odpadl. Dómy Kamene se staly částí řízené a oddělené konstrukce, nezávislé na vnějších vlivech.

Kapitoly v příručce vysvětlily, že tlumící systém nefunguje univerzálně; kdyby fungoval, byla by rotace Kamene zbytečná a všechno uvnitř dómů by se vznášelo v beztíži. Tlumení bylo vysoce selektivní.

A to byla supervěda. Důsledky byly fascinující. V konečném důsledku šestý dóm prováděl změny hmotnostně-prostorově-časového charakteru všeho na Kameni.

To už nebylo daleko od schopnosti manipulovat s prostorem a časem takovým způsobem, že to umožnilo vytvoření koridoru.

Ale Kámen nemohl cestovat rychleji než světlo a neměl umělou gravitaci – v každém případě ne v prvních šesti dómech. Tyto úspěchy také mohly být očekávány ve světle teorie útlumu setrvačnosti. Proč nebyli inženýři a fyzikové Kamene schopni uzavřít pojmovou smyčku?

Vrátila se do alexandrijské knihovny a rychle prolistovala příručky, ale nedaly jí žádnou odpověď, která by se týkala teorie a údržby specifických mechanismů Kamene.

V posteli v čítárně si zakryla obličej dlaněmi, sevřela nos a protírala si oči. Mozek měla přetížený. Příliš mnoho soustředění. Příliš málo času, úporná snaha utřídit problémy, objevit odpovědi před termínem.

Potřebuje vysadit. Vstala a šla podél světelného pásu do přízemí, vynořila se do světla trubice a posadila se na obrubník lemující prázdný betonový květináč.

Pokusila se zastavit všechny vědomé myšlenky, aby se dostala zpět do správného duševního rozpoložení, ale nemohla.

Myšlenky na Paula a rodinu neustále dotíraly.

„Ztrácím sama sebe,“ zamumlala a zavrtěla hlavou. Nedocílila ničeho; jen série myšlenek vznášejících se v šedém prázdnu. Je přepracovaná.

Pak – trhlina v prázdnotě.

Kdysi studovala části prostorů – jednotlivé dimenze fungující bez analogií a o rozměrech menších než jednotková čísla. Čas bez prostoru; délka bez šířky, hloubky nebo času. Pravděpodobnost bez zvětšení. Půlprostory, čtvrtprostory, prostory složené z imaginárních částí. Všechny prošly částečnými transformacemi a fraktálovou geometrickou analýzou. Dokonce začala črtat linie vyšších prostorů a tyto linie mohly být zobrazeny pěti a čtyřrozměrně.

Stočila se do klubíčka, uvolnila páteř a hlavu si položila na kolena. Její myšlenky těkaly. Žádný řád; žádná kázeň.

Koridor – jen prodloužení mechanismů šestého dómu, vytvořených pro útlum setrvačnosti.

Na cestě staletími Kameňané změnili myšlení nebo snad ztratili z očí původní cíle. Svět, jenž se skláněl před sebou samým, Kámen, vtiskl nástupnickým generacím vlastní charakter, dokud se dokonale nepřizpůsobili životu v rotujících válcích, vyhloubených ve skále asteroidu. Včas, snad když se zdálo, že asteroid ztratí vlastní vědomí, opustili život uvnitř válců.

Po staletí omezován a vězněn, vychován vnímáním Kamene, vybuchl génius Kameňanů. Nedosáhli ničeho menšího než božství, když stvořili svůj vlastní vesmír a dali mu vzhled světa, který jim byl nejdůvěrnější.

Když našli cestu z Kamene, aniž by zkompromitovali konečnou misi –

Když objevili, jak vytvořit neuvěřitelné rozšíření svého světa –

Mohl snad nějaký Kameňan odolat pokušení? (Ano… ortodoxní Naderita – ti zůstali o století pozadu.)

A tak konstruktéři šestého dómu, vedeni záhadným Konradem Korzenowským, vytvořili koridor, naplnili ho určitými vlastnostmi, pohráli si s jeho možnostmi. Vytvořili studny a objevili způsob, jak koridor naplnit vzduchem a půdou s krajinami stejnými, ne-li lepšími než byla údolí jejich každodenního života.

Odpočívala. Ale jen tělem. Nešla spát. Některé symboly jejího zatím nenapsaného článku začaly dávat smysl; uhodla jejich význam. Mysl měla nezkalenou a zdálo se jí, že vidí, jak na sebe všechny problémy vzájemně působí; jako pracovníci v mrakodrapu se skleněnými zdmi a podlahami.

Kameňané vytvořili koridor, aby se zbavili tísně, vězení jejich myslí nebylo žádným skutečným vězením pro jejich soukromý prostor. (Podle záznamů je jasné, že Kámen nebyl nikdy přelidněný.)

Ale koridor – a napadlo ji to náhle, bez precedentu – koridor přinášel určitou neočekávanou odpovědnost, vedlejší účinek, kterého si nemohli být zprvu vědomi…

Nebo nikdy vědomi.

Sestrojením koridoru vytrhli Kámen z jeho kontinua. Přirovnání, které jí vstoupilo do mysli – bylo příliš dráždivě přesné, dokud si nebyla naprosto jistá, že je přesné – koridor je dlouhý bič, a Kámen je jeho konečkem. S vytvořením biče a jeho nevyhnutelným rozvinutím v nadprostoru byl ten koneček vytržen z jednoho vesmíru –

A vržen do jejího.

O čtyři hodiny později se vzpamatovala, tělo měla ztuhlé a v ústech pachuť bláta. Zdvihla se z podstavce; celé tělo ji bolelo, a zamrkala do světla trubice. Hlava jí třeštila.

Ale na něco přišla.

Po zjištění, že je nemožné splnit původní misi Kamene, se za čas všichni Kameňané přestěhovali do nitra koridoru.

Vstala a oprášila si kombinézu. Teď se vrátí a položí základy pod všechny hypotetické vzdušné zámky, které postavila.

A najde nějaký aspirin.

Kapitola sedmnáct

Lanier měl ten papír v kapse v raketoplánu i v OTV nepřečtený – a bál se okamžiku, kdy bude muset zasáhnout proti kolegovi, dokonce příteli.

OTV přistálo na Kameni a on se vylodil. Krátce instruoval Robertu Pickneyovou a komunikační skupinu vstupní oblasti a Kirchnerovi doporučil, aby zajistil zvlášť bděle vnější ochranu Kamene.

Vnitřní ochrana –

To skutečně nebyla jeho práce. Dostal už Gerhardt informaci, která na něj čeká na přeloženém papíru? Jak k tomu jménu přišla Hoffmanová a proč mu je dala?

Napojil se záznamníkem na informační síť a obdržel zprávy od vedoucích různých týmů. Vplul do malé čekárny sousedící se vstupní oblastí, zabalil se do sítě, která sloužila jako palanda pracujícím směřujícím do osy; četl, vstřebával informace a pochopil, že jen odkládá nevyhnutelné.

Nastoupil do nultého výtahu doprovázen mlčenlivou stráží válečného námořnictva, vytáhl papír z kapsy a rozložil ho.

„Hned jak to bude možné, bych se ráda podívala k druhému okruhu studní,“ řekla Patricie. Takahaši jí přidržel volnou chlopeň stanu a oba vešli. Carrolsonová a Farleyová dřímaly v jednom rohu centrální místnosti; v dalším pracovali Wu a Chang se záznamníky a procesory. Takahaši se rozhlédl.

„Srovnat si myšlenky?“ zeptal se. Carrolsonová a Farleyová se probudily současně a vyrušeně mrkaly a hlučely.

„Musíme provést namátkovou kontrolu časoprostoru,“ řekla Patricie. Tvář měla staženou a pod očima lehce nachové kruhy únavy. „Požádala jsem pana Heinemana o pomoc. Letadlo má směrový radiomaják a my můžeme přijímat tenhle signál zařízením bezpečnostního týmu, napojeným na frekvenční analyzátor, a zjistit, jestli se pohybujeme v čase rychleji nebo pomaleji srovnáním načtených údajů, zatímco letadlo bude přelétávat.“

„Došla jste k nějakým závěrům?“ zeptala se Carrolsonová a posadila se na posteli.

„Myslím si to,“ řekla Patricie. „Ale bez důkazu není nic jisté. Mám nějaké teorie a jestli se potvrdí, tak mám hypotézu.“

„Řeknete nám o těch teoriích?“ zeptal se Takahaši a posadil se na postel vedle Carrolsonové.

Patricie pokrčila rameny. „Dobrá. Koridor je posetý důlky. Každý důlek je fluktuací časoprostoru koridoru a je označený nějakými body potenciálních vstupů do jiných vesmírů. Důlky se projevují malou změnou některých geometrických konstant jako je pí; možná i fyzikálních konstant. Kdekoli je důlek – nebo možný důlek – můžeme také najít fluktuace času.“

„Má to znamenat, že koridor je plný potenciálních studní?“

„Myslím si to. Jen pár jich bylo vybráno – vyladěno, jako tamty.“ Podívala se na střechu stanu a pokusila se najít způsob, jak vysvětlit to, co vidí v hlavě. „Ale důlky se navzájem proplétají. Může jich tu být nekonečné množství. A studna otevřená v důlku – potenciálním nebo už vyladěném – může vést do jiného vesmíru.“

Takahaši zavrtěl hlavou. „To zní strašně nadpřirozeně.“

„Jo,“ řekla Patricie. „Ráda bych se zdržela dalšího vysvětlování, dokud se nevrátí Garry.“

„Každou chvíli přijede. Před pár hodinami vstoupil do vrtu,“ řekla Carrolsonová. Popleskala si kolena a vstala. „Což mi připomnělo: zítra máme v prvním dómu taneční zábavu. Všichni jsou pozvaní. Není na oslavu Garryho návratu, ale jako tohle to poslouží. Všichni se potřebujeme trochu uvolnit.“

„Já jsem dobrý tanečník,“ řekl Wu. „Foxtrotu, twistu, ploužáku.“

„Slyšíte ho! Myslí si, že jsme o třicet let zaspali dobu,“ řekla Chang.

„O čtyřicet,“ opravil Wu.

„A jestli Heinemana odtrhneme od té jeho hračky,“ řekla Carrolsonová, „naučím toho drahouška pár horkých kroků.“

Lanier upustil papír na svůj stůl v kanceláři tábora vědeckého týmu a natáhl se k tlačítku komunikátoru. Než ho stiskl, zaváhal.

Hlavou mu blesklo, že už mu došlo, proč mu Hoffmanová dala to jméno. „Anno,“ řekl. „Chci vidět Ruperta Takahašiho v táboře tak brzo, jak jen to bude možné.“

Doufal, že dělá to, co Hoffmanová naznačila, aby udělal: zneškodnit bombu, která se z Kamene stala…

Svobodník Thomas Oldfield, čtyřiadvacetiletý, strávil na Kameni posledních šest měsíců a považoval je za nejvíc vzrušující období svého života, ačkoli ve skutečnosti tu moc vzrušení nebylo. Většinu času trávil hlídkováním ve druhém dómu, hned před tunelem do prvního dómu. Spoustu hodin trávil střídavým hlídáním silnice, nultého mostu a blízkého města a prohlížením vzdálené křivky na protější straně. Obvykle byl doprovázen kolegou, ale dnes byl určen, aby doprovodil od konečné stanice metra ve městě vědce do prvního dómu a teď zůstal sám. Neočekával žádné potíže. Za celou dobu, kterou strávil na Kameni, se nic neobvyklého nestalo. Nikdy ani neviděl ducha.

Nevěřil, že existují.

Oldfield si pískal, stál před budkou a díval se podél mostu. Prázdno. „Hezký den, vojíne,“ řekl nahlas a obřadně zasalutoval. „Ano, pane. Hezký den, pane. Vždycky je hezký den.“

Ptal se sám sebe, jestli je to, technicky správně řečeno, tentýž den, jako když přijel. Jeden dlouhatánský nepřerušovaný den, bez vstupu noci. Počasí se tu a tam změnilo – déšť, občas mlha od řeky. Slouží to k dělení času?

Zkontroloval svůj laser a vyzkoušel ho za budkou na betonovém bloku polepeném staniolem z přídělových balíčků. Každý neviditelný světelný zub sfoukl z bloku jeden staniol. Až bude vystřídán, nalepí proděravělý staniol pro další hlídku, aby si i oni mohli vyzkoušet své zbraně. Stal se z toho rituál.

Prošel kolem budky ke dveřím, zastavil se a otočil.

Nemohl popsat to, co viděl.

Ani nevzdechl na laser. Pomyslel na hlášení a že ze sebe udělá hlupáka.

Bylo to okolo sedmi stop vysoké, s vyzáblou hlavou úzkou jako prkno, po stranách s dvěma vypouklýma nemrkajícíma očima, které na něj klidně hleděly. Z trupu, odněkud níž, kde by měla být ramena, se vynořovaly dvě dlouhé paže a byly pokryty něčím podobným fólii na přídělových balíčcích. Nohy byly krátké a vypadaly svalnatě. Kůži to mělo hladkou a blýskavou – ani lesklou, ani slizkou, ale vyleštěnou jako staré dřevo.

Na jeho přítomnost to reagovalo zdvořilým pokývnutím.

Pokývl v odpověď a pak pod vlivem celého svého výcviku zdvihl laser a řekl: „Identifikujte se.“

Ale v tu chvíli to zmizelo.

Oldfield měl pocit, že to zmizelo v tunelu, ale nebyl si jistý.

Tvář mu zrudla hněvem a zklamáním. Dostal svoji šanci. Viděl ducha a nespustil poplach, aby ho mohli vidět i ostatní. Postupoval stejně jako všichni, kdo si dělali nárok – oficiálně nebo neoficiálně – že viděli ducha.

Oldfield si vždycky myslel, že je z tvrdšího dřeva. Praštil pěstí do budky a stiskl poplašné tlačítko na komunikátoru.

Kapitola osmnáct

Lanier se s Takahašim setkal v konferenční místnosti na konci chodby v druhém patře. Carrolsonová se k Takahašimu a doprovodu připojila, protože nic netušila o Lanierových úmyslech. To nezpůsobí žádné potíže, rozhodl Lanier; bude lepší udržet obvyklou atmosféru. Požádal, aby jim přinesli do jeho kanceláře oběd. Tiše ho snědli, než vydá nové příkazy. Když dojedli, Carrolsonová zavrtěla hlavou a povzdechla.

„Vasquezová chce podniknout další expedici, tentokrát ke druhému okruhu. Jsem si jistá, že by se jí nelíbilo nemít přístup do knihoven.“

„Nikdo nebude do knihoven vstupovat,“ řekl Lanier. „Jsou přísně uzavřeny. A žádná druhá expedice. Zmrazujeme veškeré aktivity na Kameni. Chci, aby se archeologové vrátili do tábora a bylo také zastaveno zkoumání vrtů.“

Takahaši se na něj zarputile díval. „Co se stalo s Hoffmanovou?“ zeptal se. Lanier na něj nepohlédl; společný oběd, pomyslel si, byl poslední příjemností jejich vztahu. Ale teď už je čas. Co nejlaskavěji požádal Carrolsonovou, aby odešla. Zmateně na něj pohlédla, ale on stěží zaznamenal její odchod. Veškerou pozornost zaměřil na Takahašiho.

„Musím neutralizovat velice vážnou situaci,“ začal Lanier, když osaměli. „Chci, abys mi s tím pomohl a chci, abys to oznámil svým šéfům.“

„Prosím?“ zeptal se Takahaši. Matematikova ruka držela sklenici pomerančového džusu o něco méně klidně.

„Chci, abys o tom informoval své nadřízené, ať to děláš jakkoli.“

„Nerozumím.“

„Ani já ne,“ Lanier seděl v křesle bez hnutí. „Gerhardta jsem neinformoval, ačkoli instinkt mi říká, že bych měl. Dostaneš naprostou svobodu k pozorování, že jsme všechno zastavili, dokud jednání neodstraní všechny rozpory. Osobně prozkoumáš a ověříš, že jsme v knihovnách nenašli žádné záznamy o zbraních.“

„Garry, o čem to mluvíš?“

„Já vím, že jsi agent Sovětů.“

Takahašiho čelistní svaly se napjaly. Hleděl na Laniera zpod rovného, napjatého obočí.

„Dnes večer je taneční zábava,“ řekl Lanier. „Carrolsonová očekává, že se jí všichni zúčastníme. A také se zúčastníme. Bude tam Gerhardt. Nic mu neřeknu, protože by tě strčil do vazby ve vrtu a prvním OTV by tě poslal v želízkách na Zemi. To nechci.“

„Bez milosti?“ zeptal se Takahaši a zamrkal.

„Žádné ohledy,“ řekl Lanier. „Neskočím ti na kecy, že každý děláme jenom svou práci. Jseš mizerný zrádce. Nevím, kde to celé začalo, ale tady to skončí, a chci, aby to skončilo dobře. Informace, kterými jsi krmil Zemi, setsakramentsky přiblížily válku. Informuj svoje nadřízené, že se všechno zmrazuje, že opouštíme knihovny a že, koneckonců, můžeme i evakuovat Kámen. Odstěhujeme se, dokud se všechny rozpory nevyřeší. Rozumíš?“

Takahaši neříkal nic.

„Víš, co se děje na Zemi?“ zeptal se Lanier.

„Ne, přesně ne,“ řekl vážně Takahaši. „Snad bychom si mohli navzájem vysvětlit pár věcí. Abychom pomohli uklidnit situaci, jak říkáš. Jejich sázka je stejně velká jako naše.“

„Naše?“

„Jsem Američan, Garry. Dělal jsem to proto, abych nás chránil.“

Lanier cítil, jak se mu sevřel žaludek. Zaťal zuby a otočil si křeslo od Takahašiho. Bojoval s nutkáním zeptat se Ruperta, jestli za to dostával hodně peněz; nechtěl to vědět.

„Dobře. Jsme na tom takhle.“

A řekl Takahašimu, co se dozvěděl na Zemi.

Pekelně doufal, že dělá to, co od něj Hoffmanová očekávala.

Pozdě odpoledne prezentovala v přednáškovém sále hlavního tábora sociologická skupina další referát. V auditoriu bylo kolem dvaceti příslušníků týmu; o nic víc, než kolik jich sedělo na pódiu za řečnickým pultem. Na jeho jedné straně stál, Rimskaya, zatímco Wallace Rainer představoval prvního ze čtyř sociologů.

Lanier to sledoval a poslouchal ze zadní řady, zhroucený v křesle. Deset minut před začátkem si vedle něj sedla Patricie a založila si ruce.

První přednášející načrtla krátkou hypotézu o rodinných skupinách na Kameni. Zabrousila do hlubin tříčlenné rodiny, převážně nalézané mezi Naderity.

Patricie se podívala na Laniera. „Proč mám zakázaný přístup do knihoven?“ zeptala se polohlasně.

„Všichni mají. Ode dneška.“

„Ano, ale proč?“

„To je dost složité. Vysvětlím to později.“

Patricie se otočila a povzdechla. „Dobře. Budu pracovat venku. To se snad ještě smí.“

Přikývl a pocítil s ní intenzívní nával empatie.

Druhým řečníkem byla Tanya Smithová – k Robertu Smithovi neměla žádný vztah – a živě navázala na minule prezentovaný referát o evakuaci Kamene.

Patricie poslouchala jen na půl ucha.

„Nyní je zcela zjevné, že přesídlovací výbor manipuloval se žádostmi o migraci do koridoru a koordinoval dopravu –“

Patricie znovu pohlédla na Laniera. Jeho oči se setkaly s jejíma.

Všechno to bylo šílené, neexistovala možnost, jak opustit vyjeté koleje, natož obrovské výzkumné úsilí.

Ve své rozhodující hodině byla lidská rasa reprezentována skupinou slepě hledajících, naprosto bezmocných a komických intelektuálů. Jak tak Lanier přemýšlel o Takahašim a o tom, jak neužitečná byla všechna bezpečnostní opatření, znovu se mu sevřel žaludek.

Plán samozřejmě dovoloval výzkumníkům s nižšími přístupovými právy a odznaky dělat práci, jak nejlépe mohli, pod dohledem starších členů s téměř plným přístupem. Jejich zjištění byla filtrována, tříděna a shromažďována do konečných prohlášení, srovnávaných s odpovídajícími dokumenty v knihovnách. Takhle se to dělalo. S tak málo lidmi, jimž byl povolen výzkum knihoven, a s životně důležitými údaji zatajenými by trvalo desítky let, než by vyšly najevo významnější závěry.

V každém případě, takto to bylo zamýšleno. Lanier tak postupoval, protože v srdci byl stále voják. Poslouchal (i když ne zcela důvěřoval) ty, kteří stáli v řetězci moci nad Hoffmanovou.

Tohle nemá význam.

Tohle nemá vůbec žádný význam, protože se to stejně všechno zavírá. Budou balit, půjdou domů a Takahaši (jestli všechno půjde dobře) oznámí, že gesto dobré vůle bylo učiněno a uklidní obavy Sovětů.

Ale Sovětům se ještě nesmí povolit přístup ke knihovnám. Ledaže by byl prezident úplný blázen. V daný okamžik může Pandořinu skříňku držet jen jedna ruka.

Viděl něco z materiálů o technických úspěších Kameňanů. Vyzkoušel vzdělávací systém používaný v knihovně. Mohl by se zmínit o způsobech, jakými Kameňané zasahovali do biologie a psychologie. (Zasahovali – není už toto slovo předsudek? Ano. Něco z těch znalostí otřáslo jeho osobností a přispělo k nejhorším záchvatům „kamenění“.) Nebyl si jistý, co by jeho vlastní milovaná země udělala s takovou mocí, natož Sověti.

Patricie ještě chvíli zůstala sedět na té komedii, pak odešla. Šel za ní a dohnal ji na rohu ženské ubytovny.

„Momentík,“ řekl. Zastavila se a napůl otočila, nepodívala se na něj, ale na citrusy v květináčích, pěstované v širokém prostoru mezi dvěma budovami. „Nemám v úmyslu zastavit vaši práci. Vůbec ne.“

„Já také ne.“

„Jen jsem chtěl, aby to bylo jasné.“

„Je to jasné.“ Teď na něj pohlédla zpříma a zasunula ruce do kapes. „Nemůžete mít radost z toho, kam to spěje.“

Vytřeštil oči, trhl hlavou a pocítil náhlý vztek na její troufalost, tupost, nebo co to bylo skryto v té jediné krátké poznámce.

„Nemůžete být šťastný člověk, když nás tady držíte a přitom všechno víte.“

„Já vás tady nedržím.“

„Nikdy jste si se mnou nepromluvil, s nikým z nás, to už jsem pochopila. Říkáte věci, ale nemluvíte s námi.“

Vztek se vypařil a stejně náhle přešel v pocit ztracenosti a osamění. „Postavení má svoje výsady,“ řekl tiše.

„To si nemyslím.“ Zašilhala na něj. Zpochybňovala, provokovala. „Co jste za člověka? Vypadáte jako druh něčeho… tuhého. Zmrzlého. Jste skutečně takový, nebo je to jenom ta výsada?“

Lanier zdvihl ukazováček a zahrozil jím na ni, tvář se mu stáhla v trpkém úsměvu. „Vy dělejte svou práci. Já budu dělat také svou.“

„Pořád ještě nehovoříte.“

„Co k čertu chcete?“ řekl nevrlým polohlasem, přikročil blíž k ní, ramena nahrbená dopředu a přikrčený jako šelma, neuvěřitelně strnulá a nepohodlná poloha, pomyslela si Patricie. Byla vyděšená tím jeho náhlým výbuchem.

„Chtěla jsem od někoho jiného, aby mi řekl, co cítí,“ snažila se vysvětlit.

„No, já to udělat nemůžu.“ Lanierova ramena se narovnala a uvolnil čelist. „Jestliže začneme přemýšlením o něčem –“

„Kromě práce, práce,“ doplnila Patricie na pokraji výsměchu. „Ježíši, já pracuju, Garry. Celou dobu pracuju.“ V očích měla slzy a ke svému dalšímu šoku viděla slzy i v jeho očích. Lanierova ruka se pohnula k tváři, ale zadržel ji a jedna slza se mu kutálela po líci a pak vráskou po jedné straně úst.

„Dobře.“ Chtěl odejít, ale nemohl. „Takže jsme oba lidé. To jste chtěla vědět?“

„Pracuji, ale uvnitř mi pulsuje krev. Možná je to tím.“

Rychle si otřel oči. „Nejsem kus ledu,“ bránil se. „A není fér ode mne čekat něco víc, zrovna teď, než to, co dávám. Rozumíte tomu?“

„To je skutečně podivné.“ Patricie zdvihla ruce ke tváři, jako by ho napodobovala. Prsty sáhly jen k horkým lícím. „Omlouvám se. Ale šel jste za mnou.“

„Šel jsem za vámi. Zapomeneme na to?“

Patricie zahanbeně přikývla. „Nikdy jsem si nemyslela, že jste chladný.“

„Fajn,“ řekl Lanier. Otočil se a rychle kráčel k jídelně.

Ve svém pokoji si přitiskla pěsti na oči, nyní suché, a pokusila se dát dohromady slova písně, kterou měla jako dítě moc ráda. Úplně si na ně vzpomenout nemohla – nebo si nebyla jistá, že si na ně vzpomněla správně. Ale ať kamkoli jdeš, odvážila se napodobit melodii, cokoli děláš, já nad tebou budu bdít…

Kapitola devatenáct

Patricie seděla v ředitelském křesle na střeše ženských ubytoven. Hleděla na datum na hodinkách, zatímco se účastníci taneční zábavy scházeli ve vědeckém táboře. Podle údajů by měla válka začít za sedm dní.

Všechno se na ni navalilo moc rychle. Svoje názory mohla předložit, ale sama se nemohla přesvědčit o jejich přesnosti. Mohla by, například, říct Lanierovi, že Kámen nemůže být odkloněný moc daleko od svého původního kontinua. Historie Kamene a jejich současná přítomnost by se od sebe podstatně neodlišovaly. Asi to nestačí k zabránění válce.

Možná, že když budou Sověti vědět, že je válka bezprostředně blízko, že změní názory, zkusí tomu zabránit…

Možná přítomnost Kamene a jasná technická převaha, kterou dává zemím Západního bloku, donutí nějak Sověty překonat vlastní podráždění…

Možná sám Kámen jednoduše něco udělá a zruší ten efekt, a zarovná tu trhlinu bezprostřední budoucnosti Země…

Do tábora vstoupili Carrolsonová a Lanier. Patricie viděla, jak se vítají se členy týmu, kteří se sjížděli z jiných dómů.

Podivný pocit rozervanosti uvnitř pominul. Necítila ani hněv, ani smutek. Vlastně se necítila moc dobře. Jediná věc, která by jí přinesla radost, by bylo vplynutí do myšlenek, možnost pokračovat v práci, koupat se ve skvělosti a majestátnosti koridoru.

Přece jenom by měla jít. Sama to od sebe očekávala. Patricie od samého začátku odolávala pokušení hrát si na samotářského génia a vyhýbat se kontaktům s ostatními. Odolávat ale není totéž jako popřít vlastní přirozenost; chtěla zůstat stranou, jít do svého bytu a pracovat. Pomyšlení na tanec pod věčným světlem trubice (taneční zábava se pořádala venku) a rozhovory – v podstatě nutnost zúčastnit se sociálního rozpisu, i kdyby jenom na pár hodin – ji děsilo. Nebyla si jistá, jestli by si udržela náladu a rovnováhu, kterou si držela, aby se nerozpustila v slzách vzteku a bezmoci.

Sestoupila po schodech a opustila ubytovny, ruce v kapsách, podvědomě zvedala bradu, jak se blížila ke klokotajícímu zástupu.

Dva vojáci, dva biologové a dva inženýři si postavili syntezátor a elektrické kytary z vyřazené elektroniky. Pár týdnů už obíhala pověst, že kapela je dost slušná – snad i dobrá. Tohle bylo jejich první vystoupení před obecenstvem a teď vypadali jako ostřílení profesionálové, když ladili a nastavovali zesilovače.

Reproduktory podivné konstrukce vyhrabali archeologové někde v Alexandrii a nabídli je kapele pro taneční zábavu jako oběť dobré vůle, jako částečné odčinění toho úzkostlivého utajování. Reproduktory už byly rozmístěny v rozích pravoúhlé taneční plochy, nevyužívaného prostoru, určeného pro budoucí budovy. K reproduktorům nevedly žádné kabely; hudba do nich proudila na speciální frekvenci pomocí vysílače o nízkém výkonu. Zvuk, který z nich vycházel, byl poněkud kovový, ale byly použitelné. Heineman jeden zběžně prohlédl a řekl: „Nejsem si jistý, co to je. Tohle není reproduktor.“

„Funguje to, nebo ne?“ řekla Carrolsonová a přitiskla se ke svému vyhlédnutému tanečnímu partnerovi.

Heineman věděl, že produkují zvuky podle vysílaného signálu, ale víc už nic. Tato otázka nebyla nikdy uspokojivě vyřešena.

Pod neměnným světlem trubice se v tanci střídali členové bezpečnostního týmu s vědci a techniky. Skupina Sovětů stála pohromadě na jedné straně a hrála si na čekanky. Hua Ling, Wu, Chang a Farleyová se energicky zapojili, ačkoli už byli o přerušení prací informováni.

Kapela přešla na starý drsný rock, ale moc se to nehodilo k celkové náladě, takže se neochotně vrátili k modernější hudbě.

Patricie si zatančila s Lanierem jeden z japonských valčíků, které byly v posledních letech v módě. Na závěr, když se drželi na délku paží a měnili si místa, Lanier tajemně přikývl a usmál se. Cítila, jak zčervenala od krku až k tváři. Na závěr tance ji k sobě přitiskl a řekl: „Není to vaše vina, Pat. Děláte to výborně. Skutečný člen týmu.“

Rozdělili se a Patricie ustoupila ke kraji, zmatená, pocit její nicotnosti zmizel. Skutečně očekávala nebo chtěla Lanierův souhlas? Podle všeho ano; jeho slova ji potěšila.

Wu ji požádal o tanec a ukázal se jako schopný partner. Pak po zbytek slavnosti seděla. Během přestávky se k ní znovu připojil Lanier; horečně tancoval s množstvím partnerek, Farleyová a Chang byly mezi nimi.

„Bavíte se dobře?“ zeptal se.

Přikývla. Pak dodala: „Ne, ve skutečnosti ne.“

„Ani já ne, abych řekl pravdu.“

„Jste dobrý tanečník,“ řekla Patricie.

Lanier pokrčil rameny. „Občas můžeme přerušit přemýšlení, ne?“

S tím nesouhlasila. Bylo tak málo času. „Chci si s vámi promluvit.“

„V době odpočinku?“

„Je to tu dobré?“ zeptala se současně. Zvuk kapely byl tak hlasitý, že je stěží mohl někdo zaslechnout.

„Myslím, že je to stejně dobré místo jako jiné,“ řekl Lanier. Rozhlédl se po Takahašim; byl na opačné straně taneční plochy, nikde blízko Rusů.

Přikývla a oči se jí opět zalily slzami. Protože jí řekl něco hezkého, teď by se mu otevřela a vyjádřila své největší strachy, své nejtemnější úvahy. „Pokusila jsem se vypočítat, jak velkou energii dává Kámen na vytvoření koridoru.“

„Jak velkou?“ zeptal se Lanier a sledoval, jestli je kolem procházející lidé neposlouchají.

„Moc velkou ne. Je to komplikovaná otázka. Ale vůbec ne velkou.“

„Můžeme ji vyvinout?“

Stáhlo se jí hrdlo. „Je to možné. Kvůli tomu jste mě chtěli na Kameni? Abych vám řekla právě tohle?“

Zavrtěl hlavou. „Hoffmanová chtěla, abyste byla tady. Řekla mi, že jsem za vás odpovědný. Já vás jenom zapojil do práce.“ Sáhl do kapsy a vytáhl obálku. Otevřel ji a vyňal dva dopisy. „Nebyl jsem schopný dát vám je dřív. Ne, promiňte. Vypadlo mi to z hlavy. Měl jsem je s sebou v raketoplánu.“

Vzala mu dopisy z ruky a podívala se na ně. Jeden byl od rodičů, druhý od Paula. „Můžu odepsat?“

„Napište, co chcete. S rozumem.“

Poštovní razítko bylo týden staré.

Uplynul týden. Den plánovaného Armageddonu minul. Patricie zůstávala ve svém bytě, pracovala tak tvrdě, jak jen to její zdroje dovolovaly.

Svůj počáteční názor nezměnila.

Každý den pak byl vítězstvím, a reálně jí dokazoval, jakou mohla udělat chybu.

Kapitola dvacet

Lanier vystoupil z výtahu, chytil se vodícího lana a vmanévroval se do vozíku. Řidička drobné postavy – oblečená v modré kombinéze leteckých sil – jela s vozíkem mimo obvyklou dráhu a sledovala trať na Kirchnerovo shromaždiště a cvičiště. Lanier tu byl jenom dvakrát, pokaždé se setkal s admirálem. Držel se madel vozíku a pokoušel se připravit si odpovědi na otázky, o kterých věděl, že mu budou položeny.

Hoffmanová mu v minulém rozhovoru naznačila, že informace, které mu dala, nakonec dospěly ke Spojeným velitelům. To znamená, že teď je mají Kirchner a Gerhardt.

Gerhardtův pobočník se s ním setkal v krátkém tunelu před adaptovaným skladištěm nákladů, kde cvičil Kirchnerův vrtový tým. Vedl Laniera do prosté kamenné místnosti lemované provizorními kartotékami. Jedna široká žíla nikl-železa byla uhlazena a vyleštěna, aby sloužila jako projekční plátno. Kirchner se vznášel ve speciálním postroji a prohlížel si výstupy na záznamníku. Laniera přivedli a ohlásili. Gerhardt se přesunul přes halu a vstoupil po něm.

Kirchner na oba dva kývl. Admirál nevypadal spokojeně.

„Pane Laniere – byl jste korvetní kapitán, že?“ zeptal se příkře Gerhardt. Byl to zavalitý, upravený muž s tuhými černými vlasy a širokým rozpláclým nosem. Jeho oděv se trochu odlišoval od toho, který nosili jeho vojáci vnitřní obrany: zelená uniforma, černé boty s přilnavými měkkými gumovými podrážkami.

„Ano, pane.“ Lanier se odmlčel.

„Neinformoval jste nás, že Takahaši je sovětský agent, pane Laniere,“ řekl Kirchner.

„Ne, neinformoval.“

„Zjistil jste to před dvěma týdny a neinformoval jste o tomto narušení své velitele bezpečnostního týmu?“

Lanier mlčel.

„Měl jste k tomu své důvody,“ nabídl Kirchner.

„Ano.“

„Mohl byste nám je říct?“ zeptal se Gerhardt nepatrně napjatým tenorem.

„Bylo v našem zájmu dát Rusům nějaký prostor k nadechnutí, dovolit jim ‚vidět‘, že se stahujeme. To bychom nemohli udělat, kdyby byl Takahaši uvězněn.“

„Což bych udělal,“ řekl Gerhardt.

Lanier přikývl.

„Máte pravdu. Udělal bych to. Chápete, že to ohrozilo celou naši operaci? Takahaši mohl být svědkem našich manévrů, našich příprav k útoku –“

„Ne, pane. Je držen v táboře, aby posílal zprávy.“ Kirchner, věrný své obvyklé mlčenlivosti, nechal Gerhardta řídit „kázání“.

„A on ty zprávy posílal přímo přes nás, přímo v našich řídících signálech pro přistávání OTV. Báječné. Teď nařídím, aby ho uvěznili. Chci ho ihned odeslat na Zemi a chci ho obvinit z velezrady. Kriste pane, Garry.“ Gerhardt energicky zavrtěl hlavou, jako kdyby odháněl hmyz. „Chtěla Hoffmanová tohle?“

„Naznačila to.“

„Dala vám jméno. Nějaké výsledky? Mám na mysli, jestli se už Rusové rozhodli vyjednávat?“

„Ne, o tom jsem neslyšel.“

„Můžete si být setsakramentsky jistý, že nebudou. Vědí, co tu máme. Čekáte, že nám budou věřit, že se jen tak stáhneme a rozdělíme se s nimi o všechno?“

„Myslím, že i my jsme si potřebovali vydechnout. Mít šanci na zhodnocení.“

„Ví Hoffmanová, jaké informace Takahaši předal?“ zeptal se Kirchner.

„Ano. Materiály o knihovnách.“

„Ježíši, Garry, ten šašek měl přístup do míst, kam ani Kirchner a já nesmíme. Kdybyste mi aspoň řekl, že máte tuhle operaci pod kontrolou. Je tu něco, co bych měl vědět, že on se dozvěděl? Nebo co zjistila vaše roztomilá studentka?“

„Ano, nepochybně je,“ řekl Lanier a ovládal se, aby generál vychladl. „A vy víte, že vám to nesmím říct. Zeptejte se vašich nadřízených.“

Gerhardt se usmál. „Ano. Prezidenta – neoficiálně, Garry? – prezidenta, který žije v jakémsi předválečném snu o demokracii a o vesmíru mluví ještě méně, než o něm přemýšlí; Senátu, složeného z jeho republikánských poskoků a vlezprdelků, kteří jen chrlí dolary na znovuzískání jihu…“ Pohlédl na Kirchnera, který vrtěl hlavou, nepatrně se usmíval a hleděl do kamenné stěny asteroidu. „Nikdo z nich nevěnuje Kameni ani poloviční pozornost, než jakou by měli – nebo se mýlím?“

„Máte pravdu a mýlíte se. V této chvíli nemyslím, že by bylo pro všechny vlády světa důležitější téma, než je Kámen. Všichni o něm hloubají. Rusové se třesou hrůzou, že nad nimi budeme mít technickou převahu. Tu už máme, ale Kámen ji potvrzuje, není to tak?“

„Co tady nahoře Kirchner a já děláme, Garry? Proč nemáme informace, které máte vy? Ochrana Kamene je podřízena kapitánovi a mně, ale tihle parchanti kolem nás zatáhli oponu… Nemáme přístup do knihoven, nesmíme nahlédnout do dokumentů. Nerozumím tomu… je to nejpodivnější věc, o které jsem kdy slyšel. Jsem z toho cvok. Není už čas, abychom začali spolupracovat?“

„Mají svoje důvody,“ řekl Lanier.

„Sledoval jsem vás, Garry. Za poslední rok to s vámi šlo z kopce. Nechci znát žádné vaše tajemství pro vlastní potěšení. Co se to tu k čertu děje?“

Lanier se navlékl do druhého postroje a upravil si řemínky. „Jaké máte rozkazy ze Země, Olivere?“

„Mám se připravit na hrozící útok na Kámen a možnost nukleární konfrontace na Zemi.“

„Můžou Rusové dobýt Kámen?“

„Jestli proti nám nasadí všechno, co ve vesmíru mají, tak ano,“ řekl Kirchner.

„Myslíte, že to udělají?“

„Ano,“ řekl Kirchner. „Jak, to nevím. Ale ve dne v noci o tom přemýšlíme a snažíme se to uhádnout. Při našem příštím blízkém oběhu se asi pokusí využít nějaké malé šarvátky na Zemi – na moři a v Evropě – aby odvrátili pozornost od Kamene. Pak se na nás vrhnou a nejdříve se pokusí od nás Kámen dostat hrozbou. Nebo se přímo pokusí Kámen dobýt. Nevím.“

„Mohou mít úspěch?“

Gerhardt zdvihl ruku, aby ho přerušil.

„Budete se mnou souhlasit v tom, čemu čelíme, Garry? Dovolíte mi dát toho parchanta pod zámek?“

Takahaši si pravděpodobně svoji užitečnost odpyká.

„Ano,“ řekl Lanier. „Dostaňte ho z Kamene, jak nejrychleji můžete. Dovolte ministerstvu zahraničí, aby se o něj postaralo ihned, jak se dostane na Floridu.“

„Pustíte nás do knihoven?“ zeptal se Gerhardt.

„Ne. Jsou zavřené. Řeknu vám, co budete potřebovat vědět.“

„Pak odpovím na vaše otázky,“ řekl Kirchner. „Rusové mohou mít úspěch. Mohou nás porazit. Když na to použijí všechno, co mají, skutečně je nemůžeme zastavit, s výjimkou zapečetění vrtu, a to nemůžeme udělat, aniž bychom se zde sami neuzavřeli. Dostali jsme rozkaz to neudělat.“

„Ovšem,“ řekl Lanier. To by opravdu ukončilo všechny pochybnosti Rusů.

„Hezky jsme si s vámi pohovořili, Garry,“ řekl břitce Gerhardt. „Teď máme práci a musíme ty zkurvysyny vypakovat z Kamene.“

„Jen Takahašiho. Ruského týmu se nedotýkejte.“

„Bože, ne,“ řekl Gerhardt. „Neuděláme to, dokud nebude setsakramentsky pozdě na to, aby si kdokoli dovolil hrát si na citlivku.“

Kapitola dvacet jedna

Uvnitř břicha nákladního supernosiče právě vypuštěného z moře slyšel velitel pluku plukovník Pavel Mirskij techniky orbitální strážní plošiny tři, jak doplňují palivo do nádrží, které byly upevněné pod částí zádi, a připravují je k další etapě jejich cesty.

Mirskij se naučil mít rád beztížný stav; připomínalo mu to parašutismus a seskoky s dlouhým volným pádem. Spoustu času strávil padáním z letadel (a vznášením se v útrobách padajících letadel) v Mongolsku a blízko Tjuratamu – a získáváním skutečných zkušeností při výcviku na oběžné dráze – beztíže se mu zdála jediným přirozeným stavem.

Tohle by o spoustě svých mužů říct nemohl. Plná třetina prožívala zoufalá muka vesmírné nemoci. Tři těsné, dusné komory, naskládané v řadě podél osy supernosiče, nebyly zkonstruovány pro pohodlí. Oranžové boxy a tmavě zelené polstrování, pokrývající většinu povrchu, dávaly každému jen málo pocitu bezpečí.

Vojsko už bylo uvězněné dvacet hodin. Předtím byli vystaveni stresu ze startu a teď nemenšímu stresu ze stavu beztíže. Léky proti nemoci z beztíže měly už dávno prošlou lhůtu, byly to farmaceutické starožitnosti v plastových lahvích.

Mirskij takové věci překonával snadno a teď nabídl svým mužům takovou oporu, jakou mohl.

„Co si teď myslíš o historii, eh, Viktore?“ zeptal se svého zástupce, majora Viktora Garabediana.

„Do prdele s historií,“ řekl Garabedian a apaticky zamával rukama. „Zastřel mě a poraď si s ní sám.“

„Bude ti dobře.“

„Do prdele se zdravím.“

„Napij se vody. Ano, a taky ji pošli do prdele, jestli chceš.“

Viseli připoutáni ve svých sítích v přední komoře, obklopeni pachem nemoci a napětím a zvuky mužů, kteří se pokoušeli být zticha a leželi v sítích. Někteří se pokoušeli jíst z přidělených balíčků a tub, ale většina ne.

Když odstartovali z Indického oceánu přímo nad jižním koncem Carpenterova hřbetu, namířili si to podle plánu na Strážní plošinu v blízkosti Země, aby je znovu natankovali. Byli čtvrtým ze sedmi supernosičů; jeden startoval z Měsíce. Těch Sedm mělo kódová jména Zil, Čajka, Žiguli, Volha, Rolls-Royce, Chevy a Cadillac. Tři supernosiče, včetně Volhy, jejich vlastního, převážely generály – kódová jména Zev, Lev a Něv, podle oblíbené komediální taneční skupiny. Šest lodí vezlo po dvou stech mužů, lehké zbraně a eventuální zásoby, které by mohli, pokud uspějí při první části své mise, potřebovat; sedmá – Žiguli – vezla těžké zbraně, zvláštní zásoby a padesát techniků.

Jestli neuspějí, žádné další zásoby potřebovat nebudou. Jestli uspějí, budou schopni roky žít bez podpory Země nebo Měsíce. To tvrdili taktikové na základě svých teoretických úvah.

Mirskij uvažoval o podrobnostech, které nebyly v instruktážích uvedeny. Metoda vstupu se zdála celkem logická; byla jen jediná cesta dovnitř a jediná ven; obě stejné. Supernosiče byly maskované, předpokládalo se, že bude obtížné je objevit – velké tmavé nafouknuté kužely, na jejichž vrcholech byly tři bubliny – obsahovaly kokpit a zbraně. Hlavní části povrchu nosičů byly pod jednorázovými panely pro odvod tepla obrněny. Obrnění bylo kryto odrazovými antilaserovými štíty. Zda jim budou něco platné, až vlezou šelmě do tlamy – lepší o tom nepřemýšlet.

Zavřel oči a procházel si v duchu celou akci, až vstoupí. Každý z nich ponese lehký skafandr v plastovém vaku; objemnou helmu na jedné straně upevněnou řemenem, se stočenými a připevněnými konektory; batoh s kyslíkem a bateriemi na dvě hodiny; v dalším vaku padák a složený aerodynamický štít. Každý měl také výstroj obsahující malé, plynem poháněné rakety. Rakety měly tři trysky jen pár centimetrů v průměru, hvězdicovitě namířené směrem ven, když se připnuly na batoh. Ovládaly se tlačítky na ohebném kabelu, který procházel popruhy a zapadal do kapes přesně pod rukavicemi. Trysky v plastových obalech směřovaly dovnitř, a když se jimi pohnulo, tak v nich jemně šplouchalo palivo.

Vyzbrojeni laserovými puškami a Kalašnikovem AKV-297, střelnou zbraní určenou pro vakuum (samopal s většími zásobníky a složenou pažbou modifikovaný tak, že se v prostředí bez vzduchu nezadře) hodlají vybojovat zpět čest a historické místo Sovětskému svazu a jeho znepokojeným spojencům. Ne, že by jejich brífinky vůbec někdy o něčem takovém hovořily – žádný sovětský vůdce nemohl nikdy připustit, že čest a pozice byly ztraceny.

Jenomže Mirskij byl praktický člověk.

V polotmě začal další muž příšerně zvracet. Snad je to za den nebo dva přejde. Tohle mu pověděli odborníci v medicíně; není nic horšího než prvních pár dní v transportní vojenské lodi. Rusové strávili ve vesmíru dost času, aby to, co experti tvrdili, bylo založeno na faktech.

Trhl sebou. Až přijde čas, změní se síť v postroj. Všichni se uváží k „mobilnímu“ kladkostroji a budou jeden po druhém vytaženi z lodi. Od té chvíle budou samostatnými jednotkami, dokud se neshromáždí v uvnitř Bramboru – Kamene.

Mirskij uvažoval, jak je vrt bráněn a co leží za ním. Podrobnosti byly vábivě přesné, zatímco celkovou situaci zbývalo načrtnout podle okolností; bylo jim řečeno jen nezbytné minimum potřebné ke splnění prvního úkolu.

Vojsko ještě nikdy neútočilo na žádný cíl na oběžné dráze.

Neexistoval způsob, jak poznat nebo třeba jen uhodnout všechno, v čem se mohli mýlit.

Nehledě na to, že žádný voják neočekával, že bitvu přežije. Ve Velké válce zemřel jeho dědeček u řeky Bug, když Hitlerova armáda poprvé narazila na odpor; a samozřejmě tu byl Kyjev…

Rusové umějí umírat.

Kapitola dvacet dva

Hoffmanová si vzala jen nejnezbytnější věci; sedm vysokokapacitních paměťových bloků, vybraných snad ze dvou tisíc, pár osobních svršků a dva šperky, které dostala od zesnulého manžela před deseti lety. Nechala u svého domu v Taosu otevřené dveře; ať mají tuláci šanci vstoupit, popřeje jim pár dní potěšení.

Nic víc udělat nemohla. Požádala o pár laskavostí. Nebylo pochyb, co se během příštích čtyř dní stane; nikdo, s kým mluvila, ještě nezažil takové napětí.

Judita Hoffmanová byla na cestě na Kámen, protože se řídila instinktem, který jí v minulosti tak dobře sloužil. Doufala, že se nevydala na cestu příliš pozdě.

Řídila krotký postarší vůz – pronajatý buick – hodiny pouští, venkovem, městečky, městy a snažila se nepřemýšlet nebo pociťovat vinu. Nic víc udělat nemohla.

Byla sesazena vzteklou a pošetilou hlavou výkonné moci. Tři členové kabinetu ji obvinili, že ve skutečnosti ona odstartovala všechny tyhle zmatky.

„K čertu s nimi,“ zašeptala.

Vedle odbočky k Vandenbergovu řídícímu centru, v malém komplexu civilních obchodů sloužících personálu základny, uviděla zahrádkářství. Bez zaváhání u něj zaparkovala.

Uvnitř obchodu našla vyzáblého mladého příručího v listově zelené zástěře a kloboučku Robina Hooda. Zeptala se, kde jsou regály se semeny. „Zeleniny nebo květin?“ zeptal se.

„Obojího.“

„Ulička H, kolem ručního nářadí, hned u materiálu k mulčování.“

„Díky.“ Našla regály a vzala po balíčku od všeho, co viděla, po dvou, třech nějaké zeleniny a semena jahod. Když skončila, v košíku měla okolo deseti liber semínek. Příručí na tu hromadu ohromeně zíral.

Hoffmanová položila na pult dvě stodolarovky. „Bude to stačit?“ zeptala se.

„Myslím, že –“

„Nechte si, co zbyde,“ řekla. „Spěchám a nemám čas to všechno počítat.“

„Dovolte, zavolám vedoucího –“

„Nemám čas,“ opakovala a vytáhla další stodolarovku a položila ji k předchozím dvěma.

„Jsem si jistý, že to bude stačit,“ řekl příručí rychle a polkl.

„Díky. Dáte mi to do krabice?“

Popadla krabici a vrátila se do auta.

Lanier spal ve svém pokoji, když vtom zazvonil komunikátor. Natáhl se a stiskl tlačítko, ale očekávaná zpráva se neozvala, jen ticho.

Protřel si oči a zamrkal. Pak uslyšel, že ostatní komunikátory v celé ubytovně také zvoní. Na chodbě byly slyšet kroky.

Navolil na jednotce číslo. Roztřesený hlas odpověděl:

„Komunikace prvního dómu.“

„Tady je Garry Lanier. Copak máme všeobecný poplach?“

„Ano, pane Laniere.“

„Proč?“ Lanierův hlas byl nekonečně trpělivý.

„Nejsem si jistý, pane.“

„Chci mluvit ihned s komunikacemi osy.“

„Ano, pane.“

Když mu o pár sekund později odpověděl ženský hlas, požádal o stručné vysvětlení.

„Máme hlášený výjimečný stav tři z Londýna a Moskvy,“ řekla žena. „Radarová aktivita je zvýšená, zvláště sledování oběžné dráhy. Vyskytly se nějaké akce proti komunikačním a navigačním satelitům.“

„Nějaké zprávy z Floridy nebo Sunnyvalu?“

„Žádné, pane.“

„Zprávy z lunárních osad?“

„Nic pro nás, pane. Teď jsou na odvrácené straně.“

„Okamžitě jdu na osu. Řekněte Linkové a Pickneyové, aby zřídily zvláštní operační středisko se sezením pro přibližně patnáct lidí.“

Hlas Roberty Pickneyové ho přerušil. „Garry, jste to vy? Všechno už je připraveno. Na Kirchnerův rozkaz. Chce dát dohromady vědce a ochranu. Okamžitě přijeďte.“

Ve výtahu, obklopen ochrankou a zmatenými techniky, kteří ještě neznali podrobnosti, se Lanier pokoušel přemýšlet o všech věcech, které zbývá udělat, všech přípravách, které ještě musí vykonat. Cítil, že má na bradě strniště.

Všechno to byla neskutečná, podvědomě očekávaná, dlouhodobá noční můra. Dole na Zemi, kde strávil většinu života, kde většina lidí, které miloval – a bylo jich jen několik! – ještě žila, to pravděpodobně začalo.

Nemohl se zbavit představ, co v tomto okamžiku dělají lidé doma. Prožil to jako pilot, nikdy jako civilista. Poslouchají rádia, sirény; instrukce civilní obrany nikdy neměly skutečnou hodnotu. Příkazy k evakuaci, vysílané kabelovou komunikací od sousedství k sousedství. Vyděšení lidé házejí věci do automobilů nebo se tlačí do autobusů, vlaků nebo náklaďáků civilní obrany…

Pokusil se tyhle myšlenky potlačit. Potřeboval všechen důvtip pro sebe.

V prostorách osy bezpečnostní stráž organizovala lidi do skupin podle priority. Od tlačenice ho oddělili tři příslušníci námořnictva a nacpali ho téměř násilím do speciálního vozu.

Středisko vnější komunikace Kamene byl obezděný prostor okolo dvaceti metrů čtverečních v jednom rohu hlavního doku vstupní oblasti. Šest desátníků námořní pěchoty stálo u dveří, pušky připravené, boty zaháknuté do speciálních smyček, které by je podepřely v případě, že by chtěli zamířit a vystřelit. Lanier se protáhl mezi nimi. Uvnitř místnosti se shromáždilo deset lidí. Pozorně si ho prohlíželi, když si přitáhl křeslo.

Na stěně byly namontovány čtyři videoobrazovky. Nespočetné množství monitorů bylo připojeno k většině konzol. Jediná zapnutá velká obrazovka ukazovala rozmazaný obraz Kamene obklopený výstupními údaji. Byl to obrázek z Drakea: přesně jako ten, na kterém spatřil Kámen před čtyřmi lety poprvé.

Pickneyová mu podala pár velcro přezůvek. „Ještě to nezačalo,“ řekla. „Ale byl poplach. Něco zasáhlo ventilátor, ale nevíme co. Vezměte si to.“ Sundala z hlavy sluchátka s mikrofonem. „Za prošlou půlhodinu jsem dostala všechny koordináty.“

„Rozkazy?“

„Nic přesného. Jenom poplach.“

Sedl si, kam mu řekla, před skupinu klávesnic a monitorů. Kapitán Kirchner a jeho pobočník, mladý korvetní kapitán s knírem, oblečený v khaki, vstoupili o pár minut později a posadili se pár metrů dál u obdobné sestavy. Kirchner, zodpovědný za vnější ochranu Kamene, tu byl skutečně ústřední postavou. Gerhardt byl v prvním dómu a dohlížel na přípravy; ale co se teď dělo v dómech, bylo vedlejší.

„Pošlete patnáct mužů ven z vrtu s přenosnými detekčními systémy,“ řekl Kirchner. „Chci, aby se ukryli za ty plástvovité stěny, z dohledu – žádné výrazné označení. A dejte na pozice ty čertovské Gatlingy.“

Nastalo ticho. Pickneyová, sluchátka připlácnutá na krátké vlasy, soustředěně poslouchala. Z reproduktoru na protější straně místnosti vycházel praskot statické elektřiny.

Na největší obrazovce před Lanierem naskočil obraz, zavlnil se a ustálil do křišťálové jasnosti. Zdrojem byla kamera vně vrtu, v plástvovitém důlku. V tomto okamžiku byla kamera zaměřena směrem k Zemi. Okraj Země, dosud v temnotě, se dostal do ohniska. Obraz se dvakrát posunul, jak začaly fungovat zvětšovací čočky. Lanier pak spatřil kontinenty, vzory mraků, rozsvícená světla měst na noční straně. Během několika minut sestoupí na nejnižší bod oběžné dráhy kolem Země – méně než tři tisíce kilometrů.

Ve sluchátkách se ozval praskavý hlas. „Dare nebes, Dare nebes, tady je Rudá Krychle. Mimořádná pohotovostní situace.“

„Do hajzlu,“ zamumlal Kirchner.

„Medvědi právě oznámili závěrečný test. Kapitáne Kirchnere, teď vymýšlíme odezvu. Vaše situace je neznámá. Prosím, ohlaste se.“

„Jsme v bezpečí a připravujeme se,“ odpověděl Kirchner.

Rudá Krychle – Spojené vesmírné velení, které mělo hlavní stan v západním Coloradu – odpověděla:

„Jste mimo náš dosah, kapitáne. Věci musíme vést tak, jako kdybyste neexistovali. V sauně je pěkně dusno. Vypadá to, jako kdyby chtěli zlikvidovat naše pozice poblíž Země. Rozumíte?“

„Rozumím. Modlím se, že je udržíte v lajně, Rudá Krychle.“

„Dar nebes je na to sám, kapitáne.“

„Ano, pane.“

Přenos skončil.

„Moje obrazovka ukazuje, že se blíží OTV,“ řekl Kirchner. „Je identifikováno?“

„OTV čtyřicet pět; přiváží zásoby a posily, odstartoval před devíti hodinami ze stanice šestnáct,“ hlásila Pickneyová. „Monitorujeme ho.“

Kirchnerův pobočník potvrdil, že námořníci v zákopu se akusticky ohlásili na snímačích.

„Vezmeme je na palubu,“ řekl Kirchner. „Během dne, nebo tak nějak, přiletí další. Jestli situace přeroste v totální konflikt.“

„Ano, pane – už jich bylo vypuštěno několik.“

Na obrazovce před Lanierem se objevil obraz OTV. Přibližovalo se k vrtu. Náhle se roztáhlo do žhnoucí koule. Tiše a rychle se koule na okrajích rozpustila a ztmavla do nevýrazné oranžové. Trosky se rozlétly a vypadaly jen jako siluety v rozptýleném krunýři plynu.

„Pane,“ řekl Kirchnerův pobočník, „zachytili jsme tmavé objekty, které stíní hvězdy. Za OTV.“

„OTV je zničené,“ řekl Lanier. „Kapitáne, plížili se za naší lodí.“

„Můj Bože,“ vykřikl hlas v syčícím a praskajícím reproduktoru. Pickneyová přepnula frekvenci vojáků do celé místnosti. „Něco zlikvidovalo naši loď. Vidím –“

„Tranzity, tranzity! Žádné signály.“

„Tady Durban. Zachytil jsem tmavé skvrny, ale mohou to být poruchy.“

„Nejsou. Nevidím záblesky a zachytil jsem čtyři, pět, šest tranzitů – stíní hvězdy. Hlupáci.“

„Chystají se sestoupit rourou,“ řekl Kirchner. „Nacpěte tam nádrže z OTV, abyste ji zatarasili. Skupino A, lana.“

Kamery ve vrtu přenášely infračervené a podsvětlené obrazy mužů v oblecích, kteří se pohybovali za prvním rotačním dokem. Dělo, podobné míchačce na maltu, vypálilo svinutá ocelová lana přes stometrový průměr vrtu. Harpuny zafixovaly lana na protější stěně. V rychlém sledu jich upevnili sedm a lana vytvořila ve vrtu pavučinu. Pak tam dopravili a upevnili na místa dalšími lany tři odložené nádrže z OTV. Celá operace netrvala ani deset minut.

„Do vstupních oblastí se nedostanou,“ řekl Kirchner sebejistě. „Bylo by to mrhání časem. Jestli sestoupí rourou, tak kvůli dómům. Nás mohou setřít později. Doufám, že Oliverovi vojáci jsou připraveni.“

Ve zmatku Lanier odvrátil na chvíli oči od obrazovek, které ukazovaly Zemi. Znovu na ně obrátil pozornost. Podél Sovětského pobřeží západně od Japonska vyskakovaly drobounké oranžové skvrny; obyčejné rakety spolehlivě měnily v trosky satelity na nízké oběžné dráze a bitevní stanice. „Exploze,“ řekl Kirchner.

Jeden z vojáků vně vrtu řekl něco nesouvislého. Pak, když Pickneyová zesílila příjem, hlas pokračoval: „Pane, odhodili maskování.“

Na velké obrazovce naskočil obraz vrtu. Hvězdy blikaly za rotujícím dokem a vnějším okrajem vrtu. Proti hvězdám se pohybovaly tři stíny. Pak oheň lemovaný stíny a pláty tmavého materiálu odplul stranou a odhalil tvary očima obtížně rozeznatelné. Zrcadlové přídě vetřelců odrážely temný vnitřek vrtu a osvětlily hlavní dok.

„Identifikace,“ řekl Kirchnerův pobočník. „Jsou to ruské supernosiče nákladů, startující z moře. První je v rouře.“

Dvacet metrů široké ruské lodě připomínaly vánoční ozdoby, padající do vrtu. Neviditelné paprsky energie ze zbraní ukrytých za rotačním dokem už zahalily části vedoucího supernosiče oranžovou září. Lanier nedokázal sledovat, co se děje. Očima přejížděl od obrazovky k obrazovce; Kirchner mluvil jen málo. Postupy už byly určeny; jeho muži dělali všechno, k čemu byli vycvičeni a všechno, co dělat mohli.

„Pickneyová, přepojte mne do sedmého dómu,“ požádal Lanier.

„Teď jsou všichni v prvním nebo čtvrtém dómu,“ konstatoval Gerhardt.

„Pak mi dejte čtvrtý dóm. Kamkoli. Chci Heinemana.“

„Vedoucí loď opětuje palbu,“ hlásil anonymní hlas z vrtu. „Vypadá to, že míří na nádrže, možná na lana.“

„Možná lana nevidí,“ tvrdil jiný hlas. Tón obou vojáků byl klidný, dychtivý.

Lanier postřehl na jednom monitoru drobnou hvězdičku. Stanice šestnáct na nízké oběžné dráze Země v jednom tisíci kilometrů. Jak se díval, hvězdička se rozzářila do skvrny bílého světla. Pak zhasla.

„Heineman je na vašem tlačítku pět,“ sdělila Pickneyová Lanierovi. Stiskl tlačítko.

„Lawrenci, tady je Garry.“

„Byl jsem skoro venku ze dveří, ale vrátili mne zpátky. Jsem ve čtvrtém dómu, Garry. Byl jsem na cestě –“

„Lawrenci, jsme v – útočí na nás. Připrav V/STOL a zdvihni ho. Připoj k němu tuberider a umísti ho na dráhu. Zůstaň tam, dokud ti nezavoláme.“

„Rozumím. Už jdu.“

Knoflík vyskočil a ztmavl.

Nad Japonskem a Čínou vyrostly ze špendlíkových hlaviček do modrobílých skvrn ještě zářivější bílé květy – celkem čtyři. Byly to jaderné výbuchy na oběžné dráze, naplánované k zneškodnění komunikačních a energetických zařízení intenzivními záblesky elektromagnetického rušení – zdroj mohutného elektrostatického praskání v reproduktorech. Jak se Kámen pohyboval na své orbitě proti směru hodinových ručiček a jak se pod ním Země otáčela, viděl další výbuchy nad Sovětským svazem a Evropou – celkem čtrnáct. Skutečné nukleární jaro. Od Malé smrti zvedli sázku. Už žádná strategická výměna – žádné nechráněné elektronické nebo komunikační systémy nepřežijí tyhle úvodní kroky v tomhle tanci.

Menší obrazovka ukázala obrázky zachycené z těch snímacích satelitů, které dosud nebyly porušeny a dosud vysílaly.

Na pobřeží Severní Ameriky, jižním výběžku a Baja California svítalo, zář z obrovské výšky vrhala děsivé světlo přes oceán a zemi, jako tužková kapesní svítilna na plastickou mapu. Masakr ještě nezačal. Jaký byl plán předstírání? Podvod?

Vyjednávání už mohlo dávno začít. Co bylo uděláno, co bude uděláno, pokud by… Jak to vrátit zpátky, uklidnit to, vyřešit to omezenou konfrontací… Kdo podváděl koho, a jak daleko mohou dojít…

Kdo by se měl vzdát.

Kapitola dvacet tři

Plukovník Mirskij se chytil kraje dvířek vedoucích do kokpitu lodě. Neměl žádný přímý výhled do vrtu; protilaserový štít a obrněný vnější trup zakrýval přední okna. Nerozuměl displejům před dvěma piloty; byl na nich zmatek rozmazaných čar, stočených kruhů, věci podobné velikonočním vajíčkům přebíhaly a přecházely po mřížkovaném pozadí. „Připravte své muže,“ řekl velitel lodi a podíval se přes rameno. „Řekněte jim, aby se drželi v blízkosti stěn vrtu, dokud nevstoupí do prvního dómu. Mají tam muže s lasery. Píchají jako včely.“

Vypadalo to, jako kdyby na vnější trup v rychlém stakatu dopadaly těžké pěsti. Rozřinčel se alarm. „Darebáci; to byly Gatlingy,“ řekl kopilot. „Prorazili protilaserové štíty. Pomocný vnější trup je poškozen.“

Mirskij se vrátil a zavřel za sebou dvířka, velitelova poznámka o včelách mu ještě doznívala v mysli. Mirskij kdysi o včely pečoval v městském družstvu v Leningradě, měl to jako studentský výzkumný úkol. Vnikli jsme do úlu, pomyslel si. Přirozeně, pokoušejí se dát žihadlo.

Proplul první kabinou, zdvihl si přilbu a vydal stručné instrukce. Seržanti – velitelé družstev druhé a třetí kabiny – se protáhli dvířky, aby zalarmovali své muže. Pár minut a mělo by to začít.

„Proč tak mrzutě, Alexeji?“ peskoval vojáka, který si kontroloval přilbu. „Kamarádi, máte nabité zbraně?“

Sňali pušky z nabíjecích stojanů a prohlédli svítící kontrolky.

„Seřadit,“ zavelel Mirskij. Ve druhé a třetí kabině slyšel štěkání rozkazů. Velitel první roty, umístěné v první kabině, major Konstantin Ulopov, měl už nasazenou přilbu a dělostřelec Žadov mu kontroloval přípojky a uzavření obleku. Když mu řekl, že je vše v pořádku, Ulopov se otočil, aby pomohl Mirskému.

Nikdo z nich neměl žádnou zvláštní ochranu proti zásahu laserem nebo kulkou. Při tomto druhu válčení byly AKV nebo jen pistole – upravené pro vakuum, ale se standardními náboji – stejně účinné jako laser.

Mirskij přistoupil ke skupince obklopující „Zeva“, generálmajora Sosnického. „Náš prapor je připraven, soudruhu generále,“ hlásil.

Sosnického štáb tří důstojníků – se zampolitem, majorem Bělozerským, stojícím poblíž – znovu a znovu kontroloval generálův oblek; jako kuřata okolo slepice. Sosnickij protáhl zmatkem ruku a podal ji Mirskému. Mirskij ji pevně uchopil. „Maršál může být na vás a vaše muže hrdý,“ řekl Sosnickij. „Dnešek – nebo dnešní noc, nebo co vlastně je – bude slavný.“

„Ano, pane,“ řekl Mirskij. Ačkoli jeho názory na velitelskou strukturu hraničily s cynismem, Sosnickij měl tu moc, že ho přinutil pocítit dojetí.

„Vrátíme jim něco za Kyjev, že, soudruhu?“

„Vrátíme, soudruhu generále.“

Pohlédl na Bělozerského. Výraz politického důstojníka byl směsicí euforie a paniky. Oči měl rozšířené a horní ret vlhký.

Mirskij si otřel vlastní horní ret. Vlhký. Celou tvář měl vlhkou. Pak odešel od skupiny a znovu zaujal pozici.

Rozsvítila se šňůra světel v blízkosti tří kruhových dvířek východu a plavidlo započalo svůj nepravidelný sestup, vymyšlený tak, že jak by vojáci vyskakovali z lodi, poskytovali by střelcům nevypočitatelné terče. Také aby je to jako plevy rozptýlilo uvnitř vrtu; partneři by se navzájem drželi postrojů a skákali jako skupiny, aby zůstali pohromadě, než se zorientují.

Naslepo nestříleli; byla větší naděje, že zasáhnou jeden druhého než protivníky. Mohli střílet jen v přímém boji, když by protivníky viděli jasně; pak by asi nemařili čas uvažováním, zda se tomu nedá zabránit.

Všichni už byli oblečeni a seřazeni. Nouzový vzduchový uzávěr, který obklopoval dvířka východu číslo dvě, byl demontován a uložen u přepážky. Pumpy začaly odsávat vzduch z kabiny s chraplavým puf-puf. Průlezy mezi kabinami se uzavřely. Světla zhasla. Jedinou věc, kterou nyní mohli Mirského vojáci vidět, byla řada světel nad výstupními dveřmi a světélkující zář vlastních vodicích lan.

„Zkontrolujte vysílačky a radiomajáky,“ řekl. Každý voják rychle provedl kontrolu své komunikační výstroje a nanejvýš důležitých polohových radiomajáků.

Řada světel začala v půlsekundových intervalech blikat. Všichni si ověřili, zda jsou připnuti ke kladkostroji, který je povede a odvleče k východům.

Deset sekund do otevření východu. Pohyb lodi – trhavý, houpavý a vlnivý – jak manévrovací trysky naskakovaly nepravidelně – začal působit i na Mirského.

Už dlouho neslyšel pumpy. Byli ve vakuu.

Dveře se náhle otevřely a řady se začaly valit ven, do temnoty a ticha.

Dvě družstva určená pro první dóm – celkem dvacet mužů – odešla v první skupině.

Ve své skupině byl Mirskij třetí. Ulopov byl před ním a Mirskij se ho držel za řemen připojený k jeho stehnu. Zezadu se Mirského držel Žadov, který měl na boku upevněné laserové dělo. Trio se zachytilo dveří a společně se odrazilo, jak byli vycvičeni, a odlétlo od plavidla jako precizní parašutistická skupina, malá hvězda s šesti nohama v nesmírné temnotě.

Oči se mu rychle přizpůsobily a on zapnul radiomaják. V jednom okamžiku se mu málem zastavilo srdce, myslel, že je všechno ztraceno; neslyšel ani slabý signál. Pak se ozvalo stálé vysokofrekvenční VZÍÍ-vzíí-vzíí naváděcího signálu, vysílaného neznámým krajanem – snad už mrtvým, zabitým Američany – ve vrtu vedoucím do druhého dómu.

A už zaznamenal skvrnku světla vstupu do prvního dómu.

Kolem létaly trosky. Narážely do sebe i do něj. Všechno bylo pokryté kapkami tmavé kapaliny. Před helmou se mu blýskaly velké kusy kovu, části rozdrcené přepážky a zvlněné tabule oceli… loď.

Zamotány v něčem neviditelném, trosky jednoho ze supernosičů se těžkopádně chvěly, zachyceny v jakési pavučině. Byly obklopeny těly, která se snášela do vrtu; většinou bez přileb. Následovaly je kusy údů a trupů.

Obklopovala je oslepující svatozář. Kolem lodí se mihotalo intenzivní světlo reflektorů a vojáci prvního výsadku, mrtví i živí. Žadov se pustil Mirského řemenu a Mirskij instinktivně hrábl po mužově zbrani, ale místo toho chytil paži. Oblek se v sevření svíjel, tělo se prudce zkroutilo a téměř odvleklo Mirského od Ulopova. Žadovův oblek byl proděravělý a unikající vzduch jím otáčel jako píchlým balónem. Mirskij se natáhl tak daleko, jak mohl, a uchopil dělo. Podal ho Ulopovovi.

(Tak jasné jako skutečnost – v té chvíli jasnější – stál v travnatém poli a pozoroval tuto noční můru. Sebral padák ze žluté trávy, zavrtěl hlavou a ušklíbl se vlastní představivosti.)

Vojáci zaplnili vrt, byly jich stovky, a všichni instinktivně cítili neviditelné laserové jehly a kulky, které je hledaly, aby zaútočily, prorazily, roztrhaly…

Mirskij přitáhl Ulopova k sobě a paprskem světla na přilbě přejel kolem sebe, aby si prohlédl stěny, ke kterým se měli přibližovat. Nic nebylo vidět. Žadovova smrt je samozřejmě zdrtila.

„Použij sadu raket,“ řekl majorovi. „Teď se rozdělíme.“

„Šššojď, Brambore,“ poznamenal suše major, hlasem aktivovaný mikrofon odřezával první zvuk každého slovního spojení. „Šššeplejší než pec. Šššiž se pečeme. Šššodně štěstí, plukovníku!“

Mirskij se pustil řemene a odpálil vlastní pomocnou raketu. Zamířil ven, pryč od změti trosek a hrozných mrtvol. Vypnul pomocné rakety a přepnul na svůj přilbový displej. Před očima se mu objevil signál a jeho poloha na malé světélkující plošce. Opravil polohu další raketou jako stovky jeho soudruhů – kolik stovek, nemohl říct.

Náhle si vzpomněl na číslo té změti trosek, kterou teď měl daleko za sebou. Byla to měsíční loď – obsazená těmi nejdokonaleji vycvičenými pro boj v nízké gravitaci. Jejich nejlepší.

Mirskij, teď sám se svým signálem a raketami – v tuhle chvíli bez zájmu, kolik mužů má vzadu nebo vpředu – slétal vrtem k drobnému kroužku světla.

„Prorazili,“ řekl Kirchner a uhodil dlaněmi do opěradel křesla. „Ve vrtu není nic než těla a trosky. Asi tři supernosiče byly odraženy; musíme zneškodnit zbytek. Nikdo neunikne, ovšem – nemůžou se vrátit.“

„Piloti budou čekat, dokud nás nedostanou,“ řekl Gerhardt unaveně do komunikátoru. Právě dohlížel na evakuaci civilních skupin do čtvrtého dómu.

„Nezní to moc optimisticky, Olivere,“ řekl Kirchner. „Teď je řada na tobě.“

„Máme nějaký přenos z Perského zálivu,“ hlásila Pickneyová. „Dešifrovali jsme ho. Kapitáne, chcete si ho poslechnout?“

„Pusťte nám ho,“ požádal Kirchner.

Po zaznění signálu slyšeli téměř mechanicky znějící mužský hlas: „Jedna K to je Zabiják sedm, Jedna K to je Zabiják sedm, vypouští kroužky kouře; opakuji vypouští kroužky kouře. Upíři, počet čtrnáct, úhel padesát stupňů, zdroj Turgeněvova malá základna. Opakuji, čtrnáct upírů. Šest dolů. Dvě zahájení. Kouřící kroužek, s přímým smažením, devět dolů, nahoru s noži, jedenáct dolů. Tři upíři, dvacet stupňů. Kněží ven. Kněží a upíři se utkali. Varování salamandřím posádkám. Hvězdice vypuštěny. Mořští Draci pozor. Dva upíři, šest stupňů. Nesou tři zahájení. Teď pění. Krátké oči ven, čepele ven, Garda ven, nože blíže ke středu.“ Pauza. „Dva upíři, tři stupně.“ Další pauza, pak tiše: „Sbohem, Shirley.“

„To je křižník House,“ zašeptal Kirchner a promnul si oči. „Je pryč.“

„Další,“ řekla Pickneyová. „Ománské pobřeží.“

„Přepněte nám to,“ nařídil Kirchner a pohlédl na Laniera.

„– CVN devadesát-šest, skupina Hairball,“ poznamenal signál, „druhé vypuštění Pera Dvě; opakuji Pero Dvě, zahajují Písečnou blechu, opakuji, Písečnou blechu. Speciální atomovka čtvrté třídy, budeme informovat Poštovní úřady.“

„Letadlová loď Fletcher posílá k náletu na pobřeží strategický letoun střední třídy,“ přeložil Kirchner.

„CVN osmdesát-pět, kód Zorro Doktor Betty, Poštovní úřady vyzvedly vaši propustku. Drápy škrábly Písečnou blechu. Mořští Draci jsou ostražití. Zpomalte zdění a Krocaní peří dolů. Opakuji, zpomalte zdění a –“

„Skupina Hairball, Vedoucí muž, Ženich a Alfa Delta Viktor… Nejlepší muž, Pokojská, oběd odsunut –“

„CVN devadesát-šest, napočítal jsem třicet osm upírů, zdroj podmořská základna třídy Turgeněv, dosah deset stupňů, nože nahoru, krátké oči, Mořští Draci v bojové pohotovosti. Kněží a upíři, na střetu s andělíčky dva, Ježíši Kriste“ – očividná kletba, ne kód – „jsou na dvou stupních –“

Kirchner sebou trhl, když byla zpráva přerušena.

„Mohl jsem být tam dole,“ řekl. „Přímo v ohni.“

„Kolik OTV vypustila Stanice šestnáct?“ zeptal se Lanier.

„Mimo OTV 45 pět. Tři letí k nám. Dva na Měsíc.“

„Varujte ty tři, že na nás útočí a že nejsme schopni je přijmout. Doporučte jim, aby se nasměrovali k Měsíci.“

„Jestli to mohou udělat,“ pravila Pickneyová.

Evakuace základen na nízké oběžné dráze Země a ostatních stanic už začala. Válka se teď rozšiřovala; nehořely jen obranné základny, ale terčem se stávaly i výzkumné a průmyslové stanice.

„To je paráda,“ řekla hořce Pickneyová. „Vypadá to, že se to vymklo kontrole.“

„Samozřejmě,“ Gerhardt mluvil komunikátorem. „Jenom idiot nebo někdo hodně zoufalý by si myslel něco jiného. Garry, udělal jste všechno, co jste tady mohl udělat. Za pár minut vás budu potřebovat v prvním dómu. Jsem teď na cestě zpátky.“

Kapitola dvacet čtyři

Vasquezová spala na palandě pod stanem, vyčerpaná po sedmihodinové intenzívní práci. Dva záznamníky, rozšířený procesor a několik tuctů listů papíru leželo bez ladu a skladu na podlaze stanu okolo postele.

Patricie, Carrolsonová, Farleyová, Wu a Chang – a samozřejmě Heineman ve V/STOLu – tvořili jedinou skupinu, která nebyla umístěna do prvního a čtvrtého dómu. Lanier se rozhodl, že její práce je příliš důležitá, než aby se zcela zastavila.

Zdálo se jí o kiosku na Zemi. Promarnila možnost koupit si zmrzlinu. Sen se změnil a ona stála ve třídě u tabule a pokoušela se vysvětlit těžko pochopitelné problémy moři neukázněných studentů. Začali na ni házet kousky křídy. S naprosto přesvědčivou realitou viděla, jak křída zasahuje rovnice na tabuli. Nehýbat se, vykřikla, stop! Třída přerušila zmatek. Sebrala z podlahy kus křídy a zakroužkovala oblasti rovnic, které byly označeny zásahy. Samozřejmě, řekla, tyhle ukazují –

Carrolsonová ji uchopila za rameno a zatřásla s ní, aby se probudila.

Patricie si odhrnula pramínky černých vlasů z čela a pohlédla na ženu spánkem opuchlýma očima.

„Máme se přesunout do čtvrtého dómu,“ řekla Carrolsonová.

„Proč? Já pracuji –“

„Práce skončila, miláčku. Náklaďák čeká. Číňané jdou také. My všichni. Hoďte sebou!“ Její tón byl sarkastický. Patricie zdvihla svůj batoh a nacpala do něj záznamník, paměťové bloky, multimetr a procesor. Carrolsonová vypadala, jako by jí chtěla batoh vytrhnout z rukou, pak se stáhla, rukama si objala vlastní ramena. „Tohle teď nebudeme potřebovat. Skutečně ne.“

Slzy stékaly Carrolsonové po tvářích a rozpíjely se jí na prsou na kombinéze. „Všichni to říkají,“ pokračovala. „Já to nechápu, ale ten nesmysl přišel na téhle síti – a ta jediná je určená pro nouzové vysílání.“

Patricie si přitiskla batoh na hruď a běžela za Carrolsonovou k náklaďáku. Šeptem klela.

Jak podivně se chová, pomyslela si částí mysli, do které ještě realita nepronikla. Jak hystericky. Koneckonců to přece věděla. Mohla se připravit.

Carrolsonová, Wu a Chang vylezli do náklaďáku za ní. Farleyová s nimi vyjela na rampu a do tunelu.

Kapitola dvacet pět

Mirského naplnila hrůza. Postrkován vpřed zášlehy trysek, periodicky vypouštějících tenké a rychle se rozplývající obláčky peroxidu vodíku, orientoval se podle signálů radiomajáku. Všude ho čekalo dno; žaludek mu říkal, že padá do všech směrů. Vpředu byla šedočerná hlubina. Mraky se v cárech hnaly nahoře, dole, vzadu, vpředu. Nesměl zavřít oči; musel udržovat přilbový displej zaměřený na signál radiomajáku.

Zahlédl pár svých druhů, výtrysky z jejich raket se podobaly kondenzačním stopám křídel tryskáčů vylétajících z vlhkého vzduchu. Kolik? zeptal se. Jaká protiopatření Američané připravili?

Prošel tou nádhernou hrůzou, tímto místem bez stropu a dna a letěl dolů druhým vrtem. Jen ve druhém dómu bude schopen odpoutat se od středové osy a rozbalit svůj nosný štít a následovat jednoduchou mapu, která se mu zobrazí na přilbovém displeji.

Jeho strach se pomalu měnil v rozjaření. Nejdelší seskok, který kdy na Zemi absolvoval, trval šest minut, byl krásnější než milování, krásnější než den, kdy dostal svoji leteckou peruť. Ale tady letěl neustále, urychlován každým novým zášlehem, deset minut, patnáct minut.

Kdyby zemřel při přistání, mělo by to cenu. Vidět místo, kde země byla oblohou, kde může skočit do každého směru a dopadnout na zem. Cenu má všechno. Cenu má i noční můra vrtu a roztrhaná těla jeho soudruhů, tváře napuchlé a promodralé vakuem, oči vyvalené za víčky a příšerně bílé.

„Šššlukovníku Mirskij, jste to vy?“

„Ano! Identifikujte se.“

„Šššlopov. Viděl jsem ostatní z naší lodě – víc jak stovka! Šššsou jako andělé, plukovníku. Šššchrchrrvní družstva padají neustále, podívejte se za sebe, ššchrlukovníku.“

Opatrně otočil krk, udržoval přitom jedno oko na signálu, pak se podíval nad sebe a pod sebe. Uviděl drobounké bílé tečky padáky – v namodralé mlze nad podlahou dómu. Mírně se natočil a v dalším kvadrantu jich viděl víc – snášeli se dolů, jak bylo plánováno, aby převzali kontrolu nad vchody do výtahů u jižní zdi prvního dómu. Nadmul se pýchou. Kdo jiný mohl postoupit tak daleko? Historie!

Viděl tmavou díru uprostřed přední zdi. Nikdo z nich neměl v zásobnících obleku víc vzduchu než na dvě hodiny – jak dlouho to bude trvat, než dopadnou?

V táboře čtvrtého dómu se Carrolsonová vzdala pokusu zorganizovat členy vědeckého týmu. Většina členů ochrany zaujala určená postavení; vyprazdňovali ubytovny, jídelnu a zapojili se do evakuace.

Patricie seděla v jídelně, zkřehlá, zaschlou nudli pod nosem, napůl poslouchala ojedinělé rádiové signály z reproduktorů v jídelně. Signály z vnějších satelitů byly ještě směrovány vrtem do převáděčů ve vstupech do každého dómu. Elektronické tlachání robotů, klidně ponechaných sobě samým na oběžné dráze, vyhledávalo předsunuté hlídky a bitevní stanice nebo utichalo při vstupu do atmosféry, aby vysondovalo o pár milionů lidských bytostí víc a uzákonilo odstrašující prostředky, které nyní zaručovaly jen víc a víc smrti.

Vymklo se to kontrole, pomyslela si Patricie.

Křeč. Pohyby, které dělá umírající člověk, záchvěvy mrtvoly. San Diego, Long Beach, Los Angeles, Santa Barbara. Křeč.

Farleyová a Chang si plakaly v náručí. Wu byl zticha a neživý, seděl na stole jako socha. Rimskaya stál v rohu s lahví skotské, určitě pašované, a přihýbal si každých pár sekund, dokud neupadl.

Pár bývalých pracovníků obrany, kteří se uchýlili ke starým žertům, odhadům a dohadům, klidně analyzovalo, kdo vyhrává, kdo je ještě schopen střílet, jaká další stanoviště těžkých zbraní se otevřou. „Ponorky pod polárním ledem?“

„Ne – obě strany si je nechají do rezervy na potom.“

„Jaké potom?“

„Kdo se o ně stará?“

„A co ta nákladní auta – víš, reverzní vozidla, zavrtají se do země, když se žene tlaková vlna.“

„Do hajzlu s nima všema.“

Křeč.

Zavřela oči, jako by chtěla potlačit představu svého domova pohlceného náhlým výbuchem světla a záření, které mění na uhel kulisy zdí a střechy.

A uvnitř, nepatrně chráněni stíny domu – upečeni zaživa, ale ještě ne zuhelnatělí – a pak rozmetáni na popel tlakovou vlnou –

Rita a Ramon.

Farleyová se přiblížila k Patricii, poklepala jí na rameno a přerušila jí snění. „Nemůžeme se vrátit,“ řekla. „Inženýři říkají, že už nezbývá žádný kosmodrom. Vandenberg, kosmodromy – Kennedyho vesmírné středisko i Edwards zničeny. Nemůžeme se dostat ani na Měsíc. Není dost lodí ani paliva. Nikdo sem nepřiletí deset, možná dvacet let. Tohle říkají inženýři: Pár dobrých ploch máme v Číně, ale na orbitě nejsou žádné raketoplány, aby se setkaly s OTV, i kdybychom chtěli letět zpátky.“

Připojil se k nim Wu. „Z Číny nic nezůstalo,“ řekl. „Rusové stále házejí bomby. Všechna města, ve kterých jsem žil, jsou už teď zničená. Učili jsme se ve škole civilní obranu. Věděli jsme, kam budou bomby dopadat. Ruské bomby a možná americké bomby. Každé město mělo svoje bomby.“

„Kdy je pohřeb?“ zeptal se někdo vzadu. Nikdo se nezasmál, bylo jen ticho. Byl to mimořádně necitlivý žert. Až na to, že to nebyl žert. Pohřeb bývá, když někdo umře.

Ale když jsou mrtvé nebo umírají miliardy lidí?

Carrolsonová si sedla vedle Patricie. „Úřední inkoust je všechno, co tu je,“ řekla lakonicky. „Wayne je pryč, i náš syn. Už jsou mrtví, jsem si tím jistá. Víte, chvilku to bude pekelně bolet. Pak si zvykneme…“ Třásly se jí tváře a zčervenaly, jako by se jí vyrazila vyrážka. „Rimskaya vychlemtal všechen chlast, bastard.“

„Půjdu do knihovny,“ prohlásila Patricie.

„Nemůžete,“ namítla Carrolsonová. „Je uzavřená.“

„Potřebuju něco dělat.“

„Samozřejmě.“ Ale nic nenavrhla.

„Hej, máme další záběry z vnějších kamer!“ zaječel někdo. Dotlačili do jídelny velkou obrazovka videa a zapojili do sítě.

Patricie se na videoobrazovku nedívala. Viděla družicové snímky a snímky z lunárních teleskopů z konflagrace v knihovně Thistledown City. Někde na Zemi – ve Washingtonu nebo Pasadeně v kanceláři Hoffmanové – kopie těchto snímků shrnovaly zkázu, kterou zobrazovaly, zjevení Soudného dne.

Carrolsonová se dívala, avšak s přivřenýma očima a sevřenými rty.

Jedno po druhém města rozkvétala ohněm. Atmosféra se po každé explozi rozvlnila, jako kdyby byla do rybníka hozena obrovská ocelová koule.

Nad západní polokoulí, nad Atlantikem, se teď jasnější než zář úsvitu plazila žlutá, teď purpurová, teď zelená.

Přes celý svět se hnala koruna požárů; plameny skákaly ne ze stromu na strom, ale z města na město, z kontinentu na kontinent.

Lidé nebyli víc než borové jehličí.

Kapitola dvacet šest

Gerhardt a Lanier stáli v blízkosti několika čet vojáků střežících vchod do nulového výtahu. Gerhardt zdvihl dalekohled. „Smítka,“ řekl. „Moskyti. Většina z nich klesne do tohoto dómu. Ale pár jich vypadá, že přelétnou.“ Podal dalekohled Lanierovi.

„Do druhého dómu.“ Od uzávěru vanul chladný vítr a pohrával si s Lanierovými vlasy. Lanier pozoroval trasu dvou skvrnek dalekohledem a sledoval jejich kondenzační stopu v ose. Sklonil dalekohled, aby zkontroloval obranu kolem dvou táborů vědeckého týmu.

„Jo. Potřebovali bychom tady větší sílu, než máme.“

Znovu zdvihl dalekohled a spatřil široké bílé tečky v menším úhlu, blízko jižního uzávěru. „Padáky,“ řekl Lanier. „Někteří jsou už v atmosféře.“

„Ježíši, to je úsilí,“ řekl s obdivem Gerhardt. Zdvihl vysílačku. „Jižní nulové tunely, ozbrojené síly přicházejí vaším směrem. Všichni ve vrtu, mějte oči otevřené.“

Lanier se nedokázal soustředit. Přemýšlel o předstírané akci; zapálili svět jen proto, aby tu získali výhodu? Doufali, že budou moci kontrolovat výsledky vyjednáváním, drželi se příčinných souvislostí jako při Malé smrti? Náhle se mu udělalo špatně z těch tisíců vyumělkovaných způsobů chování vyčarovaných zástupci vlády, vojáky, vlastenci a zrádci a bojovníky a –

Chtělo se mu odplazit se do tmy a spát.

Nemohl se zbavit představy Hoffmanové na silnici do Vandenbergu v její limuzíně, jak doufá, že uteče šílenství, opouští potápějící se loď a bere do zaječích – aby se dostala sem, kam se šílenství taky rozšířilo, a stejně se jí to nepodařilo; čelí výbuchům nad Vandenbergem.

„Ví to?“ zeptal se.

„Ví co?“ řekl Gerhardt.

„Ví Rusové, že začala Smrt?“

Gerhardt, který nikdy nebyl v knihovně a neměl ponětí, o čem Lanier mluví, se na něj zamračil. „Na co se to ptáte, Garry?“

Lanier ukázal nahoru. „Chtějí nás zatáhnout do bitvy, ale vědí, že nikdo z nás už nemá nejvyšší velení?“

„Nějaké vedení přežije,“ řekl Gerhardt.

„Olivere, záleží na tom?“

„Do prdele, vy víte, že na tom záleží!“ zařval na něj Gerhardt, až mu slina vyprskla na bradu. Utřel si ji rukávem kombinézy, zavrtěl hlavou a otočil se se zrudlou tváří. „Nepovolte zrovna teď, Garry. Potřebujeme každého.“

„Budu bojovat,“ řekl Lanier.

„Nebude to poprvé, že?“ zeptal se Gerhardt, hlas měl napjatý a drsný.

„Na zemi ano.“ Vzory chování. Žádný odpočinek, žádný konec, ani po soudném dni. „Kde je moje zbraň?“

Dokázali projít druhým vrtem, navzdory sporadické střelbě zde umístěných vojáků. Pár jich zemřelo, ale ne moc…

Zastaví někdy padání?

Mirskij se natočil, aby si prohlédl město –

Takové město nikdy neviděl!

– rakety ho postrčily sto metrů od vrtu, pak dvě stě metrů, pak tři sta. Zahlédl orientační bod, který hledal – nulový most přes řeku obtáčející dóm – a přesunul se od osy Bramboru k slabé záři plazmové trubice.

Ostatní vojáci už volně padali atmosférickou bariérou a plazmovou trubicí. Jejich informátor je ujistil, že průchod je bezpečný, pokud nebudou otálet – ale Mirskij věřil jenom zkušenosti a přežití. Nemohl vědět, jestli jsou jeho soudruzi živí nebo mrtví – pokud je vůbec viděl, byli moc malí na to, aby rozluštil nějaké podrobnosti. Zmenšili se – jak může pár set vojáků ovládnout objekt velký jako republika?

Jak padal od osy, perspektiva se velmi zvolna měnila. Necítil žádný údiv, jaké má sobecké city a že mu nevadí, že ho naplňují. Tyto emoce už Mirskij cítil mnohokrát předtím, během výcviku nebo při hrozných testech vytrvalosti. Byly to emoce vojáků v bitvě, kruté a trpké, zabarvené strachem, ale většinou přetékající vlastním zájmem.

Neměl naprosto žádný zájem o stát, Otčinu, revoluci. Necítil žádnou hanbu.

Jenom padání. Spirálový vnějšek se jako velký válec točil kolem něj. Držel směr na orientační bod pomocí raket. Ticho, ani zvuky větru. Připravil si vzdušné saně, rozevřel je a spojil jejich segmenty.

Pak zaznamenal, že byl snesen pár stupňů od mostu. Opravil dráhu dalším zážehem rakety. Bylo tu tak málo rozruchu, že se mohl zbláznit… a najednou padal asi minutu velmi pomalu…

Cítil – snad jen v duchu – zaštípání a věděl, že proletěl plazmovou trubicí. Pod nimi, snad jenom pár set metrů, ležela horní hranice atmosféry, pod udržovací bariérou. Opřel se o sáně a připoutal se rukou a nohama k vydutému vnitřnímu povrchu. V jakémkoli úhlu se poprvé otře o atmosféru, saně ho otočí do úhlu nejmenšího odporu. Proletí horní vrstvou atmosféry, dokud neuslyší hvízdání vzduchu při průchodu, pak sáně odkopne a začne patnácti nebo šestnáctikilometrový skok, dva nebo tři kilometry nad podlahou dómu uvolní padák. Bude lehčí, bude se lehce snášet; náraz nebude vůbec tvrdý.

Přiblížil se k němu další voják a zamával – nepoznal, kdo to je, ale měl odznaky Šestého praporu z Rolls-Royce. Mirskij také zamával a pokynul mu, aby si připravil saně. Voják je zdvihl – přeložené, roztrhané kulkami – pokrčil rameny a odhodil je. Udržovali radiové ticho, ale voják použil rakety a přiblížil se tak blízko, že mohli odezírat.

– Můžu bez nich přežít?

– Nevím. Sbalte se do klubíčka a nastavte vzduchu záda… jestli můžete.

Bylo obtížné se vyjadřovat pohyby rtů, takže Mirskij předvedl sbalení za štítem tím, že přitáhl kolena a objal je rukama.

Voják přikývl a signalizoval palcem a ukazováčkem, že rozuměl. Začali se vzdalovat – voják padal mnohem pomaleji, protože ho trysky směřovaly k Mirskému. Mirskij viděl, jak voják znovu zapnul rakety a pohybuje se od povrchu uzávěru, ke kterému mířil, a pak už byl zaneprázdněn přípravou na vstup.

Zkontroloval svoji pozici vzhledem k mostu. Ještě jedna úprava raketami. Teď začal pociťovat tlak proti saním. Vibrace, slabé šťouchance.

Ještě jeden zášleh a pak rozepne a odhodí raketový balík. Kam dopadne ho nezajímalo, pokud to nebude na něj.

Za okamžik, díky přípravám a téměř zlostnému očekávání, pohlédne na město a dozví se, jaké tajnosti vlastně na Bramboru jsou. Proč o něj mají bojovat? Co jim může přinést?

Jak bude Západ reagovat tváří v tvář krádeži své největší výhry? Nebo při pokusu (slyšel pověsti) o odstranění jeho orbitálních základen a výzvědných satelitů?

Jak by za stejných okolností reagovalo Rusko?

Otřásl se.

Saně se třásly a vířily kolem osy. Na moment omdlel, pak se probudil kosti drtícím prásknutím a vysokým, kolísavým jekotem.

Klesal.

Saně se znovu otočily a zapružily, ale teď byly natočeny do jednoho směru. Znovu se přitiskl k vnitřnímu povrchu, podepřen lokty a koleny, a doufal, že nemá nic zlomeného. Bylo to prudší než pády ze tří metrů při výcviku. Cítil v ústech krev. Kousl se asi zevnitř do tváře – cítil jazykem kus odchlíplé tkáně. Zavřel oči bolestí –

(a sebral padák ze zlaté travnaté louky, usmál se na planoucí slunce, podíval se na své druhy a zastínil si oči, aby uviděl vzdálené skvrny dopravních letadel –)

A padal. Chvatně rozepjal řemeny saní. Vzduch kolem něj řval. Pak uchopil řemeny volně do rukou. Prudce saně otočil a ony se mu vytrhly z prstů.

Dokázal to!

Od této chvíle to byl pouhý volný pád a parašutistické cvičení. Otočil se a roztáhl ruce a nohy, aby vyrovnal sklon a stabilizoval se. Most byl zatím jen bílou linkou přes černomodrou řeku. Byl to opravdu správný most – opravdu nulový most?

Ano – všiml si skvrnky nedaleké strážní budky a rozeznal obranné linie a rozmístěné pytle s pískem. Nemohl zatím padat špatně, když překročil třetí oblouk dómu… Byl správně, ve skutečnosti moc blízko – musí se nějak snést stranou.

Kolem přilby mu teď jemně bzučel vzduch. Zkontroloval svůj laser a kalašnikova a prohlédl rychle opasek s vybavením.

Kdy otevřít padák, posoudí zrakem. Nemělo smysl počítat od osy, protože každý padal jinou rychlostí. Zdvihl palec. Zakryl jím most.

Zatáhl za výtažné lanko a padák vyskočil a vzdouval se, zhroutil se a znovu se vydul, rozprostřel se doširoka z balíčku podobného klobásce.

Mirskij škubal a kýval a trhal vodícími šňůrami oběma rukama, zatáhl jednou, pak druhou, vypustil z jedné strany padáku trochu vzduchu, aby se pohnul v jednom směru, pak z druhé strany.

S úlevou zjistil, že přistane nějakých pět kilometrů od cíle. Pravděpodobně ho nesrazí – ledaže by měli víc mužů, než jim bylo ohlášeno a radarem zaměřované automatické zbraně uvnitř dómů – ale jejich informátor řekl, že je nemají.

Viděl ostatní, jak se snášejí nad ním a jen pár pod ním. Byly jich stovky.

Mirskij se pokusil zadržet slzy, ale nemohl.

Kapitola dvacet sedm

„Kde je Patricie?“ rozhlédla se Carrolsonová po kantýně.

„Nevím,“ odpověděla Farleyová. „Před pár minutami tu byla.“

„Musíme ji najít.“

„Půjdu,“ nabídla Carrolsonová. Musela se odtud v každém případě dostat; nebyla si jistá, zda by scénu v jídelně vydržela déle.

Vyšla pod světlo trubice a rozhlédla se po táboře. Očima se zastavila na něčem podivném. Proti tmavě šedému jižnímu uzávěru padaly jako sníh bílé skvrnky – tucty, pak stovky. Běžící námořník nesl dva lasery. „Podívejte!“ vykřikla, ukázala a napůl se otočila. Nikdo si jí nevšímal. Voják naskočil na zadek jednoho plně naloženého vojenského náklaďáku hřmícího z tábora.

Carrolsonová zavrtěla hlavou, aby si ji pročistila. Byla opilá zármutkem a vztekem; ve zhnusené mysli neměla žádnou solidní myšlenku. Nemohla si teď takový handicap dovolit. Musí myslet jasně a musí najít Vasquezovou.

Na opačné straně tábora vyjel od vyvýšené stanice vlak. Podívala se na hodinky; podle jízdního řádu zastaví ve čtvrtém dómu ve 14:00 hodin. Nástupiště bylo prázdné; vojáci žádný vlak nepoužívali, jen náklaďáky. Vlaky automaticky jezdily, jako by bylo všechno v pořádku.

„Ježíši,“ vydechla, když náhle pochopila. Vasquezová se chtěla vrátit do knihovny. Kdo mohl tušit, že to myslí vážně?

Přiběhla k ní Farleyová. „Jsme napadeni,“ řekla nechápavě. „Parašutisté. Ruští vojáci. Kosmonauti. Cokoli jsou, snášejí se do prvního a druhého dómu. Sem se také snesou.“

„Viděla jsem je,“ řekla Carrolsonová. „Patricie odjela do knihovny. Musíme ji najít –“

„Jak? Vlak odjel. Další pojede za půl hodiny. Nemáme náklaďák – všechny použili.“

Carrolsonová se nikdy necítila tak bezmocná a nesvá. Stála se sevřenými pěstmi, tváří k jižnímu uzávěru. Většina parašutistů klesla pod její zorný úhel.

Patricie hleděla na sedadlo před sebou, kousala si spodní ret. Vlak nikdo nedoprovázel; byl to omyl nebo prozřetelnost.

Od té doby, co opustila Zemi, byla jako ve snu. Bylo možné být uvězněn ve snu?

Ve snu můžeš dělat všechno, když se naučíš, jak ho kontrolovat, utvářet a ovládat.

A rovnice trefuje křída…

Jestli to, co viděla v rovnicích, je správné, pak přesně v tomhle okamžiku existovalo místo – křivka – kde táta seděl v křesle a četl Tiempos de Los Angeles, a koridor procházel v její blízkosti. Jenom musí najít správné dveře, správný úsek koridoru a najde Ritu a Ramona, Paula a Julii.

Sotva mohla čekat a říct to Lanierovi. Byl by potěšen. Rimskaya by byl hrdý, že ji doporučil. Rozřešila tajemství koridoru – poslední kousky skládanky zapadly na místo přinejmenším ve snu.

Všechny je může vzít domů.

Vlak zastavil, ona vystoupila a vyšplhala se po schodech z přízemí.

„Slečna Vasquezová?“

Patricie se tváří otočila k člověku, se kterým se nikdy předtím nesetkala. Seděl na betonovém kraji východu z podzemní dráhy. Vlasy měl černé a krátké a byl oblečen do přiléhavého černého oděvu.

„Promiňte,“ řekla a její oči se na něj ve skutečnosti nesoustředily. Byla v sevření silného pracovního stavu. „Nevím, kdo jste. Nemohu se zdržovat.“

„Ani my nemůžeme. Musíte jít s námi.“

Vysoké stvoření s hlavou úzkou jako prkno a očima vystouplýma se odlepilo od stropu. Ramena mělo zahalená stříbrnou tkaninou; jiné oblečení nemělo. Jeho pokožka byla hladká jako jemná kůže a zrovna tak hnědá.

Zírala, vnitřní koncentrace se vypařila.

„Záležitosti se tu docela pomotaly, že?“ řekl muž. Patricie si uvědomila, že má nos, ale ne nosní dírky. Oči měl bleděmodré, téměř bílé, uši široké a okrouhlé.

„Promiňte,“ řekla tišeji. „Nevím, kdo jste.“

„Jmenuji se Olmy. Můj společník je Frant; nepoužívají jména. Doufám, že vám nevadí naše vměšování. Každého jsme si velmi pozorně prohlédli.“

„Kdo jste?“ zeptala se Patricie.

„Žil jsem tu, před staletími,“ vysvětloval Olmy. „A přede mnou moji předkové. Když na to přijde, vy můžete být jedním z mých předků. Prosím. Nemáme čas hovořit. Musíme jít.“

„Kam?“

„Koridorem.“

„Skutečně?“

„Tam je můj domov. Frant a jeho příbuzní přišli odjinud. Oni… nu, pracují pro nás, nedá se to přesně popsat.“

Frant slavnostně potřásl hlavou. „Prosím, nebuďte vyděšená,“ řeklo to hlasem velkého ptáka, hlubokým a švitořivým.

Vánek ze severního uzávěru prošel městem třetího dómu a šuměl v blízkých stromech. Za vánkem následoval štíhlý letoun okolo deseti metrů dlouhý ve tvaru kužele po délce zploštělého s useknutým vrcholem. Půvabně proplul kolem věže a přistál kousíček od jednoduchého středního stožáru.

„Pracujete na něčem pozoruhodném,“ vysvětloval Olmy. „Tam, kde žiji, jsou lidé, které by to velice zajímalo.“

„Pokouším se dostat domů,“ řekla Patricie. Uvědomila si, že to zní, jako když ztracené dítě rozmlouvá se strážníkem. „Jste strážník? Hlídáte města?“

„Ne vždy,“ odpověděl Olmy.

„Prosím, pojďte s námi,“ řekl Frant a postoupil kupředu na dlouhých a podivně ohnutých nohách.

„Unesete mne?“

Olmy natáhl ruku, nemohla říci, zda prosil nebo naznačoval, že okolnosti nemá pod kontrolou.

„Jestli nepůjdu ochotně, přinutíte mne?“

„Přinutit vás?“ Vypadal zmateně a pak se zeptal: „Myslíte silou?“ Olmy a Frant si vyměnili pohledy. „Ano,“ řekl Olmy.

„Pak bude pro mne lepší, když s vámi půjdu, že?“ Slova jako by vyslovil někdo cizí, Patricii dosud neznámý, klidný a v analýze noční můry zběhlejší.

„Prosím,“ zaprosil Frant. „Dokud se tu situace nezlepší.“

„Tady se záležitosti nezlepší nikdy,“ řekla. Olmy ji s dvornou úklonou vzal za ruku a vedl k otevřeným oválným dveřím v plochém nose plavidla.

Vnitřek letadla byl stísněný, v zadní části se rozšiřoval do tvaru T, stěny byly jako abstraktní vlny na vyleštěném mramoru, samá bílá křivka. Olmy uchopil měkkou přepážku a vytvaroval ji do podoby pohovky. „Sem si prosím lehněte.“

Ulehla do měkkosti. Látka se pod ní zpevnila a vytvarovala podle jejího těla.

Úzkohlavý hnědý Frant s nohama do X prolezl bělostí jako druhý a uvelebil se na svou vlastní pohovku. Olmy vytáhl oddíl naproti Patricii a posadil se do něj; dotkl se náhrdelníku.

Srovnal ruce na vypouklině před sebou a zakřivený povrch vybuchl do rytin černých linek a červených kruhů. Vedle ní bělost mizela do protáhlé průsvitnosti a vytvořila eliptické okno. Okraje okna zůstaly mléčné jako zamrzlé sklo.

„Teď odjedeme.“

Město třetího dómu pod ní mizelo. Jak se letadlo naklonilo, okno se zaplnilo strohou šedí severního uzávěru.

„Věřím, že budete mít opravdovou radost z místa, kam letíme,“ řekl Olmy. „Můj obdiv k vám narůstá. Jste mimořádně inteligentní. Jsem si jistý, že na Hexamon uděláte také dojem.“

„Proč nemáte nos?“ zeptala se Patricie vzdálená kdesi v myšlenkách.

Za nimi vydal Frant zvuk jako slon, když si brousí kly.

Kapitola dvacet osm

Sovětští vojáci, přidělení do druhého dómu, se snášejí na dvě stě metrů široký pruh krajiny, která připomínala park a oddělovala řeku od jižního uzávěru. Čety se znovu seskupily ve dvou bodech na opačných stranách nulového mostu, každý kolem tří kilometrů od tohoto objektu. Spojení mezi četami na opačných stranách mostu bylo dobré.

Mirského skupina se ukryla v hustém lese sukovitých borovic; zjistili, že most je silně chráněn a brzo tam přijdou posily; musí udeřit teď. Výzbroj ještě neopustila Žiguli, supernosič sedm, a plné tři čtvrtiny ze třiceti čet nebyly v plné síle. Ztráty ve vrtu byly značné a mnozí z těch, kdo přežili vrt, asi tak jeden z dvaceti, nedokončili cestu a seskok padákem.

Čety byly navrženy pružně; přeživší seržanti spojili dohromady rozbité čety a vytvořili nové. Mirskij měl pod bezprostředním velením jen dvě stě deset vojáků a, samozřejmě, byla malá naděje, že jich získá víc. Nikdo nevěděl, kolik jich přežilo seskok do ostatních dómů.

Dvacet vojáků SPECNAS přidělených Mirského praporu zůstalo ve spojení rádiem. Přeplavali řeku a zřídili ve městě druhého dómu pozorovatelny.

V dómu už byli dvě hodiny. Vojáci NATO na mostě se nepokusili o ofenzívu; to dělalo Mirskému starosti. Věděl, že v situaci obránců je nejlepší taktikou bezprostřední a ničivá ofenzíva. Mohli překvapivě zaútočit, když jeho muži padali z osy; zřejmě byli zmatení a zatím ne v plné síle.

Mezi jeho skupinou a cílem útoku ležel les a několik širokých betonových podezdívek neznámého účelu. Pro tuto chvíli to byly pro jeho vojáky dostačující kryty, ale během okamžiku se mohly změnit v pasti – a s katastrofálními následky.

Generál „Zev“ – generálmajor I. Sosnickij – seskok do druhého dómu přežil, ale při přistání se zranil; zlomil si obě nohy, když se mu padák roztrhl ve výšce sta metrů. Dostal uklidňující prostředky, ležel ukrytý v nízkém porostu stromů a byl strážen čtyřmi vojáky. Mirskij mu nemohl nijak pomoci. Politruk Bělozerskij – samozřejmě – také přežil a stál těsně vedle generála jako sup plný naděje.

Mirskij strávil v Moskvě se Sosnickým pár týdnů výcviku. Generálmajora si vážil. Sosnickému, pětapadesátiletému muži s kondicí třicátníka z pluků na výcviku, se Mirskij zalíbil a nepochybně měl co do činění s jeho rychlým povýšením na Měsíci.

Nikdo s vyšší hodností než plukovník do druhého dómu nesestoupil; s výjimkou „Zeva“. Ve skutečnosti to znamenalo, že Mirskij má velení. Garabedian seskok přežil – a to dávalo Mirskému určitou dávku jistoty. V lepšího zástupce doufat nemohl.

Mirskij vedl tři čety k předním betonovým konstrukcím, ještě kilometr vzdáleným od mostu. Vršek podezdívek byl plochý a pokrýval asi tři sta metrů čtverečních. Horní povrch neposkytoval žádnou ochranu. Beton byl dva metry vysoký, téměř zeď, za níž se dalo vzpřímeně chodit. Ale přesto pouze taková ochrana nebyla dostatečná; Mirskij se obával, že zakřivený dóm nabídne spoustu nezvyklých palebných úhlů a příležitostí k útoku. Mají nepřátelé lasery nebo malé raketové zbraně, které mohou proniknout dvaceti nebo třiceti kilometry vzduchu?

Pokud ano, jeho muži budou snadno postříleni, ať se ukryjí kdekoli.

Zaměřil rádio na jižní vrt a hledal nosnou vlnu. Našel ji, vyslal zprávu podplukovníkovi Pogodinovi do prvního dómu a zeptal se ho, kolik má vojáků a jaká je jeho situace. Pogodin byl na palubě Čajky s „Něvem“.

„Mám čtyři sta,“ odpověděl Pogodin. „Něv je nezvěstný. Plukovník Smirdin je těžce raněn. Pravděpodobně nepřežije. Dobyli jsme dva tábory a máme deset zajatců. Nulový výtah máme pod kontrolou.“

Ze čtvrtého dómu hlásil major Rogov sto mužů na pozicích, ale žádné dobyté cíle; tunely byly silně bráněny. Zamýšlel se přesunout se svými muži na ostrov pomocí gumových vorů dobytých v rekreační oblasti. „Lev“ nepřežil Chevyho kolizi s překážkami ve vrtu. Plukovník Eugen byl mrtev a po veliteli praporu podplukovníkovi Nikolajevovi se slehla zem.

Jejich velitelská struktura byla v troskách.

Opět se v něm vzedmula nenávist, sevřela mu hrdlo a stáhla žaludek. „Rozmístěte se a zaměřte cíle,“ rozkázal velitelům čet na bližší straně mostu. Zamával paží na obě strany a zůstal za betonem, aby řídil ostatní čety.

Palba ručních zbraní pozdravila jeho muže, když opustili kryt a rozprostřeli se ve skupinách po dvaceti mezi stromy a ostatními podezdívkami po obou stranách Mirského. Nedalo se říct, kolik vypálilo laserů; byly tiché a neviditelné – s jednou výjimkou: když jejich paprsky prolétaly vlhkým nebo prašným vzduchem. Zdvihl rádio a promluvil s kapitánem, který velel četám na vzdálené straně mostu.

„Opětovat palbu,“ řekl. „Zaútočit a odrazit.“

Pak povolal další tři čety a poslal je na různá místa říčního břehu, aby tam zaujaly palebné pozice v lese a za kruhovými podezdívkami.

Dalekohledem mohl rozeznat tváře obránců za plastovými štíty. Jeho muži takové štíty neměli; jen jeho dalekohled mohl zachytit neviditelné laserové paprsky, kdyby obránci takové systémy vlastnili; téměř každé laserové dělo se proměnilo v příval oslepivých paprsků. Byla spousta zbraní, které vojáci NATO mohli mít a mohli použít, a on nemohl.

Obránci postavili pytle s pískem v řadách rovnoběžných s vozovkou mostu. Ne všechny pozice byly obsazeny; kdyby se mu podařilo dostat svoje vojáky k řadám před pozice v plné síle, mohli by téměř bezpečně přeběhnout k mostu.

Vztyčil se, aby znovu přehlédl pozice dalekohledem a pak se skrčil a sdělil instrukce četám na protější straně. Vzduch prořízl odporný praskot; Mirskij vyvalil oči a podvědomě se připravil na smrt. Měl vědět, že Američané mohou mít v rukávu něco moderního a smrtícího; byli posedlí překvapivými zbraněmi –

Praskot zazněl znovu a pak následoval nesmírně silný hlas. Hlas hovořil rusky se silným německým přízvukem, ale slovům bylo rozumět.

„Není důvod pro boj. Opakujeme, není důvod pro boj. Můžete na chvíli zůstat na současných pozicích, ale nepokoušejte se o další postup. Je nutné, abyste poslouchali. Na Zemi probíhá strašlivá bitva jaderných zbraní.“

Mirskij zavrtěl hlavou a zapnul rádio. Nehodlá mařit čas posloucháním –

„Máme dostatek zbraní a osob, abychom vás úplně zničili. To není zapotřebí. Mezi námi už jsou vaši krajané – ruský vědecký tým. A je tu také svědectví vašich soudruhů ze supernosičů. Můžeme vás s nimi spojit; čekají vně vrtu.“

„Mirskij stiskl přenosové tlačítko a nařídil útok. Pak rozkázal zbývajícím četám dosáhnout říčního břehu a spojit se s protějšky pod mostními pilíři. Až dosud vypadal kryt dobře – a jak budou pod mostem, budou moci střílet do uliček mezi americkými pytli s pískem a zabránit jim, aby je obsadili.

„Boj mezi námi je zbytečný. Naše nejvyšší velení jsou mrtvá nebo vyřazená, snad na léta. Vaše smrt je nesmyslná. Můžete zůstat na současných pozicích, ale oznamte, že souhlasíte, jinak zahájíme palbu.“

Další hlas představil sám sebe; zkreslený, ale Mirskému známý – podplukovník Pletněv, velitel eskadry supernosičů. Buď kapituloval nebo byl ještě vně vrtu; nebyl žádný způsob, jak ho zajmout; měl zemřít ve vstupu do vrtu, a ne aby ho zajali živého.

„Soudruzi. Naše státy na Zemi spolu válčí. Zkáza je jak v Sovětském svazu, tak i ve Spojených státech. Náš plán nemá dál smysl.“

K čertu s ním. Mirskij se pohyboval se svými muži po obou stranách. Dobudou tenhle cíl a pak další a pak si snad promluví –

„Ššššeliteli Mirskij,“ zasyčelo rádio. „Nepřátelské posily překročily most.“

Palba z děl znovu začala a Mirskij, poprvé v životě, slyšel křik umírajících mužů.

Kapitola dvacet devět

Heineman, zkroucený na sedadle pilota V/STOLu, poslouchal výměny v ruštině, angličtině a němčině. Přenašeče ve vrtech automaticky přenášely radiové signály z dómu do dómu a koridorem; proč je nevypnuli? Oni – snad – snad zachytává signály z ruských přenašečů.

Hnal tuberider s pocitem neurčitého nebezpečí; teď byl tisíc kilometrů v hloubce koridoru, nehybný na singularitě. Pociťoval marnost. Naprogramoval komunikační procesory, aby sledovaly všechna radiová pásma a získávaly všechny zprávy pro oddělené přehrání. Seděl v prvním sedadle; vrtem dokonce přicházely nějaké videosignály.

Byl svědkem vlny požárů, která se hnala kolem Země; pak signál zanikl.

Bylo jen čirou náhodou, že se ohlédl přes rameno a všiml si pohyblivého bílého světélka. Prolétlo mu nad hlavou a hnalo se na opačnou stranu. Cokoli to bylo, vypadalo to, že se to pohybuje ve spirále kolem plazmové trubice a zůstává to ve vrstvě plazmy; vzduchový vír byl viditelný stín ve všeobecné záři. Na Kameni nebylo jiné letadlo – v každém případě o žádném neslyšel. Pochyboval, že by Rusové měli něco tak složitého.

Co to tedy bylo?

Duch. Uprostřed všeho vzrušení uviděl svého prvního ducha. Tak už to chodí, že? Zapnul sledovací systém letadla.

Na moment se na obrazovce objevil jasný bod a dokonce počítač zachytil a zvětšil jeho celkový obrys. Byl aerodynamický a podobal se tupému klínu. Nahrával informace asi pět sekund, pak náhle sledovací systém zapípal a cíl se ztratil.

Patricie cítila v duši ledový chlad. Hleděla průzorem na boku Olmyho letounu a sledovala stejnoměrně světle hnědý a bledě šedý povrch, který pod nimi ubíhal. V nitru se jí svářily dvě osobnosti; jedna silnější, která jí zakazovala jakýkoli pohyb nebo vnější reakci. Druhá byla normální, fascinovaná, dokonce trochu pobavená Patricie. Kdyby se měla přiznat, byla raději tou druhou Patricií – vzdálenou, nekomplikovanou bytostí, co se pokouší být zábavná a bere na lehkou váhu to, co se stalo. Ale ta první se stala silnější a ona nepromluvila. Nepohnula ani hlavou. Jen hleděla na stěny koridoru, které se kolem nich otáčely a mizely za zádí.

„Nemáte hlad nebo žízeň?“ zeptal se Olmy. Neodpověděla. „Nejste unavená, nechcete spát?“

Nic.

„Budeme tam za nějaký čas. Za pár dní. Axis City je nyní milion kilometrů v hloubi Cesty – koridoru. Prosím, řekněte nám, když budete něco potřebovat…“

Pohlédl dozadu na Franta, ale dostalo se mu jen mrknutí jednoho oka, které nic nenavrhovalo.

Patricie cítila, jak z ní všechno uniká; všechna zakořeněná ctižádost a naděje nemohla zadržet tento nevyhnutelný třes. Roztřásla se jí ramena. Ohlédla se po Olmym a rychle se otočila zpět. Oči jí plavaly; slzy se sesbíraly v koutcích a když potřásla hlavou, rozlétly se kolem ní. Pomalu zdvihla ruce a zakryla si jimi tvář; tekoucí slzy jí smáčely prsty a stékaly po dlaních.

Všechno mizí, všechno se rozpadá –

Hruď se jí zdvihala. „Prosím,“ zašeptala.

Jsou mrtví. Skutečně zmizeli. Nezachránila jsi je.

„Prosím.“

„Slečno Vasquezová –“ Olmy natáhl ruku, aby se jí dotkl, ale rychle ji stáhl, když ucukla.

„Ach, Jesus y Maria.“ Její tělo sebou trhlo a nohy se roztřásly silou jejích vzlyků. Něco jí trhalo hruď a proráželo temnotu za víčky nepravidelnou červení. Objala rukama ramena a kolébala se v křesle tam a zpět, záda ohnutá, zuby zaťaté a rty semknuté.

Páteř se jí zkroutila a ona se svinula do klubíčka. Je to záchvat?

Tohle je hoře.

To je ztráta. To je uvědomění. To není šílenství.

Olmy se ji nepokusil uklidnit. Pozoroval ženu, která oplakává svět, ztracený – jeho druhu – na třináct století. Starodávná žena, starodávná muka.

Patricie Luisa Vasquezová se rmoutila pro miliardy mrtvých a po způsob života, který on nezná.

„Je jako otevřená rána,“ řekl Frant, přemístil se dopředu a skrčil se za Olmyho ramenem. „Přál bych si pomoci, ale nemohu.“

„Nikdo nemůže pomoci,“ pravil Olmy. I přes třináct set let zanechala Smrt v jeho lidech jizvy bolesti. Bylo mu to jasné, hleděl na ni, posuzoval její odlišnosti; Nexus byl vykován Smrtí, Naderité získali moc jako výsledek… A kolik z jejich předsudků, kolik z jejich umíněné slepoty bylo prodlouženou ozvěnou Patriciiny bolesti?

„Jestliže je pro ni pomoc nemožná, pak mne to pomyšlení bolí,“ řekl Frant.

Kapitola třicet

Gerhardt přinesl ze svého provizorního velitelského stanoviště svitek map.

„Kontrolují jižní konec prvního dómu – včetně táborů vědeckých týmů – a výtahy do vrtu v jižním pólu. Také nás napadli ve druhém dómu, ale vypadá to vyrovnaně – Berenson nasadil polovinu svých mužů ze čtvrtého dómu, jakmile zazněl poplach. Překročili most v těžké palbě. Ve třetím dómu se Rusové o nic nepokusili – a ve čtvrtém jsou nijak účinně rozptýlení a ne příliš aktivní.“ Gerhardt vyrovnal širokým pohybem ruky mapu. „Nemáme sílu je rozdrtit, ale oni nemají sílu zabrat víc, než zabrali. A zatím nezareagovali na naši nabídku.“

„Máme ještě lidi ve vstupních oblastech?“ zeptal se Lanier.

„Ano, a mohou tam vydržet měsíce – nemohli jsme už poslat dolů poslední náklad jídla a zásob. Čtvrtý dóm je napůl soběstačný a Berensonovi vojáci to tam definitivně mají pod kontrolou, takže to vypadá, že budeme mít problémy jen v prvním a druhém dómu. Naši vojáci mají zásoby na dva týdny. Pokud jim neshodíme zásoby z osy – tuto možnost nyní zkoumáme – dojdou jim.“

„Jak si poradíme se supernosiči venku?“

„Zatím jsme je dovnitř nepustili. Je tam jeden, který podezříváme, že převáží těžkou techniku, která má být svržena z osy do druhého dómu. Nedovolíme jim proniknout barikádou. Nejsou nadšení, ale pár dní budou muset počkat.“

„Nabídli kapitulaci?“

Gerhardt zavrtěl hlavou. „Ne. Pletněv odvysílal svoji řeč, ale zatím nehodlá lodě otočit. Nabídl, že se pokusí vyjednávat o ukončení nepřátelství. Posádky supernosičů se chtějí připojit ke svým soudruhům. Vědí, že se nevrátí domů a podezírám je, že vědí, že jejich vojáci uvnitř jsou silně oslabeni masakrem ve vrtu.“

„Takový pitomě zoufalý manévr…“

„Nefungovalo to… všude,“ řekl trpce Gerhardt. „Ale přivedli nás do nepřirozené pozice. Kámen je zazátkovaná láhev, situace je bezvýchodná. Ne, že bychom chtěli odejít nebo někam mohli odletět, kdybychom chtěli. Ale dělají mi starosti SPECNAS. Mohou teď mít vrahy a průzkumníky rozmístěné po celém druhém dómu a za pár dní k nám mohou najít cestu; nemáme vojáky schopné zadržet je mimo třetí nebo čtvrtý dóm. Jsou to nechutná individua, Garry. Oddaná a výborně vycvičená. Čím déle budeme čekat, tím spíš nás dostanou.“

„Takže ve druhém dómu jsme ve slepé uličce?“ zeptal se Lanier, oči mu nervózně sklouzly na mapy.

„Všude. Nikdo se nemůže pohnout. Jediné, v čem můžeme pokračovat, je počítání mrtvých.“

„Myslíte, že to ví? Mám tím na mysli, jestli si to sami přiznají?“

„Jestliže se sem takhle mohli všichni dostat, s veškerým potřebným výcvikem, myslím, že můžeme bezpečně prohlásit, že jejich velitelé nejsou hlupáci.“

„Co pěšáci?“

„Jako my, pochybuji, že mají pěšáky.“

„Jak dlouho bude trvat, než dostanou rozum?“

„K čertu, Garry, můžou ho dostat teď. Nedali žádné znamení. Jen jsme vystrčili hlavy, začali střílet – a naopak.“

Seržant stál před nadřízenými se starostlivým výrazem. Tvář měl pokrytou škrábanci od plížení zakrnělým porostem lesa. Zasalutoval a uklonil se ve směru Mirského.

„Plukovníku, našli naše přenašeče ve vrtech. Nemůžeme komunikovat s ostatními dómy.“

„Teď se vás zeptám,“ řekl Mirskij, „je to znamení, že chtějí složit zbraně a pozvat vlky do salaše?“ Garabedian vzal dalekohled a přehlédl lesy a pole mezi nimi a kilometr vzdáleným mostem. Pak hleděl na granáty a lasery poškozený most – poškozený, ale ještě dostatečně funkční – a odložil triedr.

„Pavle,“ řekl Garabedian, „tenhle most můžeme zničit, nemyslíš?“

Mirskij nesouhlasně pohlédl na svého zástupce. „A jakým způsobem se dostaneme na druhou stranu? Půjdeme padesát nebo víc kilometrů k dalšímu mostu, nebo máme plavat?“

„Ale pak se ani oni nedostanou na druhou stranu a nebudou moci dostat posily z tohoto dómu –“

„Ne, ale mohou dostat posily z prvního dómu. Nemáme ani potuchy, kolik jich tam je.“

„V pasti jako prasata –“

„Musíme udržet tenhle most netknutý,“ rozhodl Mirskij. „Navíc si můžeme stěží dovolit ztratit další muže zoufalým pochodem. Nebo je ztratit v palbě ostřelovačů, když budou plavat!“

„Byl to jen nápad,“ omlouval se Garabedian.

„Nemám nedostatek nápadů, Viktore. Mám nedostatek laserových děl a dělostřelectva. Musíme předpokládat, že Žiguli s celou naší artilerií a zásobami neprorazil a neprorazí, protože zřejmě posílili vrty a našli naše přenašeče. Můžeme předpokládat, že náš agent byl zajat a ruský vědecký tým je bezmocný, buď proto, že chtějí, nebo proto, že jsou blokovaní. A také můžeme předpokládat, že piloti a posádka našich supernosičů nebudou mít chuť týdny vyčkávat venku, zatímco my se tady budeme zabíjet.“

„Co to říkáš, Pavle? Jsi neomalený.“ Garabedian se usmál. S předsunutou spodní čelistí vždycky Mirskému připomínal jesetera.

„Nemáme podporu, jakou potřebujeme.“

„Věříš, že na Zemi vypukla válka – a je prohraná?“

Mirskij zavrtěl hlavou. „Věřím, že jsme zlikvidovali jejich orbitální kapacity. To by mohlo tady být docela vidět –“

„Pavle, oni určitě vědí, jaký je rozdíl mezi ukázkou síly na oběžné dráze a holocaustem.“

Mirskij sevřel čelisti a tvrdošíjně zavrtěl hlavou. „Jsme tu, abychom bojovali a dobyli cíle. To je jasné.“

„Zeptej se zampolitů. Jsme tu, abychom rozšířili socialismus a zabezpečili mírovou budoucnost našeho státu, naší vlasti.“

„Hovno,“ vyrazil Mirskij, překvapen vlastní prudkostí. Nenáviděl zampolity. Od samého začátku nenáviděl všechny zampolity všude, kde sloužil. Jako obvykle, politický důstojník jednotky major Bělozerskij byl v pozadí a vydával rozkazy, které byly občas v rozporu s rozkazy Mirského. „Jo, skvělé, upekli Zemi. Takže máme dělat co, nechat boje a – co? Vrátit se domů na spáleniště mezi mrtvoly? Tentokrát by to nebyla hra na školním nádvoří na hrdiny a tyrany. Bylo by to ohnivé razítko přes celou severní polokouli! A na tom razítku je lebka se zkříženými hnáty!“

„Tohle oni tvrdí, že se děje. Pletněv je podpořil. Určitě nemůžeme předpokládat, že jsme smetli jejich orbitální obranu a podrazili jim nohy, takže jsou vydaní na milost a nemilost.“

„Jsou úplatní,“ řekl Mirskij. „Slabí a bázliví.“

„Pavle, nerad si zahrávám s tvým drsným smyslem pro realitu. Ty jediný, ze všech lidí, se musíš postavit čelem faktům a jejich důsledkům. Nepodceňuj nepřítele. Mohli by nás slabí a dekadentní lidé předběhnout téměř ve všech oblastech?“

„Ach, drž hubu a neotravuj mě žvaněním.“ Mirskij si sevřel hlavu do dlaní. Pohlédl na seržanta. „Zmizte odtud,“ nařídil unaveně. „Noste mi dobré zprávy nebo vůbec žádné.“

„Ano, pane!“

„Škoda, že nemáme žádné trestné pluky, abychom je poslali vpřed ke slavnému obětování,“ řekl Garabedian. „Tím jsme v minulosti vyhrávali války.“

„Buď rád, že tě neslyší Bělozerskij. Už tak s ním mám dost starostí – a s tebou taky. Musíme udržet most netknutý. Tím to hasne. A za hodinu zaútočíme.“

Když Mirskij hovořil tímto tónem, nedalo se s ním diskutovat. Garabedian nepatrně zbledl, pak vytáhl proužek ztvrdlé žvýkačky a strčil si ho do úst; chutnal sladce.

Mirského rádio tiše zacvakalo. Zapnul přijímač a potvrdil příjem. „Soudruhu veliteli, tady Bělozerskij. ‚Zev‘ si přeje s vámi hovořit… osobně.“

Mirskij zaklel a odpověděl, že tam za okamžik bude. „Další zmatky, předpokládám,“ obrátil se ke Garabedianovi.

Dvacet šest hodin ve slepé uličce, to byl výsledek pozorování, který Gerhardtovi přinesli na provizorní velitelské stanoviště. Poručík, který vedl mapování, muž s úzkou tváří a hluboce zapadlýma očima, přednesl nálezy s apalačským protahováním slov.

„Prohlédli jsme si každou jejich pozici a zdálky je spočítali – od vrtů a od pozic na horní křivce. Mají kolem šesti set mužů živých a pohyblivých, možná a padesát nebo sto víc, přesně jsme to nemohli určit. Ztratili většinu velitelů – jeden generál byl zraněn nebo je mrtvý a několik plukovníků. Naživu je jeden plukovník ve druhém dómu a dva podplukovníci a jeden plukovník v prvním. Mohou mít ještě další generály – v rádiu jsme slyšeli mluvit o ‚Zevovi‘, ‚Něvovi‘ a ‚Lvovi‘. Někteří z nás si myslí, že mluví o třech generálech.“

„Můžete je identifikovat?“ zeptal se Lanier.

„Ne, pane. Nemají jmenovky. Ale domníváme se, že by je mohl poznat někdo z ruského vědeckého týmu. Tento kontingent je perfektně vycvičený, s mnoha bývalými kosmonauty, a někteří se určitě setkali s ‚vesmíráky‘ ve vědeckém týmu.“

„Máte fotografie těch důstojníků?“ zeptal se generál Gerhardt poručíka.

„Ano, pane, většiny, jsou docela ostré. Pár záběrů z profilu.“

„Ukažte je členům ruského vědeckého týmu a uvidíme, jestli je poznají. Garry, myslím, že byste to mohl zprostředkovat. Promluvíme s Pritikinem z ruského týmu – to je poctivý člověk. Necháme přistát jeden ze supernosičů – ten s Pletněvem. Jestli se jemu nebo Pritikinovi podaří spojit s nadřízeným rádiem a dohodnout setkání, možná udělají víc, než že jen dostanou rozum.“

„Jestli to mám zprostředkovat, pak bych rád věděl, jak se domluvím rusky,“ řekl Lanier.

„Někdo z našich lidí vám pomůže. Rimskaya nebo ten německý poručík, Rudolph – nebo jak se jmenuje – Jaeger.“

„Rimskaya je dobrý, ale ne dost dobrý na diplomatické jednání. Jaeger by mohl být užitečnější. Ale neprovedu to, jestliže se s Rusy nespojím přímo, žádná izolace. Mohu jet devadesátým vlakem do třetího dómu a učit se, zatímco vy na palubě připravíte setkání s Pletněvem.“

„Nemáme týdny, Garry.“

Lanier zavrtěl hlavou. „Tak dlouho to trvat nebude. Snad pár hodin.“ Zhluboka nabral dech a naklonil se ke Gerhardtovi. „Je snad nějaký důvod, proč neukončit to tajnůstkaření?“

Gerhardt se na moment zamyslel. „Vnitřně? Nejsem si jistý.“

„Chtěl byste vědět, co to všechno znamená?“

„Samozřejmě. Mám na mysli, že si nejsem jistý, kdo může zrušit zákaz.“

„Kirchner prohlásil, že Zemské velení neexistuje; jsme sami. Nemohli bychom předpokládat, že z politického hlediska je to stejné?“

„Myslíte tím, že jsme vlastními pány.“

„Přesně.“

„To je vosí hnízdo a já do něj nechci vrtat právě teď.“

„Dobrá, přebírám zodpovědnost alespoň za první krok. Knihovny nejsou dál uzavřené. Informace, které obsahují, jsou přístupné všem.“

„I Rusům?“

„I Rusům, jestli s námi začnou jednat o míru,“ řekl Lanier. „Budu Rusy informovat, vy zrušíte dojednané postupy a nabídneme jim podíl na všem, co máme.“

„Kirchner nebude nadšený, že ty bastardy pustíme do doku. A určitě nebude nadšený ústupky.“

„Kdo odpovídá za vnitřní bezpečnost?“ zeptal se věcně Lanier. „A máme snad jinou možnost?“

Patricie se probudila a našla kabinu v polotmě. Přitiskla tvář na okno. Více než dvacet kilometrů pod nimi byl temný a zjizvený povrch koridoru. Skvrnitou zem křižovaly obrovské řezné rány, jejich okraje matně světélkovaly.

Otočila se a pohlédla do kabiny. Její únosce ležel svinutý v síti z mihotavých modrých a zelených paprsků. Mezi každým paprskem sítě přeskakovaly jiskry a jeho tělo bylo obaleno průsvitnou zelenavou mlhou.

V kabině měla dost hmotnosti, aby cítila, kde je dole a kde nahoře. Sklouzla ze zformovaného lůžka a natáhla se, aby se dotkla paprskové sítě a zjistila, jestli je skutečná. Než na ni sáhla, zastavil ji hlas.

„Nerušte, prosím.“ Olmy stál před kabinou. Patricie těkala pohledem mezi postavou na pohovce a Olmym, který ji oslovil. „Jsem částečná osobnost, přidělený duch. Olmy odpočívá a provádí talsitovou meditaci. Jestliže s ním chcete něco projednat, dovolte, abych ho zastoupil.“

„Co jste?“ zeptala se Patricie.

„Přidělený duch. Když odpočívá, já za něj vykonávám veškeré povinnosti, které nevyžadují fyzickou činnost. Nejsem hmotný. Jsem projekce.“

„Ach.“ Zamračila se na obraz. „Co… dělá? Co se s ním děje?“

„Talsitová meditace je proces, při němž je osoba obklopena nosičem talsitových dat. Tělo je zbavováno nečistot a mysl překážek v jasném myšlení. Talsitová data informují, opravují, kritizují mentální funkce. Je to druh snění.“

„Jste jen záznam?“

„Ne. Jsem spojen s tímto myšlenkovým procesem, ale způsobem, který zbytek neruší.“

„Kde je –“ nemohla to vyslovit, duch. Podívala se dozadu a uviděla tvora s úzkou hlavou a nohama do X svinutého na lůžku. Hleděl na ni klidnýma očima, pomalu mrkal.

„Nazdar,“ řeklo to hudebně.

Patricie polkla a přikývla. „Ještě jednou, jak se jmenujete?“

„Nemám jméno. Jsem Frant.“

„Kdo teď řídí letadlo?“

„V tuto chvíli se loď řídí sama. Vaši lidé mají určitě letadla, která to také umí,“ řekl Frant poněkud káravým tónem.

„Ano. Samozřejmě.“ Otočila se zpátky k ‚oknu‘. „Proč se změnil koridor?“

„Před staletími tu byla válka. Materiál povrchu přenesený na Cestu – koridor – byl těžce poškozen. Místy můžete vidět samotnou Cestu.“

„Válka?“ Patricie zírala na skvrnitý povrch.

„Když Jartové obsadili Cestu. Přicestovali branami stovky tisíc kilometrů vzdálenými. Tyto brány jsou od té doby blokovány nebo přísně řízeny. Když se je Axis City pokusilo překročit a znovu získat kontrolu nad Cestou, Jartové se postavili na odpor. Byli zahnáni a tento úsek Cesty, celá vzdálenost k Thistledownu, je nyní zablokován a opuštěn.“

„Ach.“ Znovu si lehla a pozorovala paprsky mihotající se kolem Olmyho. Byla vyčerpaná. Oči ji pálily a v hrdle ji škrábalo; na prsou ji bolelo a svaly na rukou a nohou měla strnulé a bolavé. „Plakala jsem,“ řekla.

„Spala jste dvanáct hodin,“ řekl Frant. „Když spíte, vypadáte tak pokojně. Nechtěli jsme vás vyrušovat.“

„Díky. To Axis City – tam letíme?“

„Ano.“

„Co se tam se mnou stane?“

„Budete poctěna,“ odpověděl Olmyho obraz. „Koneckonců jste z naší minulosti a jste naprosto skvělá.“

„Nemám ráda… rozruch,“ řekla tiše Patricie. „A chtěla bych se vrátit a pomoci přátelům. Potřebují mne.“

„Tam nejste nezbytná a víme, že je to tam nebezpečné.“

„Přesto se chci vrátit. Chci, abyste věděli, že mne odvážíte proti mé vůli.“

„Je nám to líto. Nebude s vámi zacházeno špatně.“

Patricie se rozhodla, že je marné přít se s duchem, ať už přiděleným nebo jiným. Svinula se do klubíčka a pozorovala zpustlý a zčernalý povrch hluboko pod nimi. Teď bylo těžké cítit cokoli k minulosti, k čemukoli, co se stalo, než nastoupila do letadla. Skutečně se chce vrátit? Je tam pro ni něco tak důležitého, kdekoli?

Ano. Lanier. Čeká od ní pomoc. Je součástí jeho týmu. A Paul, její rodina. Smrt. Nahmatala v kapse dopisy a pak se natáhla pro batoh s multimetrem, záznamníkem a procesorem. Rušit ji nebudou.

Sosnickij umíral. Z pěti zdravotníků, kteří doprovázeli prapor, byli dva ve druhém dómu a žádný z nich si nedovolil před ním skrývat fakta. Jeden z nich, plešatý a křehký človíček s jizvou přes polovinu tváře, vzal Mirského stranou, když se přiblížil k porostu stromů.

„Generál má vnitřní zranění – přinejmenším roztrženou slezinu. Nemáme ani potřebnou krev, ani plazmu, a nemáme ani vhodné podmínky k operaci. Zemře za hodinu, možná za dvě… je silný, ale žádný superman.“

Sosnickij ležel na boku na lůžku z obalů a větví. Každé dvě nebo tři sekundy dvakrát po sobě zamrkal, tvář měl bledou a zpocenou. Mirskij si klekl vedle něj a Sosnickij ho vzal za ruku. Generálův stisk byl dosud překvapivě silný.

„Kosti mám na kousky, soudruhu veliteli,“ řekl. „Dozvěděl jsem se, že ani ‚Lev‘ ani ‚Něv‘ se nedostali dolů.“ Ušklíbl se nebo pousmál – těžko říct – pak se rozkašlal. „Chci vám prokázat pochybnou čest, plukovníku Mirskij. Potřebujeme velitele divize. Jediný jiný plukovník, který zůstal naživu, je Vělgorskij a já nechci, aby našemu vojsku velel politruk. Udělím vám obrovské povýšení, soudruhu, takové, jaké by na Zemi nikdy nebylo schváleno. Ale jestli to, co jsme slyšeli, je pravda, na Zemi se o to nikdo nebude starat. Mám svědky – tady Bělozerskij je jeden z nich – a povýšení potvrdím ostatním praporům rádiem, ještě než zemřu. Takže musím jednat rychle. Od této chvíle jste generálporučík. Dám vám své insignie.“ Podal Mirskému pravou rukou hvězdy; tvář měl staženou bolestí. „S ostatními na řadě… mohou být problémy. Ale je to mé přání. Věřím vám, generále Mirskij. Jestli to, co říkal velitel naší eskadry, je pravda – a nezdá se to být nemožné – pak musíte vyjednávat. Můžeme být poslední Rusové… Všichni ostatní shořeli. V ohni.“ Znovu se rozkašlal. „Potom se držte pevně. Ale kdo jsem já, abych vám říkal, co máte dělat? Teď jste vy generál. Prosím, řekněte Bělozerskému, aby přinesl rádio.“

Bělozerskij je minul se zlostným pohledem, ve kterém ale bylo ještě něco – snad obžaloba nebo prosba. Neví, jak se mnou jednat, pomyslel si Mirskij. Generál pronesl prohlášení přeživším členům svého štábu. Bělozerskij ho opatrně informoval, že přenašeče ve vrtech nefungují, ale on na vyslání zprávy trval.

„Američané teď vědí, že máme velitele,“ řekl. O minutu později upadl do kómatu.

Mirskému trvalo nějaký čas, než akceptoval to, co se stalo. Pomyslel si, že nejlepší bude pokračovat tam, kde přestal, takže se vrátil k podezdívkám a radil se s Garabedianem.

Navzdory termínu Mirskij po hodině nenařídil žádnou akci. Věděl, že by to byla sebevražda. Mlhavě doufal, že některý supernosič náhle prorazí a začne sestupovat, ale tato naděje nyní zmizela a s ní i veškerá reálná ctižádost pokračovat v akci.

Generálmajor Sosnickij měl, samozřejmě, pravdu.

Od samého začátku to byl mimořádný hazard. Kdyby to, co nepřátelé tvrdili, byla pravda (a velitel eskadry Pletněv by určitě svým lidem nelhal, aby si zachránil kůži) – jestli to všechno byla pravda, žádné vítězství už nebylo možné.

Garabedian donesl tuby s příděly. Mirskij na něj mávl, aby šel pryč.

„Musíme jíst,“ řekl Garabedian, „soudruhu generále.“

Mirskij se na něj zamračil. „Proč? Jaký to má smysl? Udrží nás tady, dokud nebudeme umírat hlady nebo se nestaneme liškami útočícími na farmářův kurník. Uvázli jsme.“

Garabedian pokrčil rameny. „Dobrá.“

Mirskij se odvrátil od svého bývalého zástupce a neočekávaně rozhodil paže a popadl tubu. „Dej mi to, ty mizero. Nechci, abys mi to sněd‘.“

Garabedian se uchechtl a tubu pustil.

„Je to odporný,“ řekl Mirskij, když si vymačkával rybí pastu do úst. „Chutná to jako sračky.“

„V rodném městě jsme tomu říkali klobása z hoven a házeli jsme tím po sobě,“ řekl Garabedian. „Proč jsi tak deprimovaný?“

„Měl jsem Sosnického rád. A on pak odejde a udělá ze mne generála.“

Kapitola třicet jedna

Lanier stál ve velké, jasně osvětlené knihovně a škubalo mu ve tváři. Už měsíce se neposadil před jednu z chromovaných kapek. Ani teď se mu nechtělo. Zážitky nebyly fyzicky nepříjemné, ale zdálo se, že všechny jeho nynější problémy se zrodily v jednom z těchto křesel – na tom, které je teď ověšené nečinným vybavením.

Tři lasery a uzimy ozbrojení námořníci stáli neklidně za ním; Gerhardt trval na tom, aby Laniera doprovázeli – pro případ, že by ruští SPECNAS pronikli tak daleko.

Kráčel mezi sedadly. Jako Patricie se vyhnul přeplněnému křeslu. Zastavil se, otočil a přehlédl plochu, pak se posadil a vysunul ovládací panel. Pod jemným tlakem prstů se před ním objevily otázky. Knihovna ho oslovila v čisté angličtině dvacátého prvního století. Snad si ho pamatovala; snad věděla, kdo je i proč tu je.

„Potřebuji se naučit ruštinu jedenadvacátého století,“ řekl. „Raného jedenadvacátého století. Před Smrtí. Jak dlouho to bude trvat?“

„Přejete si naučit číst, mluvit, hovorový jazyk nebo všechno dohromady?“ zeptal se hlas knihovny.

„Potřebuji mluvit, hovorově, spatra. Předpokládám, že ostatní by bylo také dobré, pokud to nezabere mnoho času.“

„Můžete se naučit hovorovou řeč a techniku ruštiny během dvou hodin. Další hodina bude nutná, abyste se naučil číst a překládat.“

„Pak podstoupím všechno,“ řekl.

„Velmi správně. Prosím, uvolněte se; jste trochu nervózní. Začneme azbukou…“

Já jsem uvolněný, uvědomil si překvapeně. Jak lekce pokračovala, vklouzl do lázně vědění s hlubokým duševním soustředěním. Baví mě to.

Nikdy neměl talent na jazyky. Nicméně během tří hodin mluvil rusky jako rodilý Moskvan.

Svalnatý, plešatý velitel eskadry podplukovník Sergej Alexejevič Pletněv s růžovou tváří a jeho čtyřčlenná posádka se vylodili z připoutaného supernosiče zadním průlezem a byli odvedeni k prvnímu vzduchovému uzávěru doku. Podle dohody, sjednané před několika hodinami, zbývající supernosiče udržovali na pozicích vně vrtu.

Rusové si sundali skafandry a byli eskortováni sedmi lasery ozbrojenými vojáky přes vstupní oblast a do komunikačního centra. Kirchner je pozdravil – jeho slova překládal poručík Jaeger – a vysvětlil postup.

„Váš nejvyšší důstojník je v našem druhém dómu. Dostali jsme zprávu od vašeho generálmajora Sos– Sos –“

„Sosnického,“ dokončil za něj Jaeger.

„Sosnickij povýšil důstojníka jménem Mirskij na generálporučíka. To znamená, že musíme projít prvním dómem; vaši soudruzi nás tam zablokovali. Naší jedinou možností je proletět osou a nemyslím si, že by se někdo na tohle těšil.“

Pletněv poslouchal Jaegera a energicky přikyvoval.

„Znovu s nimi promluvím,“ řekl. „Tentokrát přímo.“

„Nejste jejich nadřízený. Mohou si myslet, že jste zrádce.“

„Přesto se pokusím. Snad, když půjdu sám nebo se svou posádkou a pokusím se je přesvědčit…“

„Nevypadají, že by se dali přesvědčit. Váš přenos byl odvysílán vojákům a oni pokračovali v boji.“

„Prosím?“ Pletněv se začervenal a jeho tvář ještě víc zrudla. „Zkusíme to znovu.“

„Zkusíme,“ souhlasil Kirchner. „Nejdřív vás dostaneme do prvního dómu. Řekněte jim všechno; o naší situaci, o tom, jak je na tom váš plán, co se stalo na Zemi.“

„Ano, nejsem idiot. To jsem jim chtěl říct.“ Pohlédl na Kirchnera a pak mu znovu podal ruku. „Porazili jste nás,“ pravil uznale.

Kirchner zaváhal, pak mu pevně potřásl rukou. „Vaši muži bojovali statečně.“

„Ukažte mi, kam mám teď jít.“ Pickneyová mu naznačila, aby ji následoval ke komunikačnímu stanovišti. Připnula mu na klopu bezdrátový mikrofon a naladila zařízení na frekvenci používanou Rusy.

Pletněv mluvil s podplukovníkem I. S. Pogodinem z prvního dómu. Němec překládal rychlou výměnu Kirchnerovi.

„– Nezapomněl jste na mě, Pogodine? Učil jsem vaši třídu v Novosibirsku.“

„Ano, opravdu, mluvíte jako Pletněv –“

„Odhoďte strach, Pogodine! Bitva skončila. Musím překročit vaše teritorium, abych si promluvil s plukovníkem Mirským – teď generálporučíkem Mirským. Povolíte –“ Pohlédl na Kirchnera.

„Vy, jeden z vaší posádky a eskorta čtyř námořníků,“ řekl Kirchner.

„Dvěma z nás a čtyřem jejich průchod?“

Chvíli čekali na odpověď. „Nemáme žádné spojení s druhým nebo jiným dómem. Náš plukovník Raksakov je mrtev. Já nejsem nejvyšší důstojník v dómu – je tu plukovník Vělgorskij.“

„Pak se spojte s Vělgorským a rozhodněte se, Pogodine.“

Trvalo pár minut, než se Vělgorskij ozval s odpovědí.

„Můžete projít neozbrojeni. Chtěl bych hovořit s vámi osobně.“

Pletněv vrhl na Kirchnera tázavý pohled. „Neozbrojeni? Je to přijatelné?“

Kirchner přikývl.

„Potom tedy přijdeme dolů –“

„Nulovým výtahem do vědeckého tábora,“ instruoval Kirchner a Němec překládal. „Budeme potřebovat uvolnit z tábora náklaďák, abychom projeli dóm.“

Pletněv předal požadavky. Vělgorskij přidal, že jeden z jeho mužů je musí doprovázet v náklaďáku do druhého dómu. Po chvíli uvažování Kirchner opět souhlasil. Pak promluvil s Gerhardtem a schválili plán.

„Lanier a dva moji muži budou na druhé straně mostu, hned jak se dohodneme s někým zodpovědným ve druhém dómu,“ řekl Gerhardt. „Lanier se naučil rusky. Myslíme si, že jeden z ruského vědeckého týmu by mohl jít s ním, jestli jste pro.“

Pletněv sevřel rty a zamumlal něco, čemu Němec nerozuměl. Pak se zeptal ucházející angličtinou: „Plosím, je tu koupelna? Od teď jsem byl týden ve skafandr.“

Bělozerskij se krčil vedle Mirského, když byly ampliónem z nepřátelského tábora oznámeny podmínky příměří.

„Může to být lest,“ řekl Bělozerskij a zavrtěl hlavou. „Nemůžeme vědět, jakou dezinformaci přinesou.“

Mirskij nezareagoval. Soustředěně poslouchal, pak vydal praporu rozkazy prostřednictvím Garabediana, aby dbali pokynů. „Pletněv tu bude za hodinu,“ vzal si od Garabediana nabídnutou cigaretu. „Vyptáme se ho na všechno. Jestli to, co říká, je skutečně pravda, pak budeme vyjednávat.“

„Nesmíme ustoupit od našich zásad,“ namítl pochmurně Bělozerskij.

„Kdo navrhuje nějaký ústup od čehokoli?“ opáčil Mirskij. Nesnášel tohohle kaprálka se sevřenými rty a nervózními gesty.

„Jestli Pletněv mluví pravdu,“ pokračoval Bělozerskij, „pak musíme ustavit baštu revoluce přímo zde, na Bramboru.“

„Nazývají ho Kámen,“ konstatoval Garabedian.

„Brambor,“ opakoval Bělozerskij a civěl na něj.

„Nikdo se s vámi nepře,“ řekl Mirskij snad až moc trpělivě.

„V tomhle dobrodružství musíme být rovnocennými partnery.“

„Mají všechny ženy,“ poznamenal Mirskij. Bělozerskij si ho prohlížel, jako kdyby udělal špatný vtip.

„Prosím? Soudruhu generále, nevidím –“

„Nemůžeme domů – jestli má Pletněv pravdu,“ řekl Mirskij. „Na pokračování ideálů revoluce musí být… ženy. To je snad jasné.“

Bělozerskij na to nemohl říct nic.

„Snad v našem vědeckém týmu,“ navrhl Garabedian.

„Většina jsou muži,“ poznamenal Mirskij. „Vzpomínáte na schůze? Nejprestižnější úkol, Brambor. Jen akademici a jejich asistenti. Možná patnáct žen. Hoďte je mezi sedm set vojáků.“ Zasmál se a zamáčkl rychle vykouřenou cigaretu o betonovou podezdívku.

Bělozerskij seděl zády k betonu a hleděl na své sepjaté ruce položené na zdvižených kolenou.

„Ne všechno v Rusku musí být zničené,“ mumlal. „Jsou tam pevnůstky, pevnosti. Určitě jste o nich slyšel, soudruhu generále.“

„Neodhalí nic těm, kteří o nich nevědí,“ řekl Mirskij. „Pověsti nejsou skutečnost.“

„Ale v Podlipkách – jsou tajné hangáry, helikoptéry, letadla, čekající… samozřejmě na sekretariát Strany, Radu obrany –“

„Snad,“ řekl Mirskij; třeba ho umlčí, když bude souhlasit.

„Potom se s námi spojí.“ Bělozerskij vzhlédl rozzářenýma očima. „Musíme získat vlastní komunikační kanál. I když vyjednáváme, musíme požadovat –“

„Už jsem na to myslel,“ řekl Mirskij. „Teď buďte, prosím, zticha. Potřebuji si něco promyslet, než dorazí Pletněv.“

Náklaďák se převalil přes jámy a plot z ostnatého drátu odklizeného od vědeckého tábora. Rusové v arktickém maskování, které poněkud neladilo se situací, na ně zírali, někteří ještě měli přílby od skafandrů. Nedlouho předtím skafandry odložili – znečistili svahy prvního dómu padáky a těly nešťastných vojáků.

„Už nikdy takovouhle akci,“ řekl rozhodně Pletněv. „Nikdy.“

Major Annenkovskij – reprezentant Rusů z prvního dómu – hleděl smutně okny náklaďáku a probíral si prsty cihlově rudé vlasy. „Jsem vděčný za to, že žiju,“ podotkl.

Poručík Rudolph Jaeger potichu překládal dvěma námořníkům doprovodu. Náklaďák projel kontrolním stanovištěm se zničenou strážní budkou a zamířil na sever.

Na severním konci nulového mostu pohlédl Lanier na hodinky: 14:00. Vojáci na sebe kývli a začali přecházet, jak bylo dohodnuto.

„Jenom doufám, že ti proklatí vzbouřenci drží slovo,“ řekl mladý seržant a ohlédl se na Alexandrii.

Kamerami v otvoru vrtu prvního dómu Kirchner sledoval postup náklaďáku na stejné konzole, na níž se zobrazovaly před třiceti hodinami snímky umírající Země. Za ním nadskočila v křesle Linková a rychle ladila signál.

„Blíží se OTV,“ oznámil jeden z vojáků při pohledu na venkovní důlek. „Ne ruské. Jedno z našich.“

Linková mávla rukou a druhou mačkala tlačítka v rychlé posloupnosti. „Kapitáne Kirchnere, máme OTV ze Stanice šestnáct. Je poškozené a nemůže doletět k měsíčním osadám… Pane, říkají, že na palubě je Judita Hoffmanová.“

Kirchner se otočil i s křeslem. „Nepřekvapuje mne to,“ řekl lakonicky. „Pusťte je dovnitř. Slečno Pickneyová, kde jsem nechal sako?“

Kapitola třicet dva

Mirskij pomalu přešel pole, ne z opatrnosti, ale aby ukázal svoji důstojnost a získal představu o ztrátách. Lanier, poručík Jaeger, major Annenkovskij a Pletněv postupovali rychleji, dokud je neoddělovalo jen několik yardů. Pletněv pokročil vpřed, sevřel Mirskému ruku a zdvihl paži, pak se vrátil a zůstal stát stranou.

Mirskij hleděl na těla náhodně rozházená po poli. Dvě napůl ležela v nedokončeném zákopu, několik v ohořelých jámách, roztrženými uniformami vykukovalo obnažené a spálené maso. Zatím napočítal dvacet osm mrtvých. Na poli jich bylo alespoň dvakrát tolik. Myšlenky mu odběhly od taktických úvah a prodlévaly u nelehké skutečnosti mrtvých krajanů.

O jedenačtyřicet raněných v druhém dómu pečovali jen dva zdravotníci. Sosnickij zemřel včera, z kómatu se neprobral. Zranění umírali po dvou, po třech, po čtyřech denně.

Mirskij se otočil k Pletněvovi. „To, co jste nám vysílal – vaše slova, vaše informace – je to pravda?“

„Ano,“ řekl Pletněv.

„Jsou nějaké instrukce ze Země?“

„Ne.“

„Je to špatné?“

„Velmi,“ řekl tiše Pletněv a poškrábal se na tváři. „Nebudou vítězové. Žádní.“

„Žádné instrukce od nikoho? Od Rady obrany v pevnosti, od Strany, ze základny, od nějakých přeživších důstojníků?“

Pletněv zavrtěl hlavou. „Nic. Nemusíme je zajímat.“

„Byl jste svědkem bitev?“ zeptal se Mirskij s napjatou tváří.

„Viděli jsme za noci Rusko planout. Celá Evropa je v jednom ohni.“

„Kdo z vás mluví rusky?“ zeptal se ostře Mirskij a pohlédl na Laniera a Jaegera.

„Oba,“ řekl Lanier.

„Zvítězily tedy vaše země?“

„Ne.“

„Všichni jsme volové,“ zkonstatoval suše Mirskij.

Pletněv zavrtěl hlavou. „Plnili jsme své povinnosti, soudruhu generále. Dokázal jste úžasný –“

„Kolik lodí zůstalo,“ přerušil ho Mirskij.

„Čtyři,“ odpověděl Pletněv.

„A kolik mužů?“

Lanier, Jaeger a major Annenkovskij čekali, jak Mirskij zareaguje.

„Dvě stě – ne, kolem sto osmdesáti, tady.“ Mirskij se na Laniera zamračil. „Nedozvěděl jsem se, kolik v ostatních dómech. Možná celkem sedm set. Generál Sosnickij zemřel včera.“

„Pak jste nejvyšší důstojník,“ řekl Pletněv.

„Teď bychom si mohli promluvit,“ navrhl Lanier. „Nevidím žádný důvod k boji.“

„Ne,“ souhlasil Mirskij. Přehlédl pole a pomalu zavrtěl hlavou. „Jestli je tohle všechno, co zbylo… Nemusíme bojovat.“

„Země není mrtvá, plukovníku,“ jemně namítl Lanier. „Je těžce zraněná, ale ne úplně mrtvá.“

„Zdá se, že jste si tím jistý,“ vzhlédl k němu Mirskij. „Jak si můžete být tak jistý?“

„Ano,“ přidal se Pletněv anglicky. „Takže vy máte spojení s nadřízenými?“

„Ne,“ řekl Lanier. „Četl jsem o tom všem a viděl, co se stalo. Je to dlouhá historie, generále Mirskij, a myslím, že přijde čas, aby se s ní seznámili všichni.“

Zatímco těla dosud ležela tam, kde padla, Rusům byl garantován přístup do prvních čtyř dómů, výměnou za záruku přístupu personálu Západního bloku do táborů a nulového výtahu v prvním dómu. Dohody byly sestaveny tak, že bilaterální bezpečnostní skupiny budou kontrolovat cestovní trasy. Zároveň bylo dohodnuto, že z jižního uzávěru a vrtu budou odklizena těla a zbývajícím ruským supernosičům bude dáno povolení přistát.

Vyjednávání bylo vedeno v prvním dómu, v jídelně tábora prvního vědeckého týmu. Polovina budov druhého tábora byla dočasně přenechána k ubytování ruských vojáků; hranice namalovaná bílou barvou rozdělovala sektory a byla z jedné strany hlídána pěti vojáky námořnictva a z druhé strany pěti unaveně vypadajícími příslušníky Vesmírných útočných sil.

Nakonec Rusové naznačili, že by odsunuli většinu vojáků z prvního dómu a požadovali značnou část čtvrtého dómu.

Gerhardt mluvil s pomocí Laniera a Jaegera s Mirským. Plukovník Vělgorskij – hezký snědý muž ve středním věku s vlasy jako uhel a zelenýma očima – doporučoval Mirskému, aby bral v potaz politická hlediska. Major Bělozerskij jako vždy číhal nedaleko. Třetí politický důstojník, major Jazykov, byl přidělen do čtvrtého dómu s částí ruského průzkumného oddílu.

Na příměří pracovali do večera druhého dne. Během přestávky na kávu a občerstvení se v jídelně objevil Kirchner s hostem a dvěma strážnými. Lanier pohlédl na skupinu a pomalu do sebe obrátil šálek kávy.

„Vypadá to, že nepotřebuješ mou pomoc,“ pravila Judita Hoffmanová. Byla bledá a vlasy měla netypicky rozcuchané; oblečená byla do příliš velké kombinézy a jednu ruku měla obvázanou. Ve druhé nesla osobní věci v kufříku z raketoplánu. Lanier beze slova odstrčil křeslo, přešel místnost a pevně ji objal. Rusové s mírným podrážděním sledovali přerušení; Vělgorskij něco pošeptal Mirskému, ten přikývl a posadil se v křesle vzpřímeně.

„Ježíši,“ řekl tiše Lanier. „Už jsem nedoufal, že to dokážeš. Ani nevíš, jak jsem rád, že tě vidím.“

„Doufám, že stejně, jako jsem já ráda, že jsem tady. Prezident mne a celou komisi vyhodil před čtyřmi dny… Před tím. Využila jsem známostí a druhý den jsem jako VIP odcestovala na Stanici šestnáct. Zařídila jsem let OTV – nebylo to jednoduché. Pro politiky jsem byla persona non grata a to dělalo hlavounům starosti, ale dvěma hochům z raketoplánu se mě podařilo propašovat na palubu. Měli jsme natankováno a byli jsme připraveni vzlétnout, když… začala válka a unikli jsme, ještě se šesti evakuovanými civilisty, zrovna než –“ Polkla. „Jsem strašně unavená, Garry, ale chtěla jsem, abys věděl, že jsem tady. Ne jako tvůj šéf. Jen, že jsem tady. Je tu ještě těch devět ostatních – čtyři ženy, dva muži, tři členové posádky. Nech mě vyspat a pak mi řekneš, s čím můžu pomoci.“

„Ještě jsme nevyřešili organizační strukturu. Ani nevíme, zda jsme předsunutá hlídka nebo území nebo národ,“ řekl Lanier. „Je toho spousta, s čím můžeš pomoci.“ Z očí mu tekly slzy. Utřel si je hřbetem ruky, usmál se na Hoffmanovou a pak ukázal na jednací stůl. „Jednáme. Boj skončil – prozatím, snad navždy.“

„Vždycky jsem věděla, že jsi dobrý organizátor,“ pousmála se Hoffmanová. „Garry, musím jít spát. Nevyspala jsem se, co jsme opustili stanici. Ale… něco jsem s sebou přinesla.“

Položila zavazadlo na stůl a rozepnula kovové spony. Nadzdvihla víko a hodila na stůl balíčky semen. Některé sklouzly na stůl Rusů. Mirskij a Vělgorskij byli tím výjevem omráčeni. Mirskij zdvihl balíček se semeny měsíčku.

„Prosím, rozdělte si je,“ řekla jim Hoffmanová. Pohlédla na Laniera. „Teď jsou pro nás všechny.“

Kirchner ji vzal za loket a odvedl.

Lanier se vrátil ke stolu, posadil se a cítil, že se všechno zlepšuje. Bělozerskij, který stál nad Mirským a Vělgorským, hleděl na hromadu semen s neskrývaným podezřením.

„Můj vedoucí politický důstojník chce vědět, jestli jste dostali nějaké instrukce od jakékoli přeživší vládní struktury,“ řekl Mirskij. Jaeger to přeložil Gerhardtovi.

„Ne,“ odpověděl Lanier. „Dosud jednáme sami za sebe.“

„Poznali jsme ženu, která s vámi hovořila,“ vmísil se mírně Vělgorskij. „Je zástupcem vaší vlády a původce vaší politiky na asteroidu.“

„Ano, je,“ souhlasil Lanier, „a až se bude cítit lépe, připojí se k našim jednáním. Ale byla…“ hledal vhodná slova, „před Smrtí odvolána ze své funkce.“

Divil se, jak to slovo pronesl snadno a jak označovalo minulost, ne budoucnost.

„Kdy přiletěla?“ zeptal se Mirskij.

„Nevím. Nebude to dlouho.“

„Trváme na tom,“ řekl Bělozerskij, „aby přeživší muži z Varšavské smlouvy byli na tomto asteroidu také přijati. Vojáci i civilové.“

„Samozřejmě,“ řekl Lanier. Gerhardt souhlasně přikývl.

„A teď,“ pokračoval Lanier, „k možná nejdůležitějším otázkám. Odzbrojení a územní práva…“

„Vyřešíme hrubé rysy těchto dohod a formální dokumenty ratifikujeme později,“ navrhl Mirskij.

„Trváme na svrchovanosti všech lidí z Varšavské smlouvy na tomto asteroidu,“ řekl Bělozerskij. Vělgorskij sevřel rty. Mirskij prudce odstrčil židli od stolu a odvedl Bělozerského do rohu. Tam se zabrali do tiché, ale ostré diskuse a Bělozerskij na Laniera a Gerhardta vrhal zuřivé pohledy.

Mirskij se vrátil ke stolu sám. „Velím sovětským vojákům a občanům. Jsem hlavní vyjednavač.“

Lanierova kancelář a pokoj byly během okupace zpřeházeny, ale ne vážně poškozeny. Spal pět hodin a pak si vzal příděl snídaně z výdejního okénka v jídelně.

Kirchner se s ním setkal přímo před vchodem do ženských ubytoven. „Vracím se do vrtu. Je tam ještě příšerný nepořádek. Teď snášíme dolů těla – naše a jejich. Je plánována bohoslužba?“

„Navrhl jsem společnou bohoslužbu někdy v příštích dvaceti čtyřech hodinách. Je to víc než jen zdejší truchlení pro mrtvé…“

Kirchner sevřel rty.

„Nebude snadné ty parchanty snést.“

„Musíme někde začít. Jak je Hoffmanové? Spí?“

„Podle toho, co jsem slyšel, dvě z našich astronomek ji vzaly dovnitř, vykoply mne a hlídají venku.“ Přimhouřil oči a kývl směrem k jídelně. „Jaká bude moje úloha, až skončíte s vašimi kamarády?“

„Kapitán USN předpokládám,“ řekl Lanier. „Zodpovědný za vnější bezpečnost. Nehodlám jim Kámen předložit na talíři.“

„Souhlasili s odzbrojením?“

Lanier zavrtěl hlavou. „Zatím ne. Chtějí vybudovat bezpečnostní tábor ve čtvrtém dómu, pak budou jednat o odzbrojení. Dnes pozdě odpoledne pojedu s Mirským na soukromou objížďku… po knihovnách a městech.“

„Ježíši, rád bych jel s vámi.“

„Brzo budete mít příležitost. Jak jsme Gerhardt a já uvedli, je vše zpřístupněné. Žádný monopol.“

„Včetně sedmého dómu?“

„Za čas. Zatím se na něj neptali.“

Kirchner zdvihl obočí. „Nemluvili o něm?“

„Nemám ani ponětí, co napovídali svým vojákům. Určitě se o něm brzy dozvědí. Ruský vědecký tým není s vojáky promíchán – armáda zjevně není v jejich očích důležitá. Ale něco se vynese.“ Na chvíli se odmlčel. „Zachytili jste něco ze Země?“

„Ani ň. Nějaká radarová činnost v Severním ledovém moři, možná pár lodí. Nic nevidíme. Kouř pokrývá většinu Evropy, Asie, Spojených států. Nemají čas se námi zabývat, Garry.“

Kirchner přešel tábor, vylezl do náklaďáku a odjel k nulovému výtahu. Lanier zaklepal na dveře ubytovny. Odpověděla mu Janice Polková.

„Pojďte dovnitř,“ řekla. „Probudila se a před pár minutami jsem jí dala něco k jídlu.“

Hoffmanová seděla na pohovce v malé hale. Beryl Wallaceová a poručík Doreen Cunninghamová, dřívější hlava bezpečnosti tábora, seděly v křeslech proti ní. Cunninghamová měla ovázanou hlavu, důkaz zásahu laserovým paprskem před kapitulací prvního tábora.

Když Lanier vstoupil, vstaly; Cunninghamová jako by chtěla salutovat, pak se rozpačitě usmála a nechala ruku klesnout.

„Dámy, pan Lanier a já toho musíme spoustu dohonit,“ řekla Hoffmanová a položila zpola plnou sklenici pomerančového džusu na servírovací stolek. Když zůstali sami, Lanier se posadil a přitáhl si křeslo blíž.

„Myslím, že jsem připravená na stručný přehled,“ řekla Hoffmanová. „Nic jsem se nedozvěděla, co jsem opustila Zemi. Je to, jak nám to popisovaly knihovny?“

„Ano. A Dlouhá zima začíná.“

„Dobrá.“ Energicky si začala mnout dvěma prsty nos. „Konec světa. To všechno víme.“ Povzdechla a hrozilo, že začne plakat. „Do prdele. Nejdřív to nejdůležitější.“

Lanier natáhl ruku a ona jí potřásla.

„Budou si myslet, že jsme milenci.“

„Čistě druckerianský poměr,“ řekl Lanier.

Zasmála se a otřela si oči kapesníkem.

„Jak se máš, Garry?“ zeptala se.

Odpověděl za hodnou chvíli. „Přišel jsem o letadlo, Judito. Byl jsem zodpovědný za –“

„Žvaníš.“

„Měl jsem odpovědnost a dělal jsem všechno, abych válce zabránil. Neměl jsem úspěch. Takže opravdu nemůžu říct, jak se mám. Asi ne moc dobře. Nevím. Oplácím jim stejným při vyjednávání. Ale jsem strašně unavený.“

Poklepala mu prsty po ruce a pomalu přikývla, visela na něm očima. „Dobrá. Pořád máš moji plnou důvěru. Víš to, Garry?“

„Ano.“

„Až se všechno usadí, můžeme si všichni začít sypat popel na hlavu. Teď mi řekni o invazi a o všem, co bylo pak.“

Lanier měl mlhavou představu, že vezme Mirského do knihovny druhého dómu samotného nebo jen s jedním tělesným strážcem pro každého. Když dorazil do jídelny k jednacímu stolu, čekali na něj Mirskij, Garabedian, dva ze tří přeživších politruků – Bělozerskij a major Jazykov a čtyři ozbrojení SST. Rychle požádal Gerhardta a Jaegera, aby ho doprovodili a k vyrovnání sil připojili ke skupině čtyři námořníky.

V tichu přejeli po nulovém mostě z prvního do druhého dómu. První polovinu krátké cesty řídil náklaďák jeden z Mirského vojáků. Během jízdy městem Mirskij několikrát pohlédl na Laniera, ten předpokládal, že ho odhaduje. Ruský generálporučík byl pro Laniera zavřenou knihou; ani jednou Mirskij neodhalil svoji osobnost. Přesto měl Lanier k Mirskému větší respekt než k Bělozerskému. Mirskij dovedl naslouchat argumentům; Bělozerskij ani nevěděl, co to argument je.

V polovině mostu náklaďák zastavil a jeden námořník převzal povinnosti řidiče. Minuli obchodní oblast, kterou Patricie označila jako ‚kuriózní‘, a pak se vylodili na náměstí u knihovny. Postavili se na opačné strany vozidla a úmyslně mlčeli.

Gerhardt pomocí Jaegera navázal rozhovor s Bělozerským. To dalo Lanierovi příležitost odvést Mirského stranou a připravit ho na to, co najdou.

„Nevím, co vám vaši velitelé řekli o Kameni,“ začal, „ale pochybuji, že znáte celou pravdu.“

Mirskij hleděl zarytě před sebe. „Kámen je lepší jméno než Brambor,“ uznal a zdvihl obočí. „Název Brambor z nás dělá hlupáky, ne? Řekli mi, že Kámen postavili lidé.“

„To není podstatné.“

„Pak mne zajímá zbytek.“

Lanier mu pověděl celý příběh i s některými podrobnostmi, zatímco vešli do knihovny a vystupovali po schodech do druhého patra.

V čítárně Lanier vyhledal mezi regály sekci ruských svazků a vynořil se se třemi. Jeden podal Mirskému – překlad Stručné historie Smrti – a po jednom Bělozerskému a Jazykovovi.

Bělozerskij stál s knihou pevně sevřenou v obou rukách a hleděl na Laniera, jako by ho urazil. „Co to má být?“ zeptal se. Jazykov váhavě otevřel svůj svazek.

„Čtení pro vás,“ tvrdil Lanier.

„To je Dostojevskij,“ řekl Bělozerskij. Vyměnil si knihu s Jazykovem. „A Aksakov. To by nás mělo zajímat?“

„Snad kdybyste se podívali na datum vydání, pánové,“ řekl tiše Lanier. Otevřeli knihy, četli a prudce je zavřeli, téměř současně.

„Musíme ty police dokonale prozkoumat,“ řekl Bělozerskij. Neznělo to, že by ho ta vyhlídka těšila.

Mirskij držel knihu otevřenou, listoval v ní, několikrát se vrátil k tiráži, jednou se dotkl data prstem. Založil knihu palcem a poklepával jejím hřbetem do desky stolku a pohlédl na Laniera. Knihovna druhého dómu jakoby potemněla a zastřela se.

„Tahle popisuje historii války,“ napůl se zeptal a napůl konstatoval Mirskij. „Je to přesný překlad anglického vydání?“

„Domnívám se, že ano.“

„Pánové, pan Lanier a já musíme zůstat pár minut o samotě. Soudruzi důstojníci, počkáte, prosím, s generálem Gerhardtem a jeho muži a vezmete s sebou naše muže.“

Bělozerskij položil knihu na prázdný stolek a Jazykov ho napodobil. „Nebuďte tu dlouho, soudruhu generále,“ řekl Bělozerskij.

„Tak dlouho, jak bude potřeba,“ řekl Mirskij.

Lanier přinesl polní láhev zpola naplněnou brandy; doufal v právě takovou příležitost. Nalil pro každého skleničku.

„Tohle oceňuji.“ Mirskij zdvihl sklenku.

„Zvláštní služba,“ usmál se Lanier.

„Moji politruci by vás obvinili, že se mne pokoušíte opít a pumpnout mě – je to tenhle idiom? – o informace.“

„Tohle na opití nestačí.“

„Škoda. Nemám dost síly na… tohle.“ Mirskij se dvakrát široce rozmáchl po knihovně. „Možná vy ano, ale já ne. K smrti mne to děsí.“

„Za chvíli sílu najdete,“ řekl Lanier. „Je stejně přitažlivá jako děsivá.“

„Jak dlouho tohle znáte?“

„Dva roky.“

„Myslím, že nechám ostatním, aby v ní tu přitažlivost hledali,“ řekl Mirskij. „Moji lidé teď budou mít ke všemu přístup – neomezený, každý z nás, vojáci a důstojníci také?“

„Tak zní dohoda.“

„Kde jste se naučil mluvit rusky? Ve škole?“

„V knihovně třetího dómu,“ prozradil Lanier. „Zabralo mi to něco přes tři hodiny.“

„Mluvíte jako Moskvan. Jako někdo, kdo byl pár desetiletí v zahraničí, ale přesto ještě… Moskvan. Mohu se takhle rychle naučit anglicky?“

„Pravděpodobně.“

Lanier rovným dílem rozlil zbytek brandy a navzájem si připili.

„Jste zvláštní člověk, Garry Laniere,“ pravil slavnostně Mirskij.

„Ale?“

„Ano. Uzavřený. Vidíte do ostatních, ale do sebe nedovolíte nahlédnout.“

Lanier nereagoval.

„Tak, vidíte?“ zašklebil se Mirskij. „To je váš způsob.“ Rusovy oči se na něj náhle ostře zaměřily. „Proč jste s tím hned od počátku neseznámili svět?“

„Až strávíte tady a ve třetím dómu trochu víc času, zeptejte se sám sebe, co byste dělal.“

Teď byla řada na Mirském aby nereagoval. „Mezi našimi lidmi panuje trpké rozhořčení,“ řekl a s bouchnutím upustil knihu na stůl. „Nebude snadné udržet je v klidu. Prozatím tohle místo nechápu. Nechápu zde naše ani vaše postavení. Moje neznalost je nebezpečná, pane Laniere, takže budu chodit sem nebo do druhé knihovny, když to čas dovolí, a budu se vzdělávat. A pomocí vaší metody se naučím anglicky, pokud to bude možné. Ale, abych zabránil zmatku, nemyslím, že mým lidem bude povoleno sem chodit. Nebylo by rozumné, abyste uvažoval o podobných omezeních?“

Lanier zavrtěl hlavou a byl zvědav, jestli si Mirskij uvědomuje, že si odporuje. „Odhodili jsme minulost a nechceme v ní pokračovat. Co se týká mne, jsou otevřené pro všechny.“

Mirskij na něj hleděl znepokojivě dlouho, pak vstal. „Možná. Vám se to říká mnohem snadněji než mně. Moji lidé nejsou moc dobře informovaní. Některým mým důstojníkům bude ta myšlenka připadat děsivá. Někteří nebudou ničemu z tohoto věřit… budou se domnívat, že je to americký trik. To by pro ně bylo povzbudivé.“

„Ale vy víte, že není.“

Mirskij se natáhl a dotkl se knihy. „Je-li pravda nebezpečná, pak to snad ani pravda není.“

Pruh parku ve druhém dómu, kde teď tábořil Mirského pluk, přijímal těla mrtvých. V bitvě zemřelo sto šest amerických, britských a německých vojáků a teď leželi v pohliníkovaných pytlích v dlouhém výkopu, který udělal jeden z bagrů antropologického týmu. Ve čtyřech větších výkopech leželo tři sta šedesát dva Sovětů. Dalších devadesát osm sovětských vojáků a tucet vojáků Západního bloku se pohřešovalo a předpokládala se jejich smrt, snad byli roztrháni v bitvě nebo vylétli vrtem a stali se vyschlými, zmrzlými mumiemi na oběžné dráze kolem Kamene. Pro mrtvé z OTV 45 a posádky zničených supernosičů bylo přijato zvláštní označení.

U výkopů se shromáždilo dva tisíce tři sta lidí. Mirskij a Gerhardt hovořili rusky a anglicky, snažili se o krátká a výstižná slova. Pohřbívali víc než jen své druhy; a i když nebylo možno označit mrtvé na Zemi, pohřbívali vzdálené rodiny, přátele; vzdálené kultury, historie, sny.

Pohřbívali minulost nebo spíš její část. Sověti stáli v šicích. Uvnitř sovětské skupiny zůstávali izolováni, odloučeni členové jejich vědeckého týmu.

Sověti tiše stáli, když kaplan Cook a Jitšak Jacob, působící jako rabín, odsloužili zbývající obřady a kaddiš¹³. Sovětští uzbečtí muslimové pokročili vpřed a modlili se.

Mirskij vhodil první lopatu hlíny do sovětských hrobů. Gerhardt ji vhodil do hrobů NATO. Pak, aniž to bylo domluveno, plánováno či aniž na to někdo upozornil, Gerhardt vzal lopatu prstě z hromady, která měla být naházena na jeho muže, a přenesl ji k prvnímu sovětskému hrobu. Mirskij bez váhání provedl totéž.

Bělozerskij na to hleděl s tváří stabilně staženou nesouhlasem. Vělgorskij byl zticha, choval se důstojně. Jazykov vypadal, jako by byl někde jinde a oči měl vlhké.

Hoffmanová a Farleyová položily věnce k hlavám hrobů.

Když se zástup rozešel, archeologický tým začal okamžitě zahrnovat výkopy. Sověti se rozdělili a vrátili se do prvního a čtvrtého dómu. Farleyová, Carrolsonová a Hoffmanová se na nulovém mostě připojily k Lanierovi a Heinemanovi. Společně se dívali na lidi mířící ke konečné stanici vlaku. Carrolsonová se přisunula k Lanierovi a dotkla se jeho paže.

„Garry, musíme si o něčem promluvit.“

„Poslouchám,“ otočil se k ní Lanier.

„Tady ne. V táboře.“ Carrolsonová pohlédla na Hoffmanovou. Nastoupili do náklaďáku a projeli první dóm. Carrolsonová, Farleyová, Heineman a Hoffmanová doprovodili Laniera do opuštěné administrativní budovy, kde se shromáždili u stolu Anny Blakelyové v přízemí.

„Vypadá to, jako by měly následovat špatné zprávy,“ řekl. Oči se mu rozšířily jasnozřivým poznáním. „Ach, můj Bože, kde je –“

Carrolsonová ho přerušila. „Až dosud jste měl moc práce. Nebyli jsme si jistí, co se stalo, ale nemůžeme nikde najít Patricii. Máme dvě zprávy, ale jedna je od Rusů a nemusí být věrohodná. Rimskaya se ji dozvěděl, když hovořil s ruským vědeckým týmem. Druhá je od Larryho. Mysleli jsme si, že ji najdeme, že se možná jen schovala, ale –“

Heineman přikývl. „Já to chápu jako záhadu.“

„Patricie opustila tábor ve čtvrtém dómu minulou středu,“ upřesnila Farleyová. „Nikdo ji neviděl odejít, ale Lenora je přesvědčená, že musela odjet vlakem do třetího dómu.“

„Říkala, že jde do knihovny. Byli jsme všichni trochu mimo a ona to nesla těžce,“ řekla Carrolsonová.

„Ruský tým tvrdí, že sovětský voják viděl blízko stanice podzemní dráhy v Thistledownu přistát plavidlo – na severní straně, u nulové linie terminálu,“ pokračovala Farleyová. „Nalodili se dva lidé a něco, co Rus nazval ďáblem. Jeden z lidí byl muž a druhý žena, a popis se hodil na Patricii. Plavidlo odletělo pryč. Bylo bílé, tvaru rýče, ale s tupým nosem. Nedělalo žádný hluk.“

Heineman se nadechl.

„Když jsem byl v koridoru, minul mě duch. Šipkovitý, s tupým nosem. Letěl ve spirále kolem plazmové trubice a mířil na sever.“

„Až dosud nebyl čas dát to všechno dohromady,“ řekla Carrolsonová. „Je mi líto, že se to zdrželo.“

„To nedává smysl,“ Lanier vrtěl hlavou. „Možná ji zajali Rusové. Možná –“

„Rimskaya se poptával. Myslí, že ne,“ řekla Carrolsonová. „V Thistledownu nikdo nebyl; s výjimkou pár sovětských parašutistů – žádní průzkumníci, žádní naši vojáci – až doposud. Nikdo, jen Patricie.“

„A duch,“ řekl Heineman. „Shoda okolností je příliš nápadná, Garry.“

Stále vrtěl hlavou. „To je konec. Prosím. Víc si s tím neporadím. Judito, řekni jim to. Já teď nemohu nic dělat. Je tu vyjednávání a –“

„Samozřejmě,“ řekla Hoffmanová a pevně mu stiskla rukou rameno. „Všichni si potřebujeme odpočinout.“

Lanier si přejel rukou po tváři, jako by vyhlazoval hluboké vrásky úzkosti kolem úst. „Předpokládal jsem, že na ni dáte pozor. Je důležitá. Judito, ty jsi mi řekla, abych se o ni postaral.“

„To je v pořádku. Není nic –“

„K čertu s tímhle místem, Judito!“ Zdvihl pěsti a bezmocně jimi zahrozil. „Nenávidím tenhle posranej šutrák!“

Carrolsonová se rozplakala. Farleyová ji objala. „Nejenom ty,“ řekla Carrolsonová. „Dal jsi mi ji na starost.“

„Přestaňte,“ zaprosila tiše Hoffmanová a pohlédla stranou. Heineman stál vzadu, zmatený a nejistý, co má dělat.

„Neměl jsem ji opustit.“ Lanier spustil paže a zatínal a rozvíral pěsti. „Teď by nebyla pryč. Larry, můžeme natankovat tuberider a co nejdřív ho připravit?“

„Kdykoli řekneš.“

„Judito, myslím, že sis vybrala špatně,“ řekl zlomeně Lanier.

„Já si to nemyslím. Co tím míníš?“

„Nepostaral jsem se o to až do konce. Uteču na pošetilou záchrannou misi, nezůstanu tady a nebudu se hádat s kupou Sovětů. Znáš mne. Víš, že to musím udělat.“

„V pořádku,“ řekla. „Poletíš za ní. Jsou i další důvody.“

„Jaké?“ zeptal se Lanier.

„Uvázli jsme tady?“ Hoffmanová se rozhlédla. „Musíme se co nejdřív dozvědět, co je tam dál. Larry, funguje V/STOL? Tuberider?“

„Perfektně.“

„Tak se připravíme. Ale pečlivě. Schvaluješ to, Garry? Ne hned, ale brzy?“

„Dobře,“ poddal se Lanier.

„Myslím, že se všichni potřebujeme uvolnit, najíst a odpočinout si,“ řekla Farleyová a rozhlédla se po nich, zda souhlasí.

Tiše stáli, trochu otřesení, jak blízko zhroucení Lanier je – a pochopili, jak jsou k tomu sami blízko.

„Ráda bych letěla také,“ řekla Carrolsonová.

Kapitola třicet tři

Tak si myslím, že chceš tomu všemu uniknout. Cítíš se velice slabý.

– Ano.

Jdeš se za ní honit koridorem. Proč?

– Abych spasil svoji proklatou duši, proto.

Abys nedělal chybu.

– Země je v ruinách, Kámen je napůl okupován nevrlými Rusy a já jsem ztratil jedinou osobu, kterou jsem měl chránit.

Ale je tady ještě pořád Kámen a vypadá to, že se situace stabilizuje –

– Bělozerskij. Jazykov. Vělgorskij.

Staromilci, zastánci tvrdé linie. Ano. Jsou problémem, nemohl bys zůstat poblíž a otupit jim ostří?

– Ne.

Necháš tu Hoffmanovou se všemi problémy –

– Dovolí mi odejít, protože ví, že jsem na konci sil. Už víc nevydržím. Nejsem užitečný ani pro ni ani pro Kámen – kromě toho, že najdu Patricii.

Lanier otevřel oči a podíval se na hodinky: 07:50. Cítil se ochromený. Hlavou mu sem tam běhaly hlasy. Jeho mysl se pokoušela poradit si s nesnesitelnou situací – a nalézt pro něj místo v nových podmínkách.

Přemýšlel o Zemi, o lidech – přátelích, spolupracovnících, snad o všech lidech, které před pár týdny potkal jak se plazí hromadami trosek. Na Zemi pravděpodobně nezůstala naživu jediná bytost, kterou znal osobně. Byla to pravděpodobná, ale strašně protivná myšlenka; hrozné pomyšlení. Většina jeho známostí (jeho příbuzných) žila ve městech nebo pracovala ve vojenských střediscích.

Jedinou výjimkou byl Robert Tyheimer. Velitel ponorky, který se oženil s Lanierovou sestrou, která před dvěma lety zemřela na mrtvici, ještě než byl Lanier přidělen na Kámen. Naposledy s ním mluvil rok po její smrti. Tyheimer mohl být ještě naživu a čekat pod ledem. Jestli už nepřispěl k všeobecnému ničení, mohl Tyheimer hlídat svoje hlavice a čekat… a čekat… na příští výměnu. Na konečné údery.

„Nenávidím tě,“ řekl Lanier nahlas a znovu zavřel oči. Ani nevěděl, koho měl na mysli. V jeho hlavě se shromáždili tři psychiatři a rozmlouvali; otřepaný freudista už ždímal nejhorší a nejšpinavější interpretace z jeho roztěkaných myšlenek. Ano… a vaše matka… a co jste řekl potom? Mínil jste sebe, že ano?

Další tiše seděl, usmíval se a nechával ho vězet v lepkavém zmatku.

A třetí –

Třetí pokyvoval a doporučoval terapii prací. Třetí se podobal otci.

To zajímalo prvního.

Převalil se na posteli a znova otevřel oči. Žádné spaní, žádný odpočinek. Jak dlouho bude trvat, než se lidé na Kameni zlomí? Kolik a jak vážně? Kdo bude zápasit s tím problémem, on sám nebo Hoffmanová?

Ale rozhodnutí už padlo. Hoffmanová ho poslala na velkou cestu – a setkal se s Mirským v knihovně třetího dómu, jak sedí před kapkou. Ruský generálporučík byl doprovázen třemi tělesnými strážci, ačkoli byla knihovna prázdná. Zdál se vyčerpaný a nevěnoval jim pozornost.

Ukázal Hoffmanové na sedadlo o kousek dál od Rusů a naučil ji používat zařízení. Dal jí klíče a ona je přijala.

Vstal a cvrnkl do interkomu. Anna Blakelyová byla zpátky za stolem a dosud zodpovídala za centrální ústřednu. „Nemůžu spát. Jaký má teď Heineman program?“

„Je vzhůru, jestli chcete vědět tohle.“

„Výborně. A nepochybně je v sedmém dómu.“

„Ne, podle zdejších záznamů je ve vstupní oblasti jižního vrtu –“

„Zavolejte ho, prosím.“

„Zavolám.“

„Řekněte mu, že chci zítra v osm deset odjet.“

„Provedu.“

Posádka V/STOLu už byla vybrána; on, Heineman, Carrolsonová – snad jediná, bez které se Hoffmanová obejde těžko – a Karen Farleyová. Mise je jednoduchá a přímá; pocestují do maximální vzdálenosti jednoho milionu kilometrů koridorem – předpokládali, že se táhne tak daleko – zastaví na různých místech podél cesty a sestoupí na zem. Kdoví, jakou povahu bude mít koridor tak daleko na severu? Pak se vrátí, s Patricií nebo bez ní, nebo i bez jakéhokoli důkazu o jejím přibližném pobytu.

Byla v tom spousta nejistot, ale byly takového rázu, že je Lanier uvítal. Žil v hrůze už tak dlouho, že přímé, jasně nebezpečné dobrodružství vypadalo jako procházka růžovým sadem.

Oblékl se a strčil osobní potřeby do černého batůžku. Kartáček na zuby, břitva, prádlo na výměnu, záznamník s balíkem paměťových bloků.

Kartáček na zuby.

Lanier se začal smát. Smích tryskal spontánně, ale přicházel ve vlnách, dokud nebyl úplně vyčerpaný. Ležel na posteli a prohýbal se smíchy, tvář měl staženou bolestí. Nakonec přestal, těžce popadal dech, pak pomyslel na malou umývárnu se sprchou, která je v letadle. Představil si sraní, když pojedou na singularitě, a znovu ho zlomil smích. Hystericky se chechtal. Uběhly minuty, než se začal kontrolovat, pak se posadil na kraj postele, zhluboka nabral dech a mnul si bolavé čelisti a lícní svaly. „Bože na nebesích,“ povzdechl a nacpal kartáček na zuby do černého batůžku.

Mrtvý sovětský voják se vznášel dvacet metrů od výzkumného lešení ve vrtu sedmého dómu. Jak se mohl dostat tak daleko, nikdo netušil. Nevypadal, že by byl raněn; snad se bál sestupu a zůstal blízko osy, dokud mu nedošel vzduch. Pomalu plul vrtem k šestému dómu. Nebyl čas chytit ho a poslat dolů. Dával jim pochmurné sbohem. Vypadal, jako by na ně hleděl se zájmem, tvář za obličejovým štítem bledá, oči široce otevřené.

Hoffmanová objala Laniera, Carrolsonovou a nakonec Farleyovou, jejich objemné obleky bránily napětí, jestli ne dojetí. Heineman už byl na palubě V/STOLu, který byl k tuberideru přilepený jako štítovec.

Na chvíli stáli v tichu kolem tupého konce singularity, pak Hoffmanová řekla: „Garry, to není hon na divoké husy. Ty to víš. Potřebujeme tu malou Chicana¹⁴. Kdokoli nám ji unesl, moc dobře věděl, jak moc ji potřebujeme. Jistě, jsem od přírody podezíravá. V každém případě, moji milí, jste na velice důležité misi. Dobré pořízení.“

Farleyová se otočila k Hoffmanové. „Minulou noc jsme se rozhodli – Hua Ling a zbytek, všichni Číňané. Až do dnešního večera to nemělo být oznámeno, ale nikdo nebude nic namítat, jestli vám to teď řeknu. Jsme se Západním blokem. Sovětský vědecký tým dělal nějaké náznaky, ale my jsme se rozhodli, že vás podpoříme. Myslím, že i sovětští vědci chtějí následovat našeho příkladu. Ale jenom jsem chtěla, abyste to věděla, než odletíme.“

„Díky,“ řekla Hoffmanová a uchopila rukavici Farleyové. „Budeme zvědaví. Nemusela jste to říkat. Zjistěte, co budete moci. Je tu pár set nebo víc těch, kteří si přejí pokračovat.“

„Proto jsem se přihlásila první,“ řekla Carrolsonová.

„Čas letí,“ pronesl mdle Heineman. „Všichni na palubu.“

„Mlč a nech nás chvíli být sentimentální,“ hubovala ho Carrolsonová.

„Všechno bude v pořádku,“ řekla Hoffmanová Lanierovi, když se znovu objali a mžourali na sebe za obličejovými štíty.

„Pojďme,“ řekl Lanier. Zahákli svá bezpečnostní lana za dlouhou tyč táhnoucí se k letounu a odráželi se jeden po druhém do průlezu. Do vzduchového uzávěru se vešli dva lidé; šli po dvou, Lanier čekal, dokud nebyl poslední. Po uzavření průlezu a obnovení vzduchu si sundal oblek a složil ho do přihrádky pod ovládáním vzduchového uzávěru.

Jen se čtyřmi pasažéry byl vnitřek letounu prostorný. Přední část kabiny byla lemovaná krabicemi vědeckého vybavení; Carrolsonová a Farleyová je zkontrolovaly, než se připoutaly. Lanier se v kokpitu připojil k Heinemanovi.

„Všechny palivové a kyslíkové hadice jsou průchodné,“ hlásil Heineman a kontroloval nástroje. „Zapnul jsem diagnostiku tuberideru. Všechno funguje.“

Pohlédl s očekáváním na Laniera.

„Pak kupředu,“ zavelel Lanier.

Heineman otočil pákou, která spouštěla řízení tuberideru a zablokoval ji před sebou. „Visíme,“ hlásil. Pak do interkomu: „Dámy, sáčky na blití jsou v kapsách na sedadlech před vámi. Nic nenaznačuji, chápejte.“

Stlačil řízení svěráku. Pomalu a hladce začal tuberider klouzat podél štíhlé stříbřité trubice singularity. „Trochu víc,“ řekl. Lanier cítil, jak je zatlačován do křesla. „A ještě víc.“

Byli ztěžklí, leželi na zádech v kokpitu a kabina se náhle překlopila. „Poslední kousek,“ oznámil Heineman a oni skutečně vážili o polovinu víc než na Zemi. „Je tu provazový žebřík, rozbalím ho do uličky, pro případ, že by chtěl někdo jít do koupelny.“ Zašklebil se na Laniera. „V těchto podmínkách umývárnu nedoporučuji. Nenavrhli jsme to tu pro pohodlí. Uvolním svěráky, jestli je někomu špatně.“

„Spoléháme se na to,“ řekla z kabiny Carrolsonová.

Lanier pozoroval koridor, který se pomalu a majestátně pohyboval kolem nich. Čelním oknem splýval povrch koridoru s ústředním perlovým žhnutím plazmové trubice… táhla se snad do nekonečna.

„Maximální únik, že ano?“ zeptal se Heineman, jako kdyby mu četl myšlenky. „Znovu jsem omládl.“

Kapitola třicet čtyři

Po třech obdobích, kdy se Olmy zahalil do izolující světelné sítě, se Patricie rozhodla, že na Talsitu je něco mírně nechutného. Snad to bylo návykové – ať už to bylo cokoli.

Letěli přinejmenším tři dny – snad pět – a přestože Olmy a Frant byli neochvějně zdvořilí a odpovídali na její otázky se zdáním upřímnosti, nebyli vůbec hovorní. Strávila většinu času přerušovaným spánkem a sněním o Paulovi. Často se dotýkala jeho posledního dopisu v náprsní kapse kombinézy. Jednou se probudila s výkřikem a uviděla, jak sebou Frant na lůžku křečovitě trhl. Olmy napůl spadl z pohovky a hleděl na ni se zřejmým znepokojením.

„Promiňte,“ provinile hleděla mezi ně.

„Nic se neděje,“ řekl Olmy. „Přáli bychom si, abychom vám mohli pomoci. Mohli bychom, skutečně, ale…“

Nedomluvil. O pár minut později, když jí přestalo bušit srdce a když zjistila, že si nemůže vzpomenout, co vyvolalo její zděšení, se Olmyho zeptala, co tím myslel, když řekl, že jí mohou pomoci.

„Talsitem. Vyrovnává paměť, znovu uspořádává priority, aniž by paměť otupil. Blokuje přístup podvědomí k jistým rušivým vzpomínkám. Po Talsitu mohou být bolestné vzpomínky otevřeny jen přímou vědomou vůlí.“

„Ach,“ vzdechla Patricie. „Proč si nemohu dát trochu toho Talsitu?“

Olmy se usmál a zavrtěl hlavou. „Jste přirozená. Dostal bych důtku, kdybych vás uvedl do naší kultury, aniž by měli naši vědci možnost vás studovat.“

„Zní to, jako bych byla vzorek,“ řekla Patricie.

Frant znovu vydal vysoký zvuk, jako by skřípal zuby. Olmy na něj vyčítavě pohlédl a seskočil z lůžka. „Samozřejmě, že jste,“ prohodil. „Co si dáte k jídlu?“

„Nemám hlad.“ Patricie si lehla zpátky na pohovku. „Jsem vylekaná a znuděná a mám zlé sny.“

Frant na ni mžoural, jeho velké hnědé oči nemrkaly. Zdvihl ruku, roztáhl štíhlé prsty a znovu je svinul. „Prosím,“ řekl, jeho hlas zněl jako špatně naladěné varhany. „Já nemohu pomoci.“

„Frant si od samého začátku přeje vám pomoct,“ vysvětlil Olmy. „Když nemůže, cítí bolest. Obávám se, že mému Frantovi působíte utrpení.“

„Vašemu Frantovi? On je váš?“

„Ne, není můj. Po dobu našeho úkolu jsme spolu spojeni. Spíš jako sociální symbionti. Já se podílím na jeho myšlenkách a on na mých.“

Patricie se na Franta usmála. „Jsem v pořádku.“

„Lžete,“ usoudil Frant.

„Máte pravdu.“ Patricie se k němu váhavě přiblížila a dotkla se Frantovy paže. Kůže byla hladká a horká, ale ne pružná. Odtáhla prsty. „Nebojím se vás, ani jednoho,“ řekla. „Nadrogovali jste mne?“

„Ne!“ odpověděl Olmy a energicky vrtěl hlavou. „Nesmíte být nijak ovlivněná.“

„Je to tak zvláštní. Nezdá se mi to možné, ale nebojím se.“

„Snad je to dobře,“ řekl starostlivě Frant. „Až do doby, než se vzbudíte, jsme sen.“

Po téhle výměně hodiny nepromluvili. Patricie ležela tváří k oknu, nic se nedělo, jen koridor opět změnil vzhled. Teď byl pokryt liniemi, které připomínaly dálniční křižovatky. Jak kroužili kolem plazmové trubice, jedna otáčka za patnáct nebo dvacet minut, viděla, že celé rovné dno koridoru je pokryté vzory, mohly znamenat cokoli. Nevypadalo, že se tam něco pohybuje, ale na vzdálenost asi dvaceti kilometrů si nemohla být jistá.

Spirálový let letounu působil hypnoticky. S trhnutím si uvědomila, že už pár minut pozoruje nový jev, aniž by si to uvědomila. Hustě seskupené vzory dna koridoru se nyní hemžily pohybujícími se světly. Stužky „dálničních“ pruhů lemovaly šňůry rudých a jasně bílých korálků. Nad vzory se zdvihala světelná kopí a osvětlovala hrany nízko letících disků. Proud světel v pravidelných desetikilometrových intervalech přerušovaly pásy zdí, snad dva nebo tři kilometry vysokých.

„Blížíme se k Axis City,“ oznámil Olmy.

„Co tohle všechno je?“ zeptala se Patricie a ukázala dolů.

„Regulovaná doprava mezi domácími branami.“

„Jakými branami?“

„Když jste objevili první a druhou obruč, nazvali jste je studnami. Vedou do vesmíru za Cestou – koridorem.“

Patricie se zamračila. „Lidé, kteří procházejí studněmi, vstupují a vystupují z koridoru?“

„Ano. Axis City řídí tok podél miliardy kilometrů.“

„Ale studně – brány – se pravděpodobně neotvírají do našeho vesmíru, ne do přítomnosti.“

„Ne,“ řekl Olmy. „Teď, prosím, zanechte otázek, dokud nepřistaneme. Příliš mnoho informací může narušit vaši čistotu.“

„Omluvte mne,“ řekla s falešnou lítostí Patricie.

„Ačkoli, tohle promeškat nesmíte,“ opravil se Olmy. „Prosím, podívejte se přímo před sebe na zeď nad vaší pohovkou.“

Hleděla na hladký bílý povrch. Olmy něčím rychle zacvakal a povrch se rozčeřil jako kaluž. Vlnky se rozprostřely do širokých čtyřúhelníků a ztuhly. Čtyřúhelníky začaly černat, pak se naplnily pestrým sněhem. Sníh přitahoval její oči a čtyřúhelníkový rámeček se rozmazal, aniž si toho všimla.

Zdálo se, že sama letí koridorem. Všechno kolem, žhnutí, pulsující světla, vše se pohybovalo složitými cestami po dně. Vpředu byl na singularitě navlečen černý kruh, sahal od jedné strany plazmové trubice ke druhé. Přerušena kruhem, plazmová trubice změnila barvu z bílé na jasnou oceánskou modř.

„Axis City leží za touto bariérou,“ promluvil Olmy. „Brzy dostaneme povolení a projdeme jí.“

Otočila hlavu a iluze zmizela.

„Ne, ne, prosím,“ řekl Olmy. „Dívejte se dál.“ Jeho tón a výraz byl hrdý a rozdychtěný, skoro jako u malého chlapce. Znovu pohlédla do čtyřúhelníku sněhu.

Bariéra jí zaplnila výhled. Tmavá šedohnědá čerň vystřelovala zářivé červené pulsy. V místě, kde ji protínala singularita, bariéra zářila jako tekutá láva.

Nějaké hlasy začaly pronášet slova, kterým nerozuměla, Olmy reagoval podobně. „Byli jsme přijati,“ vysvětlil jí. „Dívejte se dál.“

Před přídí letounu se část bariéry vyboulila směrem k nim a rozpustila se v rozptýlené rudé pulsy. Proletěli jimi.

Jejím prvním dojmem bylo, že se náhle ocitli pod vodou. Plazmová trubice se nafoukla do všech směrů, rozšířila se na kilometry a zářila tou úžasnou modří, kterou viděla kolem kruhové bariéry. Dno koridoru bylo dosud viditelné, ale změněné a překryté novou barvou plazmy.

Přímo vpředu se podél bledého vlákna singularity rýsovaly dvě velké krychle. Každá z viditelných předních stran krychle byla přeťata širokou horizontální štěrbinou; čelem bližší krychle probíhala singularita velkou polokulovitou prohlubní, ze které vybíhaly světélkující loukotě. Uprostřed prohlubně byl rudý otvor a jím byla singularita pohlcena.

Za krychlemi – sedmkrát širší – byl válec, rotující kolem osy linie singularity. Jeho vnější povrch jiskřil tisíci světel; strana přivrácená k ní byla tmavá, až na sérii pěti zářících řad radiomajáků.

Hned za válcem se směrem ven táhly snad deset kilometrů dlouhé zakřivené lopatky k největšímu poloměru stavby. Lopatky vypadaly, že se dotýkají nebo nesou plazmovou trubici, která zbarvuje jejich okraj modrobíle. Jestli bylo za válcem něco dalšího, bylo to dokonale mimo zorné pole.

„Domov,“ řekl za ní Olmy. Otočila se a s mrkáním se na něj podívala. „První segmenty jsou navigační a energetické stanice, všechny automatické. Rotující válec je Axis Nader. Z této perspektivy nemůžeme vidět nic, ale za ním leží Central City, Axis Thoreau a Axis Euklid.“

„Kam míříme?“ zeptala se.

„Přistaneme v Axis Naderu.“

„Jak je město velké?“

„Myslíte, jak je rozsáhlé nebo kolik má obyvatel?“

„Myslím obojí.“

„Táhne se čtyřicet kilometrů Cestou a jeho populace čítá kolem devadesáti milionů – dvacet milionů fyzických, tělesných; sedmdesát milionů uložených v Paměti města.“

„Ach.“ Otočila se k obrazovce a tiše sledovala, jak se letoun noří dovnitř, míjí dvojité krychle a temnou stranu rotujícího válce.

„Domnívám se, že ve vaší době byste Axis City nazvali nekropolí, městem mrtvých,“ pokračoval Olmy. „Ale u nás to není nic výjimečného. Já, například, jsem dvakrát zemřel při plnění povinností vůči Nexu.“

„Oživili vás?“ zeptala se Patricie.

„Udělali mne znova,“ odpověděl.

Už se od obrazovky neodvrátila, ačkoli ji píchalo v zádech.

Premiér nařídil Olmymu, aby se hlásil serovi Oligandu Tollerovi ihned po příjezdu. Toller, advokát Teese van Hamphuise, prezidenta Hexamonu Nexu, byl radikální Gešel, který se rozhodl pro zcela lidský vzhled. Tento vzhled neměl žádný vztah k jeho vrozenému tvaru – byl přizpůsoben maximálním kvalitám pro vedení – nezmírňoval neobyčejný konzervatizmus; většina radikálních Gešelů, včetně prezidenta, si volila neamorfní podoby, jejichž přirozenost měla k lidským podobám jen malý vztah.

Z toho, co Olmy řekl, premiér usoudil, že to bude prezidenta mimořádně zajímat. Sám prezident byl zaneprázdněný, účastnil se dlouhodobé konference o problému hrozící jartské ofenzívy; Toller ho neoficiálně zastupoval.

To se Naderitům ani ostatním členům nejbližšího štábu van Hamphuise nelíbilo. Toller nebyl člověk, se kterým se jednalo snadno. Olmy už se s advokátem jednou setkal a nijak si ho neoblíbil, ačkoli měl zdravý respekt k jeho schopnostem.

Toller měl kancelář v nejpřitažlivější části Central City, ne víc než pár minut traktování a jen několik sekund výstupu šachtou ze Síní Nexu ve vnitřním areálu. Jakmile Olmy zařídil Patricii byt, ale ještě než si stačil promluvit s vlastním advokátem, odešel do Tollerovy kanceláře.

Toller si zařídil malý obdélníkový prostor v tom nejprostším a nejpřizpůsobivějším gešelském stylu. Výzdoba byla střídmá; základním prvkem byla platina a ocel a celkový dojem byl strohý a tvrdý.

Prezidentův advokát nebyl potěšen zprávami, které Olmy přinesl.

„Premiér neměl žádné podezření, když vás tam poslal samotného?“ načrtl Toller. Symboly, které se objevovaly mezi oběma muži, byly zobrazovány piktorovými náhrdelníky, které měli na krku, byla to zařízení, která generovala a promítala grafomluvu, jež se vyvinula během staletí v Thistledownu a v Axis City.

„Jeho informace byly velice neurčité,“ odpověděl Olmy. „Věděl pouze, že Thistledown je znovu obsazen.“

Toller načrtl nepříjemný obrázek hnízda rozzlobených tvorů podobných hadům. „To jsou pozoruhodné zprávy, sere Olmy. Kdyby byly od kohokoli jiného, stěží bych uvěřil… Ale nakonec, vy jste jednoho z nich přivezl s sebou, že ano?“

„Jmenuje se Patricie Luisa Vasquezová.“

„Nefalšovaný… předek?“

Olmy přikývl.

„Proč jste ji s sebou přivezl? Jako důkaz?“

„Nemohl jsem ji tam nechat; byla příliš blízko objevu, jak modifikovat stroje v šestém dómu.“

Toller zdvihl obočí a načrtl čtyři oranžové kruhy údivu. „Kdo je ta žena?“

„Mladá matematička,“ sdělil Olmy, „vysoce oceňovaná svými nadřízenými.“

„A vy jste neudělal nic, aby se napravila situace, kterou jste zjistil v Thistledownu?“

„Tamní situace je velice nestabilní; nějaký čas nebudou schopni se zorganizovat, a tak jsem si myslel, že bude nejlepší to konzultovat s prezidentem a Nexem.“

„Budu prezidenta informovat, ale buďte ujištěn, že teď máme mnohem důležitější problémy. Ta konference… rozhodne o celkovém kursu Axis City. A mezi Naderity panuje značné znepokojení a spekulace – zvláště v Korzenowského frakci. Jestli tohle zjistí…“ Načrtl klubko hadů zářících divokou rudooranžovou barvou. „Ukryjte tu ženu a informace sdělte jen svým bezprostředním nadřízeným.“

„Je ukryta a samozřejmě své povinnosti vykonám podle instrukcí,“ řekl Olmy. „Ačkoli, bude potřebovat přidělit advokáta.“

„Měli bychom se tomu vyhnout.“ Toller se na něj díval s obvyklým podezřením a neklidem.

„Je to zákon. Všem ne-občanům města bez zákonného statutu musí být okamžitě přidělen advokát.“

„Nemusíte mi citovat městské právo,“ řekl Toller. „Budu hledat advokáta a přidělím –“

„Už jsem jednoho přidělil,“ přerušil ho Olmy.

Tollerův výraz se změnil v hluboký odpor. „Koho?“

„Seru Suli Ram Kikuru.“

„Neznám ji.“ Po chvíli, když dokončil výtahy, měl Toller v ruce kompletní spis o Kikuře, připravený k načrtnutí a výkladu. Rychle projížděl soubor, pomáhal si implantovanou logikou, ale nenalezl nic, co by mohl kritizovat. „Vypadá přijatelně. Odpřísáhne, že bude zachovávat tajemství Hexamonu.“

„Už toto prohlášení učinila.“

„Sedíme v politickém zmatku,“ hudral Toller. „A vy si do Axis City přivezete bombu se zapáleným doutnákem. Vše, samozřejmě, ve jménu služby.“

„Budete prezidenta informovat ihned?“ zeptal se Olmy a načrtl postranní proužek se žádostí o svolení vrátit se k práci.

„Ihned, jak to bude možné,“ odpověděl Toller. „Samozřejmě, připravte pro nás úplnou zprávu.“

„Je připravená,“ řekl Olmy. „Mohu ji hned přenést.“ Toller přikývl a Olmy se dotkl náhrdelníku. Vysokorychlostní přenos zprávy byl úspěšně proveden za necelé tři sekundy. Toller se dotkl svého náhrdelníku k potvrzení příjmu.

Suli Ram Kikura žila ve vnějších vrstvách Central City, v jedné ze tří milionů těsných jednotek, vyhrazených mladým osamoceným fyzickým obyvatelům středního sociálního postavení a pracovní pozice. Její pokoje byly menší, než se zdály; skutečnost rozlehlosti pro ni byla méně důležitá než pro Olmyho, který si držel primitivnější a větší byt v Axis Naderu. Ale to, co ji k Olmymu přitahovalo, byl jeho věk a odlišné postoje; a zvyky, které občas vnášely něco vskutku zajímavého do její práce.

„Tohle je největší úkol, ke kterému jsem se dostala,“ načrtla Suli Ram Kikura Olmymu.

„Nenapadá mě nikdo schopnější,“ odpověděl. Vznášeli se tvářemi k sobě v tlumeném světle jejího ústředního bytového prostoru, obklopeni načrtnutými koulemi, na kterých se zobrazovaly různé zajímavé a relaxační vzory. Zrovna se pomilovali, tak jak se milovali pokaždé – bez umocňovače – a nepoužili nic složitějšího než bytová trakční pole.

Olmy ukázal na kouli a zašklebil se.

„Prostotu?“ zeptala se Ram Kikura.

„Prostotu, prosím,“ potvrdil. Ztlumila světla na všem mimo nich a vymazala z výzdoby koule.

Poprvé se setkali, když byl vyšetřován pro licenční proces ke zplození dítěte. Spíš se zajímal o osobní spojení mezi sebou a někým nespecifikovaným. To bylo před třiceti lety, když Ram Kikura začínala se svou praxí. Radila mu při postupech. Pro fyzického homorfa jeho postavení bylo snadné získat povolení. Ale on ho nedovedl až do pozice formální žádosti. Usuzovala, že Olmy se spíš zajímal o teorii než o praxi.

Jedna věc vedla ke druhé. Sledovala ho – s určitou elegancí a nemalou vytrvalostí – a on souhlasil, dovolil si být sveden ve skrytém zákoutí zalesněné nula-g oblasti Central City.

Olmyho práce vždy odváděla na dlouhá léta pryč, přitom je spojovalo to, co většině pozorovatelů připadalo jako pomíjivá, každou chvíli přerušovaná záležitost. Ovšem, nějaké vztahy předtím měla, ale nic trvalého, ačkoli několikrát tyto vztahy trvaly deset let i déle.

Kdykoli se Olmy vrátil, vždy si nějak zařídila, aby byla bez závazků. Nikdy na sebe nevyvíjeli nátlak. To, co bylo mezi nimi, byl uvolněný, ale ne bezvýznamný pocit souznění a vysoká úroveň vzájemného zájmu. Oba se upřímně zajímali o práci druhého a byli zvědavi, kam je zanesou budoucí úkoly. Byli, koneckonců, fyzičtí a užitečně zaměstnaní; jejich postavení byla dost výsadní. Z devadesáti milionů obyvatel Axis City, fyzických nebo v Paměti města, jen patnáct milionů mělo něco důležitého na práci a z nich pouze tři miliony pracovaly víc než desetinu svého živoucího období.

„Vypadá to, že se tím úkolem už zabýváš,“ řekl Olmy.

„To je ta moje zvrácená povaha. Je to nejpodivnější věc, se kterou ses setkal… Je nesmírně významná.“

„Může mít ohromující důležitost,“ řekl nahlas, jeho tón byl strojeně pohřební.

„Žádné další črtání?“

„Ne, přemýšlejme a proberme si to pomalu.“

„Výborně. Přál sis, abych byla její advokát. Nakolik myslíš, že advokáta potřebuje?“

„Zkus si to představit. Je naprosto nevinná. Potřebuje dokonalé sociální a psychologické přizpůsobení. Potřebuje ochranu. Když bude její postavení odhaleno – což je nevyhnutelné, ať si prezident a premiér přejí, co chtějí – vypukne rozruch.“

„To jsi vyjádřil velmi mírně,“ řekla. Objednala pro ně víno a tři staticky ovládané kapalné koule vpluly do jejich světla. Podala Olmymu slámku a oba pomalu srkali. „Viděl jsi Zemi?“

Přikývl. „Druhý den v Thistledownu jsme s Frantem vyletěli vrtem. Nemyslel jsem na vzdálenost, chtěl jsem se přesvědčit na vlastní oči.“

„Staromódní Olmy,“ řekla s úsměvem Ram Kikura. „Bojím se, že bych udělala to samé. A viděl jsi Smrt?“

„Ano,“ pohlédl do tmy. Mnul si dvěma prsty černé chmýří, které oddělovalo jeho tři pruhy vlasů. „Nejdřív jen z dálky – ve vrtu zuřila bitva a já bych pravděpodobně neprošel. Ale potom boj přestal, sebral jsem loď a díval se.“

Ram Kikura se dotkla jeho paže. „Jak jsi se cítil?“

„Už se ti někdy chtělo brečet?“

Opatrně se na něj podívala a pokusila se odhadnout, nakolik to myslí vážně. „Ne.“

„No, mně se chtělo. A pokaždé, když si na to vzpomenu, tak se mi chce. Snažil jsem se toho pocitu zbavit Talsitem při cestě zpátky – nemálo seancemi. Ale Talsit to vůbec nevyléčil. Cítil jsem naše začátky… zakouřený, špinavý, mrtvý a umírající svět.“ Vyprávěl jí o Patriciině hoři. Ram Kikura se s odporem odvrátila.

„Nemůžeme chápat, jak se cítí,“ řekl. „Už to v nás víc není a snad jsme i něco ztratili.“

„Zármutek není produktivní. Představuje jen neschopnost přijímat změny postavení.“

„Jsou ortodoxní Naderité, kteří tu schopnost dosud mají,“ řekl. „Zármutek považují za vznešený cit. Občas jim závidím.“

„Byl jsi přirozeně počat a narozen. Kdysi jsi tu schopnost měl. Víš, jaké to bylo. Proč ses toho vzdal?“

„Hodilo se to,“ řekl Olmy.

„Chtěl jsi se přizpůsobit?“

„Z vyšších pohnutek, ano.“

Ram Kikura pokrčila rameny. „Naší návštěvnici budeme připadat velice cizí, víš.“

„Má na to právo,“ řekl Olmy.

Kapitola třicet pět

Bouře začala jako série zrychlujících se vzduchových vírů, kruhové články se o sebe třely a generovaly husté, nadýchané mraky po celém prvním dómu. Vědci Západního bloku, kteří byli uprostřed dómu u nulové cesty, rychle provedli měření, než v náklaďácích ustoupili. Prach a písek vířily v nesmírných, štíhlých sloupech, které se střídavě rozvíjely a zahalovaly cestu hustými oponami prachu. Mračna droboučkých částeček se vzdouvala a rozprostírala, řítila se ve větru od uzávěru k uzávěru jako vlny v průlivu. Kamery ve vrtu tento fenomén zaznamenávaly, ale nebylo možné ho nijak ovládnout. Snad byla bouře plánována jako součást systému počasí v dómu, nebo dóm neměl účinnou kontrolu počasí. Nebyla to koneckonců trvale obývaná část Kamene. Počasí zde vůbec nemuselo být řízeno.

V letech znovuobsazení Kamene se ještě něco tak prudkého a silného neudálo. Prašné mraky pokrývaly údolí a pomalu vytvořily kašovitou neprůhlednou vrstvu, několik kilometrů silnou. Nad prachem mračna plná vody tmavla a tmavla.

Od 17:00, šest hodin po prvním úderu bouře, začal prachem padat déšť a dopadal na zem ve velkých blátivých kapkách. V prvních táborech se lidé shlukli v bungalovech, společně vylekáni a vzrušeni náhlou změnou.

Hoffmanová se dívala blátem zacákaným oknem a se zdviženým obočím si žmoulala kotníky na prstech. Přerušení světla trubice bylo vítané. Byla to nejtmavší noc, jakou kdy kdo na Kameni zažil, a ji to dělalo ospalou a spokojenou.

Osvětlení v celém dómu bylo přerušené a technici s vojáky vzdorovali větru a dešti, aby co nejrychleji zavedli do budov elektrické vedení.

Na ruském velitelství uprostřed druhého tábora bouři a temnotu ignorovali. Spor v politické a velitelské struktuře se protáhl dlouho do období spánku, nejprudší byl s Bělozerským a Jazykovem, Vělgorskij zůstával v pozadí.

Mirskij trval na vojenském uspořádání a odmítal jakýmkoli způsobem omezit své pravomoci nebo se o ně podělit s (a tento bod zdůraznil) nižšími důstojníky.

Bělozerskij navrhoval opravdovou strukturu sovětů, s ústředním výborem strany, vedeným generálním tajemníkem – Vělgorskij to doporučoval – a prezidentem a premiérem, působícím přes Nejvyšší sovět.

Přesně den předtím Mirskij a Pogodin – velící důstojník prvního dómu – dohlíželi na začátek stavby ruského tábora ve čtvrtém dómu; měli povolení opatřit si dřevo v hustém lese. Nástroje byly vysoko oceňovány; všechno bylo vysoko oceňováno.

Vyjednávání o druhý dóm se zkomplikovalo, když archeologové NATO protestovali proti případnému znesvěcení toho, co považovali za svůj pozemek. Mirskij příkře informoval Hoffmanovou, že Brambor už dál není monumentem; stal se útočištěm.

Vyčerpalo ho to. Dlouhé vysedávání v knihovně třetího dómu – často místo spánku – prohloubilo jeho únavu; a teď tohle.

„Musíme naše lidi rozmístit dřív, než se rozhodneme pro konečnou politickou strukturu,“ řekl Mirskij. „Všechno, co máme, jsou nouzové stany a tento tábor, a Hoffmanová –“

„Ta mrcha,“ komentoval suše Bělozerskij. „Je horší než ten šašek Lanier.“

Vělgorskij se dotkl ramena Bělozerského a kaprálek si poslušně sedl. Vělgorského nadvláda mezi politruky Mirského nepřekvapila, ale ani nepotěšila. Mirskij si byl jistý, že s Bělozerským by si poradil, ale s Vělgorského vychytralým, rezervovaným a autoritativně znějícím hlasem a Jazykovovým jako břitva ostrým právnickým uvažováním – Mirskij cítil nebezpečnou opozici a byl pod silným tlakem.

Existuje nějaký způsob, jak ‚změnit‘ Vělgorského a Jazykova, využít jejich talent pro sebe?

Pocítil, že pokračující vzdělávání mu velmi prospívá. Nebo snad, ještě lépe řečeno, cítil osvícení. Nikdy předtím se neprobíral podle vlastního přání takovým obrovským a rozmanitým zdrojem informací. Sovětské knihovny – vojenské i ostatní – byly často přísně pod kontrolou; byly v nich knihy, které poskytovaly jen nejnutnější znalosti. Zvědavost i zvídavost byla odsuzována.

Byl nejistý i v zeměpisu vlastní země. Historie byla obor, který ho nikdy moc nezajímal, mimo historii vesmírného cestování; to, co se dozvěděl ve třetím dómu, ho zcela změnilo.

Svým kolegům nic z toho neprozradil; snažil se skrýt skutečnost, že teď mluví anglicky, německy, francouzsky a pracuje na japonštině a čínštině.

„Naopak,“ odporoval Bělozerskij a pohlédl na Vělgorského, „politická hlediska musí být prvotní. Nesmíme se vzdát ani revoluce ani jejích ideálů; jsme poslední pevnost –“

„Ano, ano,“ řekl netrpělivě Mirskij. „Už jsme všichni unavení. Skončeme to a zítra začneme znovu.“ Pohlédl přes rameno na Garabediana, Pletněva a Sergeje Pritikina, vedoucího inženýra vědeckého týmu. „Soudruhu majore Garabediane, doprovodil byste pány do stanů a ujistil se, že nehrozí nebezpečí?“

„Máme víc věcí k projednání, než je času,“ namítl Vělgorskij.

Mirskij na něj upřel pohled a usmál se. „Jistě. Ale unavení muži se stávají zlostnými a z pocitů křivdy vyplývá špatné uvažování.“

„Jsou jiné… věci, které vedou ke slabosti a špatnému uvažování,“ oponoval Vělgorskij.

„Ovšem,“ souhlasil Bělozerskij.

„Zítra, soudruzi,“ trval na svém Mirskij a jízlivou poznámku ignoroval. „Potřebujeme být svěží, až budeme stát tváří v tvář Hoffmanové a pokračovat ve vyjednávání.“

Vypochodovali ven a nechali Pritikina a Pletněva s Mirským. Hlavní inženýr a dřívější velitel letky se posadili na stůl z přepážky nádrže a čekali, až si Mirskij promne oči a kobylku nosu. „Chápete, co se stane, jestliže Vělgorskij a jeho loutky převezmou velení,“ řekl Mirskij.

„Nejsou to rozumní muži,“ řekl Pritikin.

„Přesto si myslím, že třetina mužstva je s nadšením podpoří a další třetina že nepodpoří nikoho – nespokojenci se vším,“ pokračoval Mirskij. „Jsem velitel, takže mne nemají rádi. Kdyby to byl Bělozerskij samotný, nebál bych se – nespokojenci ještě víc nenávidí politruky. Ale Vělgorskij má sametový jazyk. Bělozerskij slovy šlehá, Vělgorskij hladí. Může mít nebezpečnou převahu.“

„Co budeme dělat, soudruhu generále?“ zeptal se Pletněv.

„Chci dát každému z vás pět mužů, aby vás chránili. Pečlivě vybraných Garabedianem nebo mnou. A chci rozmístit čtyři čety vyzbrojené AKV kolem této budovy. Pritikine, chci, aby vědecký tým do pozítří neopouštěl čtvrtý dóm. Vělgorskij nebude intelektuálům důvěřovat; nemusel by se smířit s jejich existencí, pokud dojde ke krizi.“

Oba opustili Mirského a nechali ho o samotě. Vzdychl a přál si mít něco, co by ho po zbytek večera rozptýlilo – láhev vodky, ženu…

Nebo další nepřerušené hodiny v knihovně.

Nikdy předtím se necítil tak informovaný a plný naděje jako teď, i přesto, že byl obklopen nevzdělanými zmijemi.

Kapitola třicet šest

Tuberider letěl řízen autopilotem a všichni čtyři spali v kabině.

Heineman omezil rychlost tuberideru na devět kilometrů za sekundu. Něco v konstrukci tuberideru přitom způsobilo prudké zachvění.

Lanier ležel a bděl, nepokojný, připoutaný ke sklopenému sedadlu a hleděl do měkce zářícího oranžového světla nad hlavou. Od něj přes uličku klidně dýchal Heineman; ženy spaly za závěsem, Carrolsonová byla natažená uprostřed kabiny. Slabě chrápala. Farleyovou slyšet nebylo.

Laniera zřídka ovládla sexuální vášeň; pudy měl normální, ale byl schopen je ignorovat nebo je v nevhodných situacích ovládat. Jeho dvouletý celibát na Kameni byl pro něj menším strádáním než pro jiné. Nicméně nikdy v životě nebyl tak nadržený jako v této mírumilovné chvíli.

Navzdory výhodám stále cítil slabý stud z nedostatku mužských úzkostí, jako by to z něj dělalo studenou rybu. Teď se v něm pomstychtivě vzmáhala vášeň. Klidně by se mohl odplížit za závěs a pomazlit se s Farleyovou. Tato touha byla nejen bláznivá, ale i mučivá. Cítil se jako puberťák, zpocený žádostí a nejistý, co s tím dělat.

Psychiatři v jeho hlavě pracovali přesčas. Smrt, řekl freudovec, jen zesiluje naši touhu po plození –

Tak ležel beze spánku, s erekcí, neschopen jasně přemýšlet a odmítaje masturbaci. Celá ta myšlenka byla směšná. Nemasturboval dobře přes rok a pokud někdy, bez výjimky v naprostém soukromí.

Cítí se ostatní také tak? Heineman určitě ne. Ani jednou, skutečně, Lanier neslyšel Heinemana vyslovit sexuální poznámku kromě ojedinělého a čistě teoretického žertování.

Cítí se Farleyová také tak?

Jen na zkoušku natáhl paži a odhrnul tenkou hřejivou pokrývku. Přinutil ruku stáhnout se zpět. Šílenství.

Nakonec, po věčnosti, usnul.

Ve sto tisících kilometrech přední radar V/STOLu hlásil masivní zátaras v koridoru před nimi. Heineman prohledal vědecké záznamy z koridoru, aby našel jakýkoli odraz z takové vzdálenosti; nenašel nic. „Vypadá to, jako by fyzikové zaměřili radarový paprsek jen podél singularity. A to, co teď vidíme, je kruhová zeď s otvorem uprostřed.“

Zeď blokovala chodbu do výše jednadvaceti kilometrů a uprostřed měla díru o průměru asi osm kilometrů. Plazmová trubice a singularita přerušeny nebyly.

„Ať už jsme za tím a vidíme, co je na druhé straně,“ našeptával Lanier. „Pak se rozhodneme, kde sestoupíme.“

Při pouhých šesti tisících kilometrech za hodinu Heineman uvolnil tuberider ze singularity. Zeď byla špinavě bronzové barvy, hladká a jednotvárná. Jak se blížili k díře, Carrolsonová zamířila dalekohled na horní povrch zdi – s určitými obtížemi.

„Nahoře je jenom metr silná,“ hlásila. „Soudě podle barvy, myslím si, že je ze stejné látky jako studně a koridor.“

„To jest z ničeho,“ řekla Farleyová. „Patriciiny prostorové stavební bloky.“

Heineman snížil rychlost na pár set kilometrů za hodinu a proplachtili otvorem. Na druhé straně byl pohled na koridor křišťálově jasný, nezastíněný atmosférou. Povrch byl chaotickou změtí sto kilometrů dlouhých rýh, černých značek a širokých pruhů odhalujících bronzový povrch koridoru. Přístroje potvrdily jejich podezření.

„Žádná atmosféra,“ řekla Farleyová. „Ta zeď je zátka.“

Heineman brzdil, dokud se nezastavili dva tisíce kilometrů od zdi, nyní zmenšené na drobounkou skvrnku v neúprosné perspektivě koridoru. „Co bude teď?“ zeptal se.

„Sklouzneme zpět a najdeme okruh studní,“ řekl Lanier, „jak jsme plánovali. Prohledáme ho, pak budeme pokračovat – a nemrhejme časem. Výzkum je skutečně druhotný.“

„Provedu,“ řekl Heineman. Otočil V/STOL kolem tuberideru a namířil ho opačným směrem. „Držte se; přijde plný zpětný tah.“

Čtyři sta kilometrů jižně od zdi lokalizovali okruh studní, zpomalili a připravili V/STOL na sestup. Všechny volné předměty byly upevněny, zatímco Heineman odpojil letadlo od tuberideru. Jemným postrčením tryskovými motory se odpoutali od singularity. Heineman otočil letoun nosem ke dnu koridoru.

Na rozdíl od dómů asteroidu, kde bylo potřeba určité energie k odpoutání od osy, začal V/STOL ihned pomalu sestup zrychlovat, odpuzován singularitou – nebo přitahován povrchem, podle toho, jak o tom přemýšleli. Po čtyřkilometrovém pádu Heineman třikrát nakrátko zažehl raketové motory a zamířil nosem letounu na sever.

„V dómu bych takhle nepřistával,“ řekl, „ale v koridoru je to nejlepší způsob. Tady se nemusíme vnořit do atmosféry spirálovou dráhou. Takže využívám výhodu dlouhého klouzavého sestupu. Garry, chop se řízení, ať cítíš, jak to dělám.“

Lanier uchopil knipl a cítil Heinemanovy pohyby, když „zdvihal nos“. Vlnivá série zachvění oznámila turbulence atmosféry; za stěnami se kňučení začalo měnit v hluk. Heineman sklopil klapky, aby zmírnil rychlost letu, a zlehka naklonil V/STOL doprava, sklonil nos a uvolnil listy vrtulí z úložných prostorů v motorech. Vyrovnaný, krásný řev dvojice turbovrtulových motorů ho rozesmál jako malého chlapce. „Dámy a pánové, teď jsme letadlo. Garry, chceš si přistát?“

„S radostí,“ souhlasil Lanier. „Pasažéři ať si prosím zapnou bezpečnostní pásy.“

„Jo, jo!“ řekla Carrolsonová.

„To bylo legrační. Udělejme to ještě jednou,“ zavolala dopředu Farleyová.

„Terén vypadá celkem rovně, ale obletíme to dokola, rozhodneme se, zda chceme krátce rolovat nebo zda přistaneme vertikálně,“ navrhl Heineman.

Lanier naklonil letadlo a obletěl studnu, pak přeletěl asi padesát metrů nad kupolí a snižoval náklon listů vrtulí. Heineman vyhlížel eventuální přistávací plochu a dal znamení zdviženými palci. „Krátké rolování; tam dole je rovný písek.“

Lanier zamířil s V/STOLem ke dnu koridoru rychlostí padesát kilometrů za hodinu, jemně a klidně zaměřil nos na důlek a kupoli studně. Pak snížil sklon listů vrtulí a roloval směrem k okraji důlku, otáčel letoun, dokud nestál tangenciálně k vnějšímu okruhu studny. Řev motorů se náhle změnil v ticho.

„Bravo,“ zvolal Heineman.

„Bože, to bylo nádherné,“ řekl Lanier. „Neletěl jsem už šest let… a nikdy takhle. Ježíši, podíváš se na zem a ta vypadá, jako bys do ní chtěl od začátku rovnou vletět.“

„Jestli vy dva letci přiložíte ruku k dílu,“ přerušila je Carrolsonová, „budeme hotovi rychleji.“

Carrolsonová pořídila fotografie a Farleyová záznamy přístrojů, když oblétali důlek. Studna byla otevřená – to bylo jasné i na takovou vzdálenost. Deset nebo jedenáct metrů od vznášející se kupole byla plošina se dvěma nepravidelně černočerveně kostkovanými koulemi; obě měly asi tři metry v průměru a honosily se párem manipulátorů, vpředu a vzadu.

Sestoupili po svahu důlku a prohlédli si plošinu. Heineman vylezl po žebříku na jedné straně plošiny a kráčel podél lešení umístěného nad kostkovanými koulemi. „Skafandry,“ řekl. „A znamenité.“

„Tady je zpráva,“ vykřikla Farleyová. Ukázala na bronzově zbarvenou tabulku, připevněnou na podstavci blízko ústí studny. Abeceda byla latinka s rozeznatelnými A, G a E, ale nikdo z nich nerozluštil ani slovo. „Není to řecká abeceda a není to ani azbuka,“ řekla Carrolsonová. „To musí být kameňansky. Nějaký nový jazyk.“ Vyfotografovali sdělení ze tří stran i zdola.

„S něčím takovým jsem se nikdy v knihovnách nesetkal,“ řekl Lanier.

Vkročil pod tabulku a kolem okraje studny ucítil náhlý odpor, jako by se pohyboval sirupem.

„VÝSTRAHA,“ oznámil odnikud hluboký, hrozivý mužský hlas. „VÝSTRAHA je určena pro osoby hovořící angličtinou dvacátého století. Nepokoušejte se vstoupit do žádné brány v této oblasti bez řádné ochrany před prostředím. Za vstupem do brány vládnou podmínky vysoké gravitace a agresivní atmosféry. Obleky jsou určeny pro vaši ochranu. VÝSTRAHA.“

Carrolsonová se dotkla tabulky a hvízdla. „Podívejte,“ řekla. Písmena na tabulce se změnila na latinku a jazyk na angličtinu a opakovala, co hlas řekl před chvílí. „To jsou služby.“

Heineman přejel rukou po horním povrchu jedné z koulí a v černém čtverci našel prohlubeň. Opatrně ji stlačil; nic se nestalo.

„Promiňte,“ řekla Farleyová, nikomu konkrétně. Lanier se k ní otočil a ona se rozpačitě usmála a zdvihla ruku. Pak pronesla ke spodní straně kupole: „Promiňte, ale kdybychom si přáli vstoupit do studny – brány – jak máme použít obleky… patyskafy –“

„Batyskafy,“ opravila ji Carrolsonová.

„Ano… jak je máme použít, ať jsou, co jsou?“

„Vozidla reagují na verbální povely a mohou být upravena na váš jazyk. Máte řádné povolení k prohlídce brány?“

„Jaké povolení?“ zeptala se Farleyová.

„Povolení Nexu. Všechny brány jsou pod kontrolou Nexu. Prosím předložte povolení během třiceti sekund nebo bude tento pás bran uzavřen proti nepovolenému vniknutí.“

Když čas uplynul, rozhlédli se, pak pohlédli na sebe.

„Žádné povolení,“ oznámil hlas beze změny modulace. „Tyto brány jsou nyní uzavřeny, dokud je neprohlédne průzkumná skupina a nezváží situaci.“

Lanier byl odstrčen neviditelnou bariérou. Dvacet metrů široký vchod od středu tiše zduhověl a potáhl se hladkou bronzovou vypouklinou. Heineman na lešení vyjekl a nadskočil, když se koule a podstavce pomalu vsákly do povrchu důlku a zmizely beze stopy.

Farleyová klela v melodické čínštině.

„Ach jo,“ vzdychla Carrolsonová. „Stejně už nemáme čas hrát si na turisty.“

Holý povrch kolem studně se skládal z pískových ploch beze stopy života. Vzduch byl suchý a za chvíli měli vyprahlé nosy a hrdla; s určitou úlevou se nalodili na V/STOL, uzavřeli vstup a připravili se k návratu na tuberider.

„To je legrační,“ řekl Heineman. „Ona je prostě dokonalá.“ Zdvihl V/STOL ze země a zvýšil rychlost náklonem motorů vpřed. Neustále stoupali, dokud nebyli kilometr od plazmové trubice a v horní vrstvě atmosféry. „Abrakadabra,“ řekl Heineman, zatáhl vrtule do komor a aktivoval ocasní raketu.

S ostrým třeskem prorazili atmosféru a plazmovou trubici a vstoupili do vakua obklopujícího singularitu. Heineman řídil V/STOL malými zášlehy směrových trysek, přiváděl je nad tuberider a dokončoval spojení podle pokynů palubních počítačů.

„Je krásná, že ano?“ rozplýval se nadšením, pak zavrtěl hlavou a vydechl.

Kapitola třicet sedm

„K dohodě o odzbrojení s nimi jen tak nedospějeme,“ řekl Gerhardt, když dal Hoffmanové přednost při sestupu ze schodů nástupiště do tábora čtvrtého dómu. „Právě teď se bojí víc sami sebe než nás a dokud se situace neuklidní, nikdo z nich zbraně neodevzdá.“

„Kdo myslíte, že se dostane do čela?“

Gerhardt pokrčil rameny. „Nesázím se. Všichni to jsou ostřílení čubčí synové; doufám, že Mirskij.“

„Bývá v knihovně třetího dómu častěji než kdokoli z nás,“ řekla Hoffmanová.

„Musí toho spoustu dohonit,“ řekl Gerhardt. „Rusové nepotřebují vojáky s humanitním vzděláním.“

„Myslím, že můžeme být rádi, že zastavili boj a oddělili tábory.“

Gerhardt jí otevřel dveře kantýny a ona jimi prošla do jídelny. Čtyři vědci zemědělci – jeden muž a tři ženy na ni čekali s mapami a záznamníky. Potřásla jim rukama a posadila se. Gerhardt si vzal skrovný oběd z automatu a posadil se k jinému stolu; tohle se ho přímo netýkalo.

„Potravní programy,“ řekla Hoffmanová. „Pěstitelství a obživa. Dobrá. Ukažte mi, co musíme udělat.“

Úder přišel sotva osmnáct hodin po rozhovoru v bungalovu. Bouře v prvním dómu skončila ještě rychleji, než začala; vítr náhle ustal, mraky vypustily ještě pár kapek a pak se ztratily. Světlo trubice zjasnělo a vzduch se oteplil.

Bělozerskij nařídil četě, aby obklíčila bungalov a zajala Mirského. Předstíraným důvodem byl Mirského nedostatek úsilí ve službě socialismu; ale všichni tři zampolité měli dojem, že generálporučík je slabý a brzy ustoupí Hoffmanové, která Sovětům nepřeje nic dobrého.

Četa se rychle rozmístila a obklopila velitelské stanoviště a zamířila AKV na dvacet strážných. Stráže se bez odporu vzdaly a Bělozerskij přistoupil ke dveřím bungalovu, aby zatkl Mirského. Tři statní vojáci vykopli dveře a strčili dovnitř zbraně, držíce hlavy a těla venku.

„Soudruhu generále!“ zvolal Bělozerskij, hlas mu přeskakoval. „Zneužil jste důvěru svých mužů. Ve jménu nově rekonstituovaného Nejvyššího sovětu jste zatčen!“ Vojáci proklouzli kolem dveřního rámu do bungalovu. Pletněv seděl na palandě a ospale mžoural.

„Generál Mirskij tu není,“ řekl chraplavě. „Mohu pro vás něco udělat?“

Vělgorskij si krátce po konferenci s Mirským zdříml, pak využil slábnoucí bouře a odsunul z prvního dómu tři náklaďáky s padesáti vojáky a odjel devadesátým podzemním vlakem – rezervovaným výlučně pro ruské užívání – do čtvrtého dómu.

Podle plánu zůstal stranou, když Bělozerskij zatýkal Mirského, jenom pro případ, kdyby se něco nepovedlo. Na pár hodin se tedy může těšit z lesa čtvrtého dómu. Zvlášť se těšil na pohled na vojáky při stavebních pracích, až budou porážet stromy a vléci je do vody. Příběhy ze záboru jihu a výstavby Transsibiřské magistrály ho okouzlovaly už jako chlapce; teď si něco podobného představoval na Kameni, řady sovětských osad podél cest, čistění polí pro farmy a stavění chat. Z tohohle fiaska by mohlo nakonec vzejít něco dobrého, pomyslel si – čistší, nezkaženější a přísněji řízená socialistická komunita, která by mohla eventuálně ovládnout asteroid a při návratu na Zemi zcela dokončit úkol, který před osmdesáti lety započal Lenin.

Záležitosti se už řítily neuvěřitelnou rychlostí; před pouhými devíti dny přistáli a byla jim postoupena nejpřitažlivější oblast ze sedmi dómů Bramboru. Jestli tohle nedemonstruje slabost jejich protivníků, tak potom co?

Přiblížili se k němu tři SST. Voják vpředu nesl pár papírů, nepochybně s oznámením o jeho jmenování ředitelem těžby a využití prací ve čtvrtém dómu.

„Plukovníku,“ řekl první voják a zpod papírů vytáhl pistoli. Zamířil ji na Vělgorského a posunul si výše brigadýrku.

„Mirskij,“ řekl Vělgorskij, aniž se přestal ovládat.

Druzí dva vojáci byli Pogodin a vědec Pritikin. Oba měli přes rameno AKV. Mirskij popadl Vělgorského za ruce a vrazil mu pistoli do boku, poblíž ledvin. „Ani slovo, prosím.“

„Co to děláte?“ zašeptal drsně Vělgorskij. Mirskij přitlačil na pistoli.

„Ticho. Tvoje krysy vyhlodaly díru do mého bungalovu.“

Šli odměřeným krokem k náklaďáku čekajícímu na břehu jezera. Pogodin bez cirátů strčil Vělgorského dozadu a přehodil přes něj plachtu, vylezl nahoru a lehce poklepal hlavní AKV na bouli, kterou tvořila Vělgorského hlava.

Mirskij se vyšplhal za řízení a pohlédl přes tmavý písek k vojákům v lese. Jedna skupina hrála laptu – druh baseballu – větvemi a borovými šiškami; vypadalo to, že o náklaďák a jeho osádku se nikdo nezajímá.

„Kam jedeme, generále?“ zeptal se Vělgorskij zezadu, hlasem tlumeným plachtou.

„Ticho, panáčku,“ nařídil Pogodin a znovu do něj šťouchl AKV.

Kapitola třicet osm

Chaotická a zjizvená část koridoru se táhla do vzdálenosti půl milionu kilometrů, nehybná a pustá. Plány na druhý výlet ke dnu opustili; bez atmosféry by na sestup a výstup spotřebovali příliš velké množství paliva. Kdyby pustý úsek pokračoval za jejich milionovou hranici doletu, museli by mise zanechat a vrátit se zpět, rozhodl Lanier.

„Myslíte, že je to všechno stejné?“ zeptala se Farleyová. „Tady kolem?“

Lanier zavrtěl hlavou. „Vzali Patricii někam jinam.“

„Myslíte na studně? Třeba opustili koridor a my za nimi nemůžeme.“

„Přemýšlel jsem o tom – a mám takové tušení, že studnu nepoužili.“

„Další zeď“ oznámil Heineman.

Shlukli se v kokpitu, Carrolsonová si sedla do křesla kopilota a Farleyová a Lanier se vmáčkli do uličky. Lanier si až příliš uvědomoval tělesnou blízkost Farleyové.

Jízda tuberideru koridorem byla závratná; připomínala Lanierovi jízdu odvodňovací stokou. Koridor ubíhal na všech stranách, purpurový, hnědý a černý; jizvy ve dně odhalovaly špinavě bronzový povrch. Čelní radar neustále v půlsekundových intervalech pípal.

„Posaďte se, prosím,“ řekl Heineman. „Budeme zpomalovat. Tentokrát si obraťte sedadla; chci udržet zaměření radaru a tady bude kolem dvou desetin g…“

Carrolsonová se připoutala v křesle kopilota a uličnicky se usmála na Laniera. „Dozadu, šéfe. Já tu byla první.“

Lanier a Farleyová se odplazili za krabice se zařízením a posadili se vedle sebe. Lanier se zhluboka nadechl a zavřel oči; žádost byla téměř nesnesitelná.

„Něco není v pořádku?“ zeptala se Farleyová.

„Vůbec ne.“ V uklidňujícím gestu se dotkl její paže a pak ruku odtáhl.

„Cítíte se dobře?“

Nepřesvědčivě se usmál a přikývl.

„Něco není v pořádku, Garry. Už se kolem vás motám dost dlouho –“

„Budeme tam asi za hodinu,“ oznámil z kokpitu Heineman.

„Tak co je?“ naléhala Farleyová.

Zhluboka se nadechl a zrudl. „Nemůžu si pomoct, Karen. Je to bláznivé. Jsem… už dvacet hodin příšerně vzrušený. Nechce to přestat.“

Podívala se na něj bez výrazu a pak se jí na zlomek okamžiku rozšířily oči.

„Zeptala ses, hrome.“

„Jen obecně?“

„Ne.“

„Někým konkrétním?“

„Ano.“

„Kým… nebo chci vědět moc?“

Zdvihl prst, ukázal na ni a roztřásl se potlačovaným smíchem. Tvář měl rudou jako hamburger a vydával zvuky, jako by se dusil.

„To je k smíchu?“

„Ne-ee-e,“ řekl a nakonec smích ovládl. „Je to bláznivé.“

„Nikdy předtím ses o mne nezajímal?“

„Ne – mám na mysli, ano, jsi přitažlivá, samozřejmě, ale –“

„Pak mlč.“ Zpomalování už začalo. Rozepnula si pás a pomalu padala ke kokpitu, pomáhala si madly na bocích sedadel a přidržovala se polic na zavazadla.

„Počkej,“ řekl Lanier, natáhl se po ní a minul. Ohlédl se přes opěrku hlavy. „Karen!“

Farleyová visela v uličce kokpitu. „Vzbuďte nás, až budeme u zdi,“ řekla důrazně a energicky zaklapla západku přepážky. Vrátila se uličkou a vzepřela se kolenem o jeho a protější sedadlo.

„Omlouvám se –“ začal Lanier.

„Nic se nestalo.“ Farleyová trhla zipem kombinézy, sundala ji a odhalila tričko s čínským znakem

„Velryba“, čínské jméno pro Kámen. Zavrtěla se a stáhla si bílé bavlněné kalhotky.

Lanier šokovaně zíral.

„Mohl jsi to říct o něco dřív,“ napomenula ho. „Všechno, co odvádí myšlenky od naší mise, je škodlivé.“ Přetáhla si tričko přes hlavu a nacpala všechno oblečení do zadní kapsy sedadla.

Svlékl si kombinézu a nervózně pohlédl směrem ke kokpitu. Ležela na dvou protějších sedadlech; zpomalování tuberideru zajišťovalo účinný, téměř nezkreslený pocit směru. „Nikdy jsi se nenapsal na společenský rozpis,“ řekla Farleyová, vzala ho za ruku a přitáhla k sobě. „Jistě ne proto, že bys byl nesmělý.“

Lanier se dotkl jejího ňadra, srdce se mu rozbušilo. Jemně přejel kotníky a hřbety rukou po linii jejích boků k žaludku. „Nikdy v životě jsem nikoho nepotřeboval víc,“ řekl.

Carrolsonová vystoupila po žebříku doprostřed uličky. Lanier a Farleyová byli oblečení a seděli naproti sobě. „Deset minut a budeme tam,“ řekla s nehybnou tváří Carrolsonová. Podívala se na Farleyovou a pak otočila hlavu k Lanierovi, oči jí na okamžik zůstaly viset na tváři Farleyové. „Vypadá to na stejnou zeď jako byla ta minulá, ale tahle sahá výš nad atmosféru, je v ní menší otvor – ne větší než stometrový – kolem singularity. Přesto provedeme stejné testy jako minule.“

„Souhlasím,“ řekla Farleyová.

„Garry –“ začala Carrolsonová a soustředěně ho pozorovala.

„Co je?“

„Na tom nezáleží.“ Slezla ze žebříku a vrátila se do kokpitu.

„Ježíši, jsem v rozpacích,“ mumlal Lanier.

„Proč, protože jsi člověk?“ zeptala se Farleyová.

„Mám závazky.“

„Na Kameni není člověk, který je nemá. A za celou tu dobu, co jsem tady, tu byla spousta vztahů a ‚lásek‘.“

Sobě navzdory se rozesmál. „Tohle je ‚láska‘.“

„Něco na ten způsob. Neříkej mi, žes to nepostřehl?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, čestné slovo, že ne. Šéf je poslední, kdo se to dozví.“

„Jedině, když má zavřené oči. Pochybuji, že by si Hoffmanová nechala něco takového uniknout.“

„Dobře, tak jsem… já nevím. Nejsem puritán, ale možná jsem trochu naivní.“

„Vůbec ne naivní,“ řekla Farleyová, natáhla se a dotkla se jeho paže. „A neboj se. Pořád jsi šéf.“

Kapitola třicet devět

Vělgorskij stěží zůstával klidný. Silně se potil a páchl. Hlas měl chraplavý. Mirskij ho téměř litoval.

Černý vstup do knihovny třetího dómu se působivě otevřel a Pogodin s Pritikinem pobídli zajatce dovnitř pár přesně mířenými dloubnutími AKV. Mirskij je volným krokem následoval.

„Tak tady maříte čas,“ vykřikl Vělgorskij přes rameno.

„Nikdy jste tu nebyl?“ zeptal se Mirskij a předstíral překvapení. „A já jsem si vždycky myslel, že jste zvědavý.“

„Není to užitečné,“ řekl Vělgorskij. „Je to plné americké propagandy. Proč bych tu měl mařit čas?“

Mirskij se nahlas zasmál, spíše hněvivě než vesele. „Ty ubohej čubčí synu,“ řekl. „Lidi, kteří postavili tenhle hvězdolet, nebyli o nic víc Američani než ty nebo já.“ Zastavili před řadami křesel a chromovanými kapkami.

„Jestli mě zabijete, Bělozerskij a Jazykov jsou plně schopní pokračovat,“ řekl Vělgorskij.

„Nehodlám vás zabít,“ řekl Mirskij. „Potřebujeme se navzájem. Chci, abyste se posadil.“

Vělgorskij stál jako vrostlý do země a třásl se jako ratlík.

„Křesla tě nesní,“ řekl Pogodin a znovu do něj šťouchl.

„Nesmíte mi vymýt mozek,“ zařval Vělgorskij.

„Ne, ale možná tě smím vzdělat. Sednout.“

Vělgorskij se pomalu sesunul do nejbližšího křesla a se strachem se obrátil ke kapce. „Budete mne nutit číst knihy? To je dost pošetilé.“

Mirskij obešel křeslo a odklopil kryt ovládání. „Chcete se naučit anglicky, francouzsky, německy?“

Vělgorskij neodpověděl.

„Ne. Tak snad byste se rád naučil něco z historie. Ne z amerického pohledu – ale z pohledu našich potomků. Rusů, kteří přežili Smrt.“

„Nechci,“ řekl Vělgorskij, jeho bledá, zpocená tvář a téměř celý nos se odrážely v kapce.

„Tohle před námi schovávali Američané,“ řekl Mirskij. „Není snad vaší povinností prohlédnout si poklad, o který jsme bojovali? Vaši nadřízení nemohou. Jsou mrtví; nebo brzy budou. V nastávajících letech bude celá Země zakrytá příkrovem dýmu. Miliony budou umírat hlady nebo zimou. Na konci tohoto desetiletí zůstane naživu méně než deset milionů našich krajanů.“

„Mluvíte nesmysly,“ řekl Vělgorskij a otřel si tvář rukávem.

„Naši potomci postavili tenhle hvězdolet,“ řekl Mirskij. „To není propaganda, zní to jako fantazie, ale je to pravda, Vělgorskij, a hašteření mezi námi nemůže pravdu zakrýt. Byli jsme vycvičeni a přišli sem a bojovali jsme a umírali a našli pravdu. Byl byste zrádce, kdybyste se od toho odvrátil.“

„Navrhujete rozdělení moci?“ zeptal se Vělgorskij a pohlédl na něj.

Mirskij v duchu zaklel a otočil se ke stroji.

„Bude to na vás mluvit rusky. Bude to odpovídat na vaše otázky a naučí vás to, jak to používat. Teď se ptejte.“

Vělgorskij s rozšířenýma očima hleděl na vznášející se znak knihovny.

„Ptejte se.“

„Kde chcete, abych začal?“

„Začněte s naší minulostí. Co nás učili ve škole.“

Znak se změnil v otazník.

„Řekněte mi o Nikolaji I.“

„Příliš bezpečné,“ řekl Mirskij. „Moc v minulosti. Zeptejte se na Velký strategický plán Sovětské armády v letech 1960 až 2005.“ Mirskij se usmál. „Nejste zvědavý?“

„Tak mne… o tom, tedy,“ řekl Vělgorskij.

Knihovna tiše hledala a připravovala prezentaci, Vělgorskému v zorném poli blikaly četné barevné znaky. Pak to začalo.

Po půl hodině se Mirskij otočil k Pogodinovi a Pritikinovi a řekl jim, aby se vrátili do čtvrtého dómu. Kývl na Vělgorského, který byl v transu.

„Nebudou s ním problémy. Pohlídám ho.“

„Kdy se dostane na nás?“ zeptal se Pritikin.

„Kdykoli, soudruhu,“ řekl Mirskij. „Je přístupná všem.“

Bělozerskij vytáhl svalnatého Pletněva z křesla a zatřásl s ním překvapivou silou. „Poznám fantazie, když je uslyším,“ zavrčel.

„To se snadno dokáže,“ řekl Pletněv s hlavou otočenou, aby se vyhnul Bělozerského pěsti na svém límci. „Musíme tam jít – soudruzi Pritikin a Sinovjev nám řekli všechno, co věděli. Sedmý dóm nekončí. Táhne se do nekonečna.“

Bělozerskij ho pustil a pomalu se sevřenými pěstmi poodešel. „Úchylkářské blbosti. Pritikin a Sinovjev jsou inteligenti. Proč bych jim měl věřit?“

Jazykov pokynul třem vojákům, aby chytili Pletněva za ruce. „Zaprodal jste nás kvůli své mizerné kůži. Bylo vaší povinností tady zemřít a ne fňukat u Američanů.“

„Zničilo by nás to,“ řekl Pletněv. „Neměli jsme žádnou jinou možnost.“

„Tahle skála musí být naše!“ zařval Jazykov. „A teď, kde je Mirskij?“

„Řekl jsem vám. Je ve čtvrtém dómu.“

„Hovno. Je ve své milované knihovně,“ řekl Bělozerskij.

„Pak ho tam zatkneme,“ řekl Jazykov. „Teď musíme najít Garabediana a Annenkovského – jsou to také Mirského lidé. Soudruhu Pletněve, osobně vás popravím u protější zdi sedmého dómu. Rozmažu na ní vaši krev a kontrarevolucionářský mozek jako důkaz vaší naivity.“ Rozhodil rukama na znamení znechucení. „Držte ho tady, dokud nenajdeme ostatní.“

Rimskaya kráčel táborem se zprávou od Bělozerského v ruce. Vystoupil po schodech k tomu, co bývalo Lanierovou kanceláří a nyní patřilo Hoffmanové a zaklepal na dveře. Odpověděla mu Beryl Wallaceová.

„Zpráva od Sovětů,“ řekl jadrně. Tvář měl bledou a vypadal, jako by už pár dní nespal.

„Něco důležitého?“ zeptala se Beryl.

„Beryl, nejednej se mnou jako s nedochůdčetem. Kde je Judita?“

„Je na konferenci s vedoucím lékařem. Nejsem přespříliš horlivá, Josephe, ale ona má moc práce.“

„Ano, dobře, Sověti se mezi sebou perou a já si myslím, že budou potíže.“ Protřel si oči a zamžoural jako sova.

„Zavolám jí. Setká se s tebou dole u tajemnického stolu.“

Rimskaya zachrochtal a seštrachal se ze schodů.

Hoffmanová se vynořila z konferenční místnosti a vzala Rimskaya z ruky záznamník; rychle ho pročetla. Také vypadala vyčerpaně, ačkoli méně než Rimskaya. Měla kruhy pod očima a tváře opuchlé nedostatkem spánku.

„Kdo je Bělozerskij… pozice, hodnost?“

„Zampolit – politruk,“ řekl Rimskaya. Třásly se mu ruce. „Major. Jednou nebo dvakrát jsem s ním mluvil.“

„Co si o něm myslíte?“

Rimskaya trpce zavrtěl hlavou. „Zastánce tvrdé linie, ignorant a bez fantazie. Těch dvou dalších, Jazykova a Vělgorského, se bojím. Jsou bystřejší, nebezpečnější. Jestli tvrdí, že sesadili Mirského a my že máme jednat přímo s nimi, pravděpodobně to udělali.“

„Pak se musíme setkat. Nemůžeme přerušit jednání kvůli jejich vnitřním hádkám. A najděte – jak se jmenuje? – Sinovjeva nebo Pritikina. Najdete jednoho nebo druhého, zeptejte se, co se děje a jaký to bude mít vliv na ruské civily.“

„Nejsou nikde. Možná jsou ve vazbě nebo mrtví.“

„Myslíte, že to zašlo tak daleko?“ zeptala se Hoffmanová.

„Jednají jako praví Rusové,“ řekl Rimskaya a rozhodil ruce.

„Budu na téhle konferenci ještě hodinu nebo tak nějak. Domluvte s nimi schůzku za hodinu a půl.“

„Bude lepší nechat je dobu navrhnout a pak je chvilku nechat čekat,“ navrhl Rimskaya.

„Postarejte se o to.“

Pozorovala, jak vysoký, tvrdošíjný matematik vyšel ze dveří a pak pohlédla na bílý prostor na zdi nad Anniným prázdným stolem. Sekretářka byla v jídelně – měla přestávku na oběd.

„Jen třicet sekund,“ řekla Hoffmanová a hleděla do prázdna. Stála o samotě, klidně dýchala, jedním prstem lehce ťukala na roh stolu, vyklepávala rytmus nějakých vnitřních meditačních hodin. Když půlminuta vypršela, pevně zavřela oči, pak je široce otevřela, zhluboka se nadechla a otočila se do chodby a ke dveřím konferenční místnosti.

Kapitola čtyřicet

Tuberider proklouzl za druhou zeď. Na druhé straně, asi kilometr od zdi a rovnoběžně s obvodem koridoru, začínala řada tmavě cihlově zbarvených konstrukcí, usazených na holém bronzovém povrchu. Každá měla čtvercový základ o hraně dvě stě metrů. Zdvihaly se v řadě stupňů, každý stupeň byl nepatrně zakřivený, a tak vytvářely okrouhlou, napůl spirálovitou pyramidu.

„Tumáš,“ řekl Heineman a ukázal do ústí koridoru. Dno bylo pokryto pohybujícími se světly seřazenými do pruhů, pruhů o mnoha vrstvách jako superhustý dálniční systém. „Nejsme sami.“

„Jak daleko jsme se dostali?“ zeptala se Carrolsonová.

„Sedm set sedmdesát tisíc kilometrů, plus minus dva,“ odpověděl Heineman. „Garry, mohl bys kousek pilotovat? Chci udělat nějaké testy.“

„Měli bychom zpomalit na devadesát nebo sto kilometrů za hodinu,“ řekl Lanier.

„To je pravda. Nejsem moc klidný před setkáním s domorodci, ať jsou, kdo jsou,“ řekl Heineman a zavrtěl hlavou, když slézal z křesla. Znovu nic nevážili, protože se pohybovali rovnoměrnou rychlostí.

„Proč bychom se měli bát, myslím mimo obvyklé důvody?“ zeptala se Farleyová.

„Obvyklé důvody mohou samy o sobě být dost zlé, ale upřímně, nemám radost z jízdy po singularitě. Napadlo mne, že tam dole může být někdo, kdo nemá rád lidi, co cestují tímto způsobem. Možná tam jsou vozidla – vozidla s oprávněním. Možná je tam něco jiného. Cokoli, s čím bychom se setkali při naší rychlosti kolem osmi devíti kilometrů za sekundu, by mělo vážné potíže. Také můžeme porušovat rychlostní omezení, co vy na to?“

„Nepřemýšlel jsem o tom,“ řekl Lanier a usadil se v pilotním křesle.

„No, ano, teď máš jasnější hlavu…“ Heineman na něj přísně pohlédl a pak ho poklepal po rameni. „Děvčata, pojďme zjistit, kvůli čemu je všechen ten rozruch.“

Vrátili různé přístroje do pouzder v podlaze letadla a instalovali do ještě neobsazených vstupů nové senzory. Lanier hleděl na dno koridoru, okouzlen průvody světel. Ani s dalekohledem nerozeznával víc než světelné body kontrastující s černí pruhů.

Něco velkého a šedého mu zakrylo zorné pole dalekohledu a on ho sklonil. Nad pruhy pomalu plul disk asi půl kilometru v průměru a mířil na jih. Další disk sledoval podobný směr dvacet nebo třicet stupňů západně.

„Naprosto žádné souvislé radiové signály,“ řekl Heineman. „Odpadní mikrovlny a teplo a trochu aktivity v oblasti rentgenového a gama záření a to je všechno. Radar – zesilovač tady vzadu ukazuje něco hmotného asi čtvrt milionu kilometrů vpředu – povrch alespoň patnáct kilometrů čtverečních, přímo na ose – přesně ve středu.“

„Vidím to,“ řekl Lanier dívaje se na hlavní obrazovku. „Kolem toho a podél stěn koridoru se pohybují nějaké objekty.“

„Neptej se mě, co to je,“ zavrčel Heineman a zíral čelním oknem na šedé disky. Zašilhal na ně zmaten úzkostí. „A neptej se mě, jak dlouho tady nahoře zůstaneme nikým nerušeni.“

„Přinejmenším jsme malincí,“ řekla Farleyová. „Možná nás nepostřehnou.“

„Ta velká věc před námi, ať je to cokoli, nás zaznamená,“ řekl Heineman. „Deset ku jedné, že také jede na singularitě.“

Pět set kilometrů za zdí se nad změtí pruhů tyčily čtyři obrovské cihlově rudé šroubovité pyramidy. Z jejich rozestupu – ve stejných vzdálenostech po obvodu, ve vrcholech čtverce – se Lanier dohadoval, že jsou postaveny nad studnami. Z této vzdálenosti připomínaly poštovní razítko které má hranu snad dva kilometry dlouhou a výšku kilometr. Přímo na sever se z každé konstrukce táhly, kam až dohlédl, kilometr široké pruhy.

„Myslím, že to přesahuje naše chápání,“ mumlal Lanier.

Farleyová mu položila ruku na rameno a přesunula se do křesla kopilota. „Už roky to přesahuje naše chápání, ne?“

„Od začátku jsem se domníval, že koridor je prázdný – nevím proč. Snad proto, že jsem si tohle nedokázal představit.“

Heineman vplul mezi ně a chytil se madla na přístrojovém pultu, aby se zafixoval při programování letového plánu. „Nabereme rychlost deset tisíc kilometrů za hodinu, dostaneme se co nejblíž tomu velkému předmětu na singularitě – zpomalíme, až se budeme přibližovat, aby si nemysleli, že do nich chceme narazit – pak to otočíme a pohasíme si to domů. Samozřejmě, jestli souhlasíš.“ Zdvihl obočí na Laniera.

Lanier vážil rizika a vtom mu došlo, že vůbec neví, co mají dělat.

„Jestli se otočíme teď, co řekneme lidem doma?“ trval na svém Heineman. „Je jasné, že tohle místo je důležité. Ale nemáme ani ponětí, co to je nebo jaký to pro nás bude mít význam, až se vrátíme zpátky na Kámen.“

„Konstatuješ samozřejmosti, Larry,“ řekl Lanier. „Teď mi řekni, jestli přežijeme nebo ne?“

„Nevím,“ řekl Heineman. „Ale úžasně se bavím. Co náš zbytek?“

Carrolsonová se zasmála. „Jsi blázen. Bláznivej pilot inženýrskej.“

Heineman zakýval hlavou dopředu a dozadu a hrdě si zahákl palce za náprsní kapsy kombinézy.

„Garry?“

„Můžeme tam něco objevit,“ připustil. „Jdem na to.“ Heineman začal zadávat sekvenci do počítačového pilota a tuberider se přitiskl k singularitě a opět jednou vyvolal v kabině V/STOLu pocit směru.

Když zrychlování skončilo a tuberider jel rychlostí deset tisíc kilometrů v hodině, Heineman rozdělil balíčky supersendvičů a termosky s horkým čajem. Tiše jedli, Carrolsonová a Heineman se připoutali k přepážce za kokpitem. Jízda koridorem byla klidná a sotva postřehnutelná. Minuli další okruh pravoúhlých konstrukcí a o pár minut později ještě další – všechny byly spojené čtyřmi přímými zřetelnými pruhy a ty byly přecpané změtí světel.

Lanier uvolnil křeslo Carrolsonové a zdříml si, zatímco Heineman procvičoval kolegyni v důležitých bodech ovládání tuberideru. Upadal do snu o létání lehkým letadlem nad džunglí a klikatými řekami a zase se probouzel. Nějak ho to přivedlo na stopu správnému řešení. Probudil se s pachutí čaje v ústech, rozepjal pásy a přešel dopředu. Farleyová zapojovala přístroje do vstupů, vyměňovala paměťové bloky v záznamnících, sbírala a porovnávala data. Ukládala plné bloky do plastových přihrádek a zasouvala je do pořadačů. Pak zdvihla jeden z pomocných multimetrů, postavený před Smrtí techniky, a ukázala Lanierovi displej, aby si ho prohlédl.

„Ano?“ zeptal se, když se podíval na blikající čísla.

„Je v háji,“ řekla. „Ukazuje nesmysly. Tak jako většina našich přístrojů. Budeme rádi, když budeme schopni vyložit polovinu údajů, které jsme shromáždili.“

„Příčiny?“

Zavrtěla hlavou. „Divoké dohady, to je všechno, čeho jsem schopná. Ostatní elektrické systémy fungují – je klidně možné, že prolétáme regulačními poli, která selektivně tlumí setrvačnost Kamene. Tato tlumivá pole mají další efekty – boří vztahy v jádrech, mění há… Nebo přístroje najednou chcíply. Záruky vypršely dnes – překvapení!“

„Přístroje jsou v pořádku,“ zavolal ze sedadla kopilota Heineman. „Nesvádějte to na moje mašinky.“

„Ten člověk je tak vztahovačný,“ divila se Farleyová. „Breptá vždycky, když se zeptám na kontrolu jakosti.“

„Reptá, ne breptá,“ opravil Lanier.

„To je jedno.“

„Je řada na tobě,“ Lanier Heinemanovi ukázal palcem do zadní části letounu. „Zdřímněte si. Všichni musíme být bystří a musíme mít dobrou náladu.“

Heineman upravil kolébání tuberideru a odplul za Laniera.

„Počkej,“ řekla Carrolsonová. „Co je tohle?“

Singularita před tuberiderem už neměla lesklý válcovitý povrch. V přerušovaných pulsech žhnula oranžově a bíle jako rozžhavený ocelový drát.

„Není čas na nemravnosti,“ prohlásil Heineman a nahradil Laniera v pilotním křesle. K brždění použil svěráky tuberideru. Loď náhle poskočila, prudce se rozvlnila a hodila Lanierem a Farleyovou proti policím a držela je tam, dokud Heineman svěráky neuvolnil.

„Zrychlujeme,“ vykřikl Heineman do hluku vyvolaného chvěním letadla a tuberideru. „Už to nemám pod kontrolou.“

Lanier sklouzl do zadní části kabiny a uhodil se rukama a nohama o sedadla, když se pokusil něčeho chytit. Farleyová se úporně držela křesla, usilovně se do něj snažila převalit a sednout si.

Singularita se nyní táhla jako dlouhá, nehybná červená linie středem plazmové trubice. Lanier se v křesle připoutal a natáhl se, aby pomohl vylézt Farleyové do jejího. Vybavení létalo a padalo do zadní části, naráželo do polic, přepážek, přístrojů a dalšího vybavení.

„Můžeš nás obrátit?“ vykřikl do rámusu Lanier.

„Nemůžu,“ odpověděl Heineman. „Jestli zapnu svěráky, začneme metat kozelce. Třicet tisíc a pořád zrychlujeme.“ Tuberider se znovu rozhoupal a Lanier s Farleyovou se navzájem chránili před útokem odražených pořadačů paměťových bloků, testovacích souprav a cívek světlovodných kabelů.

„Čtyřicet,“ řekl Heineman a o chvíli později: „Padesát.“

Rádio zapraskalo a odfrklo si a melodický bezpohlavní hlas začal uprostřed věty:

„– porušuje Zákon Cesty. Vaše plavidlo porušuje Zákon Cesty. Nestavte se na odpor nebo bude vaše plavidlo zničeno. Jste pod řízením Hexamonu Nexu a z trhliny budete odsunuti během šesti minut. Nepokoušejte se o další zrychlování nebo zpomalování.“

Zpráva skončila tlumeným výbuchem bílého šumu.

Kapitola čtyřicet jedna

Bělozerskij stál u konferenčního stolu za Jazykovem s rukama sepjatýma za zády. Jazykov seděl s rukama složenýma na stole. Hoffmanová si prohlížela požadavky a rychle psala na zápisníku překlad pro Gerhardta. Gerhardt jej rychle četl a vrtěl hlavou.

„Odmítáme vaše požadavky,“ řekla kategoricky Hoffmanová rusky. Také strávila nějaký čas v knihovně třetího dómu.

„Ti muži jsou zločinci,“ řekl Jazykov. „Unesli jednoho našeho kolegu a ukryli ho v jednom z měst a my je nemůžeme najít.“

„Ať je to pravda nebo ne, už jsme se dohodli na odděleném vládním a soudním systému. Nemůžeme vám pomoci najít tyto muže, aniž bychom neporušili naše dohody.“

„Ukryli se v sektorech ovládaných vašimi lidmi,“ řekl Bělozerskij. „Možná jste je sami ukryli.“

„Pokud tomu tak je, pak mi to nebylo sděleno. Pochybuji o tom.“

„Jistě podporujete náš pokus o zformování civilní vlády,“ řekl Jazykov.

„Ani ho nepodporujeme, ani nejsme proti němu,“ konstatovala Hoffmanová. „To se týká jen vás. Nás za tímto stolem se týká naše mírové soužití. Nic víc.“

Jazykov se rychle zvedl a kývl Hoffmanové. Přešli jídelnu a vyšli zadními dveřmi.

„Co si to tom myslíte?“ zeptala se Hoffmanová Gerhardta. Generál smutně zavrtěl hlavou a ušklíbl se.

„Mirskij jim ukradl vůdce. Zdá se, že to předvídal a udělal první krok.“

„Co si myslíte o Mirském?“

„Je to zastánce tvrdé linie sovětské armády nebo ne. Raději bych jednal s ním než s Jazykovem nebo Bělozerským.“

„Takže mu pomůžeme?“

„Pomoci Mirskému? K čertu, ne. Prvotní instinkty jsou nejlepší. Zůstaneme stranou a necháme je, ať si to mezi sebou srovnají sami. Navíc, Mirskij nás nepožádal o pomoc. Můžeme jen doufat, že to nevyústí v boj. Pak bychom nemohli zůstat stranou.“

Mirskij a Pogodin odváželi náklaďákem Vělgorského z města třetího dómu řadou křivolakých servisních cest, než našli hlavní tepnu, která vedla zbývajících dvacet kilometrů přímým směrem. Tepna ústila do celé řady otevřených srpkovitých bran do devadesátého tunelu, vedoucího do druhého dómu.

Mirskij vyzkoušel několik budov podél dopravní tepny druhého dómu, než vybral jednu, která mu vyhovovala. Byla ukrytá mezi lustrovitými mrakodrapy, které Američané pojmenovali mega, a dlouhou řadou sto metrů vysokých věží z asteroidního kamene nejasného účelu.

Budova měla jen čtyři patra a vypadalo to, že kdysi byla školou. Tři místnosti v každém patře zaplňovaly dlouhé řady spojených sedadel, která hleděla na tabulově černé zdi lemované stříbřitým sklem.

V nejvýchodnější místnosti posledního poschodí složili zásoby a Mirskij se posadil, s mnohem tišším, klidnějším a stále zachmuřenějším Vělgorským. Pogodin odešel schovat náklaďák.

„Nepoděkuji vám,“ řekl Vělgorskij. Ležel na zádech na lavici a prohlížel si zlaté hvězdy na tmavomodrém stropě. „Můj otec zemřel v Afghánistánu. O jeho smrti jsem se nic nedozvěděl… státní tajemství. Pořád o tom nic nevím. Ale to všechno bylo vojenské cvičení… bitevní test armády…“ Udiveně zavrtěl hlavou. „Desetileté cvičení! Zjistit –“ zakašlal do pěsti, „zjistit, že všechno, čemu člověk věřil, je zinscenovaná lež –“

„Všechno ne,“ řekl Mirskij. „Většina, ale ne všechno.“

„Když se člověku otevřou oči, nemusí být za to vděčný.“

„Vždycky jsme nějaké drobnosti věděli, ne?“ zeptal se Mirskij. „O korupci, nevýkonnosti, neschopnosti a prodejnosti nadřízených… Stát konzervující sám sebe na náklady revolučních ideálů.“

„Každý na to musel přijít, když je neakceptoval. Ale využívat naše nejlepší atletky a tanečnice jako konkubíny –“

„Pokrytectví smíšené s hloupostí.“

„Oč horší pro vládu, která tvrdí, že je bez skandálů a nedělá nic špatného! Zato Američané se válejí ve svých skandálech.“

Hovořili spolu dvě hodiny. Pogodin se vrátil. Pozorně poslouchal, vraštil obočí, když probírali záležitosti, které byly pro něj bolestné. Přerušil je jen jednou, aby se zeptal: „Nemohli Američané objevit, jak jsou úplatní?“

Mirskij přikývl. „Vždycky to věděli, nebo alespoň pokaždé, když jejich tisk nezamlčel fakta.“

„Jejich noviny nejsou pod kontrolou?“

„Manipulovány ano,“ řekl Mirskij. „Ale nikdy pod úplnou kontrolou. Mají tisíce historiků, každý má svůj vlastní pohled na věc. Jejich historie je zmatená, ale úmyslné zkreslování se obvykle dá najít.“

Pogodin se podíval mezi Mirského a Vělgorského a pak se otočil a šel k východu z místnosti.

„To, co nám bylo řečeno o Stalinovi, Chruščovovi, Brežněvovi, Gorbačovovi –“ Vělgorskij ztratil nit a vrtěl hlavou.

„Je něco jiného, než co bylo řečeno našim otcům,“ dokončil za něj Mirskij, „a otcům našich otců.“

A rozprávěli další hodinu, tentokrát o životě v armádě. Mirskij popisoval, jak byl blízko tomu stát se politickým důstojníkem. Vělgorskij načrtl urychlené výcvikové kursy, které on a ostatní zampolité absolvovali, než je vypustili s Vesmírnými útočnými silami z Indického oceánu.

„Nemáme toho tolik odlišného,“ řekl Vělgorskij, když mu Mirskij naléval z termosky vodu. Mirskij znovu pokrčil rameny a podal mu šálek. „Znáte povinnosti politických důstojníků… služba straně, revoluci…“

„Jaké revoluci?“ zeptal se tiše Mirskij.

Vělgorského tvář zrudla.

„Musíme být stále oddaní revoluci. Závisí na tom naše životy, náš zdravý rozum.“

„Tady teď začíná revoluce,“ řekl Mirskij. „Jsme nezatíženi minulostí.“

Dívali se na sebe nepříjemně dlouho. Pogodin se vrátil a nalezl je v tichu, jak sedí bok po boku a nervózně si prolamují a vytahují prsty.

„Moc musí být rozdělena,“ trval na svém Vělgorskij. „Strana musí být znovu založena.“

„Ne vrahy a hulváty,“ řekl ostře Mirskij, čelistní svaly měl napjaté. „Měli jsme jich dost. Rusko bylo vrahy a hulváty znásilňováno příliš dlouho ve jménu revoluce a strany. Víc už ne. Chci tady raději všechno tohle skončit, než to přinést našim potomkům zpátky na Zemi.“

Vělgorskij sáhl do kapsy a vytáhl starožitné zlaté hodinky. „Bělozerskij a Jazykov musí teď šílet. Nikdo nemůže říct, co budou dělat, když ode mne nedostanou zprávu.“

„To je oslabí,“ řekl Mirskij. „Ať se na chvíli dusí nebo navzájem pověsí.“

Vělgorskij se lišácky zašklebil a pohrozil Mirskému prstem. „Ty parchante. Už vím, co jsi zač. Jsi snílek. Úchylný vizionář.“

„A jsem jediná osoba, která ti může zajistit část moci,“ řekl Mirskij. „Víš, že nakonec půjdou po tobě. Nemůžeš jim věřit víc, než věříš vzteklému psu.“

Vělgorskij nevypadal přesvědčeně.

„Možná si teď navzájem rozumíme.“

Vělgorskij pokrčil rameny a svěsil koutky úst.

Ve 12:00 hodin příštího dne zamířil Pogodin anténu náklaďáku na jižní vrt a Vělgorskij poslal Jazykovovi a Bělozerskému zprávu: „Naši vojáci ze čtvrtého dómu zajali Mirského a jeho stoupence v knihovně třetího dómu. Připojte se tam k nám. Proces proběhne v knihovně.“

Kapitola čtyřicet dvě

Tiše pozorovali rudou linii singularity, která je vedla k černému štítu. Lanier se připojil k Farleyové a Carrolsonové; společně se pokoušeli vyčíst něco smysluplného z údajů přístrojů. Občas něco zaznamenali, ale často to nedokázali interpretovat.

„Něco se blíží podél singularity – je to stroj, velký a černý,“ řekl Heineman. „Blíží se rychle…“ Lanier sebou prudce škubl.

Na zářící rudé lince stál stroj dvakrát větší než tuberider, v příčném řezu zaokrouhlený a s lesklým černým povrchem. Snesl se na ně. Jasné nachové čáry na plášti stroje lemovaly čtverce a obdélníky v symetrických seskupeních. Lanier fascinovaně hleděl, jak se čtverce a obdélníky otevřely, aby se z nich vysunuly drapáky a rozmanité kloubové paže. Teď se to podobalo hloubkové ponorce nebo šílenému univerzálnímu noži. „Co to chce dělat?“

„Vyrovnává to rychlost. Vypadá to jako, že –“

Do kabiny vnikla barevná světla. Heineman couvl a stáhl se; Lanier zavřel oči a zaclonil si je rukama. „Co to bylo?“ zavolala zezadu Carrolsonová. Před Lanierem tancovaly červené a zelené průsvitné předměty. Natáhl se, aby se jednoho dotkl, ale byly nehmotné.

„Jsou to asi znaky,“ řekl Heineman. „Vidíš je?“

„Vidím,“ řekl Lanier. „Nevím, co jsou zač nebo odkud se berou.“

Rádio znovu zasyčelo. „Prosím udejte svoji totožnost a důvod přiblížení ke štítu Axis City.“

Lanier si vzal od Heinemana mikrofon. „Jmenuji se Garry Lanier.“ To jim bude platné, pomyslel si smutně. „Jsme na průzkumu. Jestli jsou nějaké potíže –“

„Chcete advokáta?“

„Promiňte – koho?“

„Bude vám neprodleně přidělen advokát. Jste fyzický člověk a děláte si nárok na přiměřená práva u Soudu Hexamonu?“

„Řekni ano,“ radila Carrolsonová.

„Ano.“

„Nyní budete odsunut z trhliny a dopraven do Axis Naderu.“

Stroj vsunul jednu „paži“ pod tuberider. Vylétající jiskry zakryly čelní okno; V/STOL se rozhoupal a rozvibroval. Syčel plyn unikající z trupu a v kokpitu se spustilo poplašné zařízení; ozývaly se zvuky trhání, pak škubnutí a začali se volně vznášet.

Tuberider byl odříznut od singularity a ponechán sám sobě. V/STOL byl od tuberideru oddělen.

Heineman zíral na jasnou rudou linku a temný stroj, který dosud držel záď rozbitého a nepoužitelného tuberideru. „Stáhlo nás to z podstavce,“ řekl hlasem staženým zlostí. Letadlo urazilo třicet nebo třicet pět metrů. „Jdu dozadu a zkontroluju, zda jsme celí.“

Lanier se přitáhl do křesla kopilota. Metodicky se připoutal a pokusil se zklidnit dech. Jako nouzové přistání, pomyslel si. Nic horšího, snad lepšího –

„Nenašel jsem žádné trhliny, ale raději bych byl dole v atmosféře,“ volal z kabiny Heineman.

Stroj pustil tuberider, široce roztáhl drapáky a plul k V/STOLu. Heineman znovu přišel dopředu a protlačil se mezi Carrolsonovou a Farleyovou.

„Do prdele,“ Tekl. Bylo to poprvé, co ho Lanier slyšel klít.

Masa stroje zakryla čelní obrazovku a letadlo se začalo otáčet. Jak se vznášel ve vstupu do kokpitu, nedokázal se Heineman srovnat s pohyby letounu. Lanier rotoval kolem vyděšeného inženýra, pak se otočil. „Chyť se, než se znova otočí,“ vykřikl. Heineman hrábl jednou rukou po kresle pilota. Letadlo se znovu otočilo a jako mistr bojových umění využilo Heinemanovy hmoty a vymklo mu rameno.

Inženýr zaječel a odlétl, tentokrát rotoval na opačnou stranu kabiny. Lanier ho bezmocně pozoroval a čekal, až se pohyb zastaví. Když se pauza protáhla na čtyři sekundy, rozepjal si pásy, popadl Heinemana kolem pasu a jemně ho vlekl do zadní části letadla. Inženýrova tvář byla sevřena maskou bolesti; oči měl široce otevřené jako dítě, kterému krutě ublížil kamarád.

Carrolsonová a Farleyová měly pár pohmožděnin, ale nic horšího než od úderu do madel. Farleyová držela Heinemana za hlavu a Carrolsonová ho chytila za kopající nohy, zatímco Lanier mu prohlížel paži.

„Hajzle!“ zavyl Heineman. „Nech ji na pokoji.“

„Čím dýl bude vykloubená, tím víc to bude bolet,“ řekl Lanier. „Nemyslím, že má něco zlomeného. Ježíši, jak ji dám zpátky v nulovém g?“

„Tady, vzepři se nohou o tyhle sloupky a my mu budeme držet trup,“ řekla Carrolsonová. Heineman se svíjel s očima plnýma hrůzy. Krátké vlasy mu trčely na všechny strany. Lanier zaklínil jednu nohu pod příčel a druhou vzepřel o Heinemanova žebra. Carrolsonová a Farleyová inženýra pevně draply.

„Nechte mne na pokoji,“ sténal slabě Heineman, tvář měl zvlhlou potem a slzami.

Lanier chytil jeho paži za předloktí a zatáhl, povolil a zakroutil s ní a všechno ještě jednou. Heineman znovu zařval a protočil oči, až se ukázala bělma. Ozvalo se uspokojivé chrupnutí a paže byla zase na svém místě. Hlava mu schlíple visela a ústa měl otevřená. Omdlel.

„Tohle nám nikdy neodpustí,“ řekla Carrolsonová.

„Dejte mu na rameno studený obklad,“ poručil jim Lanier. Otočil tvář k levé straně letadla. Stroj zakrýval výhled čelním oknem.

„Nepokoušejte se zrychlovat,“ varoval znovu hlas z rádia. „Nezapínejte motory. Budete převezeni do Axis Naderu.“

Farleyová pomohla Heinemanovi do křesla. Měl hlavu zvrácenou a nezdravě bledou tvář. Carrolsonová mu dvěma prsty roztáhla víčka a prohlédla oči. „Šok,“ řekla. Otevřela balíček první pomoci, vytáhla naplněnou injekční stříkačku a vpíchla obsah do nezraněné paže.

Lanier seděl v kokpitu a pokoušel se z přístrojů dostat nějaké informace. V/STOL se rychle pohyboval; nic jiného se nedalo zjistit.

Olmy vstoupil prasklinou do monitorovací místnosti a načrtl svůj prezidentský přístupový kód fyzické hlídce. Místnost byla vysoká oválná komora lemovaná rozmazanými informacemi črtanými do vzduchu směrem ke dvěma neomorfům monitorovací služby. Připlul k jejich postavení a obklopily ho podrobné výstupy zničeného a volně se vznášejícího tuberideru a letadla, které nyní ovládalo vozidlo údržby trhliny. „Toto je tajná operace podle rozšířeného nařízení prezidenta,“ načrtl Olmy vedoucímu neomorfovi.

„To nemohu akceptovat,“ odpověděl neomorf. „Je to vážné porušení a musí být ihned oznámeno soudu. Bude jim přidělen advokát –“

„Už mají advokáta. Vy musíte akceptovat přímý příkaz zástupce prezidenta,“ řekl Olmy. Neomorf – ve tvaru vejce, s rukama prodlouženýma trakčním polem a lidskou tváří na předním, širším konci vejce – se obklopil načrtnutým bílým kruhem – znamenal souhlas pod nátlakem. Ale to Olmymu nestačilo.

„Podle nařízení prezidenta Nekonečného Hexamonu Nexu, mocí premiéra jste zbaven služby,“ řekl. Neomorf zuřivě protestoval zkomolenými zvuky a červenými proměnlivými znaky, ale opustil místnost.

Olmy zaujal jeho pozici, vyměnil si pohledy se zbývajícím neomorfem. „Tohle se k soudu nedostane,“ konstatoval.

„Už to bylo odesláno,“ řekl druhý neomorf. Olmy telečrtl zprávu do kanceláře Suli Ram Kikury v Central City. Před ním se objevil stylizovaný osobní symbol. „Sera Suli Ram Kikura není k dispozici. Zde je jedna z jejích částí. Mohu nějak pomoci?“

„Tohle je případ nouze. Máme další hosty. Porušili zákon Hexamonu a jejich případ se musí okamžitě stáhnout ze soudu, nařízení premiéra.“ Načrtl kód oprávnění.

„Přijala jsem,“ řekla část. Pak, úplně jako živý obraz, část zavrtěla hlavou. „Skutečně, Olmy, přinášíš nám tolik problémů.“ Část se vypnula a Olmy otevřel další kanál do Axis Naderu, požádal Franta, aby doprovodil Patricii z jejího bytu do inspekčního hangáru. Nařídil vyklizení všech průchodů na trase. To vzbudilo určitá podezření a odpor, ale jinou možnost neviděl. „A budeme potřebovat další bytové prostory.“ Frant také přijal jeho autorizační šifru a vypnul se.

Olmy pak zaměřil plnou pozornost na zařízení údržby trhliny a letadlo. „Jsou nezranění?“ dotázal se a jeho znaky měly vymáhavé nachové zabarvení.

„Touto stanicí nemohli být poškozeni,“ odpověděl neomorf a zdál se znepokojený.

„Uvědomujete si tajnost této operace?“ zeptal se. Souhlasil nejjemnějším odstínem zeleně. „Výborně. Pak nasměrujte své vozidlo do inspekčního hangáru.“

Olmy vyletěl ze stanice a komory a našel si nejrychlejší paprsek do Axis Naderu.

„Kolik jednotlivců je uvnitř vašeho letounu?“ zeptal se hlas.

„Čtyři,“ řekl Lanier. „Jeden je raněný.“

„Všichni jsou fyzičtí lidé?“

„Všichni jsme lidé. Kdo jste vy?“

„Nyní jste v příjmové oblasti pro nedovolená vozidla. Nepokoušejte se o útěk; oblast je uzavřená.“

Stroj uvolnil drapáky a odplul od letadla. Lanier viděl, že jsou v široké ohradě připomínající hangár, stěny měla sametově černé a šedé. Před čelním oknem kokpitu se stáčely tenké stříbrné kabely. Přes letadlo visely kabely připojené k bledě stříbrnému torusu, zavěšenému pod stropem hangáru. Tři velcí, kovově šedí mechaničtí dělníci letadlo obklopili a odtáhli ho stranou. Pohybovali se na čtyřech jemně připojených nohách, jejich objemná těla byla rozdělena na polokoule spojené úzkým, pružným pouzdrem.

V hangáru nebylo ani památky po lidech. Ve dvou bodech byly ve stěnách čtyři metry široké otevřené eliptické vchody, ale nedalo se z nich vyčíst, kdo je připraven je přivítat.

„Promluvíte si s osobou, která se pokusí potvrdit vaši totožnost?“ zeptal se hlas, stále příjemný a melodický jako vždy.

„Kdo to je? Míním tím, kdo potvrdí naši totožnost?“

Další hlas okamžitě poznal. „Garry, tady je Patricie. Jste čtyři? Kdo je s tebou?“

„To je ona – našli jsme ji,“ řekl Lanier. „Nebo ona našla nás.“

„Věděla jsem, že za mnou někdo přijde – je to tak, jak jsem řekla. Jsou to moji přátelé.“ Patricie se naklonila dopředu a doufala, že uvidí jasněji. Zahlédla v kokpitu Laniera. „Musí být všichni vyděšení.“ Podívala se na černý stroj hlídky trhliny stoupající do dutiny nad a za letadlem.

„Mohou mít vážné problémy s městskými úřady,“ řekl Olmy. „Pokusím se ten případ uklidit a zlikvidovat, ale nemohu nic zaručit.“

„Přišli mne hledat. Nemůžete jim za to dávat vinu.“

„Jeli po osové trhlině a to je přísně zakázáno.“

„Ano, ale jak to měli vědět?“

Olmy neodpověděl. „Vím, kdo to je. Váš šéf Lanier, vědecká pracovnice Carrolsonová, ta čínská běloška jménem Farleyová a ten inženýr, Heineman.“

„Vy je znáte? Sledoval jste nás všechny, že ano?“

Dělníci posunovali a manévrovali letadlo k rozšířenému vchodu po straně haly. Za letadlem se uzavřela clona a světla hangáru potemněla.

Patricie vyšla z haly a zavěsila se do Olmyho nabídnuté ruky. Vedl ji k uzávěru inspekčního hangáru.

Do místnosti vstoupila Suli Ram Kikura. Dosud se s Patricií nesetkala, ale plně se s ní seznámila. Advokátka si krátce počrtala s Olmym. Patricie nebyla s to zachytit výměnu vizuálních symbolů – ne že by většině rozuměla ale chtěla poznat podstatu ženina postoje. Ram byla fyzickým advokátem. Přijala Olmyho svědectví a předala ho předběžnému soudnímu líčení.

Průlez V/STOLu se otevřel. Mechanický dělník se uvelebil na připojených hýždích pár yardů stranou se senzory plně připravenými k nahrávání vylodění pasažérů.

Historie, pomyslela si Patricie. Všichni jsme tady historie.

Lanier vylezl první. Patricie ovládla chuť mu zamávat; stoupla si na špičky a pokývla mu. Opětoval přikývnutí a sestupoval po schodech průlezu. Další šla Farleyová. Carrolsonová čekala ve dveřích. Lanier ukázal na kabinu a řekl nahlas: „Uvnitř máme raněného. Potřebuje pomoc.“

Olmy a žena se opět rozhovořili a žena se dotkla stříbrného náhrdelníku. Když to udělala, pohlédla na Patricii a usmála se. Piktor jí promítl americkou vlajku nad levé rameno; měla americké předky a byla na to hrdá.

„Co máme dělat?“ zeptala se Carrolsonová. „Máme ho opustit?“

„Řekněte vašim přátelům, že lékařské zařízení je na cestě,“ řekl polohlasně Olmy.

„Bude v pořádku. Pomoc je na cestě,“ řekla Patricie. Lanier se pokusil jít blíž, ale byl dělníkem zablokován.

„Nechte ho projít!“ prosila Patricie. „Olmy, komu můžou uškodit?“

„Jsou v karanténě,“ řekl Olmy a ukázal na žhnoucí rudou linii obklopující v úrovni hrudi V/STOL.

Patricie se otočila k Lanierovi a zdvihla ruku. „Nechtějí vám ublížit. Všechno je v pořádku. Jenom chvíli počkejte.“

„Jsem rád, že vás vidím,“ řekl Lanier s očima na přešlapujících dělnících. „Netušili jsme, že vás vůbec někdy najdeme.“

Patricie polkla chuchvalec v hrdle. Otočila se k Olmymu. „Musíme zůstat spolu. Pomůžeme si navzájem.“

Olmy se na ni usmál, ale nehodlal souhlasit; znovu si črtal s advokátem a ona se ještě jednou dotkla náhrdelníku.

„Nyní bude přijato rozhodnutí,“ oznámil.

„Jestli jsou zločinci nebo hosté?“ zeptala se Patricie.

„Ach, budou hosty,“ řekla žena dokonalou angličtinou.

„Teď jim budou odebrány vzorky,“ řekl Olmy, „Snad by bylo lepší, kdybyste jim to řekla.“

„Garry,“ řekla Patricie, „skutečně se zajímají o naše kožní kultury. Jeden z dělníků – strojů – se k vám přiblíží a seškrábne vám kousek kůže. Nebolí to. A odpadovou nádrž kabiny – budou ji také chtít.“

„Tady je lékařská skupina,“ vmísil se Olmy. Chtěl se s nimi kontaktovat později a chtěl je nechat odpřísáhnout prohlášení mlčenlivosti. Dva další fyzičtí obyvatelé a menší dělník vstoupili do místnosti a přiblížili se k rudé linii. Když přes ni prošli, nad jejich rameny se objevily rudé prýmky; nyní byli také v karanténě.

Lanier, Carrolsonová a Farleyová dovolili lékařskému dělníkovi vyhrnout jim rukávy kombinéz a odebrat vzorky. Dělník poté odešel a dotkl se rudé linie. Okamžitě byl obklopen nádhernou šeříkovou září; když záře pohasla, dělník překročil linii a zastavil se.

Lékařská skupina – oba homorfové – prošla průlezem letadla. O pár minut později vyšel sám a bez pomoci mezi nimi Heineman. Vedoucí homorf načrtl zprávu pro Olmyho.

„Má bolesti, ale není vážně raněný,“ řekl Olmy Patricii. „Mohou ho zbavit bolesti, ale ještě ho nemohou léčit.“

„Panenské vzorky, jako já, správně?“ zeptala se Patricie. Olmy přisvědčil a šel s ní k linii.

Když se k ní přiblížili, zmizela. „Karanténa skončila,“ prohlásil vedoucí lékařský homorf. Načrtl Patricii pár jednoduchých znaků a ona je zdvořile potvrdila. Pak vyrazila a objala Laniera, Carrolsonovou a Farleyovou, u všech se zdržela. Když přišla řada na Heinemana, objala ho opatrně.

„Nešetřete mne – cítím se celkem obstojně,“ usmál se. „Kde to, k čertu, jsme?“

„Přijala jsem rozsudek,“ promluvila advokátka; na rameni se jí dosud vznášela americká vlajka. Přistoupila ke skupině se vztaženýma rukama.

„Má implantát, všichni ho mají,“ vysvětlila Patricie Lanierovi a dotkla se hlavy. „Teď poslouchá rozhodnutí soudu.“

„Případ je vymazán ze všech předběžných soudních záznamů a zrušen okolnostmi,“ oznámila žena. „Všichni jste hosty Axis Naderu.“ S významným pohledem na Olmyho Ram Kikura dodala: „Z pravomoci premiéra.“

Kapitola čtyřicet tři

Vělgorskij stál přímo před černým panelem, který označoval vchod do knihovny třetího dómu. Přes náměstí, ve světle trubice téměř bez stínů, k němu obezřetně kráčeli Bělozerskij a Jazykov. Za nimi následovaly dvě čety SST se zbraněmi v rukou.

Mirskij a Pogodin je pozorovali z opuštěného bezpečnostního stanoviště NATO, místnůstky vybavené videozařízením. Mirskij si hrál s přepínači megafonu.

Pogodin se na něj podíval. „Teď máme šanci.“

„Já vím.“

Pogodin se otočil k obrazovce. Mirskij na ně zaměřil americké odposlouchávací zařízení a zvýšil hlasitost.

„Nepotřebujeme další vojáky,“ řekl Vělgorskij. „Už jsem Mirského a Pogodina poslal do vazby ve čtvrtém dómu.“

„Vypadá to, že bude spolupracovat,“ řekl tiše Pogodin.

Mirskij přikývl. Bylo to samozřejmě riskantní; během minulých pár dní mu došlo, že bez Vělgorského nemůže vládnout; neměl žádné zkušenosti ani sklony pro politické intriky a dlouho by nepřežil. Vělgorskij byl nejlepší z politruků. Jestli on a Mirskij nebudou pracovat spolu, žádná spolupráce možná nebude. Mirskij uvažoval, že je mohl všechny zabít, i to byla alternativa. Pro něj by bylo lepší odevzdat se Američanům nebo se ztratit ve městech a starat se sám o sebe.

„Myslím, že je čas, abyste viděli, kvůli čemu jsme bojovali a naučili se, jak to používat,“ řekl Vělgorskij.

„Netoužím napodobit Mirského,“ bránil se Bělozerskij. „Nemám rád tohle místo.“

„Soudruhu,“ řekl trpělivě Vělgorskij, „ve vědění je síla. Chcete být hloupější než ostatní? Já tam byl a stále jsem Vělgorskij, stále tajemník Strany.“

„Ano…“ řekl Jazykov. „Nebojím se.“

„Ani já,“ řekl chvatně Bělozerskij. „Ale –“

„Pak vstupme a zjistěme, co měl Mirskij za lubem, když tu trávil tolik času.“

Mirskij je sledoval videokamerami, dokud nevyšli ze zorného pole. V sázce bylo něco jiného. Bylo by možné nepoznat povahu člověka vlastní země, když v ní strávil celý život? Ano; nebylo s čím srovnávat a jakkoli věděl hodně, bez srovnání znalosti dřímají. Jen se znalostmi knihovny mohl provést experiment.

Jakkoli byl test nepoctivý, nyní mohl soudit svoji zemi a vše záleželo na tom, jak se Vělgorskij zachová.

„Vezme jim zbraně,“ řekl Mirskij. „Nemůžeme je nechat ozbrojené, až se objevím.“

„Půjdete teď dolů?“ zeptal se Pogodin.

„Ano.“

„Tolik Vělgorskému věříte?“

„Nevím. Je to risk.“

„Nejen pro vás,“ řekl Pogodin. „Spolupracovali jsme s vámi – Pletněv, vědci, já, Annenkovskij, Garabedian.“

Mirskij mířil ke schodišti. V zádech ho při sestupu mrazilo. Teď se bál víc, než když skočil ze supernosiče do vrtu. Zvláštní, cítil se znovu jako dítě. A byl unavený. Pozoroval na sobě stejnou únavu jako ten Američan, Lanier.

Otevřel dveře.

Vstoupil do knihovny. Uvnitř byli jen tři zampolité: Vělgorskij mířil pistolí na Bělozerského, Jazykov stál stranou a zíral s hrůzou na svého přítele politruka. Jejich zbraně ležely pohozené na podlaze, odkopnuté z dosahu.

„Pojďte dál, soudruhu generále,“ řekl Vělgorskij. Udělal pár kroků stranou, pistoli nesklonil, a sehnul se, aby zdvihl AKV. Bělozerskij hleděl na Mirského s nepochopitelnou nenávistí. Jazykovova tvář byla bez výrazu, přísně se ovládal. Mirskij kráčel prostranstvím k nim.

Když byl pět metrů od skupiny, Vělgorskij odklonil pistoli od Bělozerského, zdvihl ji a namířil hlaveň na Mirského. „Neděkuji vám, soudruhu,“ řekl. Zmáčkl spoušť.

Mirského vnímání se pokřivilo, jako kdyby do promítačky najednou zašroubovali anamorfní čočku. Půlka hlavy se mu hrozivě zvětšila. Padl na kolena a naklonil se dopředu, zhroutil se a padl, tváří se silně udeřil o podlahu. To bolelo víc než to, co se mu stalo s hlavou. Jedno zdravé oko mu mrkalo.

Vělgorskij sklonil pistoli, podal ji Bělozerskému a šel k rozházeným zbraním. Zdvihl AKV a zamířil ho na křesla a koule na prostranství a začal střílet. Kapky se tříštily a kulky se odrážely, v tak velké hale to dokonce i s ozvěnami znělo vzdáleně a nevýrazně.

Bělozerského triumfální ječení a rozkoš náhle přerušil strašlivý zvuk, který nelze popsat. Tři politruci sebou trhli: Vělgorskij upustil zbraň a škubal hlavou. Jazykov se tloukl přes uši a ústa. Všichni tři se zhroutili. Ze stropu na prostranství tryskaly bílé stuhy a rozmotávaly se v hustou mlhu.

Mlha se na ně položila a Mirskij zavřel oko, vděčný alespoň za nerušenou dřímotu.

Kapitola čtyřicet čtyři

Lanier ležel na pohovce, rukou svíral kus čalounění s napodobeninou afrického potisku a zíral na jednotvárný krémově zbarvený strop; naoko odpočíval. Věděl zároveň hodně i málo.

Jejich byt byl umístěn ve vnějších částech rotující válcovité čtvrti nazvané Axis Nader: pět apartmá podél chodby, každé s ložnicí, koupelnou a obývákem; na konci chodby společná jídelna a rozlehlá, kruhovitá společenská místnost. Odstředivá síla na této úrovni čtvrti byla jen nepatrně nižší než na povrchu dómů Kamene. Všechny byty byly uzavřené a neměly skutečná okna, ačkoli iluzní okna idylických pozemských scenérií v apartmánech a společenské místnosti poskytovaly dojem rozlehlosti, který se nedal popřít.

Někdo si dal značnou práci, aby jim poskytl příjemné a důvěrně známé bydlení. Jak Lanier usuzoval podle celého rozruchu, byli teď důležitými lidmi. Zatím se nedalo říct, jestli jsou vězni nebo čestní hosté.

Obrátil hlavu, natáhl se ke kupě časopisů na konferenčním stolku u pohovky a zdvihl výtisk STERNu a listoval jím, ve skutečnosti se však na stránky nedíval. Oči mu těkaly po apartmá, zastavovaly se na drobných detailech – sličná skleněná váza v rohu psacího stolu, červená a fialová, pokrytá zlatými žilkami; okázale zdobný potah pohovky; knihy seřazené na polici; paměťové krychle naskládané ve stojanu z ebenu.

Právě se chystal odložit časopis na mléčné sklo konferenčního stolku, když si uvědomil, že se nepodíval na datum vydání. 4. březen 2004. Přes rok starý. Kde ho vyhrabali?

Nebo ostatní předměty v apartmá?

„Mohu vstoupit?“ zeptala se Patricie. Dveře apartmá zprůsvitněly a on ji uviděl stát na chodbě. Soudě podle jejího postoje, ona ho vidět nemohla.

„Ano. Prosím, vstupte.“

Stála dál venku. „Garry, jste doma?“

Chvilku tím byl zmatený; neslyšela ho. Na druhé straně dveří se objevily znaky, rychle blikaly, malé zázraky kaligrafických obrázků. Vyvolala je Patricie, prohlášení bylo sestaveno z jednoduchých symbolů nazývaných ikony. Když se nic nedělo, došel ke dveřím a hlas místnosti, bezpohlavní a melodický, se zeptal: „Máte návštěvu, pane Laniere. Přejete si, aby Patricie Luisa Vasquezová vstoupila?“

„Ano, prosím, vpusťte ji,“ řekl. Dveře zneprůhledněly a sklouzly stranou.

„Ahoj. Za půl hodiny máme schůzku – sejdeme se se ženou, o které Olmy v hangáru řekl, že je náš ‚obhájce‘. Myslím, že nejdřív musím probrat věc s vámi.“

„Dobrý nápad,“ odpověděl. „Posaďte se.“

Vzal si komfortní kůží čalouněné křeslo a Patricie si sedla na pohovku. Složila ruce do klína a upřeně se na něj dívala, rty měla stažené, jako kdyby zadržovala smích.

„Co se vám, k čertu, stalo?“ zeptal se Lanier.

„Není to jasné? Unesli mne. Domnívám se, že jsme byli napadeni nebo tak něco. Byla jsem napůl šílená. Možná víc než napůl. Tak jsem jela vlakem do třetího dómu a tam mne našel Olmy. Měl s sebou Franta – nepozemšťana.“

„Kdo je Olmy?“

„Setkal jste se s ním – to byl ten, který nás sem vzal a pronajal nám byt.“

„Ano, setkal jsem se s ním, ale kdo to je, jakou má hodnost, jaké má postavení?“

„Je to agent nebo něco takového. Pracuje pro Nexus – hlavní vládní sbor Hexamonu. V minulých dnech mi byl učitelem, od té doby, co jsme se sem dostali. Byli jsme napadeni?“

„Ano,“ řekl Lanier. „Rusy.“ Řekl jí, co se stalo a ona soustředěně poslouchala.

„Myslím si, že to je ten důvod, proč mne chtěl Olmy dostat z dómů,“ řekla. „Myslel si, že jsem v nebezpečí. Nevím, proč si vybral zrovna mne, ale…“ Pokrčila rameny. „Něco tuším. Od začátku mne testují. Také vás budou testovat. Diagnosticky, psychologicky, celkově – vše během pár minut. Nebolí to. Skutečně se zajímají o naše těla. Jsme historické kuriozity.“

„To se vsadím. V každém případě, když jsem se dozvěděl, že jste byla unesena, vyvedlo mne to z míry. Na Kámen se dostala ze Stanice šestnáct Judita Hoffmanová –“

„To je báječné!“ nadechla se Patricie. „Byl s ní někdo?“

„Ano – nikdo známý.“

Patriciin výraz radosti ztuhl.

„Určitě dospěla k rozhodnutí, že nejsem k ničemu. Myslím, že vy jste byla poslední kapka.“

„Já?“

„Hoffmanová mi řekla, abych na vás dával pozor. Nepodařilo se mi předejít tomu, co se stalo na Zemi, a navíc jsem ztratil vás. Neúspěchy nesu těžce, Patricie.“ Promnul si tváře a oči. „Neúspěch. Ano. Domnívám se, že ztrátu celé Země byste mohla nazvat neúspěchem.“

Patricie silně stiskla koleny ruce. „Ne ztrátu,“ zamumlala.

„Tak mne Hoffmanová pověřila expedicí, která by vás našla.“

„Je dobře, že jste všichni tady – moji přátelé, moji pomocníci.“ Náhle měla slzy na krajíčku.

„Jsme tu skutečně hosty?“ zeptal se.

„Ach, jistě. Nečekali vás – ačkoli, když se o vás Olmy doslechl, věděl, že to může být tuberider. Radili se s ním, hned jak se vrátil z koridoru.“

„Vědí o Kameni – co v něm děláme?“

„Ano, myslím, že vědí – Olmy jim to musel říct.“

„A chtějí s námi něco udělat? Myslím, domnívám se, zajímají se ještě o Kámen…“

„Nejsem si jistá. Někteří ano. Je to zmatené a já jsem absolvovala jen pár lekcí před několika dny. Olmy mi řekl, že je to dost zpolitizované.“

„Jsou hodně před námi, že?“ zeptal se Lanier.

„Hm, ano, ale ne tolik, abychom spoustě věcem nerozuměli. Naše pokoje, například – moc se od apartmá ve třetím dómu neliší. Jedno mi Takahaši ukázal.“

Lanier se o Takahašiho zradě nezmínil. Nepovažoval to teď za nutné.

„Celá výzdoba je iluzí,“ vysvětlovala Patricie. „V každé místnosti je piktor – druh projektoru. Ten sahá do našich myslí a my vidíme výsledky. Nábytek má základní tvary a funkce, ale všechno ostatní je projekce. Tuhle technologii už mají dlouho, staletí. Používají ji jako my elektřinu.“

Lanier natáhl ruku a sebral výtisk STERNu, pak zpod něj vytáhl výtisk TIME. „Tyhle časopisy, ta váza“ – ukázal na umělecký předmět – „jsou jenom někde uskladněné záznamy, které se tady zobrazují?“

„Myslím, že ano.“

„Pozorují nás?“

„Ne. Řekli mi, že vůbec nebudou. Soukromí je zde velice důležité.“

„Řekla jste, že tušíte, proč vás chtěli.“

„No… je to jen dohad. Olmy se bál, že jsem našla způsob, jak změnit strojní zařízení v šestém dómu.“

„Ale on vás chtěl dostat do bezpečí.“

„Z potíží.“ Vstala a kývla na dekorace. „Líbí se vám, jak to dělají?“

„Je to dokonalé.“ Pokrčil rameny. „Pohodlné.“

„Jsou dobří v odhadu, co člověku odpovídá. Moje pokoje jsou také pohodlné. I když ne tak, jako doma. Jsem…“

Na okamžik na ní bylo poznat, že má slzy na krajíčku, oči jí ztvrdly a náhle byly velmi rozhodné. „Nepřijímám to zrovna dobře. Některé části mé bytosti jsou vzhůru nohama.“

„To se… dalo čekat,“ řekl Lanier.

„Pomohou. Pomohou mi najít domov. Můžou, víte. Zatím neví jak. Ale zjistí to. Dozvěděla jsem se to hned, jak jsem se tady ocitla. Koridor je plný zákrutů.“ Propletla si prsty. „Pojďme se připojit k ostatním.“

Olmy stál uprostřed kruhové společenské místnosti, za ním Suli Ram Kikura. Formálně jí všech pět představil a obšírně se rozhovořil o funkcích, které zastávali v Thistledownu. Na Laniera udělalo dojem, kolik toho Olmy ví; zdálo se, jako by měl k dispozici jejich kádrové materiály.

„A toto je sera Suli Ram Kikura, vaše advokátka. Váš příjezd na tuberideru byl vysoce nelegální, takže vám už posloužila. Kvůli okolnostem zrušila váš soudní případ.“

„A z příkazu premiéra,“ dodala. „Žádný advokát mého postavení by to sám nedokázal.“

„Podceňuje se,“ řekl Olmy.

„Takže nyní jsme se navzájem představili a myslím, že se můžeme pustit do práce,“ řekla Ram Kikura. Olmy se posadil a složil ruce. „Za prvé, většina obyvatel a klientů Axis City a komunit podél Cesty – kterou vy nazýváte koridor – mluví znaky.“ Dotkla se náhrdelníku na krku a pohlédla na Heinemana. Před očima mu vyvstal záblesk světla. „Nosím osobní piktor. Za pár dní je taky dostanete. Není pro vás naprosto nezbytné naučit se grafomluvu, ale bylo by to užitečné. Výuka nebude trvat déle než dva nebo tři dny. Slečna Vasquezová, jak jsem vyrozuměla, už má základní znalosti črtání.“

„Jste příliš zdvořilá,“ poděkovala Patricie.

„Mluvím americkou angličtinou už léta, protože jsem hrdá na své předky, kteří byli Severoameričané, přesněji ze Spojených států amerických a ještě přesněji z Kalifornie.

Když jsme se setkali poprvé, mohli jste zaznamenat, že jsem si nad levé rameno načrtla vlajku USA. Amerofilové to dělají často; symbolizuje to naši pýchu. Po Smrti bylo ostudou se hlásit k americké nebo ruské příslušnosti. Ti, kdo to udělali, byli pronásledováni. Američané víc než Rusové. Když Jihoameričané a Mexičané znovu osídlili většinu Severní Ameriky, lidé, kteří se hlásili k tomu, že jsou občany Spojených států, byli zatýkáni. Naderité se v té době pokoušeli vytvořit a sjednotit světovou vládu a naráželi na silný odpor proti dřívějším velmocím.“

„Pak se to změnilo?“ zeptal se Heineman.

Ram Kikura přikývla. „Spojené státy nám daly většinu naší kultury, základy právního řádu a vlády. Cítíme k Americe asi to, co vy můžete cítit k Římu nebo Řecku. Občané se honosí tím, že mají americké předky. Kdyby se povědomí o vaší přítomnosti všeobecně rozšířilo –“

Lanier zaťal pěst, jako by se obával skrytého smyslu neurčitého tajemství.

„– pak bych musela jednat jako váš divadelní agent, obávám se.“ Její úsměv naznačoval nejen pobavení, ale i důvěru. Lanier povolil zaťatou pěst.

Farleyová zavrtěla hlavou. „Já jsem Číňanka. Mne vynechají?“

Ram Kikura se usmála. „Ani v nejmenším. Těch, kteří mají čínské předky, je třetina Hexamonu – mnohem víc než těch s americkými. K vašemu postavení – v této chvíli je vaše přítomnost zde tajemstvím Hexamonu. Nebudete mít žádné kontakty s obyvateli Hexamonu, dokud se situace nezmění. Nicméně máte všechna práva udělovaná hostům Hexamonu. Ani sám prezident vám je nemůže odejmout. Jedním z nich je právo na advokáta, který zastupuje vaše zájmy a radí vám. Máte-li nějaké námitky, abych byla vaším advokátem, ihned mi je oznamte a bude vám přidělen někdo jiný.“ Rozhlédla se po nich. Žádné námitky nebyly; ani je nečekala.

„Máte postavení možných návštěvníků. To znamená, že můžete sloužit Hexamonu, a taková služba by vám přinesla výhody – mohli byste je nazvat mzdou – ale pro tuto chvíli nebudete obtěžováni. Jako návštěvníci budete studováni – ledaže byste nechtěli – a znalosti takto získané budou pro vás uloženy v jistých informačních bankách Hexamonu. Budou také poskytnuty Nexu a ostatním vládním sborům Hexamonu, pokud nebudete mít námitky.“

„Mám nějaké dotazy,“ řekl Lanier.

„Prosím, ptejte se.“

„Co je to Hexamon… a Nexus?“

„Hexamon je souhrn lidských obyvatel. Můžete ho pojmenovat stát. Nexus je hlavní zákonodárný sbor tohoto města a Cesty od Thistledownu a zakázaných území ke značce dvě krát deset na devátou. To je dvě miliardy kilometrů dál Cestou.“

„Pocházíte všichni z Kameňanů – lidí, kteří žili v Thistledownu?“ zeptala se Carrolsonová.

„Ano,“ odpověděla Ram Kikura.

„Promiňte,“ řekl Heineman. „Kolik tady žije lidí? Jak je velké Axis City?“

Ram Kikura se usmála a načrtla na prázdné zdi instrukce. Datový sloup zde nebyl – zjevně byly jeho funkce integrovány do nenápadných pokojových piktorů.

Vedle ní se objevil velmi věrný obraz Axis City a pomalu se otáčel. Heineman se vyklonil z křesla a v soustředění se zamračil.

„Město a Cestu obývá sto milionů lidí. Deset milionů žije mimo město, podél Cesty, především obchodníci a koordinátoři pěti set jedenasedmdesáti aktivních studní. Devadesát milionů žije v Axis City. Z nich je sedmdesát milionů v Paměti města. Většina prožila své dvě zákonné inkarnace a opustila svoje tělo, aby existovala jako modely osobností v prostředí Paměti města. Za mimořádných okolností jim mohou být přidělena nová těla, ale nejčastěji se spokojí s Pamětí. Nějakých pět milionů deviovaných osobností – ti, kteří jsou neúplní nebo natolik poškození, že nemohou být obnoveni ani mimořádnými terapeutickými metodami – jsou udržováni neaktivní.“

„Lidé neumírají?“ zeptala se Carrolsonová.

„Smrt a umírání jsou obvykle přisuzovány fyzickému stavu, ne stavu mentálnímu. Stručně řečeno, ne nebo velmi zřídka,“ vysvětlila Ram Kikura. „Všichni jsme vybaveni implantáty.“ Dotkla se místa za uchem, pak sjela prstem nad kořen nosu. „Doplňují naše uvažování a v případě nehody si podrží záznam většiny dosavadních zkušeností a osobnosti. Implantát je téměř nezničitelný – je to první věc, kterou získáváme od oběti neštěstí. Každých pár dní aktualizujeme záložní kopii v Paměti města záznamem z těchto implantátů. Tímto způsobem může být osobnost rychle rekonstruována. Vše, co musíme udělat, je konečná aktualizace a obydlení nového těla a vzkříšený je pak nerozeznatelný od originálu.“

Rozhlédla se po místnosti, připravena na hromady otázek. Žádné nebyly; aspekty začaly působit.

„Použiji Olmyho jako příklad,“ řekla Ram Kikura. „S jeho svolením…“

Olmy přikývl.

„Je raritou jak věkem, tak historií. Jeho původní tělo se narodilo před pěti staletími. První smrt byla způsobena nehodou; destrukce nebyla úplná, takže byl rekonstruován. Od doby, co je považován za důležitého pro Hexamon a byl pověřen nebezpečnou prací, měl tři inkarnace, což je o jednu víc než obvyklé dvě. Jeho současné tělo je adaptováno na tuto speciální práci; je to oblíbený typ a je plně uzavřené. Jeho vylučovací systémy jsou též uzavřené. V břiše má malé energetické zařízení; všechny zplodiny metabolismu jsou uvnitř znovu zpracovávány. Zdroj energie a doplňkové materiály potřebuje měnit pouze jednou za rok. Vodu potřebuje každé tři měsíce.“

„Jste člověk?“ zeptala se trefně Carrolsonová Olmyho.

„Jsem,“ řekl Olmy. „Předpokládám, že jste zvědavá na moji sexualitu?“

„Cože… Ano, upřímně,“ připustila Carrolsonová. Heineman jedním okem zašilhal a zdvihl obočí.

„Jsem úplný muž, jak rodem, tak volbou, a mé pohlavní orgány jsou funkční.“

„Opravdu jsou,“ potvrdila Ram Kikura. „Ale vrozená sexuální orientace, i když v tomto případě přirozeně zrozená, není nutně trvalá.“

„Máte na mysli jednou muž, ne navždy muž?“ zeptala se Farleyová.

„Nebo žena. Nebo ani muž ani žena. Dnes nemá přesnou sexuální orientaci mnoho neomorfů.“

„Mluvila jste o jeho přirozeném narození,“ řekl Heineman. „Vy máte děti ze zkumavek nebo něco takového?“

„Riskuji, že vám přivodím šok – který je možná nevyhnutelný – dnes většina lidí nepochází z muže a ženy. Jejich osobnosti jsou vytvářeny jedním nebo více rodiči spojováním částečných osobností v Paměti města a pomocí infuze čehosi, čemu říkáme Mystérium, alespoň od jednoho individua, obvykle rodiče. Mladá osobnost je vzdělávána a testována v Paměti města a když projde jistými testy, je ‚zralá‘ a zasluhuje si první inkarnaci, obvykle jako zralý mladý člověk. Tělo pro osobnost mohou navrhnout rodiče nebo ona sama. Jako fyzický obyvatel užije dvou inkarnací a pak se odebere do Paměti města.“

Carrolsonová se něco chystala říct, pak se zarazila, ale nakonec se rozhodla mluvit. „Jsou lidé bez těl – v počítačích – lidmi, jsou živí?“ zeptala se.

„Jsou za živé považováni,“ řekla Ram Kikura. „Mají zvláštní práva a jisté povinnosti, ovšem je nezbytné říci, že jejich slovo ve vládě je menší než slovo fyzických obyvatel. Ale mohu-li poukázat, nehovoříme o tématu nejbezprostřednější důležitosti…“ Ukázala směrem k rotujícímu zobrazení města.

„Zde budete přebývat. V této chvíli se do Thistledownu vrátit nemůžete. Váš domov bude v této čtvrti, Axis Naderu, kde jsou pro vás přiměřeně známé podmínky – styl, kultura, lidé. Ačkoli se s nimi po nějaký čas nebudete setkávat, je tato čtvrť obydlena ortodoxními Naderity.

Slečna Vasquezová řekla seru Olmymu, že někteří z vás jsou obeznámeni se základy naší historie. Pak vám je jasné, že ortodoxní Naderité typicky preferují podmínky co nejbližší Zemi, jak jen to je možné. Tato sekce obsahuje velké množství přírodních krás – a tak málo iluzí ve veřejných prostorách, jak je to jen možné. Máme zde další dvě rotační čtvrti – Axis Thoreau a Axis Euklid umístěné za Central City. Axis Thoreau je také obydleno Naderity, ale liberálnějšího přesvědčení.“

„Další otázky,“ řekl Lanier. „Kdy se budeme moci vrátit k našim lidem?“

„Nevím. Toto rozhodnutí nezávisí na nás.“

„Můžeme jim poslat zprávu?“

„Ne,“ řekl Olmy. „V zásadě jsou vaši lidé narušitelé.“

„Není ta situace poněkud neobvyklá?“ zeptal se Lanier. „Teď, když se Thistledown vrátil k Zemi…“

Olmy vypadal zřetelně znepokojeně. „Neobvyklá. A velice komplikovaná.“

Patricie se dotkla Lanierovy paže a maličko zavrtěla hlavou: pro tuto chvíli to stačí.

„Až se najíte, bude čas začít se seznamováním a učením, jak používat vaše obydlí. Pak můžete odpočívat. Zítra ráno, až se probudíte, se prosím vraťte sem.“

Na chodbě kráčela Patricie hned vedle Laniera. „Jsme jistým způsobem figurky na šachovnici,“ řekla polohlasně. „Vyvolali jsme znepokojení.“ Položila si prst na rty a vběhla do svých dveří.

Kapitola čtyřicet pět

Wu a Chang šli ruku v ruce od zastávky vlaku k náměstí knihovny, moc nemluvili, ale byli očividně spokojení, že jsou spolu. Před pár hodinami se rozhodli, že půjdou do knihovny společně, vykonat pouť, kterou hodně lidí plánovalo, ale jen pár mělo čas uskutečnit. Jednotlivě a ve skupinách – snad celkem dvacet členů NATO a spojenců a členů vědeckých týmů – ji vykonalo a vrátilo se, naplněno posvátnou úctou, se zprávami o možnostech knihovny. To udělalo na Wua dojem; vyžádal si svolení od Hua Linga a po omezení jejich studií vedoucí čínského týmu souhlasil.

Ale něco nebylo v pořádku. Kolem knihovny se ve zmatku hemžili ruští vojáci. Když spatřili Wua a Chang, jak jdou sami přes náměstí, nechali plazení po zemi a zdvihli zbraně. Wu instinktivně zdvihl ruce; Chang ustoupila o krok a vypadala, že je připravená utíkat.

„Ne, má lásko,“ zašeptal Wu.

„Co to dělají?“

„Nevím. Doporučoval bych, abychom nedělali prudké pohyby.“

Stoupla si vedle něj, zdvihla ruce nad hlavu a podívala se na něj, jestli to schvaluje. Přikývl.

Udržovali tuto pozici pár dlouhých a nepříjemných minut, než se k sobě několik vojáků připlazilo a domluvilo se. Pak zazněl rozkaz a všichni Rusové mimo dvou si stoupli a hodili zbraně na ramena.

„Už se můžeme hýbat?“ zeptala se Chang.

„Ne; ještě jsme v nebezpečí.“

Přes náměstí k nim kráčeli dva Rusové. Pár metrů od nich se zastavili. „Mluvíte rusky?“ zeptal se rusky jeden.

„Já ano,“ odpověděla Chang stejně. „Ale anglicky lépe.“

„Moje angličtina strašná,“ řekl mluvčí, aby to demonstroval. „Jste Číňané?“

„Ano. Byli jsme na procházce,“ řekla Chang. Od této chvíle mluvila rusky.

„Já jsem desátník Rodženskij a tohle je desátník Fremov. V knihovně se stalo něco zlého; nejsme si jisti co. Nemůžeme nechat nikoho projít; navíc, budova je uzavřená a neotevřela se.“

„Máte tušení, co se tam stalo?“ zeptala se Chang a snažila se, aby se to zdálo účastné a zdvořilé.

„Ne. Slyšeli jsme střelbu a pak se černá… stěna uzavřela a nechce se otevřít.“

„Proč se tam střílelo?“

„Nevíme,“ řekl Rodženskij a nervózně pohlédl na Fremova. „Chtěli jsme mluvit s nadřízenými ze čtvrtého dómu, ale ještě nepřijeli.“

„Pomůžeme vám, jestli smíme,“ nabídla Chang. „Nebo, jestliže si to přejete, odejdeme.“

„Ne… Snad byste mohli jít ke dveřím a pokusit se je otevřít. Možná je to směšné, ale zas…“ Rodženskij pokrčil rameny, pak si náhle uvědomil dosud namířené zbraně. „Máte zbraně?“ zeptal se a podíval se přes rameno na ležící střelce.

„Ne. Jsme vědci.“

Rodženskij zavolal na střelce, aby sklonili zbraně.

„Tohle místo se nám nelíbí. Znervózňuje nás. Zvlášť teď. Naši důstojníci jsou uvnitř budovy – hledají uprchlíky.“ Zamračil se a zdálo se, že si uvědomil, že cizincům řekl příliš mnoho. „Prosím, pojďte s námi a uvidíme, jestli se vám podaří dveře otevřít.“

Když je eskortovali ke vstupu do knihovny, Chang Wuovi, kterého to celé velice zajímalo, vysvětlila, co se stalo. Kolem se ve zmatku motali vojáci. Wu přistoupil k černé stěně, zdvihl ruce a dotkl se hladkého povrchu prsty a dlaněmi.

Neroztáhla se, jak mu bylo řečeno, že má očekávat. Ukročil zpět a dal ruce dolů.

„Je mi líto. Nevypadá to –“

Stěna vydala sérii hlubokých, vibrujících tónů, zopakovala je a pak následovalo několik vět. „V této čtvrti je potřebná policejní hlídka,“ řekl hlas rusky. „Zákaz vstupu neoprávněným osobám. Okamžitě upozorněte policejní a lékařské odborníky. Vstup není povolen.“ Pak opakoval zprávu v angličtině a čínštině.

Vojáci uskočili vzad, strhli AKV a vytáhli pistole.

„Uvnitř se muselo něco stát,“ řekla Chang klidně Rodženskému. „Snad bychom to měli říct našim nadřízeným. Nebylo by to rozumné?“ Pohlédla na Rusa úzkýma mandlovýma očima, na tváři masku přesvědčení a klidu. Wu k ní cítil obrovský obdiv. Ještě nikdy neviděl, jak v takové krizové situaci reaguje.

Desátník Rodženskij si to promyslel, rozhodně zavrtěl hlavou, pak pokrčil napětím shrbená ramena a vypadal, že si to rozmyslel. „Co máme dělat, jestli se neotevře?“ zeptal se.

„Teď se neotevře.“

„Naši vůdci jsou uvnitř – všichni.“

Wu zachytil její soustředěný pohled.

„Ano – dobrá,“ povolil nakonec Rodženskij. „Prosím jděte a přiveďte vaše nadřízené.“

„Díky,“ lehce se uklonila Chang. Vzala Wua za ruku a šla s ním zpět přes náměstí.

„Velice zvláštní,“ pronesla a v údivu vrtěla hlavou. „Víc než zvláštní.“

„Byla jsi báječná,“ řekl Wu v posvátné hrůze.

„Díky.“ Vděčně se usmála.

Kapitola čtyřicet šest

Zakopal padák a ležel natažený ve vysoké, sladce voňavé, suché žluté trávě blízko silnice. Rukama si clonil oči a čekal, až pojede kolem náklaďák nebo auto, které by mohl stopnout a vrátit se do Podlipek – nebo to bylo na základnu v Mongolsku, označenou jen číslem, 83?

To je jedno. Slunce hřálo a kromě nepatrného bolení hlavy se major Mirskij cítil skvěle. Přistál tak daleko, že bude trvat hodiny, než dosáhne základny, zmešká večeři, ale také politické školení. Klidně vymění kaši za pár hodin přemýšlení o samotě.

Konečně po silnici přijížděla zaprášená, dlouhá černá volha a zastavila vedle něj. Zadní okénko se spustilo a objemný muž s masitou tváří a šedým kloboukem vystrčil ven hlavu a mračil se na Mirského.

„Co tu děláte?“ zeptal se. Podobal se generálmajoru Sosnickému, ale také trochu vypadal jako ubohý Žadov, který zahynul při masakru ve vrtu, ať už to bylo kdekoli a kdykoli. „Jak se jmenuje vaše matka?“

„Naďa. Musím jet –“

„A jaký jste měl dort k jedenáctým narozeninám?“

„Soudruhu, nevidím –“

„Je to velice důležité. Jaký byl?“

„Myslím, že čokoládový.“

Muž v klobouku přikývl a otevřel dveře. „Nastupte si,“ řekl. Mirskij vklouzl vedle něj. Sedadla byla promáčená krví; mužovými třemi společníky byly mrtvoly, všechny stejné, všechny se zakrvácenými hlavami a vytékajícími mozky. „Znáte tyto lidi?“

„Ne, neznám,“ řekl se smíchem Mirskij. „Nebyli jsme si představeni.“

„Oni jsou vy, soudruhu,“ řekl muž a pak sen zanikl v šedi. Znova pohřbíval padák…

Začal mít podezření. Nakonec, když byl naložen po sedmé nebo po osmé – konečně autem bez mrtvol – a muž v klobouku se ho vyptával na jeho dny v Komsomolu, Mirskij se rozhodl, že se zeptá na sebe.

„Vím, že nesním, soudruhu. Takže, kde jsem?“

„Byl jste těžce raněn.“

„Vypadá to, že si nevzpomínám, že –“

„Ne, ale vzpomenete. Byl jste postřelen do hlavy a utrpěl jste těžké trauma. Chybí vám část mozku. Nikdy si do podrobností nevzpomenete na svůj život a nikdy už nebudete docela stejný jako předtím.“

„Ale cítím se celý.“

„Ano,“ přisvědčil muž v klobouku. „To je normální, ale je to jen iluze. Společně budeme zkoumat a nalézat to, co jste ztratil. Je to docela – trochu, skutečně – překvapivé, vezmeme-li v úvahu poškození – ale nikdy nebudete –“

„Ano, ano,“ přerušil ho Mirskij. „Takže zemřu?“

„Ne, jste mimo nebezpečí. Vaše hlava a mozek byly opraveny a budete žít. Ale musíte učinit rozhodnutí.“

„Jaké rozhodnutí?“

„Můžete žít s prázdnou chybějící částí, nebo dostanete protetické neurologicky programované a umělé osobnostní segmenty přizpůsobené tomu, co z vás zbývá.“

„Teď jsem skutečně zmatený.“

Muž vytáhl z brašny obrázkovou knihu. Když ji Mirskij otevřel, tak se stránky pokryly krásnými složitými nákresy, některé byly křiklavě barevné, další tlumené a kovové a ještě další dráždily vkus a tělesné vnímání. Vzal knihu a prohlédl si ji. Když skončil, zeptal se: „Poznám, co je moje a co není?“

„Když budete chtít.“

„A bez těchto… protéz? Co bych byl?“

„Mrzák. Budete mít vzpomínky, ale některé si budete vybavovat těžko a jiné budou mít podivné mezery. Bude vám trvat týdny, než se naučíte znovu vidět a nikdy nebudete vidět dobře. Nikdy se vám nevrátí čich ani cit do levé strany vašeho těla. Vaše matematické schopnosti budou zachovány, ale budete mít poškozené centrum řeči a možná nikdy nebudete moci mluvit.“

Mirskij hleděl na mužovu tvář, dokud se nezdálo, že zanikla v obloze za bočním okénkem auta. „Nezní to moc zábavně.“

„Máte na vybranou.“

„Vy jste v knihovně, že ano?“

„Ne to, co vidíte,“ řekl muž. „Jsem činnost města zformovaná do podoby vám za těchto podmínek přijatelné. Lidský lékařský odborník není k dispozici, takže město vzalo vaši opravu na sebe.“

„Fajn,“ řekl Mirskij. „To stačí. Nechci nic jiného než tmu.“

„Ano, ta přirozeně přijde, až dáte odpověď.“

„Mám na mysli, že chci zemřít.“

„To není možnost.“

„Fajn, pak tedy ano.“ Rozhodnutí udělal rychle, aby nezačal uvažovat o všech možnostech, všech hrůzách.

„Souhlasíte s protetickým programováním?“

„Souhlasím.“

Muž nařídil autu, aby zastavilo a usmál se. „Můžete vystoupit.“

„Díky.“

„Není zač.“

Mirskij vystoupil z volby a zavřel dveře. „Ach, ještě něco,“ muž se vyklonil z okénka. „Máte v plánu ublížit Bělozerskému, Vělgorskému nebo Jazykovovi – zvláště Vělgorskému?“

„Ne,“ odpověděl Mirskij. „Rozzlobili mne a raději bych byl bez nich – možná s výjimkou Vělgorského – ale ne, neplánuji, že jim ublížím.“

„Děkuji vám,“ muž vytočil okénko.

„Ještě jednou, není zač,“ Mirskij se odvrátil od silnice a byla noc. Lehl si na trávu a hleděl do temnoty.

Kapitola čtyřicet sedm

„Chtěl bych tmu, prosím,“ řekl Lanier. Místnost potemněla. Vzpřímeně seděl na iluzní pohovce a v duchu si opakoval, co mu Patricie řekla po schůzce. Vyvolali znepokojení. Myslela tím, že hned od jejich prvního přistání Axis City vědělo, že jsou na Kameni? Jak dlouho je samozásobitelný, samoenergetický Olmy pozoroval?

Jak byl zadumaný, ucítil ve spodní části břicha nepopsatelné napětí a pochopil, že ať se duševně o sex nezajímá, jak chce, jeho tělo mozku nedbá.

Hlas dveří oznámil: „V chodbě je Karen Farleyová a žádá o vstup.“

„Proč?“ zeptal se stroze, rozzlobený na svou touhu, na sebe, na shodu okolností. „Počkej – je sama?“

„Ano.“

„Pošlete… ať jde dál.“ Vstal a uhladil si kombinézu, kterou nosil ve V/STOLu, teď vyčištěnou a vyžehlenou. Ignoroval róbu připravenou na eliptické posteli v ložnici.

Karen ne. Když dveře potemněly a otevřely se, světla se rozsvítila a ona vstoupila ve velmi podobné róbě, která byla spíše zlatavě béžová než půlnočně modrá. „Promiň mi ten zasloužený trest,“ řekla, usmála se a zvedla ruce, jako by zaháněla příkré odmítnutí.

„Cože?“

„Byla to správná fráze?“

„Myslím, že ne,“ řekl Lanier. „Co potřebuješ?“

„Mluvila jsem s Patricií, nebo spíš, sama přišla za mnou a já si myslím, že bys rád věděl pár věcí.“

Pokynul na křeslo proti pohovce. „Mluvili jsme spolu před schůzkou, ale bylo to víc zmatené než poučné.“

„Heineman a Carrolsonová jsou dnes v noci spolu,“ řekla Farleyová a posadila se. „Patricie mi to neřekla – to Lenora. A než jsme opustili Kámen, všimla jsem si, že Wu a Chang se spolu také někam plíží.“ Usmála se na něj, živým a odzbrojujícím úsměvem, trochu záhadným a dráždivým.

Lanier narovnal ramena a tiše tleskl a pak si začal mnout ruce. „To je normální.“

„Ano. Ale nachytala jsem tě, když ses nehlídal, že? Myslím –“

„Jsem ti za to vděčný.“

„Nevím, co na to říct.“ Zvědavě se rozhlédla po apartmá. „Skutečně jsem nikdy po tobě nesoužila –“

„Netoužila,“ usmál se.

„Ach, ano, můj Bože. Netoužila. Neměla jsem. Ale vypadal jsi tak osamělý. A já se také cítila osamělá. Čestné slovo, pořád jsi šéf.“

„To není důležité,“ řekl. „Co Patricie –“

„Je to důležité,“ řekla kategoricky Farleyová. „Potěšil jsi mne. Věřím, že já jsem potěšila tebe. Také to bylo zdravé. Jen chci, abys věděl, co si o tom myslím a neber si to ve zlém.“

Lanier chvíli nic neříkal, hleděl na ni tmavýma, zrádně ameroindiánskýma očima. „Přál bych si mluvit čínsky, abychom si skutečně rozuměli. Naučím se…“

„To by bylo užitečné, ale hned to být nemusí,“ řekla Farleyová. Usmála se. „Můžu tě učit.“

„Co říkala Patricie?“

„Myslí si, že jsme někým využíváni – Olmym nebo někým jiným – do krajnosti. Olmy jí něco řekl a také mluvila s Frantem. Myslí si, že v Axis City jsou různé druhy politiky a my se možná nedozvíme, co znamenají. Ještě ne. Také říkala, že informační služba v jejím apartmá poskytuje méně informací než ta ve městě třetího dómu. Myslí si, že ji možná pro nás cenzurují.“

„To nezní dobře,“ dumal Lanier. „Nebo spíš, to by nemuselo být dobré – nemusí to nic znamenat. Možná s námi chtějí zacházet jemně, nechat nás přizpůsobit pomalu.“

„Řekla jsem jí, že si tohle myslím a ona se jen smála. Chová se divně, Garry. Také říkala, že zná způsob, jak nás dostat domů. Rozpářily se jí oči, když to říkala.“

Lanier ji neopravil. „Také mi to řekla. Má to rozpracované?“

„Prosím? Ano. Má. Říkala, že se koridor pohybuje časem rychlostí asi jeden rok každých tisíc kilometrů. A řekla, že to je nejzajímavější diagram, který kdy formulovala. Garry, oni ji unesli – věří tomu – unesli ji, protože se báli, že bychom mohli zasáhnout do šestého dómu. Vzpomínáš na všechny ty lidi – všechny ty Naderity, kteří byli násilím odsunuti ze druhého dómu, léta po exodu třetího dómu?“

Přikývl.

„Patricie říkala, že si myslí, že byli odsunuti proti své vůli, protože lidé z Axis City chtěli, aby byl Kámen prázdný. Žádné zásahy, žádné sabotáže. Proto si myslí, že jsme pěšáky uprostřed politického boje. Stále je zde společnost rozdělena na Naderity a Gešely.“

„Není možné, aby nikoho nezajímalo, co si povídáme; jsou tyto pokoje odposlouchávané?“ zajímal se Lanier. „Snad bychom zde neměli o těchto věcech mluvit?“

„Kde si o tom máme promluvit?“ zeptala se nevinně. „Mohou nás sledovat a poslouchat, kde chtějí, možná i číst naše myšlenky. Jsme jako děti, nevzdělané děti.“

Lanier se zahleděl na stolek z mléčného skla mezi pohovkou a křeslem. „To dává smysl. Skutečně se mi výzdoba tohoto apartmá líbí.“

„Moje je také hezké.“

„A jak mohli vědět – mám na mysli místnosti, samozřejmě – co se nám líbí?“

Zatvářila se spiklenecky.

„Správně. Ptala jsem se hlasu pokoje a řekl tohle: ‚Místnosti jsou zařízeny na míru.‘“

Lanier se vyklonil z pohovky. „Tohle celé místo je neuvěřitelné. Nemyslitelné. Sníme, Karen?“

Slavnostně zavrtěla hlavou.

„Pak tedy dobrá. Zdá se Patricii, že našla cestu ven, cestu zpět na Zemi?“

„Ale ona nechce jít na Zemi, která je v dnešním stavu. Říká, že nás může dostat ‚domů‘, ať tím míní cokoli. A myslí to vážně. Vysvětlí to později, řekla.“

„Jsi fyzik. Je to, co říká, možné?“

„Jsem jenom další dítě, Garry. Nevím.“

„Co ještě říkala?“

„Tohle. A…“ Vstala. „Půjdu. Ale ne… Ach.“ Přejela si rukama po bocích a pohlédla na něj. „Nechtěla jsem ti jen říct to, co povídala Pat. Chtěla jsem se ujistit, že chápeš, že nechci žádné výhody.“

„Chápu.“

„Je to jen, jak říkáš, zdravé, ale já jsem se trápila.“

Neříkal by tomu zdravé; ona mohla, ale shledal přesun vztahu přijatelným.

„Nemusíš.“

„Fajn,“ řekla Farleyová.

I on vstal. „Ve skutečnosti…“ Tvář mu znovu zrudla.

„Cítím se jako teenager, když… jsi tady a takhle spolu mluvíme.“

„To je mi líto,“ řekla a tvář se jí stáhla.

„Ne, to je dobře. Až doteď jsem se cítil jako stařec, který ztratil všechnu soudnost. Byl bych strašně rád, kdybys se mnou dnes v noci zůstala.“

Usmála se a pak se náhle zamračila. „Budu ráda a zůstanu. Ale mám strach o Patricii.“

„Prosím?“

„Je teď jediná z nás, která spí sama.“

Kapitola čtyřicet osm

Krok za krokem sledovala Patricie postup křivky pěti rozměry, sledovala, jak se rozkládá jako schodiště z noční můry, jedna část zastíněná, druhá nutně negativní k primární křivce. Oči měla zavřené tak pevně, že ji bolely, a tvář křečovitě staženou do výrazu mezi extází a zármutkem. Nikdy nepoznala tak silnou myšlenku, jako byla tato, tak hluboce zapojenou do jejích vnitřních výpočtů. To ji děsilo. Dokonce i když otevřela oči do šeré modři stropu a převalila se na bok, jedna ruka se jí natáhla do prázdnoty za postelí.

Sevřela pěst, spatřila malé světelné body, které značily dráhu, kterou opsaly její prsty. Znovu zavřela oči. A náhle usnula a zdálo se jí o křivce. I potom prst sledoval část křivky, podobnou živému hadu ve vzduchu. Zpola si ve spánku uvědomovala a z výhodného postavení sledovala, jak její mozek pokračuje v práci, ačkoli v omezené míře, a nedokázala tu práci přerušit.

O pár hodin později se probudila, protože pochopila, že si potřebuje znovu prohlédnout svůj původní článek – ten, který ještě nenapsala a který našla v knihovně třetího dómu. S určitými obavami – informační služba, ke které se čtyřikrát uchýlila, jí nikdy neposkytla, co potřebovala – slezla z oválné postele, oblékla si levandulovou róbu a přepásala si ji opaskem, když procházela slabě osvětleným obývákem.

„Informace, Paměť města,“ přikázala. Před ní se objevila prstenci tvořená koule, prstence zářily červeně a zlatě. Následovala dvě kolečka nad sebou ve vzdálenosti dvojnásobku jejich průměru, náhrada zastaralého otazníku.

„Přístup k článku Patricie Luisy Vasquezové… Ach, Bože, zapomněla jsem přesný název a datum. Potřebujete je?“

Komplikovaný znak zářil, dokud ho nezrušila a nepožádala pouze o mluvenou řeč. „Přejete si vidět úplný seznam krátkých prací Patricie Luisy Vasquezové?“ zeptal se hlas informační služby.

„Ano.“

Znovu se jí dotkl osten zděšení z toho, co dělá.

Jakoby na dlouhém listu bílého papíru se objevil seznam psaný latinkou. Někde uprostřed seznamu objevila: Teorie n-rozměrného zakřivení čar jako aplikace newtonovské fyziky se zvláštním zaměřením na ró-Simplonovy světočáry.

„To je ono. Zobrazit.“

Opět dokument pečlivě pročítala a prsty volné ruky poklepávala na kraj sedadla.

„Je to dokonalé,“ řekla trpce, „a je to špatně.“ Měl to být významný dokument, ale teď jí bylo jasné, že je to raná a primitivní práce. „Prosím, zobrazte znovu seznam.“

Služba poslechla a ona si vybrala pozdější práci a požádala o zobrazení. Objevil se starý známý symbol ostnaté koule. „Zapovězeno.“

A další, u konce seznamu, napsaný, když jí bylo šedesát osm. „Zapovězeno.“

„Proč jsou moje dokumenty zapovězené?“ zeptala se hněvivě.

Ostnatá koule byla jedinou odpovědí.

„Proč je tato služba cenzurována?“ Náhle jí začalo trnout v zádech a pochopila, že už není v pokoji sama. „Olmy? Světlo.“

Pokoj zjasněl. Žádná odpověď.

Vstala a pomalu se rozhlédla, po zádech jí běhal mráz.

Pak uviděla vetřelce, jak se vznáší u stropu, šedou, jak baseballový míč velkou kouli s tváří uvnitř. Chvíli nedělala nic jiného, než že si tvář prohlížela. Zdála se mužská, s malýma, tmavýma asiatskýma očima a tupým nosem. Výraz neměla hrozivý; pokud nějaký, tak intenzívně zvědavý.

Opřela se o zeď. Tvář se nepohnula, ale oči na ní visely.

„Kdo jste?“ zeptala se. V místnosti se objevily pro ni nepochopitelné symboly. „Neumím črtat,“ řekla. „Prosím, co tu děláte?“

„Pravda, neměl bych tu být,“ řekla tvář. Sestoupilo to o pár stop, míč na sebe vzal barvu červánku. „Ale nakonec, jsem jenom svoje ikona. Prosím neznepokojujte se.“

„Já jsem znepokojená. Vyděsil jste mne. Kdo jste?“

„Jsem z Paměti města. Uličník.“

„Neznám vás. Prosím, odejděte.“

„Nechci vám ublížit. Podráždit, snad. Potřebuji jen zodpovědět pár otázek.“

Koule klesla a proměnila se jako upír ze starého hororu do mužského těla, oblečeného do volné bílé košile a trávově zelených kalhot. Zdálo se, že se postava zpevňuje. V jejím pokoji teď stál křehký mužík, který vypadal těsně před středním věkem, s dlouhými černými vlasy a unavenou drobnou tváří. Patricii přestalo divoce uhánět srdce a odlepila se od zdi.

„Jsem pyšný na své dovednosti,“ pravil obraz. „Mám přístup k nejlepším záznamům. Vlastně ztraceným záznamům. Ve spodních vrstvách Paměti města je takový strašný nepořádek. A já našel částečně smazaný záznam soudního případu… Skutečně vážného. Porušení zákona bezpečnosti. Bity a útržky informací ukazovaly sem… Jemné náznaky, připouštím, ale zarážející.“

Postava jí připadala známá, jako kdyby se s ním setkala nebo ho někde viděla.

„Co tady děláte?“

„Jsem uličník. Spíš bouřlivák, ačkoli vy to o mně nemůžete vědět. Jdu, kam chci a pokud jsem opatrný, udržím se. Nejsem fyzický už sto padesát let, zdánlivě odsouzený do neaktivní Paměti. Samozřejmě, deaktivována byla jen moje kopie. Občas mne najmou na různé práce. Obvykle bojuji s jinými uličníky. Sundal jsem jich za celou dobu šedesát. Vražedné šachy.“

„Neodpověděl jste na moji otázku.“ Měla slzy na krajíčku. Nedokázala si vzpomenout, koho jí uličník připomíná. „Nechte mne o samotě. Chci přemýšlet.“

„Uličníci nejsou nikdy moc zdvořilí. Soustředila jste na sebe pozornost Axis Naderu. Neměl jsem tušení, kde jste, dokud jste nepoužila informační službu. Našel vás stopař – jeden z mých nejlepších stopařů. Založený na vzorech myši.“

„Prosím!“ vykřikla Patricie k apartmá. „Vyhoďte ho odsud!“

„Nefunguje,“ konstatoval uličník. „Odkud jste?“

Patricie neodpověděla. Přiblížila se ke dveřím ložnice. „Byl jsem pověřen, abych zjistil, odkud jste. Bude mi zaplaceno výhodami nad dlouhodobým protivníkem. Neodejdu, dokud mi to neřeknete.“

„Kdo vás najal?“ vykřikla, teď opravdu vyděšená.

„Podívejme… mluvíme americkou angličtinou dvacátého století. To je dost udivující. Jenom nejtvrdohlavější amerofilové se naučili mluvit tímhle jazykem tak dobře jako vy. Ale proč by se někdo zajímal o amerofila?“ Obraz ji následoval do ložnice. „Neplatí mě za dohady. Řekněte mi to.“

Patricie běžela ke vstupním dveřím a poručila jim, aby se otevřely. Neudělaly to. Nabrala dech a otočila se k obrazu, náhle rozhodnutá neztratit ovládání.

„Co… co dostanu na oplátku?“ zeptala se. „Když vám to řeknu?“

„Možná uděláme obchod.“

„Pak mě nechte posadit.“

„Ach, nemůžu vám v tom bránit. Víte, nejsem kruťas.“

„Jste duch,“ řekla rozhodně.

„Víc, než většina duchů, které jste potkala,“ rozhovořil se obraz.

„Jak se jmenujete?“

„Teď nemám žádné jméno. Stopa, ale bez jména. Vaše?“

„Patricie.“

„To není běžné jméno.“

Náhle si z paměti vybavila uličníkovu tvář. Stejně tak rychle to zamítla; bylo to směšné. „Jsem doopravdy Američanka.“

„Z kolika procent? Většina je ráda, že je ze tří nebo čtyř procent, ačkoli statisticky to může představovat –“

„Ze sta procent. Narodila jsem se ve Spojených státech amerických v Kalifornii. V Santa Barbaře.“

Obraz se opět rozkolísal. „Není dost času, Patricie Luiso Vasquezová. To, co říkáte, nedává samo o sobě žádný smysl, ale vypadáte, že tomu věříte. Jak jste se mohla vyvinout tak neposkvrněná a prapůvodní?“

„Tam, odkud jsem přišla a“ – znovu zhluboka nabrala dech, aby se uklidnila – „tam je to jediná možnost.“ Sklonila hlavu ke straně. „Já vás znám. Vypadáte jako Edgar Allan Poe.“

Uličník vypadal udiveně. „Představte si, že jste to poznala. Opravdu! Znala jste Poea?“

„Samozřejmě, že ne,“ Patricie pod strachem ucítila nepřiměřený nádech radosti. „Četla jsem ho. Je mrtvý.“

„Vybral jsem si ho za vzor. Takový mozek!“ Uličník se obklopil rychle črtanými hroby, živými pohřby, loďmi ve vírech a arktickými pustinami. „Patricie Luisa Vasquezová poznala Poea. Prohlašuje, že je Američanka z jednadvacátého století. Fascinující. Musím brzo odejít. Zeptejte se mě na to, co chcete vědět, a pak se já vás zeptám na jedinou věc.“

„Co s námi chtějí dělat?“

„S námi? Tady je ještě někdo jiný?“

„Ještě čtyři. Co chtějí dělat?“

„Opravdu nevím. Pokusím se to zjistit. Teď moje poslední otázka. Proč jste pro ně tak důležitá?“

„Kvůli tomu, co jsem právě řekla.“ K jejímu údivu z ní všechen strach vyprchal. Uličník nebo duch nebo co to bylo, vypadal, že chce spolupracovat a ona neviděla důvod, proč by měla být ke svým únoscům hloupě loajální.

„Myslím, že si můžeme navzájem pomoci. Víte, že vaše informační služba má blokádu? Drží vás tady a částečně vám zablokovali přístup k informacím. Jestli jim řeknete, že jsem tady byl, nebudu možná schopný se vrátit a odpovědět na vaši otázku. Přemýšlejte o tom. Někdy příště,“ řekl uličník a zmizel. Apartmá náhle promluvilo.

„Sero Vasquezová, jste v pořádku? Měli jsme interferenci –“

„Nevím,“ řekla Patricie.

„Mohla byste popsat potíže?“

Kousala se do kotníku na ruce a pak zavrtěla hlavou. „Ne. Žádný problém nebyl.“ Obraz ji vyděsil – ale také jí řekl spoustu zajímavých věcí. Pochybovala, že incident byl test nebo experiment. Z uličníka se mohl stát užitečný zdroj informací… „Víte, musel nastat zkrat nebo tak něco.“

Pokoj několik sekund nereagoval. „Jestliže to bude nutné, budou provedeny opravy. Potřebujete něco?“

„Ne, děkuji vám,“ odmítla Patricie. Zamračeně se podívala na piktor a znovu se hryzala do kotníku.

Kapitola čtyřicet devět

Premiér Nekonečného Hexamonu Nexu, Ilyin Taur Engle, měl byt v jedné ze šesti širokých ventilačních šachet Central City, hluboko pohřbený v širokém Lese. Olmy si nikdy nepřál usadit se v původním domově, ale přesto premiérovi jeho byt záviděl. V Lese vládla taková atmosféra odloučení a míru a ve vlastních bytech taková fantazie elegance.

Šest šachet vedlo z nejvzdálenějších fazet Central City do vládních oblastí v jádru čtvrti. Uvnitř každé šachty, mezi točitými cestami vedoucími Lesem, žilo víc než deset tisíc fyzických obyvatel. Jejich domovy měly různé varianty; od hustých hroznů obecních skleněných vznášedel ukotvených k masivním vzdušným kořenům až k malým, volně pohyblivým buňkám, vhodným pro jednoho, nejvýše dva homorfy nebo pro ne více než čtyři průměrné neomorfy.

Les byl nejen ozdobou, ale také splněným snem naderitských principů života; asi třetina atmosféry Central City byla obnovována v šachtách a Gešely zkonstruované čističe se staraly o zbytek. Tisíce druhů stromů a ostatních rostlin – některé rodící jedlé plody – byly geneticky upraveny a přizpůsobeny na beztíži. Celá třetina biomasy Axis City byla rostlinná a soustředěná v Lese.

Jednou z Olmyho největších radostí bylo skákat Lesem, létat od kořene k větvi, snášet se cestami bez podpory trakčních polí. Byly zde zkonstruovány sportovní cesty a rychlodráhy pro mnoho cvičících homorfů a pár svištících neomorfů a skutečně tu nebyly žádné dopravní prostředky; hnal sám sebe z tisíce rozličných důvodů a stihl dorazit z vnější fazety ke dnu šachty za méně než patnáct minut.

Teď už spěchat nemusel. Skákal volným tempem, s rukama volně založenýma za zády a nohama v póze bruslaře, odrazil se od širokého listu a směřoval k vyhlazenému povrchu kořenu dobře proježděnými drahami. Cennější než rychlost teď pro něj byl čas k přemýšlení.

Plastové roury plné husté světélkující polévky bakterií, známé jako světelní hadi nebo zářiví červi, se vinuly Lesem, každá metr silná a nějakého půl kilometru dlouhá. Na pasekách se spojovaly v oslnivé vzory, jedny vydávaly broskvovou a červenou zář, jiné oslepující temně zlatou. Homorfové se často shromažďovali na pasekách, aby se koupali ve světle vzorů; Olmy sotva pohlédl na pár pasek, které minul, soustředěný na neustálý postup šachtou.

Za dvacet minut dosáhne premiérova obydlí. Opustil úzkým rozvětvením hlavní cestu a snášel se kvetoucími prsteny tvořenými pokrouceným kořenem. Obydlí se vznášelo ve středu premiérovy soukromé rokle.

Rezidence měla vzhled pozemského anglického panského sídla z osmnáctého století, s mnoha změnami, které braly v úvahu chybějící hořejšek a spodek. Měla tři střechy a přístupové cesty k ní vedly ze šesti různých úhlů. Arkýřová okna se otvírala ve třech osách. Pod jedním oknem vyrůstaly pravidelné cypřiše a stínily ho před zářivým vzorem červa na vzdáleném konci rokle.

Hned, jak se vynořil z kvetoucího prstencovitého tunelu, přistoupily k němu snímače a přesně ho identifikovaly; pak se vrátily ke svým povinnostem: stříhání živého plotu, hledání hmyzu a sledování premiérových zvířecích mazlíčků.

Hlas domu ho přivítal a požádal ho, aby vstoupil zářícími dveřmi obrácenými ke vzoru světelného červa. Premiér se k němu za okamžik připojí.

Olmy proklouzl střešním oknem a se směsí blahosklonnosti a nudy hleděl na krátké črtání nedávné činnosti domácnosti. Když se piktor vymazal, uviděl neznámého neomorfa, který v čekárně předešel premiéra. Neomorf – matně připomínající rybu a bez končetin – hleděl na Olmyho ostře řezanou liščí tváří a načrtl nedbalý pozdrav, ale ne identifikaci. Olmy pozdravil podobným škrtem a poznal jednoho z Tollerových pomocníků. Neomorf odešel zářícími dveřmi, obklopen vlastním mrakem mušek snímačů.

„Jsou stále smělejší a troufalejší, že?“ zeptal se premiér a natáhl ruku. Olmy jí potřásl. „Teď se vás ptám – můžete věřit někomu, s kým si nemůžete potřást rukou?“

„Nevěřím ani spoustě těch, se kterými si rukou potřást mohu,“ řekl Olmy.

Premiér na něj pohlédl s výrazem částečně pobaveným a trochu podrážděným. „Přišel jste mne informovat o našich nejnovějších hostech z minulosti.“ Uvedl Olmyho do velké, dvanáctistěnné oficiální pracovny. Premiérův kulatý stůl balancoval na jediné noze uprostřed; sedm stěn pokrývaly vitríny ze dřeva kořenů, které obsahovaly starobylé knihy a zprávové bloky. Na ostatních stěnách byla hezká iluzní a falešná okna otevřená do scén z ostatních pokojů domu, v čase zpomalených, a připravená, aby dala co proto jakémukoli vetřelci, který by vešel nezván.

„Prezident je dosud rozrušený,“ řekl Ingle, posadil se a opřel se lokty o stůl. „Obávám se, že většina prezidentovy rady stěží pochopí, proč jste těch pět přivedl k nám.“

„Vzal jsem pouze jednoho,“ opravil ho Olmy. „Ostatní se k nám neočekávaně dopravili sami.“

„Ano, dobrá, ale ať se sem dostali, jak chtěli, jsou problémem. Secesionisté už usilují o výhody a ústupky. Nejsou daleko od spojení všech skupin – a tohle by je mohlo skutečně sjednotit. Také to může změnit Korzenowského frakci z radikální strany na lidovou frontu. Prezidentova pozice může být ohrožena. Přesto cítí, že nemá čas přímo dohlížet na tyto obtíže, plně ho zaměstnávají Jartské konference, takže tím pověřil sera Oliganda Tollera – se kterým, jak vím, jste se už setkal – a mne.“

„Doručitelé špatných zpráv nikdy nejsou vítáni,“ podotkl Olmy.

„Prosím? No, zda je zpráva dobrá nebo špatná závisí na tom, jak na ni reagujeme, ne? Abych řekl pravdu, nesdílím všechny prezidentovy obavy – některé ano, ale všechny ne. Mám pocit, že můžeme změnit situaci – a zprávu – k našemu prospěchu. Snad můžeme dosáhnout i shody, že musíme Jartům čelit účinně. A teď, vaše zpráva naznačila, že máte víc novinek.“

„Někdo najal přinejmenším jednoho uličníka z Paměti města, aby vnikl do obydlí hostů. Někdo se zoufale snaží zjistit, co všechno ten povyk znamená.“

„Ano, tohle jsem si myslel,“ řekl premiér. „No, potom je na čase, abychom všechno, co víme, zveřejnili. Pravděpodobně by se to za týden nebo i méně provalilo, zvlášť jestli jsou do toho zapletení uličníci. Jaký je váš názor, sere Olmy?“

„Prohlásil jsem to už předtím, sere; před Nexem to dosvědčím.“

Premiér o tom chvíli uvažoval. „Stále pochybuji, zda je to rozumné. Ale možná máte pravdu. Má-li být pravda odhalena, odhalme ji, že? Ale opatrně. Miliony neomorfů jsou už hloupě vyděšeny odštěpeneckými povídačkami. Hodíme mezi ně bombu – prohlášením, že Thistledown se vrátil k Zemi? To není snadné rozhodnutí. V každém případě nemůžeme svolat celý Nexus, probíhají Jartské konference. Ale část ano.“ Vstal od stolu a bezděky prozradil, jak je nervózní. „Dnes večer budu potřebovat intenzivní seanci Talsitu.“ Zkřížil ruce a vznášel se uprostřed pracovny, bohatý černý talár se mu rozvlnil. „Budete vypovídat osobně, tedy jako agent Hexamonu?“

„Frant i já,“ potvrdil Olmy.

„Frant vypovídat nebude; přísaha je proti jejich víře.“

„Potvrdí moje svědectví. To smí.“

„A co pak, sere Olmy? Jak udržíme na uzdě naše zvědavce – ty, co najali uličníka – nebo Korzenowského frakci, Pneuma nám buď milostivá?“

„Tohle nebude největší problém. V Thistledownu jsou ještě dva tisíce lidí; dříve nebo později je musíme dostat pod kontrolu. Náš první host, Vasquezová, byl velice blízko odhalení, jak ovládat zařízení v šestém dómu. Domnívám se, že ostatní nakonec napodobí její práci, navzdory zákazům v thistledownských knihovnách.“

„Hvězda, osud a pneuma nikdy neukončí naše trápení, že?“ řekl premiér s povzdechem, který mu rozvlnil róbu. „Slovo budiž velebeno.“

„Slovo,“ opakoval nejistě Olmy.

„Máme určité pochybnosti o Gešelech, že ano?“ řekl premiér a pečlivě sledoval Olmyho reakci. „Není moudré prozradit to všem, ačkoli ne z tak vznešené pohnutky. Od našich předků… hrozí bezprostřední nebezpečí! Taková informace – hrozí, že naruší šestý dóm brzy?“

„S Vasquezovou v Axis City ne. Není to záležitost měsíců ani roků.“

„Výborně. Nejdříve to hlavní. Řekl jsem, že naším nejdůležitějším zájmem, jestliže to vůbec prozradíme – a to se nyní zdá nevyhnutelné – je uspořádat veřejné představení našich hostů. Jsou pozoruhodní – a mohou nás zvýhodnit nad prezidentovou opozicí. Zadám svým tajemníkům, aby naplánovali agitaci a propagandu. Jejich advokátka – vaše partnerka, Suli Ram Kikura – bude užitečná?“

„Velice,“ řekl Olmy. „Ale je sotva na začátku.“

„Výborně. Nesmíme být příliš sebejistí. Jestliže Jarté zahájí ofenzívu brzy – nebo, nebesa chraň, se rozhodnou otevřít bránu do srdce hvězdy – pak naši návštěvníci nebudou znamenat skoro nic.“ Ingle zavrtěl hlavou a načrtl řetěz znaků – komára pozřeného sluneční protuberancí.

Kapitola padesát

Desátník Rodženskij se povaloval zády opřený o černou zeď knihovny. Před ním byly poházené přídělové balíčky a konzervy, některé ruské, většina amerických. Lehce a pravidelně chrápal. Vedle něj seděl na bobku major Garabedian a jedl americkou večeři, šunku a gratinované brambory, dovezenou ze čtvrtého dómu jako část dosud neratifikovaných smluv.

Při jídle ostražitě pozoroval americké vojáky. Povalovali se pár tuctů metrů na druhé straně nádvoří. Síly byly přesně vyrovnané; deset Rusů, deset Američanů, všichni ozbrojeni samopaly, ale bez laserů. Žádné tiché vraždění by nebylo.

Napětí pomalu povolovalo od chvíle, co na vzkaz desátníka Rodženského a Číňana a Číňanky přijeli Američané. Knihovna byla stále uzavřená, s generálporučíkem Mirským, plukovníkem Vělgorským, majory Bělozerským a Jazykovem a podplukovníkem Pogodinem uvnitř. Spojení s nimi neměl nikdo. Nejdříve měli podezření, že je to americká lest; po několikahodinových rozhovorech s Pritikinem, Sinovjevem a americkým civilním vůdcem, Hoffmanovou, Garabedian změnil názor.

Nikdo nevěděl, co se v knihovně stalo, Hoffmannová vyslovila docela hodnověrnou teorii, která ovšem nikoho nepotěšila. Garabedian si ji neustále v hlavě přemítal, očima přejížděl vzdálenost mezi neúprosnou černou stěnou a americkými vojáky.

Zampolité, tvrdila Hoffmanová, se pokusili zavraždit generála Mirského. Ať měli úspěch nebo ne, budova knihovny se sama uzamkla, aby zabránila dalším násilnostem a možná aby uchovala důkazy.

Mohli jen čekat.

Uplynul již týden. Během této doby Garabedian a Pletněv dokázali udržet ruské vojáky, aby nedělali hlouposti – rozdrobení na frakce, rozšiřování paniky nebo neověřených spekulací. Práce na stavbě jejich obydlí ve čtvrtém dómu pokračovala. Několik Rusů – padesát dva, podle posledního počítání – jednoduše opustilo tábory a zmizelo v lese čtvrtého dómu. Zatím jich našli pět, pěkně vykrmených – les byl plný různých jedlých rostlin. Ale tři z těch pěti byli stočení do prenatální polohy a stažení opožděným šokem.

Američtí psychologové nabídli pomoc; mezi Američany byly podobné případy, nejpozoruhodnější byl Joseph Rimskaya, který se zhroutil před třemi dny. Zabloudil do hlavního ruského tábora ve čtvrtém dómu, nekontrolovaně plakal, šaty a záda měl na cáry ze sebemrskačství. Byl vrácen Američanům. Ale Garabedian si myslel, že by nebylo rozumné povolit ruským vojákům přístup k americkým psychologům.

Především cítil smutek, pocit ztráty, který téměř rozdrtil jeho smysl pro povinnost. On – jako Mirskij a většina mladých důstojníků – byl součástí nového ruského vojenského experimentu, soustředěného na problémy, na které poukázaly mnohonásobné neúspěchy Malé smrti. Oni a jejich kolegové pracovali jako tým, ne jako suroví protivníci v navracejícím se systému devatenáctého století. Dosáhli obrovských věcí, zvýšili výkonnost a snížili alkoholismus, zločinnost a počet sebevražd.

Byli novým plemenem a jejich úspěchy z nich dělaly kulturní hrdiny. Dobytí Bramboru jim mělo přinést nevyslovitelnou slávu; místo toho, kvůli nějaké chybě, kterou ani nechápal, bídně zklamali a jejich dědictví teď shořelo na popel.

Garabedian až moc dobře chápal tlaky, které hnaly jeho soudruhy plavat na ostrovy čtvrtého dómu, lehnout si na půdu lesa a přehrnout si přes promočené uniformy humus a prsť.

Ředitel Nekonečného Hexamonu Nexu, Hulane Ram Seija, dokázal vystopovat své předky až k Velkým východoasijským Gešelům, kteří jako první vrátili člověka do vesmíru před třinácti stoletími; přesto vypadal méně lidsky než Frant. V tom byl typický jako mnoho neomorfních obyvatel žijících v Central City.

Ram Seija měl podobu koule, polovinu těla pokrýval stříbřitý kov, druhou vkusný černozelený nerost, pocházející ze světů dostupných branou 264. Tvář, která mohla být zobrazena na jakémkoli ze tří rozdílných míst na kouli, měla velké, zvídavé oči a uštěpačný úšklebek, který rozhodně nebyl navržen, aby maskoval základní rys povahy útočnost. Jeho dvě svalnaté paže měly dvě výhody, lidský vzhled a protetickou přizpůsobivost; když bylo potřeba, mohly se natáhnout na délku dvou metrů.

Nohy neměl. Aby se dostal z místa na místo, používal paže a všudypřítomná trakční pole.

Byl méně než století starý a toto byl jeho druhý tvar; prvních třicet let byl homorfní jako každý ortodoxní Naderita. Tehdy Ram Seija navazoval styky a učil se politické obratnosti. Pro Olmyho byl příkladem stoprocentního radikálního Gešela dvanáctého století Pouti.

Ram Seija byl „čtvrtým mužem“ v mocenské hierarchii Hexamonu, za prezidentem, premiérem Nexu a ministrem Společné rady Axis.

Do Sféry Nexu, umístěné hned před průchod trhliny v blízkosti jádra Central City, svolal Ram Seija dvacet tři fyzických zástupců a pět senátorů na schvalovací sezení. Dvacet členů Nexu bylo současně inkarnacemi, což znamenalo, že před stoletími ztratili hodně na významu; nyní znamenali o něco více, než kdyby byli v původní fyzické podobě. Tato podoba nezahrnovala bezpodmínečně tělo. Podle zákona do sféry částečné osobnosti nesměly – jakkoli by to bylo výhodné pro ty, kteří byli dosud zaneprázdněni Jartskou konferencí, konanou na Timblu, domovském světě Frantů.

Ram Seija se nasměroval do středu sféry a oklopil se zlatými kruhy světla, aby oznámil, že schůze začíná.

Olmy se snesl venku, Frant se vlnil vedle něj, jen krk a hlavu natahoval. Před pár minutami Olmy skončil rozhovor s fyzickým zástupcem Rosenem Gardnerem, očividně se pohádali; vůdce Nových ortodoxních Naderitů z Korzenowského frakce chtěl předběžné svědectví a Olmy odmítl. Gardner byl jedním z mála fyzických zástupců, který často porušoval postup a přesto byl tolerován; byl také jedním z mála Korzenowského příznivců, který byl v diskusích rozumný. V očích radikálních Gešelů z něj zejména tohle a velké množství příznivců mezi Naderity – dělalo nebezpečného protivníka.

„Ve jménu Hvězdy, Osudu, Pneuma a Dobrého člověka, který dohlíží na rovnost a spravedlivost údělů všech spotřebitelů a který dohlíží na konec záplavy a nelidskosti techniky, svolávám toto zasedání Nekonečného Hexamonu Nexu. Jsou tu jisté novinky, urození,“ oznámil Ram Seija, „jsou tu novinky.

Svědectví je od sera Olmyho. Potvrzení pochází od jednoho z našich cenných spojenců, který seru Olmymu pomáhal ve vyšetřování.“

Olmy a Frant vstoupili do středu a obdrželi kruhy.

„Na žádost premiéra jsem strávil minulý rok v Thistledownu,“ řekl. „Tento Frant mne doprovázel. Společně jsme vyšetřovali neobvyklé vniknutí. Máme svolení k přehrání našich záznamů a svědectví črtáním?“

Ram Seija dal svolení.

Senátorům a fyzickým zástupcům bylo zobrazeno sedm dómů Thistledownu s podrobným komentářem. Během několika minut byli seznámeni s novými obyvateli dómů Thistledownu. Na svém zařízení pořídili Olmy a Frant záznam nějakých pěti set jednotlivců. Ukázal tábory spolu s několika interiéry budov. Olmy poté demonstroval, že rozdílné jazyky, používané novými obyvateli, pochází z předsmrtné Země.

Záběr črtaného svědectví se závratně vyšplhal na jižní polární uzávěr prvního dómu a proběhl vrtem. V krátkosti předvedl reaktivované rotační doky a vstupní oblasti a pak se pohled vynořil z vrtu.

Ve vzdálenosti třiceti tisíc kilometrů ovládal temnotu půlměsíc Země, za jejím západním limbem se vynořilo slunce.

Reakce v síni Nexu byla pozoruhodná. Homorfní fyzičtí zástupci se zajíkli; různými způsoby všichni zaznamenali silné vzrušení.

Gardner promluvil první. „Blahoslavený Konrad. Našel způsob, jak nás znovu dostat domů.“

„Dohady; žádné svědectví,“ rozhodl stroze Ram Seija.

„Je to opravdu Země,“ řekl Olmy. „Thistledown se vrátil na oběžnou dráhu, na níž byl postaven, automaticky a aniž bychom to věděli. Stvoření Cesty nás nevyňalo ze všech známých vesmírů. Je možné, že Thistledown dokončil plánovanou cestu. Ale také nemusel. Místo toho zaměřil Slunce a změnil kurs k návratu domů.

Ale neunikli jsme všem následkům stvoření Cesty. Thistledown byl posunut do sousedního kontinua a také do relativní minulosti. Vstoupil na nynější oběžnou dráhu nějaká tři století před svým vypuštěním.“

V síni vládlo omráčené ticho, vyvolané Olmyho svědectvím.

Črtaná výpověď pokračovala. Během dalších několika minut ukázala začínající Smrt a skončila pohledem na Zemi, pokrytou hustým šedým příkrovem kouře, Zemi na prahu Dlouhé zimy.

Ticho v síni se prohloubilo. Olmy rychle pokračoval.

„Vrátil jsem se do města s jedním z nových obyvatel, fyzickou ženou jménem Patricie Luisa Vasquezová. Potom narušili čtyři další fyzičtí obyvatelé osovou trhlinu a přijeli vozidlem do blízkosti města. Byli osvobozeni a byl jim udělen titul hostů Axis Naderu. Všichni jsou, samozřejmě, fyzičtí a primitivní, původního tvaru a nedoplněné inteligence. Jsou to naši předsmrtní předkové.“

Kruhy se nyní rozzářily kolem první senátorky, která měla mluvit. Pokročila vpřed. Olmy poznal Prescient Oyu, dceru nekorunovaného krále otvíračů bran Ry Oyue. Senátorka Oyua pracovala před dvěma lety se Suli Ram Kikurou na osvobození obětí pohlavního retroviru z limitu dvou inkarnací; bylo známo, že sympatizuje s Naderity, ačkoli její vzdělání bylo umírněně gešelské. Byla homorfem s navrženým zesílením obou pohlaví a s vůdcovskými rysy.

„Thistledown se vrátil k Zemi přesně v okamžiku Smrti?“ zeptala se.

„Tak je to ve výpovědi,“ připomenul jí Ram Seija.

„Přesně ne,“ řekl Olmy. „Thistledown vstoupil do sluneční soustavy pět a půl roku před Smrtí. Mám důkazy, byly předloženy v podtextu – že náš přílet ve skutečnosti spustil Smrt. Je možné, že bez přítomnosti Thistledownu na oběžné dráze kolem Země a Měsíce by se Země v tomto kontinuu Smrti vyhnula.“

Gardner v hrůze zdvihl paže.

„To je hnusné,“ řekl. „Blahoslavený Korzenowski to nikdy nemohl mít v úmyslu.“

„Ve vší úctě k Hexamonu Nexu,“ pokračovala Prescient Oyua, „ale po prohlídce zápisu jednání vyvstává otázka. Proč tato zpráva nebyla vysílána celému městu? Navrhuji sestavení jednoznačné veřejné zprávy a v případě nutnosti svolání celého shromáždění Nexu.“

Její světelné prsteny zjantarověly a ona o metr ustoupila. Ram Seija natáhl obě paže a široce roztáhl prsty, aby získal pozornost Nexu. „Novina je znepokojivá a důležitá, ale mohla by mít nepříznivé sociální následky. Přejeme si uvolnit novinu v co nejkonstruktivnější podobě.“

Fyzický zástupce Enrik Smys, umírněný Gešel, který kdysi sloužil Hexamonu v podobné funkci jako Olmy, namítl, že Jartská konference má určitě přednost. Ukazuje se, že Jarté se připravují na průnik ve dvě krát deset na devátou. „A celé naše dnešní téma je ve srovnání s tím bezvýznamné.“

„Možná ne, zástupče Smysi,“ řekl Rosen Gardner. „Všechny tyto otázky se přece mohou sloučit.“

„Nalezl jste důkazy úmyslného přeprogramování řídících systémů Thistledownu?“ zeptal se Ram Seija.

Olmy se otočil tváří ke středu. „Ne. Ale systém smazal všechny instrukce bezprostředně po příletu. Neexistuje způsob, jak to zjistit.“

Gardner formálně požádal o prstence. Ram Seija, s jistým zaváháním, souhlasil.

„Je čas ještě jednou prohledat Paměť města,“ řekl. „Je tam někdo, kdo nám řekne, co potřebujeme vědět –“

„Inženýr je mrtev!“ namítl prudce Ram Seija.

„Jsme si vědomi, že je neaktivní,“ řekl Gardner s neobvyklým ovládáním. „Ale blahoslavený Korzenowski znal nebezpečí pro svoje struktury, když opustil tělo. Musíme schválit pátrání po jakékoli části jeho osobnosti nezničené vrahy.“

„Zamítá se,“ řekl Ram Seija.

„Požaduji slyšení před celým Nexem,“ trval na svém Gardner.

„Zamítá se.“

„Procedurální dotaz,“ řekl chladně Gardner.

Ram Seijova tvář se přemístila na vrchol nerostné poloviny jeho koule a zamračila se na Gardnera.

Jen v krajnosti byl vyvoláván procedurální dotaz; nahrál přímo do ruky fyzickému zástupci, když překročil svoji pravomoc.

„Připojuji se,“ řekla senátorka Oyua a stočila krásné oči na překvapeného Gardnera.

„Procedurální dotaz,“ souhlasil Ram Seija; neměl na vybranou. Ale jeho výraz – teď uprostřed koule – jasně vyjadřoval, jak rád by viděl stát fyzického zástupce Gardnera před Nexem zcela bezmocného.

Olmy bez zájmu poslouchal diskusi a když dostal svolení k odchodu, opustil s Frantem sféru a vrátil se do Axis Naderu. Rychlovýtahem se dopravil do kruhu a kvadrantu, kde byli ukrytí pozemšťané.

Doprovodil Franta do restaurace a zaplatil svému společníkovi jídlo.

„Jste laskavý, sere Olmy,“ řekl Frant a oči se mu zúžily, když zkoumal nastávající hody. „Myslím, že se tu chvíli zdržím.“

„Představíme vás ostatním o něco později,“ řekl Olmy – myslel na něco jiného.

„Jsem spokojený.“

Olmy klíčem odemkl vchod do skrytého sektoru. Frant seděl na bobku v aréně z polic, což byl tradiční jídelní stůl Frantů, pak se otočil a mrkl na Olmyho.

„Takové potíže jste nečekal, že?“ zeptal se Frant. Olmy se na Franta z rozšiřujícího se vchodu usmál. „Vás to překvapilo,“ konstatoval a s přimhouřenýma očima vstoupil do sektoru.

Kapitola padesát jedna

Nulový výtah ke vstupním oblastem vrtu byl nyní používán jen zřídka. Ve vstupních oblastech pokračovali v práci pouze dva lidé – Roberta Pickneyová a Sylvie Linková. Hoffmanová považovala jejich práci za důležitou a alespoň jednou za týden je chodila osobně navštívit.

Široké prostory a poměrně nízké stropy vstupních oblastí jí připomínaly podzemní garáže nebo kongresové centrum. Se svými dvěma strážemi dojela kolejovým vozíkem ke komunikačnímu a řídícímu centru pod hlavním dokem a sama vešla do tiché místnosti.

Sylvie Linková spala v síti. Roberta Pickneyová tiše přivítala Hoffmanovou a ukázala jí vysílání zachycená ze Země a Měsíce.

„Vypadá to, že měsíční osada si vede dobře,“ řekla. Pod očima měla těžké váčky; vypadala o deset let starší, než když ji Hoffmanová uviděla poprvé. „Na Zemi jsou ještě lidé, ale používají slabé vysílačky – pracují na baterie a větrné generátory, hádám. Myslím, že jedno nebo dvě městečka ještě vysílají tyto slabé signály – oblasti, které snad ochránily orbitální základny. Tu a tam vyšlu náš signál, ale zatím nikdo neodpověděl. Je to jen otázka času.“

„Alespoň tam jsou lidé,“ řekla Hoffmanová.

„Jo. Alespoň. Ale nikdo se o nás nestará a nakonec, proč by měli?“

„Měla byste jít do čtvrtého dómu na R & R¹⁵,“ navrhla Hoffmanová. „Nevypadáte dobře.“

„Cítím se mizerně. Tohle je všechno, co mi zbývá. Zůstanu tak dlouho, dokud se dole budou ozývat hlasy. Nechcete nás poslat dolů, že ne?“

„Ne, samozřejmě, že ne,“ snažila se ji uklidnit Hoffmanová. „Neblázněte.“

„Mám právo být paranoidní,“ řekla Pickneyová a vysunula a zasunula spodní čelist se slyšitelným zaskřípěním stoliček. „Až se vrátí Heineman, dáme spolu do pořádku raketoplán. Ráda bych se dostala na Měsíc. Mám tam přátele.“

„O expedici nemáme žádné zprávy,“ řekla Hoffmanová. „Opozdili se, ale důvody k obavám nejsou… zatím. Možná sem brzo pošlu nějaké Heinemanovy lidi, aby pracovali na raketoplánu. Přijdeme na jiné myšlenky.“

„Co ti pohřešovaní Rusové?“ zeptala se ze sítě Linková a ospale na ně mžourala.

„Zatím je to zbytečné komentovat,“ řekla Hoffmanová. Vzala Pickneyovou za paži a stiskla ji. „Potřebujeme vás. Obě. Nepřehánějte to.“

Pickneyová nepřesvědčivě přikývla.

„Dobře. Janice Polková a Beryl Wallaceová nás na den nebo tak vystřídají. Načerpáme světlo trubice a prohlídneme si památky.“

„Výborně,“ souhlasila Hoffmanová. „Teď mi ukažte, odkud přicházejí ty signály…“

Kapitola padesát dva

Uličník se u Patricie objevil znovu, když spala, a probudil ji lechtáním na uchu. „Slečno Patricie Luiso Vasquezová, přednedávnem ze Země – dávné Země,“ řekl. „Přinesl jsem pár odpovědí.“

Převalila se a protřela si oči. Vzhled uličníka se změnil; vypadal oblečený do pytlovitých kalhot a pletené vesty. Vlasy měl načechrané do chumáče a z poutka opasku mu visel řetízek bez hodinek; jeho konec se ztrácel v kapse vesty. Uličník měl na sobě poslední výkřik módy roku 2005. Vyklonila se z postele a jukla mu na boty. Garderobu doplňovaly huaraches a japonské ponožky tabi.

„Ví o mně,“ řekl. „Musel jsem proklouznout jinou cestou. Používám pomocný piktor; hlavní je uzavřený. A přeprogramoval jsem ochrannou jednotku apartmá, aby nás nenahrávala, když budeme hovořit. Zjistil jsem, že je způsob, jak se dostat do městských záznamů. Velmi znepokojivé; Nexu, jak se zdá, není nic svaté.“

Patricie zamrkala, slezla z postele a natáhla se pro šaty. „Tohle jste dělal celou tu dobu?“

„Ne,“ odpověděl uličník. „Nedalo moc práce dostat se tak daleko. Raději bych hrál hry v Paměti města, ale moji zaměstnavatelé rozdávají za informace neuvěřitelné výhody. Naštěstí jsem se sem poslal těsně před uvolněním komuniké – teď už ví všichni, že jste tady.“

„Už nám to řekli.“

„Správně,“ řekl uličník. Světla v ložnici se rozsvítila. Patricie nahlédla v koupelně do zrcadla a rozhodla se, že nebude spěchat. Vypadala vyčerpaně a vlasy měla rozcuchané neklidným spánkem.

„Ať je to, jak chce, odpovědi,“ řekl uličník, „víc odpovědí, než bylo otázek. Za pár dní budete vypovídat před celým Nexem – nikdo než já a ti, kdo smí, to zatím neví. Zahrnou do toho i obřad Poslední brány. Není to oficiální název, ale znamená to, že – se setkáte s Hlavním otvíračem bran v segmentu jedna celá tři krát deset na devátou a budete svědky otevření. Hned potom ji asi uzavřou – Jarté přicházejí rychle.“

„Kdo jsou to Jarté?“

„Nexus vám řekne, že blechy – parazité, hrozně agresivní a ani v nejmenším ochotní ke spolupráci. Cesta byla definitivně připojena k Thistledownu před tisíci lety – času Cesty, ovšem, který nebyl shodný, dokud se nespojil s naším. Jarté vstoupili zkušební branou a zabrali si ji jako sídlo, ještě než byla otevřena. Na Cestě vyzráli a my je museli zahnat zpátky. Vědí, jak otvírat brány a ovládají prostor mezi dvě krát deset na devátou a, domníváme se, čtyři krát deset na devátou. Ale podívejte, tohle všechno je v Paměti a já nemám moc času. Mám zprávy o Olmym. Víte něco o ortodoxních Naderitech a Gešelech?“

„Ano.“

„No, mají dva možné plány, kdyby nás Jarté přemohli, což vypadá nyní dost pravděpodobně. Gešelové chtějí zmobilizovat celé Axis City, zachytit se trhliny a rychlostí blízkou rychlosti světla se přehnat nad jartským územím a v tentýž čas vypustit Thistledown na konec Cesty.“

„Cože? Proč?“

„Může to zapečetit Cestu – umrtvit ji. A odstranit nebezpečí, že Thistledown bude znovu obsazen a celá Cesta ovládána Jarty. Druhou alternativou je dovést Thistledown k obyvatelné planetě a jednoduše opustit Cestu nebo ji uzavřít, zrušit. Axis City unikne koncem Cesty, opustí Thistledown a zaujme místo na oběžné dráze kolem planety. To by zabralo čas – nebo by mělo, až do této chvíle. Thistledown je na oběžné dráze Země, v ideálním postavení pro opuštění Cesty. Všichni to ví. Takže ortodoxní Naderité – zvlášť Korzenowského frakce –“

„Co jsou zač?“ zeptala se Patricie. Otupělost z ní spadla, jak se uličník zmínil o známém jménu.

„Pochází z inženýrů, kteří kdysi podporovali konstruktéra Cesty, Konrada Korzenowského. Jádrem je malá konzervativní skupina – zastánci návratu na Zemi, alespoň většina z nich. Gešelové na ně až doposud pohlíželi jako na kandidáty pro deaktivaci v Paměti. Naderité a Korzenowského lidé volají po novém projednání.“

„Chtějí zmizet z asteroidu a Axis City umístit na orbitu kolem Země a Měsíce?“

„Přesně. Ale teď – můj čas skoro vypršel. Brzy spustí všechny druhy ochran a já už nebudu schopen vás znovu navštívit – tohle je moje poslední cesta k vám. Olmy není tím, čím se zdá. Je –“

Pak se stalo něco, co Patricie stačila sotva sledovat. Obraz uličníka se prudce rozkolísal a na protější zdi něco zasyčelo. Klikatý rudý paprsek vystřelil z pomocného piktoru a zasáhl její záznamník na nočním stolku. Uličník zmizel. Světla v ložnici pohasla.

Nábytek a stěny byly nezřetelné a šedé. „Rozsvítit, prosím,“ řekla.

„Velice lituji,“ řekl hlas pokoje, nyní hrubý a skřípavý. „Piktory ve vašem bytě mají poruchu. Prosím, buďte trpělivá. Na opravě se pracuje.“

Sedla si na kraj postele. Když se jí oči přizpůsobily, zjistila, že všechny detaily z pokoje zmizely. Seděla na základní bílé posteli obklopené základním bílým nábytkem. Stěny byly prázdné. Sebrala zápisník, aby se podívala, jestli nebyl bleskem zničen.

Na monitoru se objevil hrubě načrtnutý obraz uličníka v jeho supermoderním ohozu, následovaný řetězcem čísel a pak řetězec končil trojúhelníkem. Za trojúhelníkem byly v registru tři rovnice a šifrované rovnosti. Spojila dva registry a provedla základní operaci s rovnicemi.

Na zápisníku se objevila blikající slova: Olmy znal Korzenowského. Už se s ním setkal. V Thistledown City.

Většinu času měl Olmy byt v Axis Naderu; nikdy si nepronajímal ubytování na déle než čtyři měsíce, ale v téhle části Axis City se zdržoval velmi často. Nikdy si svůj byt nezdobil, jen ho minimálně vybavil, aby byly pokoje obyvatelné. Vlastně se zdálo, že se co nejvíce vyhýbal službám, které byly většinou obyvatel Axis považovány za základní.

Ale přece nebyl asketa. Jenom nepotřeboval tolik rekvizit; ty, co je potřebovali, nekritizoval.

Seděl v celobílém obýváku a čekal, až skončí pátrání. Olmy sestavil svého stopaře podle ústředních mentálních programů bývalé pozemské rasy psů, známých jako krátkosrstí teriéři, doplněného o několik jeho vlastních částečných osobností. Málokdy se stopování vyhýbal, byl statečný a vynalézavý. Zřídkakdy selhal.

Podle zákonů Axis City byli uličníci v Paměti města lovnou zvěří. Občané nesměli lokalizované uličníky vymazat, ale zahnat je do úzkých a přivolat na ně okamžitou deaktivaci.

Olmy se o deaktivaci nezajímal. Jen chtěl udržet uličníkovu stopu – a tlačit na něj, aby zdůraznil pocit nedovolené činnosti. Uličník byl vysokých kvalit; přežil tucty soubojů, některé se táhly desetiletí, což znamenalo virtuální milénia v Paměti města. Neměl jméno, dokonce ani odpovídající stopu; svoji osobnost měl navrženou tak, aby byla efektivní, těžko postižitelná a tak egoistická, jak bylo potřebné k získání motivace k soubojům.

Stopař zachytil uličníka v Patriciině bytě a Olmy mu nařídil, aby ho vyhnal tak, že uvěří, že unikl.

Olmy byl dobře obeznámen s osobností průměrného uličníka. Většina se zrodila během finálních dokončovacích etap Paměti města – úkol, který trval pět staletí a začal v Thistledown City před stvořením Cesty.

Spousta obyvatel, obyčejně mladých, přišla na způsob, jak vytvořit skuliny a obejít konečný trest zavedený na zabránění zločinnosti – recyklování těla občana a deaktivaci uložené osobnosti.

Nejoblíbenější metodou bylo vytvoření ilegální kopie osobnosti, která zůstávala deaktivovaná v Paměti města; jestliže občan obdržel konečný trest, ilegální kopie byla aktivována a zaručovala kontinuitu.

Tito „uličníci“ se pak najímali ke všem možným zločinným činnostem, někteří se uchýlili k násilnostem, které Axis City nezažilo od dob vypuzení ortodoxních Naderitů z Alexandrie. Většina byla pochytána, souzena a odsouzena a rozsudek byl proveden – vymazání smrtelně zhoubné skupiny osobností z Paměti města. Jak míjel čas, někteří uličníci byli přesvědčeni agenty Hexamonu, že nejlepší, jak trávit čas, je účast na soubojích – vyhledávání a odstraňování jiných uličníků. To vyřešilo většinu problémů. Souboje vzplály a během desetiletí byla polovina uličníků zlikvidována svými vlastními kolegy.

Pár jich přece jen přežilo – nejbystřejších a nejvynalézavějších, a proto i nejnebezpečnějších.

V posledních desetiletích bylo jedním z nejnaléhavějších problémů Nexu, jak udělat Paměť města bezpečnou pro všechny obyvatele. Nexus v tom velký pokrok neudělal – tvrdošíjný zbytek protivníků zůstával, škodil a příležitostně rozvracel důležité činnosti.

Olmy věděl, že najmout si uličníka je vždy riskantní. Zákazník nemohl očekávat naprostou loajalitu – uličníci zůstávali loajální jen tak dlouho, dokud výhody zůstávaly vysoké a dokud měli na akci vlastní zájem.

Nakonec Olmy uličníka bohatě odměnil přístupem do několika soukromých databank – a dvojnásobně se ujistil, že nikdo nikdy nezjistí, kdo pronájem provedl, zvlášť ne samotný uličník.

Kapitola padesát tři

Temnota knihovny se pomalu jasnila, aby jeho očím poskytla čas na přizpůsobení. Pavel Mirskij stál na vzdálenějším konci prostranství s křesly a kapkovitými glóby a mžoural.

Jeho prvním nutkáním bylo prohlédnout si škody způsobené Vělgorského střelbou. Žádné nebyly. Ani jeden glóbus nebyl poškozený. Mirskij zvedl paži ke skráni, pak k nosu a bradě. Žádné jizvy. Jemný, nevtíravý signál v hlavě mu sděloval, že používá část mozku, která k němu původně nepatřila.

Kráčel tam a zpět a zaznamenával za očima nepříjemný pocit nezkušenosti. Pak obeplul řady křesel a přiblížil se k černé zdi, dosud zavřené a jednotvárné. Zamračil se a zavolal: „Haló!“ Nikdo nezareagoval, „Haló! Kde jste všichni?“

Třeba zůstal sám. Ostatní mohli z knihovny odejít, poté co ho zastřelili. Ale byla tady ta zvlněná bílá mlha a vzpomínal si na tři důstojníky se zvrácenými hlavami a ochablými čelistmi.

„Pogodine!“ volal. „Pogodine, kde jste?“

Znovu žádná odpověď. Přešel tmavým rohem knihovny k malým dveřím, které vedly do pozorovatelny. Dveře byly otevřené. Vystoupil po schodech a vstoupil do pozorovatelny.

Pogodin byl natažený na třech křeslech, pravidelně oddechoval, zjevně spal. Mirskij mu jemně zatřásl ramenem. „Pogodine, je čas odejít.“

Pogodin otevřel oči a s údivem zíral na Mirského. „Zastřelili vás. Ustřelili vám půlku hlavy. Viděl jsem to.“

„Snil jsem,“ řekl Mirskij. „Velmi podivné sny. Viděl jste, co se stalo s Vělgorským – Bělozerským a Jazykovem?“

„Ne. Jenom mlhu kolem mne, svědivou. A teď tohle.“ Oči se mu rozšířily, posadil se a rty se mu chvěly. „Chci pryč.“

„Dobrý nápad. Pojďme zjistit, co se stalo.“ Mirskij šel po schodišti před Pogodinem k černé zdi. „Otevřít.“

Vchod ve tvaru půlměsíce se tiše otevřel.

Annenkovskij stál v pohovu zády k Mirskému a dveřím a držel samopal za hlaveň s pažbou opřenou o dláždění.

„Promiňte, majore,“ řekl Mirskij. Annenkovskij strnul a na jedné noze se otočil, zdvihl samopal a zašmátral po něm. „Opatrně,“ varoval Mirskij.

„Soudruhu plukovníku – vlastně, generále –“

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se Mirskij a díval se na vojáky na nádvoří.

„Ostatní?“

„Politruci.“

„Nevyšli. Promiňte, generále, musíme ihned do našeho tábora – musíme se s nimi spojit rádiem a –“

„Jak dlouho jsem byl pryč?“

„Devět dní, generále.“

„Kdo velí?“ zeptal se Mirskij. Pogodin stál hned za ním.

„V této chvíli major Garabedian a podplukovník Pletněv, pane.“

„Tedy mne k nim vezměte. Co tady dělají vojáci NATO?“

„Pane…“ Annenkovskij vypadal, jako by se chystal omdlít. „Bylo to tu trochu napjaté. Nikdo nevěděl, co se tam stalo. Co se tam stalo?“

„Správná otázka,“ řekl Mirskij. „Možná na ni později odpovíme. Prozatím, já jsem v pořádku – Pogodin je v pořádku – a musíme jít do tábora… ve čtvrtém dómu?“

„Ano, pane.“

„Pojďme. A proč jsou zde rozmístěni naši muži?“

„Čekají na vás, generále.“

„Vrátí se tedy s námi.“

„Ano, pane.“

Ve vlaku zavřel Mirskij oči a opřel si hlavu o stěnu. Jsem mrtvý, pomyslel si. Cítím to – část mého já chybí, nahrazena – pohřbena v půdě výkopů. To znamená, že jsem nová osoba; jsem mrtvý a znovu jsem ožil. Nový, ale se starými odpovědnostmi.

Otevřel oči a pohlédl na Annenkovského. Major na něj hleděl se skoro bázlivým výrazem, který rychle zmizel a byl nahrazen chabým úsměvem.

Kapitola padesát čtyři

„Shrňme si to,“ řekl Lanier. Sešli se znovu v Patriciině bytě, aby si vyslechli příhodu s uličníkem a dohodli se na společném postupu. „Jsme hosté, ale ne přesně. Jsme chráněni, což znamená, že naše životní podmínky nesou některé znaky zajetí.“

„Naše informační služby jsou cenzurovány,“ řekla Farleyová.

„Nemůžeme se vrátit na Kámen,“ doplnil Heineman.

„A – jestliže to, co zjistila Patricie, je pravda – máme se stát celebritami,“ dodala Carrolsonová.

„Řekl uličník, zda někdo očekával návrat Kamene k Zemi?“ zeptal se Lanier.

„Ne,“ řekla Patricie. „Ale myslím, že ne. Jestli mám pravdu, tak si mysleli, že bude jen pokračovat vesmírem, příliš malý na to, aby byl zaznamenán, a zejména, že nikde svou pouť neskončí – protože byl vytržen z kontinua, když otevřeli koridor.“

„Takže jaké je naše postavení v tomhle všem?“ zeptal se Lanier. „Larry? Lenoro?“

„Záleží na tom, co chceme? Co můžeme dělat?“ zeptal se Heineman a rozhodil ruce.

„Mysli, Larry,“ Carrolsonová mu položila ruce na kolena. „Jsme celebrity. Nemohou jen tak ignorovat naše přání.“

„Ach, ne!“ vzdychl Heineman. „Jenom nám můžou vyprat mozky. Nejsou už ani lidmi, nikdo z nich!“

„Jsou lidé,“ řekla Patricie. „To, že si mohou zvolit svoji podobu nebo nadání nebo schopnosti neznamená, že nejsou dál našimi potomky.“

„Bože,“ Heineman vrtěl hlavou. „To mi nejde na rozum.“

„Ne, jde,“ trvala na svém Carrolsonová. „Jestliže si s tím poradím já, můžeš i ty.“ Štípla ho do kolena.

„Pokud se sjednotíme, dosáhneme větších ústupků,“ řekl Lanier. „Jestli jsme celebrity nebo dokonce kuriozity, můžeme získat určitou kontrolu nad tím, jak se s námi zachází – a mimo to, jak se bude zacházet s našimi lidmi na Kameni.“

„Co tedy budeme požadovat?“ zeptala se Carrolsonová.

„Za prvé, trvejme na tom, aby naše informační služba nebyla cenzurována,“ navrhla Patricie.

„Já svoji ani neumím používat,“ řekl Heineman.

„Musíme jakýmkoli způsobem dosáhnout svolení ke komunikaci s Kamenem.“ Lanier se rozhlédl po místnosti. „Odsouhlasíme to?“

Odsouhlasili.

„Trvejme na tom, že se budeme pohybovat jen společně; nesmíme se rozdělit,“ pokračoval. „Pokud nás budou chtít rozdělit, budeme protestovat –“

„Hladovkou?“ navrhla Farleyová.

„Vším, co bude fungovat. Připadá mi samozřejmé, že naši hostitelé nejsou lidožrouti a není pravděpodobné, že by s námi zacházeli špatně – trochu oslněni, snad vystaveni všem druhům šoků z budoucnosti, ale… Ale s tím si poradíme. Všichni jsme přežili Kámen, tak přežijeme i tohle. Správně?“

„Správně,“ souhlasila Farleyová a pohlížela na Laniera s výrazem něčeho víc než jen úcty k autoritě. Patricie se dívala mezi ně a nasadila výraz, o němž si Lanier pomyslel, že je přehnaně přísný – s lehkým úsměškem a nahněvaně upřenýma očima.

Carrolsonová si všechny tři soustředěně prohlížela.

„Olmy je v hale,“ oznámila Patricie. „Má s sebou Ram Kikuru. Řekla jsem mu, aby počkali, dokud neskončíme – ale chtějí s námi mluvit.“

„Takže jsme dohodnutí?“ zeptal se Lanier.

„Jistě,“ řekl tiše Heineman.

Olmy a Ram Kikura vstoupili do Patriciina bytu a posadili se doprostřed skupiny, nohy zkřížené. Ram Kikura se šťastně usmála; Lanierovi připadalo, že je sotva tak stará jako Patricie, ačkoli musela být mnohem starší.

Lanier předložil jejich požadavky. K jejich překvapení Olmy takřka se vším souhlasil, mimo navázání spojení s Thistledownem. „Toto vám nyní nemohu zaručit. Snad později. Počítáme s ukončením cenzury vašeho přístupu k informacím, ale bude to vyžadovat výuku,“ vysvětloval. „Plný přístup k informacím je velice složitý a je velkou zodpovědností. Je možnost ho zneužít. Pro začátek – souhlasili byste s pomocí pedagoga? Ram Kikura vám může přidělit ducha – částečnou osobnost, založenou na její vlastní. Tento pedagog pro vás bude provádět vyhledávání a bude vás vyučovat. Naši mladší obyvatelé je používají neustále.“

„Dovolí nám provádět výzkum?“ zeptala se Patricie.

„To je obtížný požadavek,“ ozvala se Ram Kikura. „Nikdo nemá přístup ke všemu v Paměti města. Je tak obrovská, že pro neškoleného může být nebezpečná –“

„Čím?“ zeptal se Heineman.

„Programy, které mění osobnost nebo umožní splynutí rozdílných osobností. Rozšířením duše. Rozličnými vysokoúrovňovými fikcemi a teoretickými programy. Tohle můžete prozkoumat později, ale zatím vás bude pedagog ochraňovat před neuváženým čerpáním… řekněme, abyste si toho nenabrali moc.“

„Nebo málo,“ řekla Carrolsonová.

„Stále ještě budeme drženi stranou?“ zeptala se Patricie.

„Po určitou dobu,“ připustil Olmy. „Ale testy byly provedeny –“

„Provedeny?“ Heineman byl šokovaný.

„Ano, když jste spali.“

„Myslím, že nám mělo být oznámeno, co se bude dít,“ zamračil se Lanier.

„Bylo. Vaše spící osoby vedly naše vyšetření a my jsme neudělali nic, s čím by nesouhlasily.“

„Ježíši,“ řekla Carrolsonová. „Co to k čertu jsou spící osoby?“

Ram Kikura zdvihla ruce. „Snad teď vidíte, proč je vaše zákonné postavení podobné jako u dětí nebo v nejlepším jako u adolescentů. Nejste jednoduše připraveni, abyste se vystavili všemu, co nabízí Axis City. Prosím, neuražte se. Jsem zde, abych vám pomohla, kdykoli to bude možné – ne abych vám překážela nebo vás znechucovala. Jsem zde také proto, abych vás chránila a budu to dělat přes všechny vaše námitky.“

„Tohle dělají advokáti?“ zeptal se Heineman. „Já myslel, že jste právníci nebo tak něco?“

„Advokát je obojí, průvodce i zákonný zástupce,“ řekla Ram Kikura. „Radíme při soudních přích, naše rady jsou založeny na výzkumech, které provádějí v Paměti města i jinde naši přidělení duchové. Máme různé výhody – přístup k soukromým paměťovým souborům, například. I když nesmíme prozradit obsah těchto souborů, můžeme jednat na základě toho, co jsme zjistili – bez omezení. Někteří advokáti – včetně mne – nabízejí i to, co mohlo být ve vaší době nazýváno psychologickým poradenstvím.“

„V podstatě,“ upřesnil Olmy, „sera Ram Kikura se bude starat o další úroveň ochrany – proti zneužití od vyšších autorit. Máte další otázky?“

„Ano,“ řekla Carrolsonová a pohlédla na Laniera. Přikývl a ona pokračovala. „Co se stane s našimi lidmi na Kameni – Thistledownu?“

„Zatím nevíme,“ řekl Olmy. „Rozhodnutí ještě nepadlo.“

„Bude s nimi zacházeno slušně?“ zeptala se Farleyová. „S Američany i ostatními?“

„Mohu zaručit, že jim nebude ublíženo,“ slíbil Olmy.

„Máte alespoň ponětí, kdy se s nimi budeme moci spojit?“ zeptal se Lanier.

Olmy si poklepal ukazováčkem na hruď a mlčel.

„Nu?“

„Jak jsem řekl, tato otázka nebyla rozhodnuta. Nemohu tedy odpovědět.“

„Rádi bychom se to dozvěděli, jakmile to budete vědět,“ řekl Lanier.

„Dozvíte,“ ujistil ho Olmy. „Byli jste chráněni a izolováni. To se poněkud změní, když nyní není vaše přítomnost tajná. Budete mít jistou popularitu; budou ceremonie a turné. Pravděpodobně budete zcela vyčerpaní pozorností.“

„Tím jsem si jistý,“ řekl neklidně Lanier. „A nyní, sere Olmy, mezi námi sedmi – jestliže jste tak významná osoba, vypadá to, že ano, nikdo se vám nedívá do karet – jaký máte na nás hmotný zájem?“

„Pane Laniere, víte velmi dobře, že nemohu být zcela upřímný. Může být pro mne zklamáním, že to jednoduše nechápete, a kdybych se to pokusil vysvětlit, jen bych vás zmátl. Nakonec vám to vysvětlím, ale nejdříve musíte poznat naše město, naše kultury. Od této chvíle můžete bez omezení používat informační služby –“

„Relativně volně,“ řekl Lanier.

„Ano, volně s ochranou… Můžete si přát třeba strávit příštích čtyřiadvacet hodin ‚šprtáním‘, jestli je to správný idiom.“

„Budou ještě jiná omezení?“

„Ano,“ řekl Olmy. „Nesmíte opustit tuto oblast. Až do doby, kdy bude sestaven váš rozvrh a Nexus pro vás zařídí… říkejme tomu debut. A než se to stane, doporučujeme vám, abyste se zcela informovali o Axis City a alespoň trochu se dozvěděli něco o našich způsobech života.“

Pohlédl postupně každému do tváře, obočí zdvižené, zda jsou nějaké další otázky, ale nikdo se nezeptal. Lanier si spojil ruce za krkem a opřel se do pohovky.

Ram Kikura programovala piktor z místa, kde stála.

„Zde je pedagog založený na mé osobnosti,“ řekla. „Můžete používat informační službu z jakéhokoli vašeho apartmá a pedagog vám bude pomáhat. Nejlepší bude, když začnete s městem a popisem Cesty… souhlasíte?“

Všech sedm tiše hledělo na Axis City, které se před nimi zobrazilo s fascinujícími podrobnostmi. Zdálo se, že se k městu přibližují ze severu, snášejí se velmi blízko k singularitě – trhlině – a míjejí několik tmavých štítů.

Pak se snesli velmi těsně ke stěně Cesty (ze svého pohledu) a drželi se několik set metrů nad proudícími dopravními pruhy. Heineman sebou trhl, když pod sebou uviděl válce podobné cisternám, jak se ženou po mnohonásobných pásech, každý válec byl na přední části vybaven kruhem dopředu namířených světlometů a třemi pásy světel na bocích. Ve vzdálenosti čtyř kilometrů přijímala široká brána terminálu tisíce válců ze všech směrů. (Vizuální dodatek jim v krátkosti ukázal vnitřek terminálu – bludiště mnohoúrovňového seřadiště, kde byly válce rozdělovány a směrovány do překladišť, tam byly nakládány nebo vykládány, obsah přeložen do různých kontejnerů, určených pro výlet branou. Vlastní brána byla širší než ta, se kterou se setkali – stupňovitá díra, alespoň dva kilometry široká; připomínala otevřenou šachtu dolu, ale pravidelnější a obklopenou strojním zařízením.)

Z jakéhokoli úhlu vzbuzovalo Axis City hlubokou úctu, ale z povrchu Cesty bylo ohromující. Piktor zvýraznil nejsevernější části města a vysvětlil jejich funkce, pak se pohled pohnul k jihu.

Nejjižnějším rozšířením města byl Maltézský kříž, prodloužený o dvě za sebe na trhlině přimontované krychle. Střed kříže protínala trhlina, která se pak táhla krychlemi. Bylo to zařízení, které dodávalo energii, pohánělo a řídilo město po singularitě. Stejný účinek, který pohyboval městem po trhlině a poháněl tuberider, také poskytoval městu většinu energie. Generátory uvnitř krychlí roztáčely turbíny, jejichž „čepele“ protínaly singularitu a byly vystaveny prostorové transformaci.

(Odkud se ta energie bere? ptala se sama sebe Patricie. Má ta otázka ještě význam?)

Za dvěma krychlemi byl nárazník ve tvaru vinné sklenky, jehož širší konec byl umístěn přímo proti prvnímu rotujícímu válci, Axis Naderu, ve kterém byly jejich byty. Axis Nader byl nejstarší částí města. Po konečném odsunu ortodoxních Naderitů z Thistledownu a jejich přemístění do Axis Naderu se stal jakýmsi naderitským ghettem.

Rostoucí populace neomorfů se přesunula na sever do Central City a dalších rotujících válců, novějších a proto více žádaných ve smyslu nemovitosti. Rotace Axis Naderu vytvářela v jeho vnějších oblastech odstředivou sílu takřka shodnou se silou na Cestě. Jeho populace byla dosud z velké části tvořena ortodoxními Naderity, kteří byli, rozumí se samo sebou, téměř zcela homorfní.

Za Axis Naderem leželo Central City.

Architektura Central City byla sama o sobě úžasná. Lanierova zvědavost zaregistrovala grafický výčet tvarů, začínající krychlí. Každá strana krychle nesla stupňovitou pyramidu, jejíž „stupně“ pomalu protiběžně rotovaly a vytvářely polospirálu. Celkovým tvarem mohl objekt odpovídat kouli o průměru asi deset kilometrů, která připomínala Babylónskou věž, jak by ji zpodobnil malíř dvacátého století M. C. Escher, kdyby spolupracoval s architektem Paolem Solerim; se vší úctou, Central City bylo výstavním kusem Axis City. Vypadalo to, že motiv „stupňovité pyramidy“ je univerzální; brána terminálů měla také tuto podobu.

Za Central City se rozkládal Axis Euklid; v něm žila populace smíšená z neomorfů a homorfů, kteří sympatizovali jak s Gešely, tak s Naderity. Axis Thoreau a Axis Euklid rotovaly protiběžně, aby kompenzovaly rotaci Axis Naderu, který byl nepatrně větší než každý z nich.

Projekce se vrátila k Maltézskému kříži na jižním konci města. Uvnitř středu kříže, jak zjistili, bylo přistávací zařízení, které prozrazovalo, že je určeno pro podstatně složitější modely, než byl jejich zničený tuberider. Plavidlo pro let trhlinou bylo asi sto metrů dlouhé, ve tvaru okaríny uprostřed přeštípnuté. Obě části vřetena byly téměř neviditelné, jedna leskle šedočerná, druhá modrofialová.

Výklad doplnily údaje a čísla. „Trhlinolet“ – jeden z více než stočlenné flotily – mohl cestovat rychlostí pět tisíc kilometrů za sekundu. Mohl se odpojit od trhliny, aby umožnil průjezd ostatním dopravním prostředkům – Heineman si musel přiznat, že nechápe, jak je to možné, když singularita prochází přesně středem lodě – a také mohl vyslat menší plavidla na výsadek a průzkum.

Blízko povrchu Cesty obrovské disky, které už viděli při příjezdu, obstarávaly přepravu nákladů a cestujících na kratší vzdálenosti. Črtanou cestu zakončila zlatostříbrná koule složená z prstenců, která kroužila před nimi.

„Sere Olmy,“ řekl Lanier.

„Prosím?“

„Jsme hosté nebo vězni?“

„Zatím ani jedno ani druhé,“ odpověděl Olmy. „Závisí to na tom, koho se ptáte – a jak pravdivě odpoví – zda jste užiteční nebo přítěž. To si prosím pamatujte. Máme naplánovaná tři sezení. Jedno před Hexamonem Nexem, druhé na domovském světě Frantů, Timblu, kde se možná setkáme s prezidentem, a třetí v jedna celá tři krát deset na devátou, kde se bude otvírat nová brána.“

Lanier pomalu vstal a sevřel si kořen nosu. „V pořádku. Vešli jsme ve známost a nyní budeme použiti pro účely propagandy. Seznámení se zdejším světem nám zabere roky – možná to nedokážeme nikdy, dokud nebudeme mít implantáty. Ale koneckonců, ukázali jste nám víc než předtím. Už nejsme dál neposkvrněné vzorky předsmrtného Homo sapiens.“ Odmlčel se, náhle nejistý, co chtěl vlastně říct. „Ale –“

„S mými výklady nebudete nikdy naprosto spokojeni,“ přerušil ho Olmy. „Cítíte, že ať vám řekneme, kolik chceme, všechno má podtext, kterému nerozumíte. A máte pravdu. Zjistíte, že vás nikdy nepožádám, abyste mi důvěřovali. To by bylo víc, než bych mohl očekávat. Ale protentokrát musí být jasné, že si navzájem velice pomůžeme. Chcete se spojit se svými přáteli – a Nexus musí zaujmout stanovisko k vaší přítomnosti a co tato přítomnost znamená. Během příštích několika dní se dozvíte o Cestě a našem poslání zde víc – dokonce víc, než by vám mohly říct datové sloupy. Budu vás doprovázet a Suli Ram Kikura a já uděláme vše, co bude v naší moci, abychom váš případ obhájili – za prvé proto, že je to spravedlivé a pak proto, že věřím, že to, co vás zajímá nejvíc, také poslouží Nexu.“

Lanier se podíval na čtyři ostatní, jeho pohled se pozastavil na Farleyové a pak na Patricii. Farleyová se povzbudivě usmála; Patriciin výraz byl méně určitý.

„Zaručuji vám naši spolupráci ještě na sedm dní,“ řekl Lanier. „Pokud se nepřesvědčím, že máme společné zájmy a nebude nám povoleno spojení s Thistledownem, spolupráce skončí. Nevím, nakolik je to pro vás hrozba,“ odmlčel se a zhluboka nabral dech. „Co já vím, můžete vytvořit naše počítačem generované obrazy a přinutit je dělat vše, co budete chtít, nebo dokonce můžete vyrobit androidy, kteří jako by nám z oka vypadli. Ale takhle se k tomu stavíme.“

„Souhlasím,“ řekl Olmy. „Sedm dní.“

Olmy a Ram Kikura odešli. Heineman pomalu zakýval hlavou sem a tam a pak se podíval na Laniera. „No?“

„Budeme pokračovat ve studiu. A čekat na příležitost.“

Hoffmanová stála před malým zrcadlem v „papundekláku“, jak začala nazývat pokoj v ženském bungalovu. Usoudila, že nevypadá tak špatně. V minulých dnech spala lépe.

Pokusů o sebevraždu ubylo; zdálo se, že její lidé – Hoffmanová na ně vždycky myslela takhle, vojáci i civilisté – se se svým osudem smířili a zamýšleli znovuvybavit raketoplán a nějaký ruský supernosič a zjistit, jestli je možná cesta na Měsíc. Pár jich ještě hovořilo o cestě k Zemi – tuto skupinu vedli Gerhardt a Rimskaya.

Rimskaya se pozoruhodnou rychlostí vzpamatoval ze „selhání“, jak to nazýval. Byl skutečně v rozpacích a nakonec vyslovil požadavek – poněkud paradoxní – aby na něj lidé přestali brát takové ohledy. „Buďte na mě tak tvrdí, jak bych já byl na vás,“ požadoval.

Hoffmanová mu dala okamžitě na starost logistiku, oblast, o které věděla, že si v ní povede dobře. Vždycky se vyplatí dát nepohodlnému (ale velice tvrdému) hajzlíkovi na starost sklady s potravinami a zásobami. Dobře si rozuměl s Rusy a mohl by sejmout alespoň tohle břímě z jejích ramen. Ve vyšetřeném čase – jak ho bylo málo – by mohla s Gerhardtem probrat jejich plány o Zemi. Hoffmanová měla své vlastní jedinečné způsoby, jak být na lidi tvrdá. Zdálo se, že Rimskaya pod novým a rozsáhlým pracovním břemenem rozkvetl.

Teď ji nejvíc trápil osud expedice tuberideru.

Po návratu Mirského a zmizení tří politruků začali Rusové víc a víc spolupracovat. Byl tu problém nedostatku žen – došlo ke dvěma znásilněním a několika skoroznásilněním – ale méně, než očekávala. Hodně vojáků – z NATO i ruských – darovalo ženám pistole. Zatím je použít nemusely.

Hoffmanová měla s Mirským schůzku za hodinu ve čtvrtém dómu. Bylo to jejich druhé setkání od jeho návratu a program jednání byl dlouhý, ale nebyl prostoupen krizemi.

Z prvního do čtvrtého dómu jela s Beryl Wallaceovou a dvěma námořníky, pak v táboře NATO přestoupili na náklaďák. Během Mirského nepřítomnosti se ruský tábor rozdělil na tři; nyní zabíral dlouhý úsek pobřeží a dva ostrovy blízko břehu. Měli dva velké vory svázané z klád a lodě stavěli pomalu a obtížně; zatím neměli žádné vybavení na zpracování stavebního dříví – ačkoli se zdálo, že za pár měsíců by ho mít mohli – a materiály dostupné stavitelům lodí byly primitivní.

Pro Hoffmanovou byl krátký výlet lesem ryzím potěšením. Ruský „pevninský“ tábor byl blízko nástupiště devadesátého vlaku, asi čtyřicet kilometrů od tábora NATO. Cestu vybudovanou Kameňany obklopoval nejdrsnější terén a nejhlubší les. Do oken náklaďáku narážel jemný déšť.

Wallaceová hovořila o obnovení výzkumů v šestém a sedmém dómu; Hoffmanová poslouchala a přikyvovala, ale připadalo jí to poněkud nezajímavé. Wallaceová to za pár minut vycítila a nechala ji vklouznout hlouběji do snění.

Ruský pevninský tábor se podobal staré pevnosti z Divokého západu. Z vysokých mladých stromů osekali větve a oloupali kůru a vztyčili je jako druhou obrannou hradbu za vysokým hliněným valem. Ruští vojáci při jejich příchodu otevřeli brány a hned za nimi je zase zavřeli.

První věc, která Hoffmanové padla do oka, byly šibenice. Stály – prázdné, děkovala Bohu – uprostřed obdélníkového prostranství vyčištěného od trávy a listí a vyznačeného kameny velikosti hlavy.

Stavěly se další sruby; nejnáročnější byla třípatrová budova, navržená podle staroruského vesnického domu.

Vojáci jim pokynuli, aby zaparkovali náklaďák za dlouhou úzkou budovou, také postavenou z osekaných klád. Mirskij je neformálně přijal u stolu na jižním konci této budovy. Nebyly tam žádné vnitřní zdi; pracovní plochy a spací sítě byly ze všech stran přístupné pohledům. Hoffmanová a Wallaceová si s ním potřásly rukou a on jim pokynul, aby se posadily na plátěné židle. Jejich námořníci stáli stranou, vážně se tvářící ruští vojáci kolem.

Nabídl jim čaj. „Obávám se, že je to část přídělu od vaší komise,“ omlouval se. „Ale je to dobrý čaj.“

„S táborem jste pokročili,“ řekla Hoffmanová.

„Mluvme anglicky,“ navrhl Mirskij. „Potřebuji se procvičit.“ Nalil tmavě jantarový čaj do tří lehkých plastových šálků.

„Dobře,“ souhlasila Hoffmanová.

„To není moje zásluha,“ namítl Mirskij. „Víte, že jsem tu nebyl, když udělali většinu práce.“

„Všichni se divili…“ začala Hoffmanová.

„Ale? A čemu?“

Hoffmanová se usmála a zavrtěla hlavou. „Na tom nezáleží.“

„Ne, chci to vědět.“ Mirskému se rozšířily oči. „Čemu?“

„Vašemu zmizení.“

Uhnul pohledem. „Byl jsem mrtvý. Pak jsem byl zase zdravý. Je to odpověď na vaši otázku?“

Než stačila odpovědět, opravil se:

„Ne, nemyslím si to. Tak tedy, nevím. Je to pro mě stejná záhada jako pro vás.“

„No, to je jedno,“ řekla Hoffmanová a přestala se usmívat. „Jsme rádi, že jste zpátky. Je potřeba udělat spoustu práce.“

První byla na pořadu jednání diskuse o vyložení supernosiče s výstrojí a zásobami. Od Smrti zůstal ve vrtu; posádce byla povolena evakuace, ale zatím nebyla uzavřena žádná dohoda o tom, jak naložit s nákladem. Během pár minut se Hoffmanová a Mirskij dohodli na uspokojivém postupu. Všechny zbraně budou ponechány v uzamčené místnosti ve vstupní oblasti a budou hlídány Rusy a členy NATO; ostatní materiály budou dopraveny do ruského tábora ve čtvrtém dómu. „Potřebujeme materiál k výměnnému obchodu, stejně jako potřebujeme zásoby,“ řekl Mirskij.

Další bylo postavení ruského vědeckého týmu. Hoffmanová prosazovala, aby členům týmu, kteří si přejí zůstat u skupiny NATO, to bylo povoleno; Mirskij chvíli tiše přemýšlel, pak přikývl. „Nepotřebuji další lidi, kteří by pochybovali o mém postavení,“ řekl a pohlédl na obě dvě široce rozevřenýma očima a s napjatými lícními svaly. Dvakrát za sebou rychle zamrkal.

Hoffmanová nahlédla do poznámek. „Jde nám to snáze než minule.“

Mirskij se k ní naklonil, lokty na kolenou, ruce sepjaté. „Jsem unavený ze sporů,“ řekl. „Mám klid mrtvoly, slečno Hoffmanová. Bojím se, že jsem znervóznil některé z mých soudruhů.“

„Pořád mluvíte o tom, že jste byl zabit. To nedává smysl, generále.“

„Třeba ne. Ale je to pravda. Nevzpomínám si na všechno. Ale vzpomínám si, že jsem byl střelen do hlavy. Pogodin mi řekl, že oni –“ Zdvihl ruce. „Můžete vydedukovat, kdo mne zabil. Půl hlavy.“ Mávl rukou od pravé strany lebky. „Zabitý a pak vrácený do života. Jsem vděčný, že jsem byl neozbrojený, jinak jsem mohl být tam, kde teď jsou Bělozerskij, Vělgorskij a Jazykov.“

„A kde to je?“

„Nejsem si jistý,“ řekl Mirskij. „Snad ve vazbě. Zdá se, že Thistledown City dosud může prosazovat své zákony.“

„Myslím, že to se mohlo stát. Znamená to, že Thistledown City je dosud schopno provádět rozhodnutí a rozsudky a také je vykonat.“

„Musíme si tam dávat pozor na chování, že?“ poukázal Mirskij.

Hoffmanová přikývla a vrátila se k pořadu jednání. Jeden za druhým, během čtyřiceti pěti minut, byly všechny body předneseny, projednány a odsouhlaseny.

„Bylo mi potěšením,“ řekl Mirskij, vstal a natáhl k ní ruku. Hoffmanová jí energicky potřásla a on je doprovodil k náklaďáku.

„Co ty šibenice?“ zeptala se Wallaceová, když se vraceli stejnou cestou do nulového tábora. „Co s tím uděláme?“

„Už nic, pane Blázínku,“ navrhla líně Hoffmanová. „Možná je to jenom varování.“

„Je strašidelný,“ řekla Wallaceová.

Hoffmanová souhlasila. „Velice.“

Kapitola padesát pět

Z jejich obydlí v Axis Naderu vzali Suli Ram Kikura a Frant všech pět hostů do pasáže trhliny, kolem které válcovité čtvrti rotovaly. Dopravili se prázdnou, tři kilometry dlouhou šachtou; klesání bylo podobné jízdě ve výtahu obytné budovy v Thistledown City a proto – zaplať pánbůh – ne moc nepříjemné.

Carrolsonovou to těšilo nejméně; zřetelně měla strach z propastí; ne z výšek samých, ale z okrajů. Ačkoli s podporou Laniera a Ram Kikury se s tím dokázala vyrovnat. „Nejsem přece tak stará,“ řekla rozzlobeně, když klesali.

Pasáž trhliny byla půl kilometru široká trubice, procházející Axis City, se singularitou ve středu. Stěny lemovaly a v chomáčích se vznášely stovky tisíc obyvatel, vířili v ukázněných hroznech podél cesty. Ram Kikura a Frant si promluvili s pasážním technikem, ženským homorfem, který – stejně jako Olmy – byl soběstačný a neměl nosní dírky.

Pětice byla představena prvnímu z mnoha městských úředníků, ministru Axis Naderu, šedovlasému, distingovaně a zachovale vypadajícímu ortodoxnímu Naderitovi, kterému se nad levým ramenem vznášelo japonské vycházející slunce.

Zdálo se, že nemá ani unci orientální krve, ale konečně, jeho podoba mohla být umělá – pravděpodobně byla – a nikdo neměl čas ani chuť se na to zeptat.

„Chcete-li, můžete mi říkat starosto,“ řekl dokonalou angličtinou a čínštinou. Tyto jazyky byly teď ve čtvrtích velkou módou, rozšířenou dokonce i mimo ty, kteří se hlásili k určitým předkům.

Na trhlině stál černý údržbářský stroj, ne nepodobný tomu, který rozmontoval tuberider; vypadal jako brouk. Byl větší, měl širokou, dobře umístěnou kabinu, velkoryse potaženou vzácnou červenou (a pravou) praporovinou. Piktory vykouzlily kolem stroje a trhliny velice přesvědčivé ohňostroje, když se Ram Kikura, starosta a Frant rozestoupili a nechali je vstoupit první. Sedli si do půlkruhu za řízením a něco, co neviděli, je jemně sevřelo.

Starosta se chopil řízení – ypsilonu podobné černé páky s lůžky pro prsty obou rukou – a průlez se tiše zavřel.

Jeli po trhlině, předcházeni slabými rudými pulsy. Na všech stranách rozkvétaly ohňostroje, které občas neškodně proťaly části davu.

„Už jim nestačí vidět vás jen na piktorech,“ řekla Ram Kikura. „Lidé se moc nezměnili. Hádám, že tak třetina těch venku jsou duchové – načrtli své obrazy snímacími zařízeními. Dívej se a buď viděn.“

„Kde je Alenka?“ zabručel Heineman.

„Alenka čí?“ zeptala se Ram Kikura.

„Jenom Alenka,“ řekl Heineman. „Nemůžu si pomoct, cítím se jako v Říši divů.“

„Někdo nám chybí?“ zeptal se starosta, otočil hlavu a zdál se znepokojený.

„Ne,“ řekl Frant a zaskřípal zuby.

Cesta, která trvala půl hodiny, zahrnovala patnáct kilometrů od Axis Naderu do Central City. Tady byly davy hustší – a nepokojnější. Jednotlivci – převládali neomorfové – se pokoušeli zablokovat pomalý postup údržbářského stroje a byli jemně odstrkováni rozvinutými štíty z trakčních polí, vlnících se před plavidlem.

Patricie trpělivě seděla, skoro nemluvila a příležitostně se pokradmu podívala na Laniera. Lanierova tvář nesla stabilní, napůl zmatený a napůl zamračený výraz. Nepatrně ohrnoval rty nad vzhledem některých neomorfů – dlouhých, vlnitých jako had, lesklých jako chróm; ryb, ptáků a mřížkovaných koulí podobných křemičitým schránkám planktonu; rozmanitým lidským podobám, které překračovaly základní vzhled homorfů. Farleyová je všechny hltala s ústy pootevřenými okouzlením.

„Vsadím se, že vypadám jako nevychovanec,“ řekla v jedné chvíli, pak se podívala na své společníky a uvědomila si, že ji nikdo nepochopil. „Jaké je to slovo, na které čekám?“ zeptala se Laniera.

„Nemám nejmenší, ponětí,“ odpověděl a láskyplně se usmál. Položila ruku na jeho. Patricie se trochu vmáčkla do křesla.

Co to znamená? zeptala se sama sebe. Trochu žárlíš? Jsi nevěrná Paulovi. Proč ti Garry nevěnuje vůbec pozornost? Přišel, aby tě našel – jen z povinnosti.

Skončila s těmito otázkami, věděla, že nesmí vkročit do oblasti velké bolesti, nejistoty a viny.

Nechali za sebou údržbářský stroj – a starostu Axis Naderu – teď doprovázeni ministrem Central City a senátorkou Prescient Oyuou. Olmy se s nimi přivítal v širokém kruhovém vchodu do síně Hexamonu Nexu. Uvnitř síně byl naprostý zmatek; homorfové, neomorfové, někteří s americkými vlajkami nad rameny – a uprostřed, blízko podia, se tetelily dva široké oživlé obrazy vlajek Čínské republiky a Spojených států.

Pozdravy a hudba; hluk a vítání.

Heineman mrkal a Carrolsonová ho chytila za ruku, když je trakční pole odstrčilo od Olmyho a Ram Kikury. Prescient Oyua, krásná a půvabná jako žádná žena, kterou Lanier kdy viděl, uchopila jeho a Patriciinu ruku a ministr Central City si stoupl vedle Farleyové.

Lanier viděl několik senátorů – nebo to byli fyzičtí zástupci? – kteří nosili sovětský srp a kladivo. A pak byli ve středu síně Nexu. Senátoři a fyzičtí zástupci se utišili a všechna zobrazení pohasla.

Ředitel Hulane Ram Seija přistoupil k podiu a sdělil Nexu, že jejich hosté brzy projdou branou Frantů, aby poznali, jak funguje obchod na Cestě. Poté je senátorka Prescient Oyua vezme za svým otcem, který nyní předsedá přípravám k otevření brány v jedna celá tři krát deset na devátou.

Lanier byl zvolen mluvčím skupiny. Navrhla to Suli Ram Kikura – proti Olmyho mírným námitkám – aby mohl využít této příležitosti k přednesení obhajoby.

Nejistě došel podél trakčního pole k podiu, kde obdržel světelné prstence.

Než začal, rozhlédl se na všechny strany – i dozadu.

„Není snadné hovořit k potomkům,“ řekl. „Protože… nemám žádné děti, pochybuji, že by někdo z vás byl se mnou třeba jen vzdáleně spřízněn. A samozřejmě, je zde také odlišnost vesmírů. Když hovořím o těchto věcech, cítím se jako příslušník rodu z doby kamenné, který poprvé uviděl letadlo – nebo vesmírnou loď. Jsme zcela vytrženi ze svého prostředí a i když jsme zde byli přivítáni, nemůžeme nazvat toto místo domovem…“

Zachytil Patriciin pohled a na okamžik její výraz vyjadřoval něco mezi strachem a očekáváním. Čeho?

„Ale jediné místo, které jsme nazývali domovem, je nyní v troskách. Je to naše tragédie – naše vzájemná tragédie. Pro vás je historie Smrti vzdálená, ale pro nás je bezprostřední a skutečná. Dosud trpíme při vzpomínkách a zážitcích, a v létech, která přijdou, se budeme rmoutit, snad až do konce svých životů.“ To, co říkal, ho napadalo, jako kdyby o tom přemýšlel spoustu dní – a snad i přemýšlel, ale ne vědomě.

„Země je naším domovem – vaším domovem, vaší kolébkou stejně jako mojí. Nyní je to místo smrti a bídy a není v silách mých přátel a kolegů to napravit…

Ale je to ve vašich silách. Jestliže nás vítáte a oslavujete naši nepravděpodobnou přítomnost v této síni, nebylo by pak vhodnější nám pomoci? Země vaši pomoc zoufale potřebuje. Snad přepíšeme historii a opravíme ji.

Vraťme se společně domů,“ řekl, cítil, že se mu sevřelo hrdlo.

V prvním kruhu sedadel Olmy poslouchal a jen jednou přikývl. Hned za ním, v druhém kruhu, Oligand Toller, prezidentův advokát a zástupce na tomto sezení, sevřel prsty obou rukou v klíně, tvář měl netečnou.

„Vraťme se domů,“ pokračoval Lanier. „Vaši předkové vás potřebují.“

Kapitola padesát šest

Pletněv vydechl, otřel si rudou tvář kusem ručníku a zasekl sekeru do pařezu. Pár metrů od něj čekala hromada hrubě otesaných klád, až z ní postaví srub. Pletněv také vyrobil koryto na míchání bláta na zamazávání spár mezi kládami a vyčistil parcelu v lese, blízko pláže.

Za ním stáli se založenýma rukama Garabedian a Annenkovskij a soustředěně si prohlíželi zem.

„Říkáte,“ začal Pletněv a znovu si odfoukl, „že se tak změnil, že se na něj nemůžeme spolehnout?“

„Nesoustředí se na velení,“ řekl Annenkovskij. „Má před námi tajnosti.“

„Co před vámi tají?“

„Předně,“ pokračoval Annenkovskij, „zachází s Vělgorského příznivci, jako kdyby to byli jen pobloudilé děti a ne nebezpečné a podvratné živly.“

„No, to je možná moudré. Chtě nechtě, na čistky je nás tu dost málo.“

„Není to jen tohle,“ řekl Annenkovskij. „Často opouští tábor, jede vlakem a náklaďákem do knihovny a jen tam sedí a vypadá zmateně. Myslíme si, že má poškozený mozek.“

Pletněv se podíval na Garabediana. „Co si myslíte vy, soudruhu majore?“

„Není jako dřív,“ řekl Garabedian. „On sám to připustil. A pořád tvrdí, že je mrtvý. Oživený. To není… přiměřené.“

„Je to pořád generál Pavel Mirskij?“

„Proč se ptát takhle? Zeptejme se, jestli je dobrý vůdce,“ řekl Annenkovskij. „Kdokoli z nás to může dělat líp.“

„Vyjednával s Američany… vyjednával špatně?“ zeptal se Pletněv.

„Ne,“ řekl Garabedian. „Hladce, jestli nějak.“

„Pak nechápu, na co si stěžujeme. Vrátí se k normálu. Prožil trauma – záhadnou věc. Nemůžeme čekat, že ho to nějak nezmění.“

Annenkovskij se zamračil a zavrtěl hlavou. „Nesouhlasím, že za nás vyjednával dobře. Přijal spoustu ústupků, které nemusel.“

„Dosáhl ústupků, které jsou pro nás velice výhodné,“ řekl Pletněv. „Já vím. Podle dohod se budeme moci brzo přesunout do měst.“

„Není to jeho pravý úmysl!“ řekl rozčileně Annenkovskij. „Říká, že není stejným člověkem – nemá… styl, jaký by měl mít velící generál!“

Pletněv pohlédl mezi dvojici majorů, pak se podíval na plazmovou trubici a zašilhal.

„Co by pro nás udělali Vělgorskij, Jazykov a Bělozerskij? Nic. Jen by to zhoršili. Všechny tři by nás zabili, to je víc než pravděpodobné. Říkám vám, nezaprodejte čerta, kterého znáte, za čerta, kterého neznáte. Mirskij je hodný čertík.“

„Je to beránek, ne čert,“ řekl nejistě Garabedian. „Považuju ho za přítele, ale…“

Pletněv tázavě zdvihl obočí.

„No, kdyby nastala krize, nevím, jak by se choval.“

„Myslím, že krize už je za námi,“ řekl Pletněv. „Teď zapomeňte na tenhle rozhovor. Jděte. Nedělejte potíže. Nechte mě v klidu postavit srub.“

Garabedian přikývl, strčil ruce do kapes, otočil se a odcházel. Annenkovskij chvilku postával a pozoroval Pletněva, jak dělá zářez do klády.

„Zamýšlíme udělat vás naším vůdcem,“ řekl tiše Annenkovskij. „Nechtěli bychom ale uškodit generálu Mirskému.“

„Nepřijímám,“ řekl Pletněv, aniž se na něj podíval.

„Co když se úplně zblázní?“

„Nezblázní,“ řekl Pletněv.

„Kde jste?“ vykřikl Mirskij po dvanácté.

Stál v knihovně uprostřed řad křesel a datových sloupů, pěsti zdvižené do vzduchu. Tváře měl zrudlé a zpocené, záda ztuhlá vztekem a bezmocností.

„Jste mrtví jako já? Popravili vás?“

Pořád žádná odpověď.

„Zavraždili jste mne!“

Sevřel čelisti a snažil se zklidnit dech. Věděl, že kdyby se pokusil říct víc, že by se slova rozdrobila na zlomky. Nenápadný signál v hlavě – krátké vysvětlující varování Nyní používáš materiál, který není přirozenou součástí tvé osobnosti – se chystal vehnat ho do krajnosti. Tolik si o tom myslel – a to ta zpráva zdůrazňovala. Tyto hranice pečlivě prozkoumal – ležel v noci v síti, pokoušel se spát a uvědomil si, že nepotřebuje spát.

Měl pocit, že většina toho, na co si vzpomíná ze svého života, sestává z logických rekonstrukcí. Cítil, že celá levá část jeho těla je svěží a nová, že páchne jaksi jinak než dřív. Uvědomoval si, že to není tělo, co má nové, ale odpovídající část hlavy.

Prvních pár dní si Mirskij myslel, že brzy bude všechno v pořádku. Věřil, že by mohl využít svého postavení jako Lazar; snažil se, aby vypadalo jako žert, že se vrátil ze smrti, takhle chtěl mírně zdiskreditovat Pogodinovo svědectví, že mu Vělgorskij vystřelil mozek. Ale žert nefungoval.

Vojákům, kteří hlídali knihovnu, připadala stejně uzavřená a deprimující jako hrobka. A co najdete v hrobce…?

Jeho žert se pak stal trpkým zhodnocením reality. Nikdo si nyní netroufl zpochybnit jeho velení; byl duchem, ne čerstvě povýšeným plukovníkem, ze kterého se náhle stal generálporučík, ne Pavlem Mirským, ale cizincem z hlubin města třetího dómu.

Pověra. Neuvěřitelná moc mezi vojáky.

A tak, po týdnu vlády, boje o to, aby byl tím, co jeho minulost žádala, se vrátil do knihovny. Až dosud se bál vrátit, měl strach, že ho zde přivítá trojice politruků a znova ho zastřelí.

Pověra.

Čekal, až všichni, kdo byli uvnitř, odejdou – první Číňan a Číňanka a pak jediný Rus, desátník Rodženskij. Teprve, když byla knihovna prázdná, vstoupil.

A mohl křičet do ochraptění.

Posadil se do křesla, rukama zašmátral po ovládání datového sloupu, nadzvedl víčko a odklopil ho. Konečně vložil bříška prstů do pěti prohlubní. „Zákony,“ požádal. „Zákony opuštěného města.“

Knihovna položila několik otázek, aby zúžila jeho žádost na zvládnutelné téma.

„Vražda,“ řekl.

Materiál byl podrobný a rozsáhlý. Vražda byla deliktem, který byl stíhán trestem psychologického vyhodnocení a znovuvytvořením osobnosti, jestli se tomu tak dalo říct.

„Co když není nikdo, kdo by vykonal trest?“

To není trest, řekl odborný hlas, to je vyrovnání, znovuopravení společnosti.

„Co když není zákon, není policie, není soudce ani soudní dvůr, ani psycholog?“

Podezřelí budou ve vazbě devatenáct dní. Když čas uplyne a není vynesen rozsudek nebo uložen dozor, podezřelí jsou uvolněni do vazby v obnovovací soudní klinice.

„A když není žádná klinika?“

Podezřelí jsou po svém vlastním slibu propuštěni.

„Kam budou propuštěni?“

Pokud není vyžádáno jinak, na místo jejich zatčení.

„Kam jsou dáni po dopadení?“

Jestliže jsou dopadeni ve struktuře velikostí odpovídající nouzovému lékařskému zařízení –

Uviděl část knihovny (za skrytými dveřmi v severní zdi) použitou jako příklad: dvě místnůstky přecpané vybavením.

– pak jsou drženi pod sedativy, dokud je úřady neoživí nebo dokud neuplyne devatenáct dní. V případě nutnosti zastoupí policejní jednotky lékařští pracovníci.

Má ještě dva dny.

Mirskij se vrátil do čtvrtého dómu a na pár hodin předstíral, že je velitel. Setkal se s Hoffmanovou a Rimskaya a pokračovali v rozhovorech o zpřístupnění městských prostor ve druhém a třetím dómu „osadníkům“.

Potom se odplížil, sebral AKV a vrátil se do třetího dómu. V knihovně bylo pět lidí, znovu Rodženskij a čtyři lidé z NATO, jeden byl z námořnictva Spojených států. Mirskij trpělivě čekal, až odejdou, a pak se samopalem v ruce vstoupil do knihovny.

Politrukům už dal jednu příležitost. Kdyby byli propuštěni, půjdou po něm znovu. Příští dva dny stráví v knihovně a bude trpělivě čekat…

Knihovna zůstala několik hodin prázdná. V této době si uvědomil, že jeho plán je k ničemu. Knihovna nebude dlouho prázdná. Popravy – vrahů – musí vyřídit v tajnosti, jinak by to bylo k ničemu. Jestliže nerozstřílí trojici politruků dokonaleji, než oni rozstříleli jeho, budou vzkříšeni a on bude na devatenáct dní uvězněn a pak všechno začne znova – cyklus šílenství a násilností jako v Gogolových snech.

Šel podél zdi, za níž čekala v bezvědomí trojice politruků, položil samopal na podlahu na severním okraji pole křesel a rychle zamrkal.

„Nejsem tentýž člověk, kterého jste zabili. Proč se chci pomstít?“

I když cítil, že je stejný člověk, chtěl to takhle omluvit. Mohl dělat to, co, jak si uvědomil, chtěl dělat roky. Snad mu to poznání přineslo zničení nějaké iracionální části mozku a on si uvědomil jiné podněty, opravdovější a jasnější.

Mirskij chtěl stále ke hvězdám, ale ne za cenu své duše. A chod sovětského systému – i takového, jaký se pokoušel založit – znamenal pracovat proti lidem jako Bělozerskij, Jazykov a Vělgorskij. Jejich postavy se neustále objevovaly v historii Ruska: nebezpeční lokajové a schopný, ale krutý, nepatrně vybočující vůdce.

Měl by z toho cyklu uniknout. Teď má příležitost. Jeho vlast je zničená. Jeho povinnosti skončily; za své muže už jednou zemřel. Snad kdyby přežil generálmajor Sosnickij… Ale kdyby byl generálmajor naživu, Mirskij by nebyl v tomto postavení. Byl by v něm Sosnickij.

Opustil knihovnu a jel vlakem do pevnosti ve čtvrtém dómu. Tam naložil náklaďák zásobami – nikdo se ho nezeptal, co má v úmyslu, ani Pletněv, který se na něj ze vzdálenosti několika metrů díval a vypadal mírně v rozpacích.

„Budou rádi, že se mne zbavili,“ pomyslel si Mirskij. „Můžou pokračovat v intrikách a krutostech. Politický triumvirát se vrátí, aby zabral své zákonité místo. Od začátku jsem byl překážkou…“

Jeho poslední povinností je napsat vzkaz Garabedianovi.

Viktore, trojice politruků se vrátí. Objeví se v knihovně třetího dómu někdy v příštích čtyřiceti hodinách. Jestli chcete, vezměte si je za vůdce; nebudu jim dál překážet.

Pavel

Nechal vzkaz v obálce v Garabedianově stanu.

Mirskij zajel s náklaďákem do lesa a zamířil do až dosud neprozkoumaného bodu 180. Tam by mohl být sám, třeba si postaví vor a přeplaví se přes mělké jezero ke stromy pokrytému ostrovu, nebo jenom prozkoumá hustý les, který je vidět padesát kilometrů přímo před ním.

A pak se rozhodne, co dál.

O návratu neuvažoval.

Kapitola padesát sedm

Vnitřek trhlinového plavidla, zaplněný významnými občany a hodnostáři, měl ještě volnější formu než Olmyho stroj. Povrch kolísal od ústřicově perleťové k holubí šedé a zdálo se, že nemá žádné hrany ani rohy; byla to jen jedna rozlehlá, dlouhá kabina, rozprostřená kolem tři metry široké pasáže trhliny, a pohonný mechanismus. Lidé podivuhodných tělesných forem těkali z jednoho místa na druhé, vyměňovali si črty nebo konverzovali v angličtině nebo čínštině. Někteří upíjeli drinky z volně se vznášejících globulek tekutin, které se dokázaly vyhýbat kolemjdoucím s půvabem a nečekanou šikovností.

Lanier měl potíže přijít na to, jak manévrovat s trakčními poli. Vypadalo to, že Farleyová je obratnější – rozená gymnastka, což ho naštvalo. Prosil sám sebe, aby byl obratnější. „Je to nádherné,“ přiznala a pomalu se k němu přitočila, natáhla se a zabrzdila o jemně zářící fialovou plochu pole.

Heineman a Carrolsonová si navzájem pomáhali procházet mezi homorfy a neomorfy, strnule se usmívali a přikyvovali a doufali, že – jak jim řekl Olmy – je opravdu skoro nemožné udělat něco společensky nepřijatelného. Jakýkoli jejich čin, jakákoli chyba budou považovány za okouzlující. Přece jenom jsou „kuriozita“.

Patricie se pokoušela držet se sama, v ruce svírala batůžek se záznamníkem, procesorem a multimetrem. Ani v nejmenším nebyla úspěšná ve své snaze o nenápadnost.

Suli Ram Kikura se přesunula k Patricii a zachytila rychlé črtání člověka s kůží lesklou jako černý hematit. Člověk se omluvil, že obtěžuje, několika jednoduchými obrazci, o kterých Patricie věděla, že patří k nejvyšším stupňům grafomluvy. Pak dokonalou angličtinou – bezpochyby rychle vysvětlenou pár minut před naloděním zahájil složitou diskusi o raně pozemské ekonomii. Kikura odbočila, aby odstranila další komplikaci – Lanier byl rozhodně, třebaže pomalu, dostrkán dvěma štíhlými a nápadně krásnými ženami do širokého důlku. Ženy byly oblečeny do přiléhavých trikotů s dlouhými, střídavě tuhými a ohebnými vějířky látky, nataženými mezi nohama a pod pažemi. Podobaly se snovým zlatým rybkám; on ani Farleyová nemohli udělat nic, aby se jich zbavili.

Patricie několik minut poslouchala mužův proslov, pak řekla: „Vůbec nic o tom nevím. Mojí specializací je fyzika.“

Muž na ni pohlédl a ona skoro slyšela, jak se mu přepíná nedávno naprogramovaný implantát. „Ano, to je okouzlující. Ve vaší době fyzika rozkvétala –“

Rychle se přiblížil Olmy a načrtl něco, čemu Patricie nerozuměla.

Muž nasupeně odplul, kolem obličeje měl tenký rudý kroužek.

„Možná to nebyl dobrý nápad,“ řekl Olmy a doprovodil ji ke Frantovi, který se účastnil konverzace se dvěma neomorfy, jedním mřížovcovitým a ve druhém poznala ředitele Nexu, Hulane Ram Seiju.

„Myslím, že bychom si na to měli zvyknout,“ podotkla Patricie. Proč zvyknout? zeptala se sama sebe. Nehodlala tu zůstat napořád.

„Sere Ram Seijo,“ řekl Frant a otočil se k ní, „tady je náš první host.“ Frantovy velké podlouhlé oči zářily přirozeným humorem a dobrou náladou. Ačkoli v nejlepším případě shledala slovo host eufemismem, nevadilo jí, že ho Frant použil.

„Těšil jsem se na příležitost si s vámi pohovořit někde mimo,“ řekl Ram Seija. „Ačkoli se zdá, že tohle není nejvhodnější čas…“

Patricie se soustředila na tvář promítanou na střed koule, která byla jeho tělem. Měla zřetelný dojem, že je v Disneylandu a prohlíží si něco pozoruhodného s dokonale světským výkladem. Chvíli neodpovídala, pak se vytrhla ze zasnění a řekla: „Ano, jistě.“

„Na Timblu, našem světě, si užijete,“ řekl Frant. „My jsme dlouholetými návštěvníky Hexamonu. Je to velice kultivovaná brána, dlouho zřízená.“

„Tam pojedeme nejdříve,“ upřesnil Ram Seija. „K bráně Frantů v bodě čtyři krát deset na šestou trvá cesta čtyři hodiny a pak budou dva dny odpočinku. Doufáme, že prezident se bude moci uvolnit z konference a setkat se s námi.“

Čtyři krát deset na šestou – čtyři miliony kilometrů koridorem – jen hop a skok, pomyslela si. A každých tisíc kilometrů postup v čase o jeden rok; každým zlomečkem milimetru vstup do alternativního vesmíru…

O kolik blíž k domovu?

„Těším se na to – na něj a na návštěvu Timblu,“ řekla a smířila se s tím, že se oslavám nevyhnou.

„Letíme na příď,“ řekl Lanier. Proháněl se s Farleyovou plavidlem. Heineman a Carrolsonová si už také našli svoji metodu. Dav se před nimi rozestoupil; ještě nikdy neviděla tolik usměvavých tváří ani necítila takový zájem o svoji osobu. Nenáviděla to. Chtělo se jí utéct a schovat se.

Přes kombinézu ucítila Paulův dopis, našla ho a sevřela, pak následovala Franta a Olmyho k přídi trhlinoletu.

Byla tam senátorka Oyua s trojicí homorfních Naderitů z Axis Thoreau, všichni byli historici. Usmáli se a udělali místo pro pět osob. Jako poslední se k nim připojil kapitán trhlinoletu, neomorf s mužským trupem a od pasu dolů s hadím tělem, tři metry dlouhým.

„Čest zahájit naši krátkou cestu připadne prvnímu hostu, který dorazil do Axis City,“ řekl kapitán. Vzal Patricii za ruku a přesunuli se na příď, do blízkosti pasáže trhliny. „Slečno Vasquezová, prokázala byste nám tu čest? Jen řekněte trhlinoletu, aby se rozjel.“

„Jeďme,“ řekla tiše Patricie.

Ostrohranný kruh kolem pěti metrů v průměru otevřel jednu stranu pasáže trhliny a umožnil jim výhled na Cestu. Zdálo se, že se vznášejí vysoko nad dopravními pruhy a terminály brány. Pod přídí jasně růžově zářila nepopsatelně třpytivá linie singularity; za okamžik pominul jakýkoli pocit pohybu.

Patricie se otočila a pohlédla na Olmyho, Laniera a Farleyovou. Lanier se na ni usmál; ona se usmála na něj. Navzdory všemu to bylo vzrušující. Cítila se jako rozmazlované a hýčkané dítě, které navštívilo večírek velice podivínských dospělých.

My jsme larvy, oni jsou motýli, pomyslela si.

Během půl hodiny se trhlinolet pohyboval tak rychle – už přes sto čtyři kilometry za sekundu – že stěny Cesty se změnily v rozmazané skvrny černé a zlaté. Urazili již devadesát čtyři tisíce kilometrů a stále zrychlovali. Vpředu tmavočerveně pulsovala trhlina. Patricie ucítila na rameni ruku Farleyové.

„Je udivující, jak se to podobá večírkům na Zemi,“ řekla Farleyová. „Ne v Ho-pei, ale v Los Angeles nebo Tokiu. Tokiem jsem projížděla do Los Angeles a pak na Floridu… Recepcí bylo jen pár. Večírek na velvyslanectví…“ zavrtěla hlavou a ušklíbla se. „Kde sakra – co jsme, krucinál, my, Patricie? Jsem hrozně zmatená.“

„Jsou to lidé, jako my,“ řekla Patricie.

„Já jen ne – nemůžu uvěřit tomu, co se děje. Uvnitř jsem se vrátila do doby, kdy jsem byla v Ho-pei děvčátkem a poslouchala tátovo vyučování. Uteklo mi to.“

Přines Ramonovi ke čtení Tiempos de Los Angeles…

„Všechny večírky mne za chvíli nudí. Raději bych pracovala,“ řekla Patricie, „ale to by nebylo společenské. Olmy chce, abychom byli společenští.“

Přiblížila se k nim Suli Ram Kikura a vypadala znepokojeně. „Neobtěžoval vás někdo? Nebo nedělal vám někdo nevhodné nabídky?“

„Ne,“ řekla Farleyová. „Jenom se tak s Patricií díváme.“

„Samozřejmě… jste unavené. Dokonce i Olmy pozapomněl na tyto potřeby – spánek a odpočinek.“

„Nejsem unavená,“ bránila se Patricie. „Ve skutečnosti jsem docela čilá.“

„Já také,“ přisvědčila Farleyová. „Snad ‚omámená‘ by bylo lepší slovo.“

„Kdykoli si přejete, můžete odejít do soukromí,“ nabídla Ram Kikura.

„Budeme chvíli stát v přídi a dívat se,“ pravila Patricie. Vznášela se v lotosovém sedu; Farleyová také.

„Jsme v pořádku,“ řekla Farleyová advokátce. „Za chvilku se připojíme k ostatním.“

Ram Kikura se přemístila na záď ke skupině neomorfů vyměňujících si složité, záhadné symboly.

„Není to tak špatné místo,“ začala Farleyová po pár minutách ticha. „Nejsou nelidští.“

„To ne,“ souhlasila Patricie a zavrtěla hlavou. „Olmy je tak vstřícný a Kikura se mi líbí.“

„Než jsme odešli, mluvila s Garrym a se mnou o našich právech na odprodej historických informací. Nebo výměně za výhody, jak to nazvala. Zjevně můžeme získat přístup ke všem druhům hodnotných soukromých databank za to, co nosíme v paměti.“

„Také jsem to slyšela.“

Za hodinu se Patricie, Heineman a Carrolsonová uchýlili do soukromí v zadní části kabiny. Zatímco dřímali, Frant od nich odháněl zvědavce. Lanier a Farleyová byli příliš vzrušení, než aby odpočívali; zůstali v přídi a pozorovali, jak se kolem nich míhá koridor. Uprostřed cesty, když docílili zrychlení těsně pod šest g, letěl trhlinolet rychlostí okolo čtyř set šestnácti kilometrů za sekundu; pak začal zpomalovat.

Za další dvě hodiny trhlinolet zpomalil natolik, že se plazil rychlostí jen pár desítek kilometrů v hodině. Pod nimi, nad dopravními pruhy, se majestátně vznášely široké stříbřitě šedé disky. V dálce se daly rozeznat čtyři obrovské spirálovitě pyramidální stavby: terminály, obklopující čtyři brány do Timblu.

Připojili se k nim dva homorfové – nepatrně radikálnější modely než Olmyho druh, soběstační a vyumělkovanější. Měli modrobílé obleky, které se jim neuvěřitelně vydouvaly kolem lýtek a předloktí; jeden byla žena, třebaže měla vlasy krátké jako Olmy, a druhý byl neurčitý. Usmáli se na Patricii a Farleyovou a vyměnili si jednoduché symboly. Patricie se dotkla náhrdelníku a odpověděla; Farleyová svoji odpověď zpackala a tím je přiměla k dobromyslnému smíchu. Neurčitý postoupil vpřed a nad levým ramenem se mu náhle objevila čínská vlajka.

„Ještě jsme se nesetkali,“ začal. „Jsem Sama Ula Rixor, osobní tajemník prezidenta. Moji předkové byli Číňané. Hovořili jsme o tehdejší morfologii. Slečno Farleyová, jste rarita nebo ne? Jste Číňanka, ale přesto máte indoevropské rysy. Je to tím, že máte… to, co se nazývalo plastická chirurgie, která byla tehdy dostupná?“

„Ne…“ řekla Farleyová v rozpacích. „Narodila jsem se v Číně,“ řekla, „ale moji rodiče byli Indoevropané –“

Patricie se přesunula ze zádě k Lanierovi, Carrolsonové a Heinemanovi. Ram Kikura plachtila nad nimi a naznačovala, že brzy budou moci opustit trhlinolet; disk pro VIPy už opustil terminál brány, aby je vzal na palubu.

Heineman se vyptával Olmyho na totožnost Franta, který je doprovázel; měl podezření, že si vyměnil místo s jedním z devíti Frantů, kteří také jeli s nimi. „Vypadá jinak. Jste si jistý, že je to ten samý Frant?“

„Když dospějí, jsou všichni stejní,“ řekl Olmy. „Proč na tom záleží?“

„Chci jenom vědět, s kým stojím,“ zareagoval Heineman a zrudl.

„To opravdu není důležité,“ snažil se vysvětlit Olmy. „Kdysi homogenizovali a spojili navzájem svoji paměť, každý z nich může pokračovat tam, kde kdokoli z nich přestane.“

Heinemana to nepřesvědčilo, ale usoudil, že nemá cenu naléhat.

Přepravní disk pro VIPy byl tak široký, jako byl trhlinolet dlouhý. Vystoupil třicet metrů z osy, po povrchu se mu plazily plochy nabité v plazmovém poli. Z horní plochy disku vytryskla záře jako fosforeskující mořská pěna a uprostřed se objevil kruhový otvor.

Pak se otevřely průlezy trhlinoletu a hosté ukázněně seskakovali, zavěšení do sebe ve dvojicích a trojicích, na spojové pole a přemísťovali se do otvoru v disku. Olmy chytil Farleyovou a Laniera a Lanier chytil Patricii; Ram Kikura vzala Heinemana a Carrolsonovou za ruce. Letěli společně se zbytkem skupiny.

Disk byl trochu víc než jen zvětšená verze kupolí, které kryly brány hned za sedmým dómem; až na pavučinu ze žhnoucích vláken neměl žádnou viditelnou spodní stranu a k Heinemanovu zděšení žádnou plošinu ani podpěru, na níž by spočíval. Společnost se jednoduše vznášela v prostoru bezprostředně pod ním, zavěšená v neviditelném a všeobalujícím trakčním poli, které bylo střídavě prostoupeno menšími viditelnými poli. Všechno, co je oddělovalo od vakua – všechno, co leželo mezi nimi a stěnami Cesty dvacet pět kilometrů pod nimi – byla slabounká bariéra energií.

Na okrajích disku Lanier uviděl několik homorfních a o něco víc neomorfních pilotů a dělníků, oddělených od okolí. Pozoroval vřetenovitého neomorfa, jak se proplétá mezi purpurovými trakčními plochami, následován krabicemi z jiné sekce trhlinoletu. Na opačné straně čekalo na vylodění osm Frantů. Jejich Frant se vrátil ke svým druhům, splynul s nimi a učinil Heinemanovu otázku ryze akademickou.

Lanier se natáhl po tenoučkém purpurovém trakčním vláknu a otočil se, aby se podíval na Heinemana.

„Jak se cítíš?“ zeptal se.

„Špatně.“

„Je to padavka,“ řekla trochu pobledlá Carrolsonová.

„Mělo by se ti to líbit,“ peskoval ho Lanier. „Vždycky jsi měl rád stroje.“

„Jo, stroje!“ zavrčel Heineman. „Ukaž mi tu nějaký stroje! Všechno funguje bez pohyblivejch částí. Je to nepřirozený.“

Zatímco mluvili, začal disk klesat. Hrozny pasažérů si vzrušeně vyměňovaly symboly; Patricie se vznášela s rukama a nohama roztaženýma, jednou rukou se držela stejného trakčního vlákna jako Lanier.

Hleděla dolů na terminál a pozorovala, jak disky ve čtyřech směrech vstupují a vystupují z přístavů blízko základny. Mnohem víc jich čekalo naskládáno jako lívance nebo bylo rozmístěno ve spirálách uvnitř rezervní kolony.

Disk sestupoval pomalu a to jim poskytlo spoustu času, aby si prohlédli hradbu dopravy kolem terminálu. Většina dopravních pruhů byla zaplněna válcovitými kontejnerovými vozidly různých tvarů – koule, vajíčka, pyramidy a něco jako kapky, seskládané z mnoha složitých křivek. Lanier se v tom všem pokoušel vyznat, používal k tomu všechno, co ho naučil datový sloup, ale nepodařilo se mu to – zjevně to mělo řád, ale nebylo snadné rozeznat účel. Patricie se k němu přenesla.

„Rozumíte tomu, co vidíme?“ zeptal se jí.

Zavrtěla hlavou. „Vůbec.“

Ram Kikura se uvolnila z hroznu vesele oblečených homorfů a nabrala směr k nim.

„Za pár minut projdeme branou,“ oznámila. „Měli byste vědět, že jestliže to Olmy a Nexus povolí, mohu z vás udělat velice bohaté lidi.“

„Bohatství pořád tolik znamená?“ zeptala se pochybovačně Carrolsonová.

„Informace znamenají,“ opáčila Ram Kikura. „A já už jsem črtala se čtyřmi nebo pěti vlivnými obchodníky s informacemi.

„Poslali nás na cesty jako pouťový atrakce,“ mumlal si Heineman.

„Ach, věřte mi trochu, Larry,“ řekla Ram Kikura a dotkla se jeho ramene, „Nebudete zneužiti. Já o to nestojím, a i kdybych se změnila na – jak to nazýváte? – podrazáka, Olmy by vás chránil. Víte to.“

„Víme?“ řekl Heineman polohlasně, když se vzdálila.

„Nebruč,“ vyhubovala ho Carrolsonová.

„Jsem na stráži,“ řekl podrážděně Heineman. „Když jsi v Římě, dávej si pozor na veřejné záchodky.“

Lanier se zasmál a pak zavrtěl hlavou. „Sakra, nevím ani, co tím myslí,“ svěřil se Patricii. „Ale obdivuji jeho opatrnost.“

Disk sestoupil na úroveň širokého, nízko položeného letiště na východní straně terminálu. Povrch budovy byl pokryt hmotou, která připomínala opalizující mléčné sklo, s pruhy mosazně oranžového kovu, rozmístěnými jakoby v náhodných intervalech na horizontálních plochách.

„To je nádhera,“ řekla Farleyová. Patricie přikývla a pak ucítila, jak jí vlhnou a pálí oči; nevěděla proč. Hrdlo se jí stáhlo a utřela si tváře od slz.

„Něco se stalo?“ Lanier se k ní starostlivě přitáhl blíž.

„Je to krásné,“ řekla a potlačila vzlyk. Lanier bezděčně zjistil, že i jemu vlhnou oči.

„Nemůžeme na ně zapomenout, že?“ zeptal se. „Kamkoli jdeme, cokoli vidíme – jsou s námi. Všechny čtyři miliardy.“

Rychle přikývla. Olmy přešel za ně a podal jí přes rameno starobylý a neočekávaný kapesník. Překvapeně ho přijala a poděkovala mu.

„Jestli to nepřemůžete,“ upozornil šeptem, „za pár minut vás obklopí. Nejsme zvyklí vidět lidi plakat.“

„Ježíši,“ řekla Carrolsonová.

„Nesuďte nás na tomto základě,“ zaprosil Olmy. „Naši lidé mají stejně silné pocity, ale vyjadřujeme je odlišně.“

„Už je mi dobře,“ Patricie si neúspěšně utírala tváře a oči. „Tohle nosíte jen pro případ, že my…?“

Olmy se usmál. „Pro případ nouze.“

Lanier vzal kapesník a doutřel jí tvář, pak zamával látkou ve vzduchu, aby chytil pár zatoulaných kapek.

„Díky,“ řekl a vrátil ho Olmymu.

„Není zač.“

Vstoupili do terminálu. Uvnitř duté konstrukce vymezovaly světelné paprsky cesty určené vozidlům. Uprostřed, ještě asi kilometr pod nimi, byla vlastní brána – obrovitá díra s hladkými okraji, vedoucí do jednotvárné modři.

„Je to naše druhá největší brána, má pět kilometrů v průměru,“ řekl Olmy. „Největší je sedm kilometrů široká a vede do světa Talsit v bodě jedna celá tři krát deset na sedmou.“

„Touhle – proplujeme?“ zeptal se Heineman. Disk pokračoval v sestupu.

„Ano. Žádné nebezpečí nehrozí.“

„Jenom mému zdravému rozumu,“ řekl Heineman. „Garry, přál bych si, abych byl malíř pokojů.“

Nyní se vznášeli přímo nad bránou, ale za modří neviděli žádné podrobnosti. Pět menších disků se v letce pohybovalo pod nimi a uvolňovalo jim cestu. Na okraji brány se k majestátnímu, řízenému klesání řadily od dopravních pruhů stovky válců a ostatních dopravních prostředků.

Světelné vodící čáry se kolem nich přeskupily do sloupce. Když sestoupili do místa, kde byli přibližně v úrovni okraje brány, Lanier najednou dole, přímo pod nimi, rozeznal podrobnosti. Svět Frantů byl zatím rozeznatelný jen jako by byl zdeformovaný ve starobylou válcovou kresbu, viditelnou, jen když se položí na kruhové zrcadlo. Rozeznával moře, vzdálené hory, černé proti ultramarínové obloze, protažený a zářivý sluneční kruh.

„Ježíši,“ řekla opět Carrolsonová. „Podívejte se na to.“

„Přál bych si, abych to neviděl,“ řekl Heineman. „Myslíte, že má Olmy Kinedril?“

Vznášející se skupiny homorfů a neomorfů črtaly jasné kruhy a výbuchy barev. Disk vibroval a povrch krajiny hladce vplouval do správné perspektivy. Vodící sloupec světelných paprsků zanikl, oni dokončili průchod branou a náhle se snášeli na oslnivě bílou plochu.

Lanier, Carrolsonová a Patricie se přesunuli do nižší úrovně disku, blízko pavučinového pole energie, takže mohli pozorovat horizont světa Frantů. Na všech stranách byly mezi disky, které se vznášely a vyvrhovaly náklad, rozmístěny válce a ostatní dopravní prostředky. Lanier se otočil kolem dokola a přehlédl hory a moře za bíle dlážděnou příjmovou oblastí. Ještě nikdy neviděl tak jasně modrou oblohu.

Jako planoucí pochodeň, která na obloze kreslí žhnoucí oblouk, se řítil k vzdálené mořské hladině meteor. Ještě před dopadem vyrazilo zpoza horizontu tkanivo pulsujících oranžových paprsků a meteorit roztříštilo. Objevily se další paprsky a zničily bláznivě poletující úlomky. Na oceán a zemi dopadl jen prach.

„Tohle je v kostce příběh jejich života,“ řekla Ram Kikura a ukázala na místo, kde se meteorit potkal se svým koncem. „Proto jsou Franté Franty.“ Vzala Laniera za ruku a druhou natáhla k Patricii. Olmy shromáždil zbylou trojici u sebe. „Půjdeme. Brzy se vylodíme. Je tu větší tíže; zpočátku budete potřebovat pásy.“

Disk dospěl k určené přistávací ploše. Když se přiblížili k bílému dláždění, průhledné pole pod nimi se přeskupilo a pavučina z jasných vláken se změnila ve vír.

„Prezidentův advokát a ředitel Nexu sestoupí jako první,“ řekla Ram Kikura. „Pak půjdeme my, po nás Franté a pak zbytek.“

Oligand Toller, Hulane Ram Seija a jejich pobočníci – dva neomorfové v podobě ryby a tři homorfové – se snášeli do středu víru a byli jemně uloženi na dláždění pod diskem. Olmy pobídl svoji skupinu a přemístili se stejnou cestou, jejich nohy se dotkly povrchu pár metrů od prezidentova doprovodu.

Po měsících v Thistledownu a na Cestě byl Thimbl šokem, zdálo se jim, jako by nesli na zádech náklad cihel. Patricii podklesla kolena a svaly na nohou protestovaly. Heineman zasténal a Carrolsonová měla napjatou tvář.

Na obrovských bílých kolech se k nim přihnaly jako autobus velké, nízko zavěšené čtvercové stroje. Jak lidé nastupovali, Franté je opatřovali antigravitačními pásy, aby snížili účinek vyšší přitažlivosti. Neomorfové, bez trakčních polí prakticky bezmocní, dostali speciální plně antigravitační pásy, přizpůsobené jejich rozličným tvarům.

„Tohle by vás mohlo rozptýlit,“ řekla Ram Kikura, když se autobus převalil přes bílé dláždění a vjel na širokou, cihlově zbarvenou silnici. „Jedeme na pláž.“

Svět Frantů, vysvětlila, slouží jako rekreační místo pro lidské a ostatní kyslík dýchající bytosti Cesty. Protože množství ultrafialového záření, vysílané žlutou trpasličí hvězdou, bylo vyšší, než na jaké byli lidé zvyklí, byl nad několika tisíci kilometry čtverečními vztyčen atmosférický štít. Rekreační oblast ležela pod štítem.

„V oceánu je několik druhů velkých masožravých forem života – v každém případě žádná z nich zatím nechtěla sežrat člověka – a prostředí je čisté. Prostě ideální místo na prázdniny pro ty, co si to můžou dovolit – kteří jsou skutečnými fyzickými občany.“

Hlavní budova rekreační oblasti byla dlouhá a nízká a rozkládala se na krásném místě, čelem k pláži z bílého křemičitého písku na jedné straně srpkovitého zálivu. Každý pokoj měl patio a průhledné dveře, kterými bylo možno vidět nezakrytě skutečnou přírodu nebo různá iluzní zobrazení. Nábytek, v souladu se starosvětským zaměřením rekreační oblasti, byl pravý a neproměnlivý.

Snědli oběd, jejich první jídlo ve světě Frantů, v restauraci vybavené ve stylu konce dvacátého století. Jídlo bylo servírováno homorfy. Automatické dělníky nezahlédli. Po obědě kráčeli k rekreačním budovám a Ram Kikura zkontrolovala jejich pokoje, než jim dovolila vstoupit. Dosud měli na sobě pásy, třebaže Lanier cítil, že už by se bez něj obešel. Ihned si svůj sundal, když uviděl, že Heineman to už udělal a vypadá spokojeně, že se ho zbavil.

Patricie si prohlédla svůj pokoj a pak se připojila k ostatním v Lanierově patiu. Ram Kikura jim řekla, že si mohou na pár hodin odpočinout nebo si zaplavat a že ona i Olmy jim budou nablízku, kdyby je potřebovali. „Mají společný pokoj v prvním patře,“ řekla Carrolsonová spikleneckým tónem, když je Ram opustila. „Myslím, že jsou milenci.“

Patricie otevřela kovovou bránu patia. „Jdu se projít.“ Pohlédla na Laniera. „Ledaže byste si myslel, že musíme zůstat pohromadě celou dobu.“

„Ne, pravděpodobně jsme tady v bezpečí. Jen běžte.“

Lanier ji pozoroval, jak kráčí pláží, brodí se pískem kolem homorfů a dokonce pár opásaných neomorfů. Nikdo jí nevěnoval moc pozornosti. Zavrtěl hlavou a usmál se.

„Jako v Acapulcu,“ řekl, „s pár podivnými balóny, co se vznášejí kolem.“

Farleyová ho objala. „Nikdy jsem v Acapulcu nebyla, ale nemyslím si, že by tam obloha měla takovouhle barvu.“

„Hrdličky,“ odfrkla si Carrolsonová a podívala se vyčítavě na Heinemana. „Nikdy jsi o mě takhle nepečoval.“

„Já jsem technik,“ řekl Heineman. „Nerozmazluju, jenom se snažím, aby věci fungovaly dobře.“

„To opravdu děláš,“ přikývla Carrolsonová.

„Můj Bože, poslouchej nás, jak jsme spokojení,“ řekl Lanier.

„Patricie není,“ řekla Carrolsonová. „Viděla jsem, jak ztuhla, když si všimla vás dvou. Myslím, že žárlí, Garry.“

„Kriste pane.“ Lanier si sedl do křesla a zíral přes oslnivou pláž a jasně zelenomodré moře na obzor ostrý jako nůž. „Hned jak jsem ji uviděl poprvé, zdála se mi záhadná.“

„Mně ne,“ řekla Farleyová. Všechny tváře se k ní otočily. „Nakonec jsem jí trochu porozuměla,“ pokračovala. „Já byla jako ona – méně skvělá, ale řídila jsem se hodnotami poznanými v mládí. Tvrdošíjně. Byla jsem nešťastná až do pětadvaceti nebo šestadvaceti, než jsem se rozhodla, že budu normálnější – z vnějšku normální.“

„Zítra jí bude čtyřiadvacet,“ oznámila Carrolsonová.

„Ona má narozeniny?“ zeptala se Farleyová.

Carrolsonová přikývla. „Mluvila jsem s Olmym a vysvětlila mu, co je to oslava narozenin. Myslí si, že je to dobrý nápad. Oni tu zjevně narozeniny nemají – hodně málo lidí se rodí opravdově, v biologickém smyslu. Mají jmeniny, oslavy dospělosti – většinou v Axis Naderu. Soudím, že věk pro ně neznamená tolik jako pro nás.“

„Takže, jaká to bude oslava?“

„Navrhuji malou – my, Olmy, Ram Kikura. Souhlasil.“

„Lenoro, jste zázrak,“ řekl Lanier, neúmyslně přitom napodobil tón hlasu Hoffmanové. Carrolsonová vysekla pukrle a ukazováčky si udělala důlky v tvářích.

„Jsme víc než veselí,“ řekl Heineman a hleděl na ni. „Jsme úplní cvoci.“

Po půl kilometru chůze pláží Patricie uviděla Oliganda Tollera, jak stojí v písku přímo proti ní. Měl na sobě kraťasy, odhalující pěkné, světle ochlupené nohy mírně do O a nápadnou košili s havajským potiskem. „Líbí se vám to?“ zeptal se a zapózoval.

Zírala na něj a nevěděla, co říct.

„No, zkusil jsem to,“ řekl a zdál se zklamaný. „Rád bych si s vámi promluvil, jestli dovolíte.“

„Nejsem si jistá –“

„Mohlo by to být důležité. Pro vás všechny.“

Stála bez pohnutí, hlavu nepatrně nakloněnou, dívala se na něj a neříkala nic.

„Budeme pokračovat v procházce,“ navrhl Toller. „Něco bych vám rád vysvětlil, než se setkáte s prezidentem pokud si na nás udělá čas.“

„Pak tedy mluvte,“ řekla a předešla ho. Udělal dva dlouhé kroky, aby ji dohonil.

„Nejsme vaši nepřátelé, Patricie,“ připomenul Toller. „Cokoli vám Olmy napovídal –“

„Olmy neřekl nic proti nikomu,“ řekla Patricie. „To je jen moje nálada,“ řekla. „Jsme – nejsem v posledních dnech moc šťastná; ze zřejmých důvodů.“

„Pochopitelně,“ řekl advokát a srovnal s ní krok. Kolem nich se koupali lázeňští hosté a vznášeli se neomorfové a nikdo z nich nevypadal, že by se mu zdálo něco neobvyklého na tom, že prezidentův advokát a žena z hloubi jejich minulosti kráčí bok po boku. Nevěnovali jim pozornost. „Zjistil jsem, že rekreační oblast je báječná – často sem jezdím. Připomíná mi to, co znamená být člověkem… rozumíte?“

„Zjistit, že věci jsou skutečné,“ přitakala Patricie.

„Ano. A na chvíli uniknout starostem. No, tohle jsou samozřejmě pracovní prázdniny; a krátké – nemůžeme zde zůstat déle než dva místní dny. Ale myslíme si, že bude užitečné ukázat vám, jak náš systém funguje. Pokoušíme se zajistit si vaši podporu – Patricie? Smím vám tak říkat?“

Přikývla.

„Podle toho, jak se věci vyvíjejí, mohou mít vaši lidé velký vliv. Nehodláme vám nutit naše zvyky ani názory – takhle naše vláda nefunguje. Konečně, byla vytvořena podle vašeho vzoru.“

Zastavil se na vlnolamu z přírodního čediče, který vybíhal do moře. Patricie se otočila a všimla si malého, jasného meteoru, který letěl napříč horizontem. Žádné paprsky po něm nesáhly, aby ho zničily – byl dost malý na to, aby se rozpadl sám od sebe.

„Pomohli jsme Frantům nainstalovat jejich Nebeské kopí,“ řekl Toller. „Když jsme otevřeli bránu, byli v raně atomovém věku. Dohodli jsme se na výměně informací, nastolili poměr návštěvník – ochránce a dali jim vše, co potřebovali k ochraně svého světa před úlomky komet, které je vždy jednou za tisíc let ohrožují.“

„Co jste dostali na oplátku?“

„Ach, obdrželi mnohem víc než Nebeské kopí, které jsme jim darovali. Zpřístupnili jsme jim Cestu. Jsou nyní plnoprávnými společníky ve třech branách a v obchodu se třemi světy a obchodních soustavách v obyčejném vesmíru kolem nich. Na oplátku nám pronajali suroviny a informační práva. Ale nejcennějším zbožím, kterým nám přispívají, jsou oni sami. Setkala jste se s Olmyho partnerem. Zjistili jsme, že jsou ideální na spolupráci – vynalézaví, spolehliví, neustále příjemní. A dokonce můžeme říct, že mají ze spolupráce s námi nefalšovaný požitek.“

„Zní to, jako kdybyste mluvil o užitečných domácích zvířatech,“ řekla Patricie.

„Ano, tento aspekt tu je,“ připustil Toller. „Ale jsou přinejmenším stejně inteligentní jako my – jsou nedoplnění, samozřejmě – a nikdo s nimi nejedná jako s druhořadými občany nebo domácími zvířaty. Měla byste se zbavit některých předsudků z minulosti, abyste viděla naši situaci jasně, Patricie.“

„Předsudků jsem se zbavila,“ řekla. „Já jsem jen…“ Zdvihla ruce a zavrtěla hlavou. Ani jednou od začátku setkání nepohlédla Tollerovi přímo do tváře.

„Než jsme přišli, tak Timbl procházel každých tisíc let úlomky starých komet. Pravidelně ztráceli víc než polovinu populace. Celý jejich oceán je z kometární vody – shromážděné za miliardy let. Jak se zdá, před milionem let tu byl poměrně klid a v tomto období se Franté vyvinuli do současné podoby a vybudovali základní kultury. Pak znovu začaly padat úlomky. Postupně se jednotliví Franté stávali více podobní jeden druhému, předávali si vědomosti a osobní charakteristické rysy pomocí chemických nosičů, pak pomocí kulturních prostředků. Stali se svéráznou společností a lépe odolávali otřesům z kometárního bombardování. Ale nikdy si neuvědomili svoje možnosti a nepřesvědčili se o nich, dokud jsme neotevřeli bránu. Nyní používají některé naše technologie – ke svému zálohování používají vysoce rychlostní piktory a dokonce si vyměňují částečné osobnosti. Kolem a kolem, nevím, kdo měl větší štěstí – Franté nebo my. Kdyby nám Franté nepomohli, prohráli bychom před staletími válku s Jarty.“

Patricie soustředěně poslouchala a vstřebávala to, co neměla čas najít v informační službě. „Proč jste neustavili také s Jarty poměr návštěvník – ochránce?“ zeptala se.

„Ah! Jarté, to je docela jiná historie. Jistě víte, že jsme zjistili, že okupují Cestu, když jsme ji poprvé připojili k sedmému dómu.“

„To jsem slyšela,“ řekla a vzpomněla si, co jí řekl uličník.

„Inženýr naneštěstí otevřel pokusnou bránu do domovského světa Jartů. Čas Cesty nebyl ještě srovnaný s naším časem. Měli možnost strávit tři století v neúplné Cestě, udělali si z ní domov, dokonce se naučili otvírat hrubé brány. Když byla Cesta připojena a otevřena, tak tam byli – bylo jich mnohem víc než dnes. Silní, inteligentní, agresivní, pevně přesvědčení, že jsou předurčeni osídlit všechny vesmíry. Vedli jsme s nimi zuřivou válku a v prvních desetiletích jsme je zahnali. Pak jsme otevřeli vybrané brány a vyplnili první segment – k jedna celá krát deset na pátou – půdou a vzduchem. Celou dobu, co jsme budovali Axis City, jsme s nimi vedli šarvátky, zaháněli je dál a dál, zavírali brány. Nakonec ustoupili na dvě celé krát deset na devátou a v tomto místě jsme zřídili bariéru. Pokoušeli jsme se je přesvědčovat, sjednat výměny. Nestáli o to. Zjistili jsme, že z Cesty je nedostaneme – nejsme dost silní.“

Patricie se posadila na nejnižší stupeň schodiště vedoucího na vrchol vlnolamu. „A jak vám můžeme pomoci my?“

„To je skutečně složitá otázka,“ zamyslel se Toller. „Nejvíce nám pomůžete, když nás budete podporovat. Nebo – nebudete proti nám.“

„Teď se můžete všichni vrátit domů,“ řekla Patricie. „Například.“

Toller se na chvíli odmlčel, zmatený z jejího prudkého myšlenkového skoku. „Přesně.“ Sedl si vedle ní a ona se o pár centimetrů odtáhla. „Je to tak. Osobně, navzdory nejupřímnější prosbě sera Laniera, nevidím zatím nejmenší důvod k návratu na Zemi.“

„Můžete pomoci přeživším.“

„Patricie, oni – vy – se stanete námi. Nevidím nic špatného na tom, když se svět uzdraví sám. Skutečnost, že jsme udělali kauzální smyčku – že jsme se vrátili do nejhoršího bodu naší světočáry – není to, co bych považoval za příležitost. V tomto okamžiku je to handicap. Vysvětlil vám Olmy, jak chceme dostat Jarty z Cesty? Po dobrém?“

Zavrtěla hlavou.

„Je to ctižádostivý plán. Už jste slyšela pověsti o rozštěpení – rozdělujícím Axis City na dvě části?“

Rozhodla se hrát němého a znovu zavrtěla hlavou.

„Naše výzkumná skupina pro trhlinu před lety objevila, že Axis City může být urychleno na rychlost blízkou c – blízkou rychlosti světla. Samotné město by nebylo poškozeno a obyvatelé by zažili jen minimální nepohodlí –“

„Myslím, že bychom to měli slyšet všichni,“ rozhodla se náhle Patricie a vstala. „Mám na mysli celou naši skupinu. Nejen já.“

„Mohou se dozvědět všechno, co chtějí. Až se vrátí do Axis City, můžete je vést – všechno je dostupné v Paměti města. Nebo vám to může vysvětlit Olmy.“

„Proč už nám to neřekl?“

„Patricie, náš svět je mimořádně složitý, jak víte snad ještě lépe než já. Pochybuji, že měl Olmy příležitost vás vzdělat v tisíci důležitějších věcech, které byste o nás měli vědět.“

„V pořádku,“ řekla Patricie, vkročila do písku a otočila se čelem k Tollerovi. „Poslouchám.“

„Dosáhnout této rychlosti by zabralo asi den při zrychlení okolo tří set g – což je těsně pod teoretickou hranicí systému pro tlumení setrvačnosti a pro něco tak velkého jako je Axis City, cestujícího na trhlině. Trhlina bude silně přetížena a bude vyvíjet tvrdou radiaci a těžké částice… Ale uvnitř Cesty, už při rychlosti jedné třetiny rychlosti světla, se budou vytvářet časoprostorové rázové vlny. Této rychlosti bychom dosáhli kolem jedna celá sedm krát deset na devátou. Projeli bychom územím drženým Jarty s pustošivým účinkem. Relativistická zakřivení uvnitř Cesty budou neuvěřitelná. Samotný povrch Cesty bude naším průjezdem změněn a jakákoli brána, kterou Jarté otevřeli, bude zahlazena“ – mávl rukou, jako by něco naprosto srovnal se zemí – „jako žehlený kus látky v jedné z prádelen vašeho světa.“

Patriciiny oči se rozostřily. Její mysl nyní vstřebávala myšlenku relativistického objektu uvnitř Cesty – a uvědomovala si, že uvnitř Cesty bude relativistický každý objekt, cestující rychlostí pouhé jedné třetiny c.

„Velkolepý plán, nemyslíte?“

Nepřítomně přikývla. „Jak daleko byste jeli po Cestě?“

„O tom se ještě diskutuje.“

„A jaké jsou alternativy?“

„Konference i teď uvažuje o alternativách – a už trvá přes tři týdny. Věříme, že Jarté prorazí naše bariéry během pár let, snad měsíců. Zaplaví naše nejširší brány samozřejmě, zavřeme je a zrušíme – a nakonec, ke konci desetiletí, nás zaženou zpět do Thistledownu. Budeme se muset evakuovat a zabránit jim, aby nás následovali, budeme muset zničit Cestu. To by byla neuvěřitelná pohroma.“

„Jste si tím jistý?“

Toller jednou přikývl. „Nedokážeme je zadržet nadlouho. Zesílili a zajistili si pomoc dalších světů – otvírali brány po celém svém úseku Cesty.“

„Nemohli byste udělat totéž?“

„Jak jsem řekl, měli obsazenou Cestu o pár století déle než my. Jsou s ní v mnoha směrech seznámeni lépe než my, i když my jsme ji stvořili.“

Toller jí neřeklo jedné alternativě, o níž se zmínil uličník – odříznout Thistledown od Cesty a „umrtvit“ ji, uzavřít ji, ale tak, že nepřestane existovat a bude nezávislá na strojích šestého dómu. Rozhodla se, že se ho na tuto možnost nezeptá. „To je fascinující,“ řekla. „Dejte mi čas o tom popřemýšlet.“

„Ano, dobrá, jsem si jistý, že jsem porušil všechna společenská pravidla, Patricie. Byla jste velice laskavá, že jste mě vyslechla. Náš čas je omezený, jak vidíte, a vy jste do rovnice zanesli další člen…“

„Tím jsem si jistá,“ řekla Patricie. Snad víc, než si myslíš… „Ráda bych se teď vrátila.“

„Samozřejmě. Doprovodím vás.“

Usmála se na něj, oči dosud rozostřené. Toller skoro nemluvil, když se vraceli ve svých stopách k rekreačním budovám, a to Patricii vyhovovalo.

Téměř vklouzla do stavu, kdy její mysl pracovala a vyvolávala osobní poznámky. Rychle prošla Lanierovým pokojem, narychlo se omluvila a odebrala se do vlastního obydlí, lehla si na postel a pevně zavřela oči.

Toller se pozdravil s ostatními a několik minut s nimi hovořil a vysvětlil jim, že s Patricií užitečně prohovořil důležité záležitosti, týkající se jich všech. Když odešel, zaklepal Lanier na Patriciiny dveře, ale nedostal žádnou odpověď.

„Patricie?“ zavolal.

„Ano,“ řekla tiše a zvedla tvář.

„Jste v pořádku?“

„Odpočívám. Připojím se k vám při večeři.“

Podíval se na hodinky; jejich druhé jídlo ve světě Frantů, údajně večeře, začínalo za hodinu. Vrátil se do pokoje.

„Jak je jí?“ zeptala se Carrolsonová.

„Říká, že dobře. Dřímá.“

„To se mi nezdá,“ zapochybovala Farleyová. „Ráda bych věděla, co jí Toller řekl.“

Kapitola padesát osm

Schůzka trojice mužů, kteří převzali Mirského moc, začala a skončila během půl hodiny. Uspořádali ji v Pletněvově soukromé chatě a Annenkovskij hlídal venku, aby měli jistotu, že nikdo neposlouchá.

Tématem byl Mirského vzkaz Garabedianovi. Nyní stáli před jeho rozřešením, Pletněv trval na tom, že je jednoduché.

Nejdříve Garabedian a Pogodin váhali. Pletněv tvrdil, že přece nemají jinou možnost. „Podívejte, pokusili se zavraždit Mirského a byli někam zavřeni,“ řekl. „Teď budou propuštěni. Není to jasné? To měla na mysli ta Američanka. To mi dává smysl.“

„Takže, co uděláme?“

Pletněv potěžkal kalašnikova. Většina laserových zbraní nebyla dlouho dobita, a navíc, vždycky dával přednost kulkám.

„Nebudeme zavřeni?“ zeptal se Garabedian.

„Byl někdo zavřený po boji?“ zeptal se Pletněv. Pogodin zavrtěl hlavou.

„Pak je jenom musíme zabít mimo město.“

„Nelíbí se mi myšlenka, že je zabijeme bez procesu.“

„Nemáme jinou možnost,“ řekl Pletněv. „Kecy, Mirskij nechal vzkaz tobě, ale já jsem pochopil, co chtěl doopravdy říct. Vělgorskij má pořád ještě přívržence. Bez Mirského můžeme my tři rozumně vládnout, ale jestli se vrátí zampolité, všechny nás zastřelí. Setkáme se s nimi a uděláme, co udělat musíme. Souhlasíte?“

Pogodin a Garabedian přisvědčili.

„Pak tedy pojďme,“ řekl Pletněv. „Počkáme si na ně. Bude lepší, když tam budeme dřív, než abychom je promeškali.“

Mirskij opustil náklaďák na břehu a kráčel do vnitrozemí s batohem plným sušených potravin. V této části čtvrtého dómu byla hojnost podlouhlých jezírek a všude se dalo výborně rybařit. Vůbec nepochyboval, že přežije. Tyhle lesy nebyly zamýšleny jako drsné prostředí. V regionech, kde sněžilo – zhruba ve čtvrtině dómu, v oblasti, jejíž vnější hranicí byla linka 180 – bylo sněhu málo a pršelo jen tak často, aby se rostliny v dómu udržely při životě.

Bude-li skromný, nějak se protluče.

Prvních pár dní strávil mírumilovně, nic moc nedělal, jen si zhotovil přiměřený rybářský prut. Četl zprávu amerických biologů o čtvrtém dómu a věděl, že tu jsou žížaly a larvy, použitelné jako návnada. Jeho úzkost zmizela a on se divil, proč neodešel dřív.

Nyní se zřídka setkával s hraničními značkami své nové mentality. Buď zmizí, nebo se je naučí ignorovat.

Pátého dne v lese 180 našel znamení, že není sám. Ruský potravinový balíček a americká plastová nádoba prozrazovaly, že si sem našel cestu jeden nebo více ruských vojáků. Objev ho netrápil. Místa tu bylo skutečně dost pro všechny a soukromí také.

Sedmého dne potkal na kraji travnaté mýtiny Rusa. Nepoznal ho, ale voják Mirského poznal a rychle zmizel zpátky v lese.

Osmého dne se znovu uviděli přes úzké jezírko a tentokrát voják neutekl.

„Jste sám, že ano?“ zeptal se voják.

„Až doteďka,“ odpověděl Mirskij.

„Ale jste velitel,“ volal voják rozčileně.

„Už ne. Jak tu jde rybaření?“

„Nic moc. Všiml jste si, že tu všude jsou komáři a mouchy, ale neštípou?“

„Ano, všiml.“

„Ptám se proč?“

„Dokonalý projekt,“ nadhodil Mirskij.

„Zajímalo by mě, jestli tu někdy sněží.“

„Myslím, že ano, jednou za rok nebo tak nějak. Ale nebude tu taková zima. Ne jako v Moskvě.“

„Líbila se mi pod sněhem,“ řekl voják. Mirskij přisvědčil. Sešli se na jednom konci jezírka, šli společně lesem a hledali lepší místo k rybaření.

„Američani by řekli, že jsme Huckleberry Finn a Tom Sawyer,“ poznamenal voják, když nahodili vlasce do proudu. „Víte, Američani nejsou tak špatný jako na Zemi. Než jsem se rozhodl odejít do lesa, tak jsem myslel na dezerci.“

„Proč jste to neudělal?“ zeptal se Mirskij.

„Chtěl jsem být sám. Ale nevadí mi, že jste tady, generále.“ Voják zahoupal konečkem prutu a doufal, že přivábí pstruha. „Vrátilo mi to víru v lidstvo. I generál chtěl z toho všeho vypadnout.“

Voják, který Mirskému nikdy neřekl jméno, opustil tábor několik týdnů před Mirského smrtí v knihovně. O tom, co se stalo, nic nevěděl a Mirskij mu to neřekl.

Začínal se znovu cítit jako normální lidská bytost a ne jako podivín nebo duch. Bylo báječné mít čas se posadit a obdivovat kapku vody na listu nebo vodu čeřenou rybami při sbírání hmyzu. Nezáleželo na tom kdo je, ale jenom že je.

Minuly ještě dva dny a Mirského začalo zajímat, jestli ho někdo hledá. Vysoce účinné teleskopy by ho snadno našly a se senzory zachycujícími infračervené záření by bylo jedno, jestli je ukrytý pod stromy nebo ne. Bál se, že teď jsou zampolité opět svobodní a že upevnili svoje pozice – jestli Pletněv a ostatní nejednali podle jeho varování.

Trochu ho zajímalo, co se stalo.

Nejvíc ze všeho mu chyběla noc. Dal by cokoli, kdyby mohl strávit pár hodin ve smolné tmě, zavřít oči a nic nevidět, ani mdlou hnědou záři zastíněného lesa zpod očních víček. Také mu chyběly hvězdy a měsíc.

„Myslíte, že je na Zemi naživu někdo, koho známe?“ zeptal se jednoho rána voják, když si opékali pstruha na nízkém roštu z oloupaných větví položeném nad ohníčkem.

„Ne.“

Voják sklonil hlavu a pak jí v údivu zavrtěl. „Myslíte, že ne?“

„Není to moc pravděpodobné,“ řekl Mirskij.

„Ani nejvyšší velení?“

„Možná. Ale nikoho z nich jsem doopravdy neznal.“

„Hmm.“ Pak, jako by to bylo důležité, voják řekl: „Znal jste Sosnického.“

„Ve skutečnosti neznal.“

„Myslím, že to byl dobrý člověk,“ voják sundal pstruha a zkušeně ho nožem vykostil.

Podal polovinu Mirskému, hlavu a kosti hodil do křoví.

Mirskij přikývl a jedl rybu, i kůži a všechno, zamyšleně žvýkal, dokud nezahlédl mezi stromy za vojákem stříbrný záblesk. Přestal žvýkat. Voják si všiml jeho pohledu a otočil hlavu.

Mezi stromy se vznášel dlouhý kovový předmět, který se zastavil pár metrů stranou. Mirskému se rozšířily oči; objekt se podobal ruskému pravoslavnému kříži z chromu, s masivní kapkou vespod. Ve spoji šikmého a horizontálního ramene kříže rudě zářila skvrna.

Voják vstal. „Je to americké?“

„Myslím, že ne,“ Mirskij také vstal.

„Pánové,“ řekl anglicky ženský hlas. „Neznepokojujte se. Nemáme v úmyslu vám ublížit. Naše detektory nám prozradily, že je zde fyzický jedinec, který podstoupil doplňující operaci.“

„Je to americké,“ voják začal couvat a připravovat se na útěk.

„Kdo jste?“ zeptal se Mirskij také anglicky.

„Vy jste osoba, která obdržela doplňující operaci?“

„Myslím, že ano. Ano.“

Voják vydal z hloubi hrdla podivné zachrochtání a prodral se mezi stromy.

„Jsem to já, jeho nechte na pokoji.“

Pomalu k němu přicházela žena v černém. Mirskij si podle uniformy myslel, že by to mohla být Američanka – ale pak si všiml, že střih je zcela odlišný. A vlasy ostříhané po stranách do ztracena a na temeni spletené do jakéhosi vrkoče – určitě nebyly americké. Trvalo mu několik sekund, než si všiml, že nemá nosní dírky a že má malé a okrouhlé uši. Zastavila se vedle chromovaného kříže a zdvihla ruku.

„Vy nejste občan Axis City, že?“ zeptala se. „Ani ortodoxní Naderita?“

„Ne,“ odpověděl Mirskij. „Jsem Rus. Kdo jste vy?“

Dotkla se ramene kříže a vzduchem mezi nimi proběhl záblesk světla.

„Doprovodíte mne? Shromažďujeme všechny obyvatele těchto dómů. Nic se vám nestane.“

„Mám jinou možnost?“ zeptal se, stále klidný. Může člověk, který už jednou zemřel, cítit nějaký strach?

„Bohužel ne,“ řekla žena a příjemně se usmála.

Judita Hoffmanová zrovna skončila devítihodinový maratón jednání o restrukturalizaci právního systému pro personál NATO na Kameni. Beryl Wallaceová trvala na tom, že se vrátí do ženské ubytovny později. Hoffmanová v pokoji okamžitě usnula, byla tak vyčerpaná, že jí chvíli trvalo, než přišla k vědomí a až o pár sekund později pochopila, co ji probudilo. Na komunikátoru zvonil poplach.

Bouchla do tlačítka. „Hoffmanová,“ řekla, jazyk měla opuchlý a nemotorný.

„Joseph Rimskaya, čtvrtý dóm. Judito, zaznamenali jsme zvýšený výskyt duchů – sám jsem viděl dva.“

„Opravdu?“

„Jsou kovoví, podobají se křížům, prolétají nad naším táborem a také nad ruským územím. Pár jsme sledovali našimi lokátory. Jen v tomhle dómu jich musí být dvacet nebo třicet. Jsou všude.“

Hoffmanová zaťala zuby a než se podívala na hodinky, protřela si oči. Nespala ani hodinu. „Jsi teď v nulovém táboře čtvrtého dómu?“

„Jsem.“

„Už jsem na cestě.“

Vypnula komunikátor a hned měla další hovor. Tentokrát ho přerušila Anna a dohadovala se s hlasem na druhém konci, když se Hoffmanová ozvala.

„Judito, promiňte,“ omlouvala se chvatně Anna. „Beryl mi řekla, že spíte a já byla pryč jenom chvilinku –“

„Slečno Hoffmanová, tady je plukovník Berenson, sedmý dóm –“

„Prosím vás, plukovníku,“ skočila mu do řeči Anna.

„Tohle je případ nouze –“

„Anno, nechte ho mluvit.“

„Slečno Hoffmanová, naše senzory zachytily tucty možná stovky – objektů, velkých i malých. Některé téměř jistě prošly vrtem a teď jsou v šestém dómu –“

„Přinejmenším jsou ve čtvrtém dómu,“ řekla Hoffmanová. „Plukovníku, spojte se s Rimskaya. Také má záznamy. Příštím vlakem přijedu do čtvrtého dómu.“

Zabalila si pohotovostní kufřík, proběhla chodbou, zakopla a skoro spadla po hlavě ze schodů. Přidržela se zábradlí, dokud závrať nezmizela, pak seběhla co nejrychleji ze schodů, aniž si zlomila vaz. Anna na ni dole čekala s hrnkem vody a povzbuzujícími prášky.

„Sakra, co to je?“ zeptala se Hoffmanová a hodila je do sebe.

„Hyperkofein. Lanier ho bral celou dobu.“

Hoffmanová spolkla další dvě tablety a zapila je vodou.

„Co je to tentokrát?“ zeptala se Anna, měla bledou tvář. „Ne další útok?“

„Ne zvenku, miláčku,“ usmála se Hoffmanová. „Kde jsou Wallaceová a Polková?“

„V druhém dómu.“

„Řekněte jim, že jsem ve čtvrtém dómu, v nulovém táboře; řekněte jim, ať se tam nebo v nulovém vlaku se mnou sejdou.“

Hoffmanová vyběhla z bungalovu a přivolala si náklaďák, aby ji vzal do druhého dómu. Generál Gerhardt vyběhl z jídelny na svých krátkých tlustých nohách, v ruce vysílačku, svolával námořnictvo a mával na ni, aby ho následovala. Doreen Cunninghamová se s nimi setkala u bezpečnostního plotu a všichni beze slova zamířili ke dvěma náklaďákům, nečinně stojícím za náspy.

Právě lezli do bližšího auta, když se spustilo poplašné zařízení ve vědeckém táboře. Hoffmanová ustoupila od dveří náklaďáku a instinktivně trhla hlavou. Nahoře se volně vznášel stříbřitý kříž. Masivní výstupek na dolní části mu dodával zlověstný a zároveň hloupý vzhled. Připomínal Hoffmanové bizarní zbraň z válečnických filmů osmdesátých let.

„To nejsou Rusové, že?“ zeptala se, dosud nepatrně popletená přerušeným spánkem.

„Ani náhodou, milostivá,“ řekl Gerhardt a rukou si zaclonil oči před světlem trubice. Kříž obletěl tábor, pak vystoupal až k plazmové trubici, změnil se ve stříbrnou špendlíkovou hlavičku a zmizel. „To byl opravdu on. Duch.“

Se západem slunce obloha nad hlavou potemněla do půlnoční modři. Tam, kde byl poslední záblesk zrudlého slunečního okraje pohlcen oceánem, se začaly tmavě hnědé stínové linie mraků obtáčet a zatahovat obzor k zenitu, kde se hroutily do pěnivých pruhů, a okraje každého pruhu zachytávaly elektricky fialové záblesky. Farleyová a Carrolsonová šly spát už před hodinou; dny ve světě Frantů měly asi čtyřicet hodin. Lanier vytrvale přemýšlel a spát se mu nechtělo. Západ slunce pozoroval z patia, s Heinemanem po boku. Patricie od rozhovoru s Tollerem ještě nevyšla ze svého pokoje.

Olmy, bosý a oblečený do kraťasů a modrého saka s dlouhými rukávy, kráčel pískem pár metrů od nich, zahlédl je a došel k nim. „Pane Heinemane, pane Laniere,“ a oni ho pozdravili pokývnutím úplně jako gentlemani z vyšší společnosti; chyběly jim pouze dýmky, formální oblečení a večerní drinky k dokončení obrazu. „Máte požitek ze zdejšího pobytu?“

„Velký,“ řekl Lanier. „První opravdové počasí, které jsem po pár měsících zažil.“

„Já po roce,“ doplnil Heineman.

„Já ještě déle,“ pousmál se Olmy. „Na vnějším světě jsem neměl službu,“ – zdálo se, že se dívá do svého nitra – „patnáct let. A tenhle svět jsem nenavštívil padesát.“

„Hodně vás zaměstnávají, pane Olmy?“ zeptal se Heineman a zašilhal na něj.

„Hodně. Jak je Patricii? Jak jsem se dozvěděl, hovořil s ní ser Toller a od té doby nevyšla ze svého pokoje.“

„Ano,“ řekl Lanier. „Za pár minut jsem ji chtěl zkontrolovat. Podívat se, jestli alespoň něco snědla.“

„Hodně se v poslední době přepínala, že?“

„Už jak přišla na Kámen – Thistledown,“ řekl Lanier. „Naložili jsme na ni moc velikou zodpovědnost – opravdu příliš velkou.“

„Mysleli jste si, že by mohla odhalit tajemství Thistledownu?“

„Mysleli jsme, že by nám mohla říct, jestli to, co je v knihovnách, můžeme považovat za směrodatné pro náš svět. Jak se ukázalo –“

„Můžeme i nemůžeme,“ dokončil za něj Olmy.

Lanier se na něj podíval, opět přikývl a odvrátil pohled do houstnoucího šera. „Chová se podivně – i vzhledem k okolnostem.“

Olmy se opřel o zábradlí patia. „Potom, co jsme přijeli do Axis City, vedli jsme spolu dlouhý a zajímavý rozhovor. Jen se třásla, aby se dozvěděla něco o městě, o nás, a chtěla co nejdřív zapadnout. Hlavně se chtěla dozvědět o otvírání bran. To je jeden z důvodů, proč se brzy zúčastníme otevření brány. Říkala vám o svých konečných plánech?“

„Myslím, že ne,“ zamyslel se Lanier. Heineman se naklonil a soustředěně se díval Olmymu do očí.

„Než jsme ji zajali, šla do knihovny dodělat nějakou závěrečnou práci. Měla hypotézu, že při postupu po Cestě lze nalézt mezi branami místo, které my nazýváme geometricky navrstvená oblast. Zaujalo mne, že ví o těchto oblastech – že vypočítala jejich existenci, protože porozumět základům teorie Cesty neznamená ještě pochopení všech jejích důsledků. Byla přesvědčená, že by mohla být schopná zkonstruovat zařízení na otvírání bran a prozkoumat geometrické navrstvení.“

„Co jsou to geometrická navrstvení?“ zeptal se Heineman naříkavým hlasem. Odkašlal si a pohlédl na Laniera.

„Oblasti bran jsou podél Cesty umístěny v přesném taktu. Vedou do přesně definovaných míst vesmírů nepatrně odlišných od našeho původního. Každé otevření brány, procházející Cestou, posune čas v každém vesmíru přibližně o půl roku dopředu. Podle toho, co mi řekla, to Patricie velmi brzo pochopila. Ale nějaký čas jí zabralo, než si uvědomila, že nekonečno alternativních světů musí být spojeno s přítomností zcela jasně vymezených oblastí bran. Propojení se vyskytují v oblastech geometrických navrstvení a zakřivení způsobuje, že propojení vedou k celkovému přemístění některého z vesmírů jak v superprostoru, tak v čase Cesty.“

„Nechápu vás,“ zašeptal Lanier.

„Domnívá se, že by mohla otevřít bránu do alternativního vesmíru, k alternativní Zemi, kde se Smrt nekonala, ale kde se vše jen nepatrně liší od jejího světa. Zjistila, že zařízení na otvírání bran jsou do určité míry vyladitelná. Podle její teorie může s naším zařízením otevřít přesnou cestu k alternativní a pohostinné Zemi.“

„Může?“ zeptal se Lanier.

Olmy chvíli mlčel. „Konzultovali jsme to se dvěma otvírači bran. První je tady na Timblu a druhý je hlavní otvírač, ser Ry Oyu, otec senátorky Prescient Oyuy. On nás očekává na jedna celá tři krát deset na devátou.“

„Je ještě nějaký jiný důvod, proč jsme opustili Axis City?“

Olmy se usmál a přikývl. „Moje důvody, proč jsem vzal s sebou Patricii, byly dost významné. Ale váš příjezd způsobil, že problémy pokračují. Přítomnost jednoho návštěvníka dokážeme udržet v tajnosti – třebaže nyní se to zdá nejisté. Pět návštěvníků – nemožné. Prezident doufá, že z vás udělá raději aktiva než pasiva.“

„Třináct set let a lidé jsou stále lidmi,“ zadumal se Heineman s trochou hořkosti. „Stále se handrkují.“

„Je to pravda, ale ne celá. Ve vaší době byly spousty lidí krutě hendikepovány osobnostními nepokoji nebo nedokonalými myšlenkovými konstrukcemi, takže často jednaly proti svým nejdůležitějším zájmům. I když si sami jasně definovali cíle, neuvažovali ani netušili, jak nejjednodušeji těchto cílů dosáhnout. Jejich protivníci měli často tytéž cíle i velmi podobné systémy víry, a přesto se navzájem krutě nenáviděli. Nyní žádný člověk netoleruje nevědomost ani duševní selhání nebo dokonce nedostatek inteligence. Neschopnost je neomluvitelná, protože ji lze léčit. Jednou ze služeb, kterou poskytuje sera Ram Kikura, je vedení lidí při výběru vhodných dovedností a postojů k práci. Mohou přijmout nezbytné doplňky a je jedno, zda to jsou sady pamětí nebo rozšíření osobností.“

„Tak proč se dosud rozcházejí v názorech?“ zeptal se Heineman.

Olmy zavrtěl hlavou. „To vědět, tak pochopíte jádro celého sporu říše Hvězdy, Osudu a Pneuma. Ve všech nám přístupných vesmírech.“

„Pak je nepoznatelné,“ řekl Lanier.

„Vůbec ne. Je to naprosto jasné. Je jen víc než jeden konečný žádoucí cíl a mnoho stejně účelných způsobů, jak těchto cílů dosáhnout. Bohužel, zdroje jsou omezené a nikdo nemůže jít jen svou vlastní cestou. To platí pro nás všechny. Naši občané jsou z větší části dobrosrdeční, schopní a různorodí. Říkám z větší části, protože systém Axis City není v žádném případě dokonalý…“

„Tedy vlastně říkáte, že bozi sami mohou válčit…“

Olmy přisvědčil. „Zajímavé, jak se primitivní mýty naší mladosti vrací jako věčné pravdy, že?“

Lanier zaklepal na Patriciiny dveře a zavolal její jméno. Po pár minutách a dalším klepání Patricie otevřela dveře a pokynula mu, aby vešel. Vlasy měla zcuchané do pokroucených pramenů. Na sobě měla totéž oblečení jako na pláži.

„Jen jsem chtěl zjistit, jak se cítíte,“ omlouval se Lanier, stál nejistě v obýváku a nevěděl, co s rukama.

„Přemýšlím,“ řekla Patricie, otočila se a podívala se na něj. Měla smutné oči. „Jak dlouho to je?“

„Co jste se vrátila z pláže?“

„Ano. Jak dlouho?“

„Dvanáct hodin. Venku už je tma.“

„Já vím. Rozsvěcovala jsem světla, než jsem vás vpustila. Tohle místo je jako hotelový pokoj. Měl by být, hádám. Podivné. Zpět k základům. Tohle řekl prezident.“

„Nevypadáte dobře,“ řekl Lanier. „Něco není v pořádku.“

„Nedokážu přestat přemýšlet. Jsem ve stavu – říkám tomu ‚hluboké myšlení‘ – jsem v něm už dvanáct hodin. Jsem v něm i teď. S bídou na tebe dokážu mluvit, víš.“

„Přemýšlíte o čem?“

„O návratu domů. Všechno k tomu spěje.“

„Olmy říkal –“

„Garry, ztrácím se. Spěju ke konci jako ten uličník, všechno je pokřivené a neskutečné. Nedokážu přestat přemýšlet. Prezidentův advokát říkal… Garry, potřebuju pomoc. Potřebuju něco, co by mne z toho vytrhlo.“

„Co?“ zeptal se Lanier. Natáhla paži a rozevřela ruku, pohnula prsty. Stiskl jí tu ruku.

„Jsem člověk, ne? Jsem skutečná. Nejsem jenom hračka nebo program.“

„Jsi skutečná,“ potvrdil Lanier. „Dotýkám se tě.“

„Doteď jsem tomu nevěřila. Nevěřil bys, co mám v hlavě. Vidím… tedy myslím, není to vykonstruované ani nahodilé; je to přesné. Jde to z mého nitra, výpočty, teorie. Vidím vesmíry svázané jako listy Bible a znám správná čísla stránek. Olmy mi nevěří, ne úplně. Ale stejně si myslím, že mám pravdu. Oni mají tahle zařízení na otvírání bran, některá velká, některá malá. Když se do jednoho dostanu, všechny nás hned teď můžu vzít domů. Zpátky, do chvíle, kde je všechno v pořádku. Znám číslo stránky.“

„Patricie –“

„Nech mě mluvit!“ řekla divoce. „Zpátky tam, kde není jaderná válka. Kde můj táta čte Tiempos de Los Angeles. Kde na mě čeká Paul. O tomhle přemýšlím, ale nejenom o těchto věcech. Prezident řekl, že mohou poslat Axis City koridorem, Cestou, relativistickou rychlostí. Relativistickou. Vymazat nepřátele. Fungovalo by to. Ale…“

„Zpomal, Patricie.“

„Nemůžu, Garry. Potřebuju dotyk. Potřebuju Paula, ale ten je mrtvý, dokud ho nenajdu.“ Stiskla mu ruku silněji. „Pomoz mi. Prosím.“

„Jak?“

Přivřela oči, jako by stála proti větru, a vykouzlila nejistý úsměv. „Cesta by se rozšířila jako trubka. Po singularitě pocestuje obrovský relativistický objekt. Nafoukne se. Zavře to brány, zataví je to.“

„Jak můžu pomoci? Zavolám Carrolsonovou –“

„Ne, prosím. Jenom ty. Mám poznámky.“ Vytáhla záznamník. Obrazovku pokrývaly obrazce, které Lanierovi nedávaly naprosto žádný smysl. „Mám důkaz. Půjdu do místa geometrického navrstvení… a dostanu nás ven. Ale nemůžu to zastavit.“

„Patricie, říkala jsi, že ti mohu pomoct.“

„Miluj se se mnou,“ řekla náhle.

Lanier na ni v šoku zíral.

„Teď jsem jenom myšlenka. Dej mi tělo.“

„Nebuď směšná,“ řekl, zlobil se – dvojnásobně se zlobil, protože cítil odezvu sympatického nervstva.

Trhla sebou. „Paul je mrtvý. Nebudu mu nevěrná. Když otevřu bránu, bude znovu živý, ale teď není nikde. Já vím, že jsi byl s Farleyovou… A Hoffmanová…“

Téměř vyslovila netaktnost, skoro se zmínila o jeho odpovědnosti za ni a oba to věděli. „Žárlím a nežárlím,“ řekla. „Mám Karen ráda. Mám ráda vás všechny. Cítila jsem se od vás odstrčená, jiná, ale chtěla jsem být… s vámi se všemi. Chtěla jsem, abys mě měl rád.“

„Nezneužiji přece toho, že jsi bezbranná.“

„Zneužiješ? Potřebuju tě. Já zneužiju tebe. Já zneužívám, vím, ale – já jen vím, co mi pomůže. Nejsem holčička. Zrovna teď mám v hlavě něco, co ani tihle lidé neobjevili. Olmy to ví. Ale když budu přemýšlet dál, všechno se uvolní. Praskne.“

Luskla prsty volné ruky.

„Pravděpodobně nejsem v posteli moc dobrá,“ řekla.

„Patricie,“ Lanier se pokusil vymanit ruku z jejího sevření, ještě nechtěl.

Přitiskla se k němu a položila mu ruku na žaludek.

„Budu nepoctivá, když budu muset být. Tělo je tygr, mozek je drak. Nakrm jedno, abys udržel druhé.“

„Také mne vzrušuješ,“ řekl tiše Lanier.

Sjela mu rukou ke ztopořenému penisu. „Nejsem jenom nemotorný malý génius.“

„Ne.“

Patricie zaklonila hlavu, dotýkala se ho a usmívala se jako v extázi, oči zavřené. V Lanierovi už nezůstal žádný odpor. Pustila jeho ruku a on ji zvedl, aby jí rozepnul halenku. Když byli nazí, silně se k sobě přitiskli. Lanier si klekl a líbal jí ňadra. Oči mu zvlhly, když ucítil mezi rty její bradavky. Měla prostřední ňadra, nepatrně zvětšená; jedno bylo zřetelně větší než druhé, pleť mezi nimi byla poseta tmavě hnědými pihami. Lanier náhle ucítil vlnu vášně, která odplavila všechny rozporné emoce. Zatímco se líbali, odvedla ho do ložnice, lehla si vedle něj a jemně se objímali. Zmocnil se jejích boků, natočil si ji a vklouzl hluboko do ní, břišní svaly a svaly na hýždích napjaté. Převalili se, Patricie byla nahoře, pohybovala se proti němu, oči zavřené, velmi uvolněná, jako by si plnila tiché přání. Nazdvihla se a Lanier pozoroval její pohyby bez své obvyklé izolovanosti, namísto toho pociťoval úplnost a souznění. Vlastně to nechápal, mezi nimi dvěma nikdy nebyl ani náznak takového pocitu – jen respekt spolupracovníků. To cítil i k ostatním.

A teď je v posteli s tím malým Juditiným geniem. Teprve nyní si uvědomil, že když ji poprvé uviděl, byl zděšen; jeho úcta k mínění Hoffmanové zakryla počáteční reakci na Patriciinu zjevnou křehkost. A teď byl uvnitř této křehkosti, měl z ní potěšení, a to vlastně ve jménu povinnosti; bylo to k smíchu.

I přesto, že byl vyděšený, nepostrádalo to půvab.

V očekávání vyvrcholení se Patricie pohybovala zcela podle své vůle. S Paulem bývala při milování přirozená. Cítila, jak stav vzrušení opadá, spíš se ukládá než mizí. Její myšlenky průzračněly. Zde bylo ohnisko.

Dospěla k orgasmu a po krátkém oddychu pokračovala v tom jemném, dráždivém pohybu. Lanier se prohnul, pak uvolnil, a znova, výš, zasténal jí na rameni, jak k němu byla skloněná, pohlédl jí do tváře, otevřel ústa v potlačovaném, tichém, chraplavém výkřiku. Po vyvrcholení cítil, jak se v něm všechno uvolňuje, o rocích napětí už ani nevěděl.

Po dlouhé minuty odeznívající vášně leželi v tichu a naslouchali šumění příboje za skleněnými dveřmi.

„Díky,“ řekla Patricie.

„Ježíš,“ řekl Lanier a usmál se na ni. „Je ti líp?“

Přikývla a zavrtala se mu nosem do ramene. „Bylo to dost nebezpečné. Omlouvám se.“

Lanier otočil její tvář k sobě a jemně si ji přitiskl mezi rameno a tvář. „Oba jsme divní patroni. Víš to?“

„Hm.“ Uvelebila se mu na rameni, oči pevně zavřené. „Nemusíš tu dnes v noci spát. Budu v pořádku. Můžeš jít spát ke Karen.“

Pečlivě si prohlížel výraz její tváře. „Dobře.“

Otevřela oči – velké a kočičí – a pohlédla na něj. Teď vypadala neméně tajemně než někteří podivně změnění neomorfové, které viděli v minulých dnech. Ti byli vnitřně lidmi, ale měli podivný zevnějšek.

Ale v nitru Patricie Luisy Vasquezové bylo něco – a bylo to tam snad od začátku – co nebylo docela lidské.

Jen bozi nebo mimozemšťané.

„Díváš se na mne tak divně.“

„Promiň. Jenom přemýšlím, jak je všechno vzhůru nohama.“

„Žádná lítost?“ zeptala se, protáhla se a přimhouřila oči.

„Žádná lítost.“

Když opouštěl její pokoj, cítil, že ho svrbí kůže. Podíval se na paže a uvědomil si, že přes všechno, co viděl a zažil za minulých pár dní, mu dosud nenaskočila husí kůže…

Až do této chvíle.

Kapitola padesát devět

Ještě se nad rekreační oblastí nerozednilo a Olmy už vedl pětici k čekajícímu autobusu.

Carrolsonová jim začala říkat ‚kočárky pro děti‘; to kvůli jejich velkým bílým pneumatikám. Vzduch byl klidný a chladný, hvězdy jasně a nehybně zářily ve šmolkové modročerni.

Patricie byla klidná, nijak nedala na sobě znát, co se stalo mezi ní a Lanierem minulou noc. Ani Farleyová nedávala najevo, že by něco věděla; Lanier se vrátil do jejich pokoje a našel ji spící. On sám usínal dost obtížně; od puberty se do takovéhle situace nedostal.

Ram Kikura přeběhla pruh modrozeleného trávníku a do autobusu nastoupila o pár minut později.

„Prezident se s námi nemůže setkat,“ řekla.

„Jaké zklamání,“ komentovala Carrolsonová, neznělo to nijak upřímně. „Starosti?“

„Nevím. Ser Toller, prezident a částečná osobnost premiéra mají teď schůzku. Vy budete pokračovat; já zůstanu tady a budu sledovat situaci.“

Frantský řidič autobusu se otočil na Olmyho, ten přikývl. Sjeli pomalu z trávníku na cestu, pokrytou jemným štěrkem, pak na silnici s bílým povrchem, která vedla kolem rekreační oblasti, a zamířili k úsvitu, nyní rudnoucímu nad vnitrozemím. Patricie ucítila něco sladkého, něco zcela jiného než silný ostrý zápach timblského oceánu; nad poli s nízkými tlustými žlutými lodyhami, rostoucími za hranicemi rekreační oblasti, vál vánek. Na polích už pracovali frantští zemědělci v červených zástěrách s mnoha kapsami, doprovázení automatickými traktůrky.

„Sklízejí biologické osobnostní prvky,“ vysvětloval Olmy. „Přizpůsobené zoofyty kopírují komplexní biologické struktury rovnou do předem přidělených pamětí. Můžete to nazvat domácí průmysl – velmi výhodný.“

„Pro lidi nebo Franty?“

„Zoofyty mohou být přizpůsobeny většině orgánů,“ řekl Olmy. „Zavedení genetických kódů do životních forem založených na uhlíku není obtížné.“

Lanier měl na mysli, jestli je tento průmysl výhodnější pro lidi nebo pro Franty, ale rozhodl se otázku znovu neformulovat. Autobus projížděl bílou silnicí mezi poli a míjel hustěji obydlenou pobřežní rovinu. Na tucty kilometrů v obou směrech podél pobřeží a přinejmenším deset kilometrů do vnitrozemí byla rovina pokryta frantskými vesnicemi.

Pruh země, sotva tři kilometry čtvereční velký, zabíralo přinejmenším deset vesnic. Každá vesnice se skládala z několika kruhů čtverhranných budov s nízkými střechami. Uprostřed byla věžovitá stavba, často téměř padesát metrů vysoká, pokrytá mnohobarevnými prapory. Jak vycházelo slunce, prapory na věžích hledících do vnitrozemí měnily barvu a povlávaly ve větříku jako upoutané duhy.

„Na jaké úrovni jsou Frantové ve srovnání s vašimi lidmi?“ zeptala se Carrolsonová.

„Na nižší, ale nejsou primitivní,“ řekl Olmy. „Jejich znalosti techniky a vědy – předpokládám, že na to jste se ptala – jsou rozsáhlé. Nenechte se svést filozofickými směry ani mírumilovností. Frantové jsou vynalézaví. Hodně se na ně spoléháme.“

Mezi poli a vesnicemi se silnice vinula po úbočí nízkého pahorku, na jehož vrcholu se k nebi tyčil hranol z průsvitného šedého kamene. Na vrcholu pahorku spočívala na prostranství z hranolů přikrčená bíle a měděně pruhovaná kopule, nějakých šedesát metrů vysoká, a při základně se rozšiřovala do prostorného pavilónu. Autobus dojel k vnějšímu kraji pavilónu a zastavil.

Olmy je vedl k dobře udržované, ale očividně starobylé, bronzové, kovově černě a bíle emailované konstrukci pod dutou kopulí. Vedle pět metrů širokého podkovovitého stojanu stál svalnatý muž, napohled středního věku. Od pasu nahoru byl nahý, na širokém opasku mu visela montážní brašna. Kůži měl tmavě hnědou se slabým duhovým leskem. Porůznu kolem zařízení stáli tři Frantové, a zatímco je leštili, hovořili mezi sebou tichými tóny. Nad nimi všemi se tyčila obrovská klec ze změti temných ocelových tyčí, která vypadala jako viktoriánský most, omylem přenesený na nesprávné místo.

„To je teleskop,“ řekl Heineman. „Je nádherný!“

„Opravdu je to teleskop,“ řekl s úsměvem hnědý muž. „Poslední, který Frantové postavili, než jsme otevřeli bránu.“

„To je ser Rennslaer Yates, druhý otvírač bran,“ vysvětlil Olmy a představil je. „Doprovodí nás do jedna celá tři krát deset na devátou.“

Yates si odepjal montážní brašnu. „Tohle setkání bylo dlouho očekávané. Ser Olmy mne o vás všech laskavě informoval. Frantové mne rozmazlují, nechávají mě, abych se vrtal v jejich historických pokladech.“ Mávl jednou rukou na teleskop, kopuli a pavilón a pak si oblékl modrou plátěnou košili a zapnul ji tlakem podél švu. „Teď tu pro otvírače bran není žádná pořádná práce. Místní umějí udělat většinu práce celkem dobře bez nás.“ Došel k Patricii. „Olmy mi o vás hodně vyprávěl. Učinila jste prý nějaké impozantní objevy.“

Patricie se usmála, ale mlčela. Oči se jí ale rozzářily a zvětšily: kočka s tajemstvím. Lanier ucítil vzedmutí – pýchy? něčeho jiného? – když si uvědomil, jak po včerejší noci vypadá mnohem lépe.

„V tom bych se také rád povrtal,“ řekl Heineman toužebně.

„Možná někdy povrtáte – nebo v něčem podobném. Frantové, bohužel, nestojí příliš o uchování své minulosti.“ Poplácal podstavec teleskopu. „Nějaký čas se sem nedostanu,“ postěžoval si smutně. Svěřil se Heinemanovi a Carrolsonové: „Žádal jsem je, aby v práci pokračovali, ale budou převedeni – vrátí se a budou homogenizováni, jak to Frantové dělají – a rozklad začne znova. V minulosti, víte, bylo tohle zařízení a čtrnáct dalších od soumraku do úsvitu zaměstnáno pátráním po kometárních úlomcích.“ Mávl rukou a pobídl je, aby ho následovali k pavilónu a přes úzkou plošinu. Z okraje strmé propasti si prohlíželi roviny a moře pod sebou.

„Když jsme přišli, byli Frantové na počátku kosmického věku. Postavili tisíce raket s jadernými hlavicemi – fantastickou, důmyslnou a velice neuspořádanou technologií; říkáte tomu ušité horkou jehlou? To bylo devět staletí po posledním větším bombardování a oni čekali další.

Když tenhle přístroj, nebo nějaký z těch dalších, zaznamenal komety, tak jejich trajektorii začaly vypočítávat tisíce spojených myslí Frantů. Mohlo jim to zabrat léta, ale měli jen primitivní počítače. Chtěli přestěhovat vesnice a umístit je do bezpečnějších oblastí. Všechny vesnice na planetě v pohybu! Tomu neštěstí unikli. Přes to všechno –“ zdvihl ruku ke kopuli „– je to skvělý přístroj.“ Zavrtěl hlavou. „Sere Olmy! Veďte nás. Tady jsem skončil.“ Objal všechny Franty a dotkl se jejich paží v gestu homogenizace, třebaže to pro člověka byla naprostá formalita.

Už skoro nastoupili do autobusu, když jeden z Frantů, stojících na slunci u pavilónu, hvízdl a ukázal k pobřeží. Do vnitrozemí se směrem k teleskopu hnaly tři bílé body. Olmy se zamračil.

„Pane Laniere, odveďte prosím vás své lidi zpět k teleskopu. Sere Yatesi, mohl byste zůstat s nimi?“ Yates přisvědčil a vrátil se s nimi do středu pavilónu.

„Co se děje?“

„Nevím,“ řekl Olmy. „Setkání s policií brány jsme v plánu neměli.“

Tři bílé body se rychle rozrostly do plné velikosti tuponosého letounu. Letadlo obletělo teleskop a přistálo na severní plošince. Čelní průlez se otevřel a vystoupili z něj Oligand Toller, čtyři zástupci správy brány a Frant se zelenou šerpou diplomata. Toller rychle kráčel k Olmymu; visel na něm očima.

„V Axis City jsou potíže,“ řekl. „Dostal jsem pokyn přerušit vaši návštěvu a neprodleně se s vámi všemi vrátit do Axis City.“

„Vysvětlete to, prosím,“ požádal Olmy. „Jaké nesnáze?“

„Korzenowského frakce a ortodoxní Naderité uchvátili nezákonně moc a přerušili spojení mezi čtvrtěmi. Prezident přerušil Jartskou konferenci, opustil Timbl a nyní se vrací, aby se s tím vypořádal. Musíme ihned odjet.“

„Nebylo by lepší nechat všechny zde?“ zeptal se Olmy. „Dokud se situace nevyjasní.“

„Ta je jasná. Secesionisté se pokoušejí ovládnout výstup.“ Toller nyní přešel do úsporného črtání. Jeho zpráva se zmítala v rudě lemovaném purpuru. „Naši hosté jsou klíčovými postavami v tomto sporu. Vy to víte, sere Olmy.“

Olmy nic nenačrtl. „Chápu, sere Tollere. Ale vy jste mě nepochopil. Jestliže prezident opustil Timbl, má zde nejvyšší postavení ser Yates.“

Toller rychle odhadl situaci. „Odmítáte je všechny vydat? Jednám jménem prezidenta.“

„Neodmítám je všechny vydat,“ řekl Olmy. „Zůstali by tu s námi jen dva. Ostatní si můžete vzít.“

Lanier začal protestovat, ale Olmy ho přerušil pohledem vyžadujícím ticho.

Toller ucouvl. „Mohu nařídit úřadům brány, aby vás všechny zatkli.“

„Neblufujte, prosím, sere advokáte,“ varoval Yates. „Úřady brány poslechnou otvírače bran i mimo aktivní službu. Kdo chcete, aby zůstal s námi jako druhý?“ zeptal se Olmyho.

„Pan Lanier,“ řekl Olmy.

„Jste se secesionisty?“ zeptal se Toller, teď zřetelně vzteklý. Olmy neodpověděl.

„Necháme si tu Patricii Luisu Vasquezovou a Garry Laniera. Ostatní si můžete odvést.“

„Odmítáme se rozdělit,“ prohlásil Lanier a vykročil vpřed, ačkoli ho Heineman držel za ruku.

„Nemáte jinou možnost,“ řekl Olmy. „Skončili jsme s eufemismy a diplomatickými hrátkami. Vybral jsem vás pro případ, že byste nám mohl pomoci se slečnou Vasquezovou. Ostatní budou v bezpečí.“

„My zaručujeme bezpečnost pro všechny,“ pravil Toller. „S výjimkou těch, kteří půjdou s vámi, sere Olmy.“

„Sera Ram Kikura je jejich advokátka. Doprovodí tuto trojici, kamkoli je vezmete – dá na ně pozor,“ vydal Olmy pokyny.

Z letadla se vynořili automatičtí dělníci a rozjeli se nebo se rozlétli, aby obklíčili Farleyovou, Carrolsonovou a Heinemana.

„Garry,“ řekla Farleyová napjatým hlasem.

„Nic se jim nestane,“ znovu opakoval Olmy. „Tohle není boj.“

„Thistledown je v této chvíli vyklízen,“ informoval Toller a doufal, že vzbudí otevřený odpor. „Za kampaň na evakuaci asteroidu je zodpovědný fyzický zástupce Rosen Gardner.“

Olmy přikývl, jako by to bylo samozřejmé.

„Co budete dělat s Vasquezovou a Lanierem?“ zeptal se Toller.

„Prosím, odveďte si nyní ostatní,“ požádal Olmy. „Nesete za ně odpovědnost.“

„To je nesnesitelné. Když podáme zprávy Cestou, brány budou uzavřeny, dopravní pruhy zmizí –“

„Tak tohle plánovali Gešelové, že? Urychlit vyčištění Cesty od Jartů. Tohoto rozhodnutí se mělo dosáhnout na konferenci, z prezidentova podnětu, nebo nemám pravdu?“

Toller se nervózně podíval na druhého otvírače bran. „Vy spolupracujete s těmi… secesionisty?“

Yates se jen usmál, vytáhl z brašny náhrdelník a načrtl symbol Země obtočené šroubovicí DNA.

Advokát zavrtěl hlavou a pokynul dělníkům, kteří odvedli Farleyovou, Carrolsonovou a Heinemana k čekajícímu letounu. Carrolsonová byla bílá vzteky. „Opravdu máme jít s tímhle?“ vykřikla.

„Myslím, že nemáme jinou možnost,“ řekl Heineman, měl rozumný a vážný výraz. „Vida, večírek k Patriciiným narozeninám. Buď ve střehu, Garry.“

Farleyová se přes rameno ohlédla na Laniera, po tvářích jí tekly slzy. „Garry?“ zavolala.

„Vy svině,“ řekl Lanier Olmymu a Tollerovi. „Patricie měla pravdu. Jsme jenom figurky ve vaší hře.“

„Nepodceňujte se,“ podíval se na něj Toller. Vrátil se k letadlu, s představiteli správy brány v závěsu. Frantský diplomat zůstal pozadu. Letoun se vznesl a namířil k příjmové oblasti brány.

„Omlouvám se, že jsem vás rozčílil,“ řekl Olmy. „No tak. Musíme ihned pokračovat k jedna celá tři krát deset na devátou. Věci se pohnuly mnohem dřív, než jsem čekal.“

Wu Gi Me a Chang i Hsing vynášeli za pomoci Berensonových vojáků krabice s přístroji a dokumenty ze stanu a nakládali je do náklaďáku. Z jižního uzávěru se snášel chladný větřík a pohyboval stanovinou. Mimo funění, kroky a příležitostná hrdelní zvolání probíhala evakuace v tichu.

Tři metry nad silnicí se vznášelo šest kovových dvojitých křížů, zdálo se, že jejich rudé skvrny sledují každé hnutí vojáků a vědců. Vysoko nahoře, uprostřed plazmové trubice, ne víc než padesát metrů od otvoru vrtu, bylo na singularitu připojeno něco dlouhého a černého. Wu si to prohlížel dalekohledem a odhadl, že je to sto padesát metrů dlouhé. Přijelo to asi před deseti minutami a přimělo to Berensona nařídit evakuaci.

Když byl náklaďák plný a stan prázdný, vojáci se usadili nahoře a Číňané zabrali dvě zbývající přední sedadla. Berenson hrábl po držadle podél střechy a vyšplhal se nahoru po postranním žebříku. Náklaďák vyrazil, zahoupal se a vevalil se na rampu.

V prázdném dómu se kříže seskupily do krychlové formace a pak vzlétly a dóm obepluly.

Z výhodné pozice v trhlinoletu, o dvacet pět kilometrů výše, sledoval postup přidělený duch fyzického zástupce Rosena Gardnera a vše vysílal směrovým paprskem Cestou do Axis City.

V samotném Axis City bylo spojení mezi třemi rotujícími válci a Central City přerušené. Axis Nader byl zcela oddělen od dopravních systémů. A hlavní část Paměti města – obvykle aktivní ve dne v noci – byla teď izolovaná a tichá. Situace se změnila; radikální Gešelové udělali chybu, že uspěchali využití Olmyho zprávy a pětice hostů.

Fyzický zástupce Rosen Gardner se před pár hodinami pohyboval v Síni Nexu a riskoval nejistou pozici v Central City, aby byl v centru dění celého Axis City. Vytvořil čtyři částečné osobnosti, aby zvládl detaily vzpoury.

Žádný z jeho frakcionářů ani přívrženců to nenazýval vzpourou, pro ně to byl nezbytný manévr k ochraně vlastních práv proti činnosti radikálních Gešelů. Ať to nazývali, jak chtěli, bylo to šeredně složité.

Zprávy z Thistledownu byly neúplné, ale to Gardnera vzrušovalo nejméně.

Jeho části byly ve třech válcích Axisu a v úřadu výboru pro obchodní využívání Cesty v devět krát deset na šestou. Jeho militantní následovníci drželi všechna strategická přepravní stanoviště v Axis City a v blízkém okolí Cesty. Přímo v Paměti města a hluboko v infrastruktuře Axis City ortodoxní Naderité a Korzenowského frakce – jeho lidé – zkonsolidovali výsledky dosažené v minulých hodinách. Sympatizující osobnosti v Paměti města, včetně jeho otce, dohlížely na zablokované komunikační sítě.

Všechno probíhalo podle plánu. Přesto byl fyzický zástupce Gardner nešťastnější než za celá dvě století svého života. Málo se staralo obvinění od premiéra nebo prezidenta. V minulosti byl dost často proti nim a pociťoval osten jejich moci, aby si vychutnal pohled na to, jak se budou potit.

Trápilo ho ale vědomí, že tento skutek všechno znesvětil, on měl počkat na Nexus a všechno obhájit před svojí volbou za fyzického zástupce Nových ortodoxních Naderitů volebního okrsku Axis Nader. Cítil se podivně zranitelný, jako kdyby ho jeho vlastní části mohly potrestat za porušení závazku a slova.

Jeho přívrženci byli již připraveni pohnout městem po trhlině na jih, k Thistledownu. Když pojedou, budou muset odstranit bariéry; to zabere nějaký čas.

Čekal na návrat prezidenta, senátorů a fyzických zástupců, kteří byli svoláni kvůli jartské otázce, uprostřed prázdné Síně Nexu, obklopen informačními prstenci. Když se pokusí vrátit do Axis City a bude jim to znemožněno, pak to, co Gardner nazýval akcí, by nemělo smysl.

Pak by opravdu začala vzpoura.

Po boku se mu objevila prezidentova část a čekala, až jí bude věnovat pozornost. Gardner si dal načas. Teprve potom, co se přesvědčil, že všechno probíhá správně – a že rozdělení Paměti města bylo obzvlášť úspěšné – dovolil Gardner části črtat.

„Máte potřebnou podporu?“ zeptala se část. „Můj originál je na cestě. Ředitel Hulane Ram Seija už shromažduje materiály na soudní jednání. Je zbytečné připomínat, že jste nejednal podle obvyklých postupů Nexu.“

„Ne. Mimořádné okolnosti a vhodná příležitost.“ Jeho poslední vyjádření bylo obklopeno širokou řadou emocemi nabitých znaků: složitým znakem Naderitů pro domov, sestávajícím ze Země, obtočené šroubovicí DNA; symbol zmizel v plameni a nahradila ho ožehnutá zvířecí lebka; a požadavek znamenající kandidáty. Pak ještě přímočařeji: „Ser Ram Seija se může o svůj případ pokusit po odštěpení. V nepřítomnosti. Navíc my sami nyní uvažujeme, zda ho nemáme žalovat za porušení protokolu Nexu.“

„O ničem takovém jsem neslyšel,“ řekla část nevěřícně.

„Měl jste moc práce, sere prezidente.“ Litoval, jakým způsobem reagoval; prezident tvrdě pracoval na jartském problému a on si nepřál naznačit jakékoli zanedbání povinností; stačilo, že jeho lidé využili nepřítomnosti prezidenta. „Bylo to malé porušení, ale jsem v právu. Dokud trvá možnost procesu, ser Ram Seija je zbaven všech svých povinností. Senátorka Prescient Oyua ho nahradila ve vedení – ponechala zde svoji část, aby pokračovala v jejích povinnostech.“

Van Hamphuisova část pak načrtla, že proti vzpouře protestuje a pokusí se shromáždit hlasy potřebné k vítězství nad fyzickým zástupcem Gardnerem. Gardner už to zjistil; legálním manévrováním a na radu části senátorky Prescient Oyuy mohl prohlásit hlasování za neplatné – nezúčastnilo se ho potřebné množství tělesných senátorů a fyzických zástupců a byly svolány části namísto osob.

Zápas byl teprve na začátku. Vtělení Teese van Hamphuise by mělo být za pár hodin blízko Axis City.

Kapitola šedesát

Mezi prvním a čtvrtým dómem hlídkoval na hranici plazmové trubice šípovitý letoun. Jiné, větší letouny, létaly podle libosti nad údolími a dvojité kříže byly všude.

V nulovém táboře čtvrtého dómu si Hoffmanová uvědomila, že jakýkoli pokus o obranu je marný. Technika a síla, která stála proti nim, byla nepřekonatelná.

„Jsou určitě z koridoru?“ zeptala se Berensona uprostřed tábora, když stáli u náklaďáku, připraveného k jejich evakuaci.

„Určitě,“ řekl Berenson, přízvuk zastřený nervozitou.

„Pak můžeme doufat v nejlepší.“

„A to je co?“ zeptala se Polková. Měla divoce rozcuchané vlasy; u vždy dokonalé Janice Polkové to bylo jasným znamením povolených nervů.

„Že jsou to lidé. Naši potomci.“

Raději než riskovat naprostou porážku nařídila Gerhardtovi, aby řekl svým vojákům, že nemají střílet, dokud nebudou přímo napadeni. To, samozřejmě, nemohla poradit Rusům – budou si muset tuto situaci vyřešit po svém.

Wallaceová a Polková pomáhaly se spojením. Mluvily s několika Rusy vysílačkou, ale Rusové odmítali poskytnout jakékoli informace o jejich situaci – ovšem je nutné přiznat, že ani jedné z žen se nepodařilo spojit s důstojníkem. Rimskaya se nabídl, že donese zprávu ruským vůdcům, kdyby to bylo nutné, i pěšky. To bylo galantní, ale Hoffmanová odmítla. Než by Rusové zprávu dostali, situace by se pravděpodobně změnila.

Nad táborem přelétly tři kříže v trojúhelníkové formaci. U jižního uzávěru se jeden oddělil, vrátil se a vznášel se přímo nad středem tábora a nad Hoffmanovou. Mezi Hoffmanovou a Berensonem se objevily jasné záblesky světla. Hoffmanová sebou škubla a vrazila do Rimskaya; Berenson stál jako přimrazený, oči a nosní dírky rozšířené.

Pak kříž promluvil – ženským hlasem.

„Nejste v nebezpečí. Za žádných okolností vám nebude ublíženo. Také nesmíte ublížit sobě navzájem. Všechny okupované dómy jsou pod dohledem a správou Axis City.“

„Takže co uděláme? Klekneme si a dotkneme se čelem země?“ zeptala se Beryl Wallaceová.

Pomalu k nim došel Gerhardt, jedním okem sledoval vznášející se kříž. „Ježíši, to je děsivé,“ řekl šeptem Hoffmanové. „Moji lidé nevědí, jestli se mají pochcat strachy nebo se pokorně uklánět.“

„Je mi líto, já je uklidnit nedokážu,“ řekla Hoffmanová.

„Co to sakra je ‚Axis City‘?“ zeptal se Berenson.

„Risknu si odhad,“ řekla Hoffmanová. „Tam, kde všichni žijí v koridoru – na ose.“

Rimskaya až příliš horlivě přikývl. „Promluvte s tím,“ navrhl.

Hoffmanová vzhlédla a přimhouřila oči. „Nemáme v úmyslu škodit. Prosím, identifikujte se.“

„Vy jste velitel této skupiny?“

„Ano,“ řekla Hoffmanová. Ukázala na Gerhardta. „On je také velitel.“

„Jste veliteli všech skupin v dómech?“

„Ne,“ řekla Hoffmanová. Nechtěla dobrovolně poskytnout víc informací, rozhodla se, že svědecký postoj k dotazům bude nejlepší.

Pomalu přilétly dva větší tuponosé letouny a zaujaly pozice na severním a jižním konci tábora, vznášely se asi dvacet pět metrů nad povrchem.

„Zaručujete bezpečnost vyjednavačů?“ zeptal se hlas z kříže.

Hoffmanová mrkala na Gerhardta. „Zajistíme to,“ řekla. Pak hlasitěji ke kříži: „Ano. Dejte nám trochu času.“ Gerhardt kontaktoval vysílačkou jednotky ve všech dómech.

„Jste nyní připraveni?“ zeptal se hlas.

„Ano,“ řekla Hoffmanová po Gerhardtově přikývnutí.

Letoun na jižním konci půvabně přistával deset nebo jedenáct metrů od středu tábora. Když dosedal, vysunul jednoduchý nosník. Čelní průlez se otevřel.

Z průlezu vystoupil muž v černém oděvu, rychle přehlédl tábor a pak se zaměřil na Hoffmanovou. Měl ořechově hnědé vlasy, sestřižené do tří pramenů s krátkým chmýřím mezi nimi; neměl nosní dírky a uši měl velké a okrouhlé.

„Jmenuji se Santiago,“ řekl, když k nim došel. Natáhl ruku ke Gerhardtovi, který byl blíž; Gerhardt ji přijal, jednou jí potřásl a pak ji pustil. Pak muž přistoupil k Hoffmanové a opět nabídl ruku. Hoffmanová ji lehce stiskla; muž ji sevřel ne silněji než ona. „Omlouvám se, že jsme vás vylekali, ale bylo to nezbytné. Mám pokyn vám sdělit, že všichni vaši lidé jsou nyní čestnými hosty Axis City. Ačkoli se obávám, že už nebudete moci v Thistledownu zůstat moc dlouho.“

„Nemáme žádné jiné místo, kam bychom šli,“ řekla Hoffmanová a cítila, že ji přemohla větší beznaděj než ta, kterou cítila, když opouštěla raketoplánem Zemi.

„Mám vás na starosti,“ pokračoval Santiago. „Musíme všechny shromáždit – vaše výzkumníky, vojáky, vaše lidi ve vrtech – Rusy. A musíme to udělat rychle.“

Mirskij vystoupil z letounu a v jasném světle trubice zamrkal. Vnitřek letadla byl tichý a tmavý – v ostrém kontrastu k jasu v sedmém dómu. Poprvé hleděl na hloubku koridoru a pocítil nespornou pravdu toho, o čem až dosud slyšel jenom vyprávět.

Měl tak málo času; knihovna mu zabrala veškerý čas, který vyšetřil, když byl velitelem…

Po něm vystoupila pětice ostatních Rusů. Všichni byli dezertéry v lesích poblíž linky 180 ve čtvrtém dómu. Také mrkali a stínili si oči. Také hleděli v posvátné hrůze do hloubi koridoru, průvodní jevy nesmírné vzdálenosti se stávaly stále jasnější a jasnější.

Kilometr západně byly u nulového tunelu shromážděny stovky lidí. Byl to většinou personál NATO, jak si Mirskij všiml, také je evakuují. Brambor bude vyčištěn, cokoli jiného teď sotva dávalo smysl.

Rus, kterého potkal v lese, se dotkl Mirského paže a ukázal k jihu. Tam posedávaly stovky Rusů ve čtverci ohraničeném ze všech stran nejméně tuctem křížů a třemi lidmi, které nepoznal, oblečenými podobně jako žena, která ho zajala.

Sneslo se další tuponosé letadlo a přistálo nedaleko jižního uzávěru dómu a vyvrhlo další lidi. Mirskij lenivě uvažoval, zda je všechny pobijí. Záleží na tom? Zemře ještě jednou? Rozhodl se, že záleží.

Pořád toužil po hvězdách. Možnost, že dosáhne splnění tohoto přání, byla nyní dost vzdálená, ale alespoň ho to přání ujistilo, že je v podstatě Pavel Mirskij. Pořád cítí souvislost s pětiletým chlapcem, hledícím na hvězdy nad zimou sevřeným Kyjevem. Vlastně tahle vzpomínka byla jasná, nebyla zrekonstruovaná, ale původní; Vělgorskij mu z hlavy nevyrazil ten nejzákladnější zážitek.

Líně uvažoval, jestli Vělgorskij a ostatní politruci jsou v zástupech zajatců. Co mu můžou teď udělat? Nic.

Jen Rus, pomyslel si Mirskij, se umí v takovéhle situaci volně nadechnout.

V rekreační oblasti se k nim připojila senátorka Prescient Oyua a informovala Yatese a Olmyho, že Frantové plánují uzavření brány, což je standardní postup při jakémkoli přechodném poplachu, který byl vyhlášen na Cestě.

Olmy jednal rychle. Yates požádal, aby byl ještě před uzavřením brány připraven pro přepravu druhého otvírače bran a jeho hosty malý obranný trhlinolet. Žádost byla zamítnuta, ale Yates vyzkoušel svoji autoritu ještě na frantské straně brány, aby získal jedno ze dvou osových plavidel, ponechaných v přijímací oblasti. Tamější lidské obranné síly – většinou naderitští homorfové – se rozhodly dodržet literu zákona a ne Tollerovy instrukce na rozloučenou a daly druhému otvírači bran to, o co žádal, a také dva strážné a automatického obranného dělníka.

Prolétli branou a doletěli k ose a tam našli tři trhlinolety, odpojené od singularity, aby mohlo projet Tollerovo plavidlo. Jeden byl neobsazený; zaparkoval sotva před minutou a naderitská posádka ho opustila v blízkoosové inspekční oblasti a připoutala ho k trhlině trakčními poli. Opět podle zákona uvolnila posádka svůj malý trhlinolet k technické prohlídce po jednom stu tisíci hodin aktivní služby.

Yatesova autorita opět zvítězila nad dvojsmyslnými instrukcemi ohledně trhlinoletů.

Nalodili se a znovu připojili trhlinolet na singularitu. Trhlina procházela jen vnější přepážkou lodě. Ta změnila tvar přídě z O na U a pak se uzavřela kolem trhliny. Zrychlovali k jedna celá tři krát deset na devátou.

„Máte velkou podporu, že ano?“ zeptal se Lanier Olmyho, když spolu hleděli na Cestu rozmazanou do zlatavých a černých skvrn.

„Větší, než jsem počítal,“ řekl Olmy.

„Radikální Gešelové se desetiletí pohybovali na ostří nože,“ řekla senátorka Oyua. „Nebyli špatní vůdci, ale nebyli přiměřeně připraveni na dokončení svých plánů. A také se chtěli určitým způsobem pomstít ortodoxním Naderitům tím, že je zanedbávali. Teď vidíte výsledky.“

„Vy jste všichni ortodoxní Naderité?“ zeptala se Patricie.

„Ne,“ řekl Olmy. „Já jsem se z tohoto dědictví vymanil už před dlouhou dobou a ser Yates a sera Oyua jsou vysoko postavení Gešelové.“

„Tak proč tohle děláte?“

„Protože existuje způsob, jak obě strany dosáhnou svých cílů – když zasáhnou rozumní lidé,“ vysvětlila senátorka Oyua.

Malý trhlinolet byl zkonstruován na rychlé a prudké zrychlování. Jeli průměrnou rychlostí nějakých pět tisíc kilometrů za sekundu a prvního obranného postavení v pět krát deset na osmou dosáhli za osmadvacet hodin.

Postavení byla umístěna ve třech bodech podél Cesty a to od pět krát deset na osmou do jedna celá tři krát deset na devátou. Všechno to byly masivní, padesát metrů silné černé vrstvy. Pokrývaly dno koridoru na stovkách kilometrů, jejich povrch se ježil palebnými postaveními a generátory pole.

Ve všech třech postaveních se posádky dotazovaly na jejich poslání a oprávnění. Yates se identifikoval a protože posádky postavení neměly příkazy, aby zabránily plavidlu v pohybu Cestou, mohli pokračovat. Sto tisíc kilometrů mezi postaveními jim Cestu čistila automatická trhlinová obranná vozidla, která pak znovu zaujala pozice na singularitě a dávala pozor na jartské trhlinolety nebo zbraně, jedoucí po trhlině.

Po padesáti hodinách Olmy jejich letounek zpomalil a přiblížili se ke vzduchové bariéře v jedna celá tři krát deset na devátou, projížděli osou, jako by se plazili – jen pár desítek metrů za sekundu. To, co leželo za bariérou, bylo nečekané – a okouzlující.

Kam až oči dohlédly se Cesta podobala čtvrtému dómu Thistledownu. A byla snad ještě zelenější a úrodnější. Pod plazmovou trubicí, nad krajinou zalesněných kopců s nádechem všech odstínů zeleně a trávově zlaté, volně pluly mraky. Mezi kopci se vinuly lesklé cesty řek. Odrážely světlo trubice tak, že se podobaly třpytivému stříbru.

Patricie se vznášela se založenýma rukama v přídi trhlinoletu. Prescient Oyua vysvětlila, že tento úsek Cesty byl přizpůsoben pro konečné osídlení lidmi. Projekt byl zahájen těmi, kdo si přáli osvobodit se z napětí, vznikajícího přeplněním Axis City. Dokonce Paměť města, s její obrovskou kapacitou, byla plná a potřebovala brzké rozšíření.

Cesta měla ještě jiné, menší sektory přizpůsobené pro lidské bytosti, ale byly převážně vyhrazeny obchodu. Sektor v jedna celá devět krát deset na devátou byl věnován homorfům a jejich zvláštním potřebám – zkrátka, byl hlavně určen pro ortodoxní Naderity.

Před rokem bylo osídlování tohoto sektoru přerušeno kvůli nájezdu Jartů z dva krát deset na devátou. Nyní bylo odloženo na neurčito; Jarté a jejich spojenci zesílili a vypadalo to, že by mohli do jedna celá tři krát deset na devátou proniknout. Přesto to lidi nezastavilo. Sektor osídlovat přestali, ale vyvíjeli jiné aktivity – včetně otevření brány v jedna celá tři sta jedna tisícin krát deset na devátou.

Svěže zelené oblasti sektoru se táhly jen pár tisíc kilometru. Trhlinolet minul budovu terminálu překrývající bránu, kterou byl na sektor Cesty dopraven vzduch a zemina; znovu zrychlili a jeli nad písčitým úsekem, neplodnou oblastí, podobnou krajině za sedmým dómem a pak projeli další atmosférickou bariérou.

Další sektor nebyl využitý. Nebyly tu otevřeny žádné brány; s výjimkou dalších tří obranných základen byla Cesta jednotvárná, tmavě bronzová roura v celém milion kilometru dlouhém úseku. Patricie pozorovala geometrii této v původním stavu ponechané sekce koridoru. Geometrická navrstvení by mohla mít i bez bran, které je obklopují, odlišný tvar, ale mohou být – opravdu, tenhle úsek by mohl být ideální pro její výzkum…

„Ráda byste si zde ověřila vaše nápady?“ zeptal se jí tiše Olmy. Vyplašeně se otočila a přikývla.

„Ser Yates a já jsme vaše teorie probírali,“ řekl Olmy. „Máme pocit, že byste je měla předložit seru Ry Oyuovi…“

Patriciiny oči se podezřívavě zúžily. „Má to co dělat s Korzenowským?“ zeptala se a rozhodla, že teď je nejvhodnější doba na prozkoumání Olmyho tajemství.

Olmy konspirativně přiložil prst na rty. „Jestli si přejete ověřit své nápady… možná. Ale žádné další povídání až do naší audience.“

V jedna celá tři sta jedna tisícin krát deset na devátou projeli další bariérou. Za ní ležel stěží šedesát kilometrů dlouhý sametově zelený úsek pod hustou a zamlženou atmosférou. Čtyři malé budovy terminálu – o stranách dlouhých jen o málo víc než sto metrů – byly rozmístěné kolem zatím neotevřeného okruhu uprostřed sektoru.

Disk sotva třetinové velikosti než byl ten, co je přepravil na terminál Thimblu, odstartoval z bílé přistávací plochy blízko nulového terminálu a šplhal se k trhlinoletu.

Patricii rozbolely čelisti. Uvědomila si, že zaťala zuby a přinutila se uvolnit. Co má Olmy za lubem – a co asi on a otvírači bran po ní budou chtít? Co by mohla eventuálně dostat na oplátku?

Klesali k povrchu v menším disku. Tenhle disk byl zkonstruován zcela funkčně; spodní polovina byla neprůhledná a jediným osvětlením byla klidná záře trakčních polí.

Koláčovitý segment disku slétl stranou a skluzavka trakčního pole je jemně dopravila na přistávací plochu. Olmy vystoupil poslední. Prescient Oyua je odvedla k terminálu.

„Můžeme jít,“ řekla. „Myslím, že by bylo nejlepší se ihned setkat se serem Ry Oyuou.“

Přešli bílé dláždění a pak vstoupili na hustou, jemnou trávu. Na pozemku podobném parku byly pravidelně vysázené duby a javory; za stromy vykukovaly čtyři navzájem posunuté stupně žluté pyramidy terminálu.

V úrovni hlavy vyrážela z jedné strany terminálu sada čtyř trakčních trubic asi třímetrového průměru a vinula se v délce několika kilometrů kolem pozemku terminálu. Uvnitř trubic, zaplaveny slabou fialovou září, se vznášely bytosti, které nebyly ani vzdáleně podobné člověku.

„Naši návštěvníci a spojenci,“ řekl Olmy. Ukázal na jednu bytost, osminohý válec s hřívou chlupatých, parohům podobných výrůstků, obklopujících jeho vidlicovitě rozdělenou, okrouhlou ‚hlavu‘. „Talsiťan,“ pravil. „Terciární forma. Je to velice stará rasa – jejich historie sahá přinejmenším dvě miliardy pozemských let do minulosti. Brzy se setkáte s dalším Talsiťanem – jeden pracuje jako asistent hlavního otvírače bran.“

Terminál se poněkud podobal lastuře – skořápka sto metrů vysoká a u základů sto padesát metrů široká. Uvnitř terminálu se kolem padesát metrů široké šachty se zarovnaným okrajem vinuly řady ocelově modrých lešení.

Uprostřed lešení visel v průsečíku trakčních polí poměrně drobounký předmět, ne širší než na tři dlaně. Patricii připomínal starobylý japonský polštářek, tvarem kopírující křivku krku. Ale jeho základna se rozvětvovala jako řídítka na kole. Zastavila se u okraje lešení a prohlížela si ho, skoro instinktivně poznala, co to je a jak důležitý pro ni může být.

Lanierovi připadal jako virgule s přilepenou radarovou parabolou.

„Co to je?“ zeptala se Patricie tiše.

„To používají otvírači bran, aby otevřeli trubici Cesty,“ řekl Olmy.

Zdálo se, že je otřesená. „Jak se to jmenuje?“

„Klíč. Existují jen tři. Ry Oyu je zodpovědný za tento.“

„Kde je váš?“ zeptala se Patricie Rennslaera Yatese.

„Dezaktivovaný,“ řekl Yates. „Každý je vyladěný na určitého otvírače bran. Když otvírač bran nevykonává svoji oficiální funkci, je klíč vyřazen z činnosti.“

Neochotně odtrhla zrak od zavěšeného klíče a šla za ostatními na západní konec budovy terminálu. Tam stál u datového sloupu pod nedokončenou kopulí, hrubě načrtnutou černými a zlatými liniemi, vysoký štíhlý muž s krátce přistřiženými tizianovými vlasy. Patricie pohlédla nejprve na muže, potom na kopuli.

„Přátelé,“ řekla Prescient Oyua, „to je můj otec, ser Ry Oyu.“ Představila Olmyho a Laniera. Hlavní otvírač bran jim střídavě pokývl.

„A tohle je Patricie Luisa Vasquezová,“ řekl Yates s rukou na jejím rameni.

„Naučil jsem se starý jazyk jen proto, abych si mohl promluvit s touto ženou,“ řekl Ry Oyu. „A starou kulturu a způsoby. A přece se na mne dívá tak podivně!“

Patricie se narovnala a přestala se mračit.

„Čekala jste něco působivějšího, že ano?“ řekl Ry Oyu. „Doufám, že ne Čaroděje ze země Oz.“ Natáhl k ní ruku, oči přivřené pobavením. „Je mi velkou ctí.“

Patricie mu potřásla rukou, tenké černé obočí se jí stáhlo.

Ry Oyu ji otcovsky popleskal po ruce a znepokojeně pohlédl na Olmyho. „Teď se spojily všechny nitky spiknutí. Moji průzkumníci jsou nyní v první čtvrtině zaměření; za pár hodin se k nám připojí. Nemají ponětí, co se tady stalo. Nevím, jak jim to vysvětlím – osoba v mém postavení zapletená do malicherných intrik. Slečno Vasquezová –“

„Dávám přednost Patricii,“ řekla, hlas měla dosud slabý a zastřený.

„Patricie, tušíte, proč jsme vás k rozhovoru přivedli sem?“

„Něco tuším,“ řekla Patricie.

„Ano? Řekněte nám to.“

„Má to nějaký vztah k mé práci na koridoru – Cestě. A nějak se to týká Konrada Korzenowského.“

„Velmi správně. Jak přišla na tyhle věci, Olmy?“

„Zařídil jsem, aby ji navštívil uličník.“

Patricie na něj v šoku hleděla, oči vytřeštěné, vzkypěla v ní zlost.

„Vím. A?“

„Uličník jí prozradil určitá fakta.“

„Poněkud riskantní, nemyslíte?“

„Jen nepatrně,“ řekl Olmy. „Koneckonců má Mystérium.“

„Má, teď.“ Ry Oyua přistoupil k Patricii. „Víte, co znamená, když mluvíme o – Mystériu?“

Patricie zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Víte, jak důležité by to pro nás mohlo být? Ne, samozřejmě, že ne. Příliš mnoho otázek… Patricie –“

„Olmy ví, kde je úplný záznam Korzenowského,“ řekla neočekávaně Patricie. Byl to divoký dohad – ale nesnášela, když vypadala jako naprostý ignorant.

„O tom skutečně pochybuji,“ řekl ser Oyu. „Neexistují úplné záznamy – ne od vraždy.“

Olmy navázal na to, co už se dozvěděla z útržků: příběh Konrada Korzenowského. Říkali mu Inženýr, navrhl systém tlumení setrvačnosti pro Thistledown a dohlížel během letu na údržbu Beckmanova pohonu. Využil teorii tlumení setrvačnosti a navrhl mechanismy v šestém dómu, které stvořily Cestu.

Tento projekt mu zabral třicet let a byl úspěšně dokončen za spojenectví vládního sboru Gešelů z Thistledownu a ortodoxních Naderitů, obývajících Alexandrii v druhém dómu. Korzenowski sám – jako Olmy – se narodil jako Naderita a přísahal, že přání Naderitů se splní. Naderité žádali, aby stvoření Cesty nezměnilo původní poslání, kterým bylo nalezení Zemi podobné planety, obíhající vzdálenou hvězdu Epsilon Eridanu. Naderité věřili, že jejich hlavní poslání – osídlit vzdálené světy ve jménu Země – je posvátným závazkem, jediným opravdu přijatelným důvodem pro odvážné opuštění sluneční soustavy.

Ale Korzenowski nepočítal se spoustou problémů. Za prvé netušil, že spojení Cesty se sedmým dómem Thistledownu ve skutečnosti odhodí asteroidní hvězdolet z jeho přirozeného vesmíru do jiného. A nepočítal s neuvěřitelnou smůlou, kterou měl s pokusnými branami, na dálku otevřenými před spojením, které umožnily Jartům vstup na Cestu a daly jim možnost po staletí využívat tuto výhodu.

Korzenowski odešel ze svého těla do Paměti Thistledown City brzy po prvních válkách s Jarty a po vypuknutí následného skandálu. Ani tady neměl klid. Nakonec ho radikální Gešelové odsoudili jako naderitského zrádce a nařídili vymazání záznamu jeho osobnosti – ve skutečnosti ho zavraždili.

„Je tedy mrtvý?“ zeptala se Patricie zmateně.

„Ne,“ řekl Olmy. „V Paměti města dohlížel na stavbu Axis City. Dělal to tak, že svoje části rozmístil na různá místa, aby mu šla práce rychleji. Nejrozsáhlejší části jeho osobnosti byly získány zpět jeho přáteli inženýry a svěřeny ženě, která je tajně uchovala. Tato žena zemřela při povstání v Alexandrii, sto let po vraždě Korzenowského. Byla ortodoxní Naderitkou a v té době tato sekta nepovolovala implantáty. Její smrtí nastal konec.

Sto let potom byli poslední Naderité vyhnáni z Alexandrie a nějaký čas obývali Thistledown City. Já se tam narodil. A když jsem si hrál s opuštěnými soukromými databankami v našem domě, objevil jsem ukryté části Korzenowského. Byl jsem tehdy velice mladý. Měl jsem jen pár let na seznamování s inženýrem. Ale v té době…“

Olmy se podíval na sera Oyue. Staletí skrýval toto tajemství a zdráhal se odhalit ho i teď, v tomto správném čase. Ser Oyu povzbudivě přikývl.

„V té době jsem se dozvěděl, že Inženýr usiloval splatit svým lidem bezpráví, které jim způsobil, třebaže neúmyslně. Po jartských válkách Gešely ovládaný Hexamon rozhodl, že je zbytečné pokračovat k Epsilon Eridanu; kurs Thistledownu byl nejistý a, popravdě řečeno, jednoduše si mysleli, že je možné osídlit a využít Cestu. Měli pravdu, ale to Naderity nepřesvědčilo. Ti ztratili nejen své životní poslání, ale i Zemi a domovský vesmír. Takže předtím, než Korzenowski opustil tělo, tajně přeprogramoval řídicí systémy Thistledownu. Loď hledala a lokalizovala sluneční soustavu a zahájila zpáteční cestu.“

„Pořád nevím, jak vám mohu pomoci,“ řekla Patricie.

„Když byly spojeny Korzenowského části, téměř se vyrovnal originálu,“ řekl ser Oyu. „Chyběl nám pouze konečný vtisk, Mystérium, abychom ho vrátili mezi nás. Takhle jsme mu chtěli splatit to, co nám věnoval. Doufáme, že mu umožníme pohled na jeho úspěch.“

Patricie se podívala z Olmyho na Oyue a pak na Yatese. „A co dostaneme my?“

„Vaši kolegové možnost návratu na Zemi nebo postup Cestou s Gešely. Vám, na druhou stranu, bude dán prostředek, který vám umožní změnit váš sen ve skutečnost.“

„Můj sen?“

Ry Oyu přešel k hladké černé skříni pod vrcholem třpytivé kopule. Otevřel skříň a vytáhl perlově bílou krabičku. Vrátil se, podal krabičku Patricii a řekl jí, aby ji otevřela.

Zdvihla víčko. Uvnitř ležela v důlku ze zeleného sametu miniaturní verze klíče, který visel mezi lešením. Yates na ni pohlédl a vzdychl.

„Nabízíme vám výměnu, obchod, na němž neproděláte,“ řekl Ry Oyu. „Dovolte nám okopírovat vaše Mystérium, abychom dokončili Inženýrův záznam osobnosti, a my vám umožníme najít domov.“

„Říkáte, že moje a Korzenowského duše jsou stejné?“ zeptala se Patricie.

„‚Duše‘ je nepřesný termín,“ řekl otvírač bran. „‚Mystérium‘ má alespoň výhodu přesnějšího použití. Když je celá osobnost – paměť, myšlenková schémata, dovednosti shromážděna, pak souhrn těchto částí ještě nevytváří úplného člověka. Existuje superschéma, které celou psýchu dobarvuje a které může být ztraceno, když je oddělena velká většina fragmentů. To se nazývá ‚Mystérium‘. Nikdy se nám ho nepodařilo stvořit. Je to něco nepopsatelného a může být pouze přeneseno vložením všech vzorů jedné osobnosti na shromážděné fragmenty osobnosti jiné. Co je už přítomno v druhé osobě, je odmítnuto; co není přítomno, Mystérium, je přijato. To je dar, který můžete nám Korzenowskému – poskytnout.“

V náhlém strachu chytila Laniera za ruku. Tohle nebyla tatáž úroveň věcí, které zakusila předtím; bylo to nečekaně mystické a nepřesvědčivé. Nějakou dobu si myslela, že těmto potomkům není nic neznámé; a přece bylo, to prvotní a základní; vypracované, používané, ale ne rozřešené.

„Mohli jste si ho ode mne vzít násilím. Proč se mne snažíte přesvědčit?“

„V tomto případě nelze použít násilí,“ řekl Ry Oyu. „Buď ho dáte dobrovolně nebo ho nedáte vůbec.“

„Proč ho chcete vrátit? Neposloužil snad svému účelu?“

„To je věc cti.“ Olmy se usmál. „Kdyby Rytíři Kulatého stolu mohli přivést krále Artuše zpět, myslíte, že by to neudělali? Inženýr se musí dozvědět, že jeho plán přinesl ovoce.“

„Ale ne takové, jaké čekal.“

„Ne,“ připustil Olmy.

Patricie pohlédla na své sevřené ruce.

„Ztratím něco?“

„Ne,“ řekl otvírač bran trpělivě.

„A výměnou dostanu k používání tohle…“ ukázala na miniaturní klíč. „Proč je tak malý?“

„Byl deaktivován,“ řekl Yates.

„Je váš?“

Přikývl.

„Yates přenese svoji pravomoc na vás a vy se to naučíte používat během obřadu,“ řekl Ry Oyu. „Budete stát po mém boku.“

„Je tady Korzenowski – myslím, jeho části?“

„Je uvnitř mne,“ řekl Olmy a ukázal si na hlavu.

Patricie se podívala na Laniera, měla výraz jako dívenka, která si není jistá, jestli jí říkají krásné lži nebo neuvěřitelné pravdy. Přesunula pohled na Olmyho. „Je ve vašem implantátu?“

Olmy přikývl. „Mám v těle další implantáty, které jsou dostatečně velké, aby ho obsáhly.“

„Ve vašem městě se děje něco velkého, že ano?“ zeptala se Patricie.

„Obrovského. Vaši společníci v Thistledownu o tom teď ví něco víc.“

„Proto se prezident s námi nemohl setkat?“

„Ano.“

„Musíme si odpočinout,“ přerušil je Lanier. „Už hodiny jsme nespali ani nejedli –“

„Chcete vylétnout s Axis City na orbitu kolem Země? Zničí to Thistledown?“

„Ne úplně,“ řekl Ry Oyu. „Ale teď už to stačí. Pan Lanier má pravdu. Až si odpočinete, budeme pokračovat. Myslím, že tomu říkáte odborná diskuse.“

Patricie přimhouřila oči a pomalu zavrtěla hlavou.

„Nevím, o čem by se mnou chtěli vaši lidé mluvit. Jsem úplný diletant, primitiv, ve srovnání s vámi…“

„Kdybychom nebyli přesvědčeni o vaší hodnotě a vaší užitečnosti, nebyli bychom si tak jistí,“ řekl Olmy. „Vy jste byla zdrojem pro Korzenowského práci na Cestě. Vy jste položila teoretické základy. Proto věříme, že se s ním můžete podělit o Mystérium. Byl to váš nejlepší žák.

Vy jste byla učitel, Patricie.“

Mirskij pátral v davu Rusů po Pogodinovi, Annenkovském nebo Garabedianovi a po očku sledoval kříže prolétající jim nad hlavou. Vojáci, kteří byli kdysi pod jeho velením, si ho zachmuřeně prohlíželi a uhýbali mu z cesty s osudovou lhostejností. Vytáhl se na špičky a pokusil se prozkoumat moře hlav a spatřil Pletněvovy zarudlé tváře a kučeravou, nakrátko ostříhanou korunu vlasů. Prodral se k němu, došel k bývalému veliteli supernosiče a položil mu ruku na rameno. Pletněv se prudce otočil, ruku srazil a pak zdvihl hlavu a po očku se podíval na Mirského.

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se Mirskij.

„Kdo? Ostatní vrazi? Nechal jste nás v pěkný bryndě, soudruhu generále.“ Pletněv měl zastřený hlas, mluvil plačtivě, vylekaně a zároveň zlostně.

„Pogodin, Garabedian, Annenkovskij,“ napověděl Mirskij.

„Před tímhle jsem je neviděl… ať je to, co je to,“ řekl Pletněv. „Teď mi dejte pokoj.“

„Byl jste s nimi,“ nedal se odradit Mirskij. „Co se stalo?“

„Co tím myslíte, co se stalo?“

„Vělgorskému a ostatním politrukům.“

Pletněv přehlédl podezřívavě oblohu, pozoroval kříže. „Jsou mrtví, soudruhu generále. Nebyl jsem tam, ale Garabedian mi to řekl. Zastřelili je.“ Odvrátil se od Mirského a mumlal: „Doufám, že Bůh tyhle nebeské mizery nezná.“

Nahoře přeletěly další kříže a způsobily, že se hlavy rozvlnily jako pšeničné moře ve větru. Mirskij odešel, ruce v kapsách, rameny odstrkoval muže a razil si mezi nimi cestu, tvář staženou soustředěním.

Takhle to muselo vypadat, když Kameňané evakuovali poslední odpůrce přesídlení, pomyslela si Hoffmanová. Letadlo za letadlem létaly tuponosé letouny sem a tam k vrtu a Berenson jí řekl, že tam čeká obrovský tuberider a nabírá dvacetičlenné skupiny ze všech dómů. Byla ráda, že v její skupině je Wallaceová a Polková; byla na nich dost závislá. Anna tu nebyla; asi je ještě v prvním dómu – nebo se už nalodila.

Žena v černém nalevo od Santiaga uspořádala jejich čtyřsetčlennou skupinu s naprostým mistrovstvím pastýře. Jejími psy byly chromově lesklé kříže, které jemně a vytrvale nepřipouštěly žádné námitky a už vůbec ne pokusy kamkoli uhnout. Hoffmanová byla trochu zvědavá, jestli na ně používají měniče nálady; cítila se klidná, vůbec se nebála a myslelo jí to jasně, dokonce odpočívala. Skutečně, tak dobře se necítila už týdny.

Zhruba polovina její skupiny byli Rusové. Jakýmsi vzájemným souhlasem se oddělili od Američanů, ačkoli je letoun přivezl pomíchané. Pokud viděla, Mirskij mezi nimi nebyl; ani důstojníci, kteří po něm převzali velení.

Přišla řada na Hoffmanovou. Žena jim řekla, aby vykročili, střídavě na ně ukazovala, dokud jich nebylo dvacet odděleno od velké skupiny. Když byli vybráni, přistálo tuponosé letadlo.

Zhluboka se nadechla, když na ni přišla řada. Jistým způsobem se jí ulevilo. Teď mizí všechna její odpovědnost. Byla oddělena od všeho, co se stalo předtím. Zjistila, že je překvapivě snadné se toho zbavit.

Jako ovce se s ostatními nalodila do letadla.

Kapitola šedesát jedna

Lanier a Patricie se odebrali do soukromí pokojíku v jižním konci terminálu, aby se prospali a aby měla Patricie čas si vše promyslet. Piktor je obklopil známým prostředím. Použil stejné vybavení jako v Patriciině bytě v Axis City, ale Laniera to ani trochu nepotěšilo; měl zlost a byl zmatený.

„Nemůžeš mít ani ponětí, o čem mluvili,“ říkal jí, když si sedli na opačné konce ‚pohovky‘. „Jediné, co víme je, že ti chtějí ukrást duši… A je mi úplně jedno, co říkají, ale zní to dost podezřele, ne?“

Patricie vyrovnaně hleděla na iluzní okno naproti, které zobrazovalo borovice a jasně modrou oblohu nad nimi. „Myslím, že by to mohli udělat, kdyby chtěli.“

„Jasně, že by mohli. Nic o nich nevíme – falšovali naše představy o nich od samého začátku, od okamžiku, co jsme přijeli.“

„Pokoušeli se nás učit. Víme o hodně víc než předtím. To, co Olmy a Ram Kikura říkali, dává smysl.“

Lanier energicky zavrtěl hlavou. Jemu nedávalo; hněv jen pomalinku opadal, doutnal uvnitř a on ho nedokázal uhasit. „Ve skutečnosti ti žádnou možnost nedávají –“

„Ale ano, dávají,“ trvala na svém Patricie. „Nic by si ze mne nemohli vzít, kdybych to nechtěla dát dobrovolně.“

„Kecy,“ vybuchl Lanier. Vstal a cítil, že je vzteky bez sebe, kvůli velikosti pokojíku, o kterém věděl, že nemá víc než tři krát tři metry. Hranice pokoje ale nevnímal. Iluze byla dokonalá, dokonce se zdálo, že se vzdálenost mezi nimi mění, když přechází po místnosti. „Všechno je tu podvod. Co víme, nic z toho, co jsme od příjezdu viděli, nebylo reálné. Tohle dává smysl. Proč by nám ukazovali víc, než musí?“

„Nejsou to…“ Pokusila se najít správný výraz. „Nejsou to špatní lidé.“

„Ty věříš těm kecům, že jsi byla učitel, předchůdce?“

„Proč ne?“ Patricie se k němu otočila a vztáhla k němu ruku. Došel k pohovce a sedl si. „Viděla jsem některé dokumenty, které teprve napíšu…“ Zavřela oči, zavrtěla hlavou a zakryla si rukou tvář. „Zřejmě je nikdy nenapíšu… ale někdo jiný, kdo je mnou, je napíše nebo může napsat. A oni na tohle všechno doopravdy přišli. Je to v mé hlavě, nezformované, už léta. Dlouho vím, že jsem byla jediná v naší době, našem světě, kdo o těchto věcech s plnou vážností uvažoval. Ale domýšlivost stranou, já o tom nepochybuji.“ Usmála se na něj. „Judita Hoffmanová si také myslela, že jsem jediná. Ty jsi s tím souhlasil.“

„Jsi ráda, že jsi kulturní hrdina? To je ono?“ Přestaň na ni být tak tvrdý, pomyslel si. Uvolni se. A proč se tak vztekáš?

„Ne,“ zašeptala. „O to se opravdu nestarám. Není toho moc, o co bych se teď starala.“

Lanier se vyprostil z její ruky, opřel se o stůl, mnul si bradu a opakovaně se na ni díval koutkem oka. „Ty se jenom chceš dostat domů.“

Přikývla.

„Nemůžeš se dostat domů.“

„Můžu.“

„Jak?“

„Základy znáš, Garry.“

„Chci to upřesnit. Jak najdeš svůj domov?“

„Jestliže mne naučí používat klíč, vrátím se do prázdného prostoru koridoru, kterým jsme projeli, a budu hledat v geometrickém navrstvení. Pro ně jsou geometrická navrstvení bezcenné oblasti – nepoužitelné nebo horší než nepoužitelné. Ale já tam najdu cestu domů.“

„To není moc podrobný plán, Patricie.“

„Budou mne učit,“ řekla a dívala se na něj velkýma černýma očima, teď už ne protaženýma, ne kočičíma, ale okrouhlýma a chladnýma.

„A co si vezmou?“

„Nic!“ Opřela si hlavu o pohovku. „Budou kopírovat, ne brát.“

„Můžeš jim věřit?“

Neodpověděla.

„Ty ve skutečnosti nepotřebuješ čas na rozmyšlenou, že?“

„Ne,“ připustila.

„Kristepane.“

Vstala, pevně ho objala a položila mu tvář na rameno. „Nevím, co navzájem pro sebe znamenáme, ale musím ti poděkovat.“

Hladil ji jednou rukou po vlasech, hleděl na spojení zdi a stropu, mrkal a rty měl v koutcích svěšené. „Já to také nevím.“

„Začínala jsem si myslet, že nejsem člověk.“

„Ty…“ Nedopověděl.

„Myslela jsem si – že jsem v mnoha ohledech spíše jako oni než vy. Chápeš to?“

„Ne.“

„Proto si také myslím, že moje Mystérium je pro Korzenowského vhodné. Přemýšlel podobně a měl podobné cíle. Chtěl dostat svoje lidi domů.“

Lanier zavrtěl hlavou, všechno zamítal.

„Neublíží mi. Budou mne učit. Musím říct ano.“

„Vydírají tě.“

Náhle zvedla hlavu a zamračila se. „Ne,“ odvětila zamyšleně. „O nic víc, než vydírám já je. Garry, jen o jednom přemýšlím… a proč jsem o tom nepřemýšlela dřív? Proč otvírají další bránu?“

„Nevím,“ řekl rychle Lanier. Její otázka se mu zdála naprosto bezvýznamná.

„Zeptám se jich.“

Zasmál se. „To myslíš vážně?“

„Proto mne sem přivezli, abych byla svědkem obřadu… No, zřejmě to není ten hlavní důvod, ale patří to k věci.“

Zatímco ji držel, zamyslel se na chvíli. Navzdory všemu, navzdory svým pochybnostem a strachu a podezřením musí připustit…

Něco by rád pochopil.

„Myslím, že bychom měli jít spát,“ navrhla Patricie.

Nebyla náhoda, že se milovali, ale Lanier si uvědomil, že samotný akt není pro Patricii potřebný. Měla v dohledu svůj cíl; všechno ostatní, jako vybavení bytu a samotná postel, na které leželi, byla jen kulisa.

Cítil se bezvýznamně. A divil se, co se s Patricií stalo od doby, co přijela na Kámen.

„Jsem člověk?“ zeptala se, když leželi vedle sebe.

„Pravděpodobně,“ řekl a pokusil se, aby to znělo klidně, ale nepříliš úspěšně.

V době, kdy van Hamphuisův trhlinolet přijel na místo, které dříve zaujímalo Axis City, byly všechny brány na Cestě uzavřeny a dopravní pruhy mezi nimi zrušeny. To byla bezpříkladná situace za celou historii Cesty.

Axis City se pohybovalo. Pod vedením fyzického zástupce Rosena Gardnera byly konečně po mnoha průtazích obsazeny městské energetické trhlinové stanice. Těm, kteří byli zabiti, byly pečlivě vyňaty implantáty – zatím to bylo nějakých sto pětaosmdesát občanů. Oběti Gardnera rozrušily, ale jejich smrt nebyla trvalá. Když měl pod kontrolou šachtu trhliny, nechal urychlit Axis City a to se pohnulo jižním směrem k Thistledownu. Cesta zabere šestnáct hodin; van Hamphuisův trhlinolet je následoval a to bylo asi všechno, co mohl prezident dělat.

V šestém dómu Thistledownu čtyři členové Gardner – Korzenowského frakce spáchali rozhodující zločin – zasáhli do mechanismů vytvářejících Cestu. Zásah byl nepatrný, ale trestem za ještě menší delikty bylo rozdělení a úplné vymazání všech záznamů osobnosti. Od této chvíle Gardner věděl, že není cesty zpátky.

Nebylo zapotřebí, aby trhlina sahala za skutečnou severní hranici sedmého dómu; její současné prodloužení do blízkosti vrtu dómu sloužilo pouze pro pohodlí během finálních etap evakuace Thistledownu a stavby Axis City. Stroje nyní zredukovaly délku trhliny na dvacet kilometrů.

Čtyři týmy po třech občanech pak vyšly na vnější povrch asteroidu, projely výtahovými šachtami, které nedávno přišlí návštěvníci neobjevili. Šachty ústily přímo do skrytých Beckmannových pohonných jednotek.

Pomocí těchto motorů byla rotace asteroidu zpomalena a pak zastavena. Zpočátku byl výsledek v dómech zanedbatelný – mimo čtvrtý dóm, kde voda ve stavu beztíže vytvořila obrovské koule volně plující vzduchem. Nebyl čas tlumit účinky. Gardner pracoval podle úsporného plánu.

Radikálním Gešelům a umírněncům, kteří se ve skutečnosti na nikoho nevázali, byla dána příležitost připojit se ke Gardnerově frakci. Spousta jich ani jinou možnost neměla – v Gardnerových plánech nebylo místo jen pro radikální neomorfy. Obyvatelstvo se mezi čtvrtěmi přeskupilo, jak nejrychleji to bylo možné a Paměť města byla přeuspořádána a rozdělena, všechno v rámci přípravy na další krok Gardnerova plánu.

Axis City bylo částečně odpojeno od trhliny, části obsahující Axis Nader a Central City jako první. Gardner měl v plánu město obrátit a nechat tyto čtvrti Gešelům, kteří by si přáli jet Cestou rychlostí blízkou rychlosti světla a zničit Jarty. Na dokončení svých plánů potřeboval dva rotující válce, Axis Thoreau a Euklid.

Opětovné vyladění gravitačního gradientu mezi Thistledownem a Cestou bylo mimořádně choulostivé. Inženýři v šestém dómu měli plné ruce práce, obzvlášť když byla obrovská hmota Central City a Axis Naderu posunuta na jednu stranu sedmého dómu, aby bylo možno odpojit zbývající čtvrti.

Celý postup trval pět hodin. Když to bylo hotové, Central City a Axis Nader si vyměnily místo s Axis Thoreau a Euklid. Dva páry čtvrtí a jim odpovídající konstrukce byly nyní od sebe vzdáleny kilometr a dvojice vyhrazená Gešelům – Central City a Axis Nader – se pomalu pohybovala po trhlině směrem k severu.

Návštěvníci byli informováni, jaké mají možnosti. Ze zhruba dvou tisíc zajatců se jen čtyři rozhodli nesdílet úděl skupiny, plánující návrat na Zemi.

Byli to Joseph Rimskaya a Beryl Wallaceová. Druzí dva byli Rusové: desátník Rodženskij a generálporučík Pavel Mirskij.

Potom začal asteroid znovu rotovat. Všechny dómy byly nějak poškozené, ale ve čtvrtém dómu byly následky katastrofální. Když se odstředivá síla obnovila, koule vody se nad nádržemi a krajinou pomalu roztrhly, miliardy galonů smetly stromy, proletěly lesy a vytvořily nové řeky.

Plazmová trubice ve všech dómech náhle zhasla. Atmosférická bariérová pole energii měla, ale dómy se ponořily do bezedné noci, poprvé za dvanáct století.

A v sedmém dómu, na rozhraní Cesty a samotného dómu, začali automatičtí dělníci pokládat silné nálože, které vyhodí do povětří severní konec asteroidu a umrtví Cestu.

Prezident a jeho stoupenci nemohli dělat téměř nic. Gardnerova organizace byla mistrovská a jeho následovníci se jí plně věnovali. Znovu se potvrdilo minulostí lidstva ověřené pravidlo, že nejhorší možnou politickou chybou je podcenění protivníků.

Van Hamphuis neměl jinou možnost, než přistoupit na Gardnerovu nabídku a převzít řízení čtvrtí, přidělených radikálním Gešelům.

V beztíži uvnitř Lesa Central City, s přiděleným neomorfním gešelským strážným, začal Pavel Mirskij litovat svého rozhodnutí. Zdálo se mu, že se ztratil v boschovské noční můře a ptal se sám sebe, zda možnost k výzkumu a poznání nových věcí stálo za tu cizotu a úzkost.

Vždycky se musí počítat s nějakými nevýhodami, když se člověk zcela vzdává minulosti a kultury…

A Mirskij se sám sobě zavázal k uskutečnění toho, co znamenalo nejvelkolepější zběhnutí všech dob.

Kapitola šedesát dva

Olmy stál osamoceně na lešení a hleděl na klíč. Přál si, aby se Inženýr mohl napojit na jeho myšlenky, okomentovat jeho jednání, buď kladně nebo jinak, ale Korzenowski byl uložen deaktivovaný.

Vasquezová a Lanier byli dosud ve svém pokojíku. Pro Olmyho byla představa pravidelného osmihodinového spánku současně podivná i přitažlivá. Mít dlouhou, prázdnou periodu každý den života; mít ten čas bez přemýšlení a moci se ponořit do nicoty jiného světa… Talsit pročišťoval účinněji, ale pobavila ho primitivní částečka jeho já dosud toužící po obyčejném spánku.

Nikdy hlouběji neuvažoval o rozdílech mezi lidmi své a jejich doby, pokud zrovna neplánoval jejich potřeby. I s celou výzbrojí, doplňky a manipulacemi jeho doby podobnosti daleko převažovaly rozdíly.

Yates přešel přes rovný zelený koberec trávníku k lešení. Měl ponurou tvář.

„Náš čas je omezený,“ črtl Olmymu. „Obranné stanoviště v jedna celá devět krát deset na devátou hlásí přítomnost nadměrného trhlinového záření. Jarté se mohou připravovat k otevření nové, velice široké brány.“

„Brány do nitra hvězdy?“ zeptal se Olmy.

„Takový je předpoklad. Personál stanoviště se připravuje na stažení.“

Tato myšlenka byla ve vyšších obranných kruzích probírána po desetiletí. Bylo to jednoduché, i když drastické: Cesta se v mnoha místech dotýká hvězdných těles. Protože Cesta byla v podstatě dutou, prázdnou trubicí, otevření obrovské brány do nitra hvězdy nasaje pod obrovským tlakem přehřátou plazmu a rozmístí ji po Cestě. Bariéry zkonstruované ovšem z modifikovaného časoprostoru Cesty – přenesou extrémní žár a nakonec se zhroutí a splynou se stěnami. Cesta sama zůstane nedotčená, ale všechno ostatní v okolí miliard kilometrů se jednoduše v tomto běsnění rozloží na základní prvky.

„Jakou rychlostí plazma poběží?“ zeptal se Olmy.

„Trochu ji zpomalí účinky turbulencí. Konečná rychlost bude asi šest tisíc kilometrů za sekundu.“

„Takže budeme mít asi třicet dvě hodiny na evakuaci.“

„Jestli neotevřou bránu dálkově…“

Pomyšlení, že Jarté jsou schopni manipulovat s branami Cesty na dálku, nechávalo v podstatě tvůrce obranných plánů klidné. Jarté nikdy takovou schopnost uvnitř sektoru ovládaného lidmi nepředvedli, ovšem údaje o změnách na Cestě vedly mnoho výzkumníků bran – včetně Ry Oyuova týmu – k tomu, aby věřili, že to dělají na druhé straně dvakrát deset na devátou.

„Ztratil jsem pár slov se senátorkou Oyuou,“ pokračoval Yates. „Její otec je teď s výzkumníky. Řekne mu, když ho budeme potřebovat.“

Olmy zahlédl, jak se Patricie a Lanier vynořili z pokojíku v ubytovnách na severním konci skořepiny terminálu.

„Myslíte, že sera Vasquezová bude souhlasit?“ zeptal se Yates. „Strávil jste s našimi hosty víc času než já.“

Olmy načrtl znak nejistoty, který v sobě nesl náznak humorné rezignace: tvořil ho neúplný neomorf rozhodující se mezi dvěma supermoderními tělesnými návrhy.

„Chtěl bych být klidný jako vy,“ řekl Yates. „Potřeboval bych teď hned talsitové sezení.“

Patricie si všimla Olmyho a Yatese a zamávala jim, pak se dotkla Lanierova ramene. Oba přešli po trávníku k lešení.

„Musím se setkat se serem Oyuem,“ řekla Olmymu. Lanier vypadal přepadle a těkal očima sem tam.

„Má konferenci s výzkumníky. Senátorka Oyua mu dá zprávu,“ řekl Yates.

„No, myslím, že to nemusím říci jenom konkrétně jemu. Olmy…“

Lanier se zaměřil na Olmyho, výraz měl nešťastný a nasupený.

„Rozhodla jsem se. Udělám ten obchod.“

Olmy se usmál. „Kdy se to bude hodit?“ zeptal se.

„Náš čas je omezený,“ řekl Yates.

Patricie pokrčila rameny. „Klidně teď. Kdykoli.“

„Jste za ni osobně zodpovědný,“ řekl Lanier Olmymu a důrazně na něj ukázal prstem.

„Odpovědnost přijímám,“ řekl Olmy slavnostně. „Bude ochráněna.“

Yates odešel informovat senátorku Oyuu, že se chystají začít. Olmy je odvedl pod nedokončenou kupoli, kde se prvně setkali s Ry Oyuem, a načrtl instrukce na monitor, vznášející se poblíž. „Musíme přivolat lékařského dělníka. Udělám na něm pár úprav a převedu do něj části. Vy pak poskytnete vaše Mystérium a části se přizpůsobí. Je to docela jednoduché.“

„Když to vyjde, bude to setsakramentský zázrak,“ řekl šeptem Lanier, „a vy říkáte, že je to jednoduché.“

„‚Povstaň Lazare‘, z vaší perspektivy, správně?“ zeptal se Olmy a doufal, že ho pobavil.

„Nechovejte se k nám tak blahosklonně,“ řekl Lanier. Jeho hněv se očividně stupňoval. Olmy si pomyslel, že nechápe proč. Nyní, když se Patricie rozhodla, Lanier byl z procesu vyřazen. Byl jenom přívěskem. Patricie jeho obavy prostě ignorovala.

Blížil se k nim lékařský dělník – vzpřímené, protáhlé vejcovité zařízení asi metr vysoké, červeně označené v místech, kde se vynořovaly manipulátory a jiné nástroje vznášel se pár centimetrů nad trávou.

Olmy načrtl modifikační příkazy a dělník k němu natáhl šáleček, připojený ke konci tlustého kovově šedého kabelu. Olmy si umístil šálek pod ucho a zavřel oči. Patricie to pozorovala rozšířenýma očima a svírala a rozvírala prsty obou rukou. Její klid se teď zdál nucený. Lanierovi se sevřel žaludek.

V okamžiku, kdy si Olmy sundal šálek, připojila se k nim Prescient Oyua s otcem. Mlčeli, stáli pár metrů stranou a dívali se.

Lékařský dělník se přiblížil k Patricii. Rozprostřelo se z něj trakční pole ve tvaru visutého lůžka a Olmy ji vyzval, aby si do něj lehla. Vyhověla. Dělník jí rozmístil kolem hlavy vějíř černých kabelů jako síťku na vlasy.

Síťka se sama přizpůsobila a sevřela jí hlavu. Patricie na ni sáhla.

„Nikdy bych s takovouhle věcí nevylezla na veřejnost,“ zažertovala.

Lanier si klekl vedle lůžka a vzal ji za ruku. „Jak dva Hotentoti,“ řekl. „Zmítaní větrem.“

Patricie se zašklebila, pak otočila hlavu a podívala se na Olmyho. „Jsem připravená.“

„Neucítíte naprosto nic, žádnou bolest,“ uklidňoval ji Olmy.

„No, ať je to, jak chce, jsem připravená.“ Stiskla Lanierovi ruku a pustila ji. O krok ustoupil.

Síťka se utáhla, ona sebou pod tím tlakem škubla, ne bolestí, ale přesto silně. Lanier sebou dílem účastně a dílem leknutím také škubl, ale zůstal na místě. Prescient Oyua k němu přistoupila a položila mu ruku na rameno.

„Nese část našeho snu,“ řekla senátorka. „Nemějte obavy.“ Lanier na ni pohlédl přimhouřenýma očima.

Vypadalo to, že se Patricie soustřeďuje, oči měla nepatrně přivřené. Lanier pociťoval zvrácené okouzlení. Bylo ticho, nic se nedělo, jen přenos něčeho, co si od ní půjčují, kopírují.

Otevřela oči a otočila k němu hlavu.

Síťka sklouzla.

„Je mi dobře,“ řekla a posadila se v poli. „Necítím žádný rozdíl.“

„Spojení bude pár hodin trvat, než dospěje,“ řekl Olmy. „Pak snad mezi námi opět bude Korzenowski.“

„Bude mít tělo?“ zeptal se Lanier. Patricie stála vedle něj.

„Bude uvnitř dělníka, dokud mu ho neuděláme,“ odpověděl Olmy. „Ale bude moci vysílat svůj obraz. To bude jedním ze znamení jeho úplné rekonstrukce.“

Patricie opět vzala Laniera za ruku a pevně ji stiskla. „Díky.“

„Za co děkuješ, prokristapána?“

„Za odvahu.“

Lanier na ni zíral s naprostým úžasem.

Patricie, Lanier a Olmy následovali lékařského dělníka do ubytovny, kde strávili noc. Olmy soudil, že bude nejlepší, když Korzenowského první vjemy budou pocházet z přiměřeně známého prostředí – obyčejné místnosti, skromně vybavené a bez přítomnosti mnoha lidí – nebo nelidí. Ry Oyua a Yates souhlasili. „Navíc,“ řekl otvírač bran, „vy jste na tento okamžik čekal pět století. Je to vaše chvíle, mnohem víc než naše.“

V ubytovně čekali patnáct minut, než Olmy nařídil dělníkovi, aby promítl obraz vývoje osobnosti, kterou dělník obsahoval. Patricie si zakryla ústa rukou, když se před nimi obraz objevil.

Obraz byl silně pokřivený, jedna polovina těla byla veliká a baňatá, druhá maličká a chvílemi mizela. Její zdánlivá tělesnost byla nedokonalá, některé části měla neprůsvitné a jiné průsvitné. Převládala v ní modrá barva. Zdálo se, že si je protáhlá, zborcená hlava prohlíží a otáčí se od obličeje k obličeji.

„Nevzrušujte se,“ varoval je Olmy. „Uvědomování si vlastní tělesné podoby je poslední záležitostí zrání.“

V průběhu několika minut se téměř nepostřehnutelně zkreslení sama od sebe opravila. Převládající modrá barva se stala přirozenější a průsvitná místa se zaplnila.

Když přizpůsobení skončilo a Korzenowského obraz byl plně a přesně zformován, Olmy spokojeně přitakal. Odpovídalo to vzhledu Inženýra, jak byl kdysi zobrazován na oficiálních portrétních miniaturách: útlý, černovlasý muž prostřední výšky s ostrým dlouhým nosem, zvědavýma veselýma černýma očima a světle hnědou pletí.

Olmy hledal odchylky. Mystérium, vnucené částem, jakkoli se blížilo původnímu Korzenowskému, nebylo přesné. Nicméně postačovalo, aby vrátilo Korzenowskému plné sebeuvědomění a toto uvědomění spojí dohromady prakticky úplné paměti částí, aby věrně reprodukovalo osobnost, která byla vymazána – zavražděna – ještě než se Olmy narodil.

„Vítejte,“ řekl Olmy nahlas.

Obraz se na něj nehybně díval, pak se pokusil promluvit. Rty se mu pohybovaly, ale nevydávaly žádný zvuk. Obraz se prudce rozvlnil a když byl opět tělesný, řekl:

„Znám vás. Cítím se mnohem lépe – docela jinak. Byl jsem rekonstruován?“

„Jak nejlépe jsme dokázali,“ řekl Olmy.

„Moc si toho nepamatuji – jako zlý sen. Vy jste byl dítě… když jsme se setkali poprvé.“

Olmy cítil, jak se v něm vzmáhá další emoce, kterou by Ram Kikura považovala za atavistickou. „Chlapec, pětiletý,“ řekl. Vzpomínal si jasně na první setkání s Inženýrovými částmi v paměti apartmá, vzpomínal na dětský polostrach a okouzlení při setkání s někým tak slavným a mrtvým.

„Jak dlouho jsem byl nekompletní, mrtvý, nebo co to bylo?“

„Pět století,“ řekl Olmy.

Ve své době by Inženýrovo vyjadřování bylo nesmírně hrubé; Olmymu nyní připadalo starobylé a zvláštní. „Proč jsem byl povolán zpět? Všem bylo určitě lépe beze mne.“

„Ale ne,“ řekl upřímně Olmy. „Pro nás bylo ctí přivést vás zpátky.“

„Musím být úplná starožitnost.“

„Za pár hodin to opravíme.“

„Necítím se… dokončený. Proč to?“

„Dospíváte. Vaše rekonstrukce dosud neskončila. Nemáte vlastní tělo. Jste uvnitř lékařského dělníka.“

Opět zaklení, ještě silnější. „Já jsem opožděný. Jenom mentální trpaslík se vejde i do nejpokročilejšího dělníka…“ Obraz naklonil hlavu a hleděl zpod obočí na Olmyho, v očích otazníky. „Byl jsem zničen, že?“

„Ano,“ řekl Olmy.

„Co chybí?“

„Mystérium. Pracovali jsme pouze s částmi.“

„Čí mystérium bylo přemístěno?“

Olmy ukázal na Patricii.

„Děkuji vám,“ řekl Korzenowski po chvíli hloubavého ticha.

„Není zač,“ řekla Patricie nepřesvědčivě.

„Připadáte mi známá… už jsem vás kdysi viděl.“

„To je Patricie Luisa Vasquezová,“ vyhlásil Olmy.

Korzenowského výraz byl zpočátku nevěřícný. Obraz natáhl ruku k Patricii. Patricie ruku popadla, už se nedivila tělesnosti a teplu projekcí.

„Ta Patricie Luisa Vasquezová?“

„Ta a žádná jiná,“ odpověděla Patricie.

Korzenowského obraz zaklonil hlavu a zašklebil se. „Mám se co dodělávat.“ Pustil její ruku a polohlasně se omlouval. Uchopil Lanierovu napřaženou ruku a krátce jí potřásl, jeho stisk byl pevný, ale dosud nejistý.

Lanier cítil silnou posvátnou bázeň, že se setkal s mužem, který zkonstruoval koridor. „Mám vaši malou… nevím, co to je, sošku, hologram, nebo co to je. Ve svém stole. Byl jste pro mne roky hádankou…“ uvědomil si, že blábolí. „Jsme ze Země,“ ukončil to nesouvisle.

Korzenowského tvář byla zmatená. „Kde jsme?“

„Na Cestě, v jedna celá tři krát deset na devátou,“ odpověděl Olmy.

„Kde je Thistledown?“

„Na oběžné dráze kolem Země a Měsíce.“

„Jaký je rok?“

„2005,“ řekla Patricie.

„To je rok Poutě?“ zeptal se Korzenowski s nadějí.

„Anno Domini,“ řekl Olmy.

Inženýr náhle vypadal velice unaveně. „Kdy mě můžete začít vzdělávat?“

„Můžeme začít ihned, dokonce dřív, než vaše osobnost dospěje. To je to, co si přejete?“

„Myslím, že se zlepšíme, že ano?“ Znovu se otočil k Patricii: „Jste velmi mladá. Kolik práce jste už udělala… kolik svých studií?“

„Z mých nejdůležitějších žádné,“ odpověděla.

„Tohle jsem nepředvídal… To není obvyklý výsledek naší práce. Chci říct, jak jsem se mohl tak splést? A vy mi musíte říct, jak jste se sem dostala… a proč vy?“

Ještě než Olmy stačil shrnout nejnovější informace, Patricie a Inženýr se hluboce zabrali do rozhovoru.

Za čtyři hodiny se u lešení shromáždili výzkumníci, reprezentovaní sedmi druhy, které využívají koridor. Každý druh demonstroval užitečnost pro své lidské ochránce, ale v žádném případě podřízenost; byli rovnocennými partnery v dobrodružství Cesty a vyznačovali se širokou rozmanitostí forem – ačkoli ne tak širokou jako neomorfové z Axis City, pomyslel si Lanier.

Stáli zde tři Frantové, zahalení do lesklých fóliovitých kabátů, které zřejmě byly mimo Timbl jejich obvyklým oblečením. Pak tu byla bytost ve tvaru dvou obrácených U, k nimž bylo připojené tlusté, uzlovité lano těla – neměla rozpoznatelné oči, její kůže byla hladká a nevýrazná jako černé sklo. Stála bez pohnutí na čtyřech obrovských nohách pár metrů od Franta, obklopená rudou karanténní hranicí. Ale nezdálo se, že by jí místní atmosféra vadila.

Výzkumník z Talsitu stál na svých osmi údech vedle Yatese na severní straně lešení, zahalený do trakční bubliny s vlastní dýchací směsí – velmi nízký obsah kyslíku a mnohem vyšší procento oxidu uhličitého, který při velmi nízké teplotě v bublině na pružných hranicích pole kondenzoval. Jeho mechovité „parohy“ byly v neustálém pohybu. Všichni ostatní nehumanoidní výzkumníci byli obklopeni podobnými poli, nejzvláštnější byla hadovitá bytost se čtyřmi hlavami, vlnila se svinutá do závitů v levitující kouli z tmavě zelené kapaliny, podobná konzervovanému vzorku.

Podle všeho nejsou humanoidní bytosti běžné.

Ještě než se shromáždili, Lanier a Talsiťan se zúčastnili podivného rozhovoru – podivného v jeho jasnosti a tajemné důvěrnosti, jako kdyby si nebyli cizejší než noví sousedé na domovním večírku.

Talsiťan stál na severním konci lešení, hovořil s Frantem, zatímco další Frant stál opodál. Frantové se před několika hodinami homogenizovali; druhý Frant se nemusel do rozhovoru zapojit, ledaže by nastala potřeba paralelního myšlení. Lanier a Patricie se docela najedli podle své chuti ze štědře vybaveného vznášejícího se jídelního stolu. Patricie potom odešla s Olmym, aby mu shrnula svůj rozhovor s Korzenowským.

Lanier zjistil, že s Talsiťanem hovořil téměř nevědomky. Talsiťan se přiblížil k Prescient Oyue, aby si s ní promluvil o tom, jaké výsledky ceremonie její otec předpokládá. Jejich rozhovor byl ze začátku črtaný, ale pak Prescient Oyua přešla do angličtiny a dovedla Talsiťana k Lanierovi. Talsiťan hovořil dokonalou angličtinou, ale na jeho těle se nic nepohybovalo, takže vůbec nebylo vidět, čím vydává zvuky.

Lanier se tou zvláštností netrápil; divy, menšími i většími, byl přesycený. Jeho plnou pozornost zabíralo už jen hledání správných výrazů, aby vysvětlil, jak se sem dostali. V hovoru s touto bytostí ani vzdáleně podobnou člověku a s neznámou psychologií (pokud mohla mluvit dokonalou angličtinou, jistě také mohla mít své skutečné myšlenkové pochody), nemetodicky hovořil o Smrti, o alternativních vesmírech a vesmírných invazích. Talsiťan na oplátku vyprávěl o svém vlastním druhu. Lanier zjistil, že chápavě přikyvuje historce, která by pro něj byla před pár měsíci nesrozumitelná.

Bytosti nazývané Talsiťané byly odnožemi biologickomechanické inteligence, která kdysi obývala čtrnáct planet velice staré sluneční soustavy. Kdysi byla celá inteligence uschována v paměťových bankách bez zřetelných fyzických jednotlivců – ne nepodobných Paměti Axis City. Ale postupně se inteligence rozmělňovala do individualit – kondenzací vědomí uvnitř systému – a jedinci si vytvořili nové formy pro svoji tělesnou materializaci. To byly na Talsitu prapůvodní druhy. Tyto prapůvodní druhy – tento Talsiťan se mezi ně zahrnoval – dosud existovaly, ale byly velice introvertní a individualistické; oni stvořili Talsiťany, aby působili jako obchodní zástupci, poradci mladších civilizací. Stalo se, že na jeden z jejich světů byl otevřen okruh bran a oni začali obchodovat, nejdříve s Jarty, kteří otevřeli brány, a když byli Jarté vytlačeni, tak s lidmi.

Samozřejmě, Talsit a jeho starší formy byly alespoň stokrát starší než lidstvo.

„Tak proč se obtěžujete být s námi ve spojení?“ zeptal se Lanier.

„Považujte to za koníček starců nebo za senilitu,“ řekl Talsiťan beze stopy blahosklonnosti nebo přetvářky. „Náš druh poskytuje služby – zejména týkající se pročišťování a přeuspořádávání informací – které lidé a ostatní bytosti shledávají jako neocenitelné. Jsme rádi užiteční a na oplátku získáváme informace, které pro nás mají velkou hodnotu.“

Pár minut nato je svolal k ceremonii jeden Frant úderem na zvon s vysokým, příjemným hlasem, který visel na tyči na jižní straně lešení.

Lanier stál jako v pohovu, s rukama za zády, blízko obrazu Korzenowského a Prescient Oyuy, zatímco Patricie zaujala čestnou pozici mezi Yatesem a Ry Oyuou.

Ceremoniální oděv Ry Oyue byl jednoduchý, sestával z bílé hrubé plátěné košile a černých kalhot. Na nohou měl jakési černé látkové pantofle. Yates byl oblečen v trávově zelené róbě, která nesla jisté známky opotřebení.

Ry Oyua vstoupil na schodiště, které se vinulo k vrcholku kruhového lešení. Na chvilku se zastavil, sklonil hlavu a pak pokynul Patricii, aby ho následovala.

„Tohle se musíte naučit,“ řekl Patricii na vrcholu lešení. „Klíč vám řekne, kde se dá brána otevřít, ale to je jen část; musíte vycítit podstatu a vyladit ji na žádoucí svět. Je tam víc toho, co nazýváte intuice, než výpočtů.“

Sklonil se a uchopil ramena klíče a vytáhl ho ze stojanu v průsečíku záření trakčních linií. Patricie hleděla dolů a začínala pociťovat závrať; vrchol lešení byl nejméně šedesát metrů ode dna šachty.

„A je tu také obřad. Naladí mysl,“ řekl otvírač bran. „Připravuje. Není přísně nezbytný, ale vždy jsem ho považoval za užitečný. Tak.“ Držel klíč a zavřel oči. „Dnes nehledáme obvyklou hru. Usiloval jsem o tohle spojení přinejmenším padesát let a prozatím mi vždy uniklo.“ Otevřel jedno oko a tázavě se na ni pousmál. „Musíte se divit, proč jsme ještě tady, proč otvíráme další bránu, kterou musíme nevyhnutelně zavřít, když budou Jarté nebo Axis City projíždět. Nedivíte se?“

Patricie přikývla.

„Protože, ačkoli jsme nebyli loajální k nynějším gešelským vládcům, já zůstávám věrný Hexamonu. Budu Hexamonu sloužit, i když budou věřit, že jsem zrádce, což musí, jestli vědí o mé roli v odštěpení. Vykoupím se tím, že otevřu tuto bránu.“

„Ještě pořád nerozumím,“ řekla Patricie, sklonila hlavu ke straně, oči na klíči.

Ry Oyu uvolnil jednu ruku, roztáhl prsty a opsal paží kruh. „Všechny brány jsou otvírány na světy, planety. Cesta míjí nekonečné množství spojení s jinými světy a my musíme volit z obrovského množství podnastavení této nekonečnosti, když vylaďujeme optimální bod. Snad jste si všimla, že naše brány jsou od sebe rozmístěny po nejméně čtyřech stech kilometrech. Je to kvůli taktu geometrických navrstvení. Chápete tento takt?“

Patricie přikývla. „Ano.“

„Do samotných navrstvení jsme se neodvážili. Směšují alternativní vesmíry a časové linie způsobem, který pro nás není výhodný. My pracujeme mezi.“ Rozsekl vzduch hranou ruky. „Pracujeme v rozmezí deseti metrů a uvnitř tohoto rozmezí je snad miliarda možností. Ladíme co nejpřesněji na objekt s planetární hmotností; klíč nám črtá informace o hmotnosti přímo do mozku a dodává nám všechny nezbytné údaje. Vyzkoušejte si tenhle.“ Vzal ji za ruku a umístil ji na protější rameno klíče. Hlavu měla zahlcenou obrazy, údaji. „Teď se dívejte na mne.“

Hleděla na Ry Oyua a do hlavy se jí včrtával rychlý, neustálý tok technik. „Bylo by to snadnější, kdybyste měla implantát, ale alespoň máte sklon – a motivaci se učit. Nemohu vám předat veškerou zručnost, ale mohu pomoci vypilovat vaši intuici.“

Doručil další sérii instrukcí. S rukou na klíči cítila tok datového spojení.

„Nemohu vám pomoci najít cestu domů,“ řekl a poklepal ji na ruku, aby ji odtáhla od ramene klíče. „Nemohu být s vámi a nebudou ani Yates nebo Olmy. Máme práci, které se musíme věnovat. Ale jestli je vaše teorie správná – a já nevidím žádný důvod, proč by neměla být – pak můžete uvnitř geometrického navrstvení nalézt vhodnou bránu. Na takový pokus vaše znalosti stačí. Nyní pozorně sledujte. Dnes neotvíráme do jiného světa. Otvíráme do samotné Cesty.“

Patricie se zamračila.

„Znáte zakřivení, Patricie; jsem si jistý, že zakřivení Cesty jste vypočítala.“

„Ano.“

„Víte, kde se kříží?“

„Ne.“

„Je to velice slabé překřížení a body jsou velmi daleko od sebe. Tak daleko, že povaha Cesty může být velice odlišná. Axis City by těchto sektorů dosáhlo na své cestě snad za miliony let, a dříve, pokud Gešelové dodrží své nynější plány. Když do tohoto spojení otevřeme bránu, dozvíme se, jaká je Cesta ve skutečnosti, co jsme stvořili a snad i jak je rozsáhlá. Vykoupíme se Hexamonu průkopnictvím. Teď chápete, proč jsme zde zůstali?“

Patricie přikývla.

Ry Oyu se otočil k výzkumníkům a kolegům na úpatí lešení. „Je Inženýr připraven svědčit?“

„Jsem zde.“

„Jsou všechny vaše prožitky jasné?“

„Ano. Myslím, že jsou.“

Otvírač bran zhluboka nabral dech a po straně pohlédl na Patricii. „Dnes se nám všem dostalo velké cti,“ řekl jí.

Když vstoupil na trakční pole, klíč se rozbzučel. Pokynul Patricii, aby se k němu připojila. Stála na liniích vedle něj a v tom místě se pole prohnulo a utvořilo kolem nich pohár. Byli pár metrů od úrovně šachty, když se klesání zastavilo. Ry Oyu poklekl a vložil klíč do stojanu. „Zúžil jsem oblast na několik centimetrů,“ řekl.

Zdvihl hlavu a k Patriciině překvapení začal recitovat.

„Ve jménu Hvězdy, pece našeho žití, kovárny naší podstaty, největšího ze všech ohňů, Hvězdy dávající nám světlo i tmu, dar pravého stvoření.“

Upravil klíč a pevně ho sevřel oběma rukama, zavřel oči a zdvihl tvář k výšinám skořepiny terminálu.

„V Osudu leží naše víra, v Cestě Života a Světla, v konečném osudovém vzoru, jejž nemůžeme popřít, ať volíme, jak chceme a ať volíme sebesvobodněji.

Ve jménu Pneumy, dechu našich myslí, větru našich myšlenek, zrozené z lidstva nebo nesené v stroji, vedoucí naše paže, horující v nás, kteří můžeme vpravdě tvořit sami sebe, kteří projevujeme, co je uvnitř i vně nás.“

Lanier si všiml, že Korzenowského obraz opakuje slova po Ry Oyuovi. Napsal snad Inženýr ceremonii, kterou nyní pronáší otvírač bran?

Bzučení klíče se zvýšilo o tón. Patricie sepjala ruce a uvědomila si, že je to modlitební gesto. Nedokázala se přesvědčit, aby prsty rozpletla a nechala ruce viset podél boků.

„A ve jménu Starce, jehož část je při této příležitosti s námi, který se zrodil z těla a který byl vzkříšen naší minulou tvořivostí; ve jménu toho, který shořel, abychom mohli najít pravou cestu, který strpěl Smrt, abychom my mohli žít…“

Oba, Patricie i Lanier, cítili, jak jim stékají slzy po tvářích.

„Zdvihám tento klíč k bezpočetným světům a přináším nové světlo Cestě otevřením této brány, pro veškerý rozkvět těch, kdož vedou a jsou vedeni, kdož tvoří a jsou tvořeni, kdož rozsvítili Cestu a sluní se ve vydávaném světle.“

Vyňal klíč ze schránky a zdvihl ho mezi kolena. Proud znaků, vycházející z klíče, ozářil jeho tvář jako plameny. Bzučení překročilo hranici slyšitelnosti.

„Hleďte.“

„Otvírám – nový svět…“

Zdálo se, že bronzový povrch Cesty pod ním degeneruje do mřížky z černých, zelených a červených čar. Ry Oyu vstal a udržoval klíč ve výši rukou.

Na okraji šachty stáli co nejblíže lešení výzkumníci, Yates, Prescient Oyua, Lanier a obraz Korzenowského a hleděli dolů do tiché bouře počátku brány.

Trakční pohár zdvihl otvírače bran a Patricii o několik metrů. Patricie znovu pocítila závrať, jak hleděla do vířící iluze plné barev a nekonečných možností.

Iluze se rozdělila, uprostřed, se utvořil smolně černý kruh. Ry Oyu podal Patricii klíč.

Pevně sevřela jeho ramena.

„Teď pociťujte sílu toho, co se děje,“ řekl anglicky. „Naučte se pocit správného otevření.“

Klíč v jejích rukách byl živý, byl její součástí připojenou k ní jeho stálým črtáním. Ry Oyuovy pokyny byly naprosto podrobné a teď se jí v hlavě fixovaly.

Síla byla úžasná. Cítila něco jako smích, když se klíč rozpínal dírou v povrchu Cesty. Nad nimi se nedokončená kopule, dosud kryjící Ry Oyuovu pracovní plochu, pohybovala na novou pozici a hledala střed poruchy.

„Tohle je nejnebezpečnější etapa,“ řekl jí Ry Oyu. „Pokud se proces vymkne kontrole, kopule nás zakryje a poruchu zahladí. Jestli se to stane, budeme navždy ztraceni v Cestě. Sklouzneme tam, kam nás vtáhne nepovedená brána a nebudeme se moci vrátit zpátky. Cítíte tu možnost?“

Cítila. Její veselí se změnilo v pocit nevylíčitelně ošklivého a nepřátelského konce. Dávala si na klíč pozor.

„Je to tak,“ řekl Ry Oyu. „Olmy nikdy nevyslovil větší pravdu. Jste víc z naší doby než z vaší.“

Načrtnuté a ubíhající linie kopule nabraly známé jasně bronzové zabarvení, které viděli na ostatních branách. Uprostřed šachty začal růst vír, obklopený černým kruhem, a trakční pole je neslo stále výš.

„Následujte mne,“ řekl Yates Lanierovi, když se výzkumníci pohnuli. Znovu se seskupili padesát metrů od lešení, blízko pozemku pracovní plochy otvírače bran. Zem kolem šachty se hroutila, prolamovala a formovala se v tumulus přes zdvíhající se svah brány.

Lešení a trakční linie zůstávaly ve stejné výšce. Ry Oyu převzal opět klíč. „Je tu sto tisíc možností,“ mumlal si. „Díky klíči je cítím… zakouším. Nyní se dozvídám o sto tisíci světech, ale já chci jen jeden. Naslouchám mu… znám jeho povahu… částečně vím, kde se dotýká. Klíč ovládá jeho sondování, drží pevně jeho polohu, ale já mířím… A nalézám.“

Měl koncentrovaný, vítězoslavný výraz. Smolně černý kruh se rozšířil a změnil se v blankytnou modř. Kolem kruhu bronzový materiál Cesty znovu nabral na určitosti a zformoval se do hladce lemovaného důlku s modří uprostřed. Důlek se prohluboval; Patricie se nemohla ubránit, aby proces necharakterizovala jako časoprostorové vyhojení, jako růst, obvyklý po nepřirozeném vniknutí.

Po obvodu modře zahlédla (jako v temné komoře a čočkou rybího oka) něco dlouhého, jasného a tekoucího, obklopeného masivními tmavými objekty.

„Brána je otevřena,“ řekl Ry Oyu a ramena mu poklesla. Zasunul klíč do stojanu a rozpřáhl paže. „Nyní zjistíme, co leží na druhé straně.“

„Vstoupíme?“ zeptala se Patricie.

„Ne,“ řekl otvírač bran pobaveně. „Pošleme tam jednoho našeho mechanického přítele. Podá hlášení a my se rozhodneme, aniž bychom bezprostředně riskovali životy.“ Trakční pohár je vynesl na úroveň schodů na vrcholu lešení. Ry Oyu dal Patricii přednost a připojili se k ostatním nedaleko od pracovní plochy.

Krychlové pozorovací zařízení o hraně asi půl metru – na tento druh velké – se vznášelo nad novým svahem a proplétalo se tyčemi lešení. Tiše vklouzlo do důlku a prošlo branou. Yates aktivoval piktor a naladil ho na signál průzkumníka, přenášený transpondéry lešení.

Lanierovi se zdálo, že Patricie povyrostla. Vypadala sebejistě, klidně. Vzala ho za ruku a stiskla ji oběma rukama, usmála se na něj a zašeptala: „Dokážu to. Cítila jsem to. Budu schopná projít.“

Obraz průzkumníka se zatím nezaostřil. Yates překládal symboly údajů o prostředí na druhé straně. „Průzkumník je v takřka absolutním vakuu,“ řekl, „s velmi nízkou radiací. Jestli jsme skutečně v jiné části Cesty, tak trhlina je takřka neaktivní a stabilní.“

„Zdá se, že tam žádná trhlina není,“ poznamenal Ry Oyu a soustředěně přimhouřil oči.

Viditelný obraz se vyjasnil.

„Je to obrovské,“ řekla senátorka Oyua tiše.

Ať brána proťala Cestu v jakémkoli bodě, trubicovitý vesmír expandoval do průměru snad padesáti tisíc kilometrů.

„Geodetický drift,“ řekla Patricie.

„No, tím to vysvětlit můžeme,“ řekl Oyu. „Ale nemusí být inherentní.“

Lanier se vysvětlením netrápil i pochyboval, že by ho mohl absorbovat.

Cesta byla pokryta kyklopskými stavbami, tmavou krystalickou masou dlouhou tisíce kilometrů, něčím, co se volně vznášelo a vrhalo široké stíny na protější stěnu Cesty, když to míjelo intenzivní, meandrovitou, hadům podobnou plazmovou trubici.

„Přitažlivost povrchu jedna desetina g,“ řekl Yates. „Parametry jsou pořádně odlišné, Ry. Nemyslíš, že je to jiná Cesta, ne naše vlastní?“

„Máme nějaký důvod věřit, že někdo jiný stvořil vesmír jako je tento?“ zeptal se otvírač bran.

„Ne,“ připustil Yates.

„Tím, že jsme udělali Cestu válcovitou, jsme do ní vložili vlastní dědictví – sotva uvěřím, že by to někdo jiný napodobil. Ne, pokud je k dispozici nekonečné množství možností.“

„Ještě je tu výhoda takového tvaru, účelná při obchodním využívání…“

Ry Oyu s tím souhlasil strohým přikývnutím. Vypadal rozzlobeně a prohlížel si výsledky své práce. „Je to tam velmi divné,“ řekl. „Žádná detekovatelná trhlina a plazmová trubice je velice nepravidelná. Řekl bych, že si s ní musel někdo hrát.“

„Jarté?“

„Ne,“ řekl otvírač bran. „Tyto stavby jsou silně nejartské. Nejsem si jistý, že pro ně najdu nějaké praktické použití – buď jsou to geometrická zhroucení, časoprostorové extruze a krystalizace, nebo…“ Zavrtěl hlavou. „Nebo jsou nad naše chápání. A navíc, dost pochybuji, že by se Jarté dostali tak daleko. Toto spojení – jestli je to spojení – je za jedna krát deset na patnáctou – víc než sto světelných let Cestou.“

„Pak tam nemohou být žádné brány,“ řekla Patricie.

Yates zdvihl obočí.

„Proč ne?“

„Protože je to za koncem našeho vesmíru, v čase. Brány by se otevřely do…“ Zdvihla ruce. „Ničeho. Nicoty.“

„Ne nezbytně,“ řekl Ry Oyu. „Ale vyslovila jste jednu zajímavou myšlenku. Cesta je adaptována na vhodné podmínky od vlastní počáteční epochy. Kde se tyto podmínky překročí – nad jejich hranice – tam může přirozeně dojít k jiným přizpůsobením.“

„Mohlo by Axis City dojet tak daleko?“ zeptala se Prescient Oyua.

„Nevím. Kdyby trhlina přestala existovat, mohli by se – bylo by to složité. A jestliže trhlina nesahá za určitý bod –“

„Je Cesta samostatná,“ dokončil za něj Yates.

„To je jasné. Nepotřebuje mechanismy ze šestého dómu ani připojení k Thistledownu.“

„Zdá se prázdná,“ řekl Lanier, nejistý, zda smí vstoupit do diskuse. „Nevidím žádný provoz – nic se tam nehýbe.“

Yates instruoval průzkumníka, aby oblast prohledal. Obrazy se začaly značně zvětšovat a odhalovaly na kyklopských krystalech větší podrobnosti. Cesta jimi byla poseta – některé sahaly z jedné strany na druhou, napříč desítkami tisíc kilometrů a kolem nich se kroutila plazmová trubice.

Všechny stavby – i volně se vznášející – byly pokryty disky podobnými kopulím, všechny chráněné obvyklými bublinami otevřených bran. Obraz se znovu několikrát zvětšil. Třpytivé prameny světla procházely v hustých sítích mezi hustě nahlučenými branami. Tam byl provoz vypadalo to jako obchod – ale v nepředstavitelně velkém měřítku a jiného druhu, než jakého kdy byli svědky.

Vedle obrazů se objevily další znaky. „Definitivně žádná trhlina,“ potvrdil Yates. „Cesta je v tomto bodě zcela stabilní a samostatná.“

Vypadalo to, že Patricie zpola spí. Je znovu ve stavu, uvědomil si Lanier. Usilovala pochopit, co se stalo – bylo to nad jeho chápání.

„Je připojená kauzálně,“ řekla zastřeně.

„Prosím?“ zeptal se Lanier, podíval se po ostatních a položil jí dlaň na loket. Široce otevřela oči a pohlédla na něj.

„Kdyby Axis City cestovalo rychlostí blízkou rychlosti světla, přesně tohle by se stalo – dokonce ještě předtím, než by cesta začala. Cesta leží v podstatě mimo čas a ve své délce je přizpůsobená jakémukoli případu. Tohle se stane – obzvlášť, kdyby byl konec Thistledownu odpojen.“

„Prosím? Prosím pokračujte…“ naléhal Yates.

„Má pravdu,“ řekl Korzenowski. „Je to naprosto jasné. A vy máte někoho – ani lidi, ani Jarty, ani z našeho vesmíru – kdo využil přizpůsobení.“

Ry Oyu se široce usmál. „Obávám se, že nám to jasné není. Prosím, pokračujte.“

Patricie se podívala na Inženýra a pocítila impuls poznání. Ona sama… Něco o ní samé. Korzenowski na ni kývl. „Jste skvělá.“

„Vidíme výsledky, přenesené podél nadprostorových vektorů, toho, co se stalo na Cestě,“ řekla. „Přemýšlela jsem o tom, ještě než jsme odletěli na Timbl, hned když do mého bytu přišel uličník. Jestliže bude Axis City cestovat rychlostí vyšší než je třetina rychlosti světla, dojde k zakřivení Cesty a vytvoření časoprostorové rázové vlny, která se bude pohybovat před ním a jejíž rychlost překročí rychlost světla. Rázová vlna bude operovat mimo čas a bude působit prekauzálně. Rázová vlna již tento bod minula – snad před staletími, snad ještě předtím, než byla otevřena Cesta. Něco, co se pohybuje rychlostí blízkou rychlosti světla po singularitě, trhlině, ji bude namáhat nad hranici její stability. Změní se v základní částice, v energii – vyzáří, ‚vypaří se‘.“ Zhluboka se nadechla, zavřela oči a prohlédla si matematické rovnice, které vznikly, když hovořila. „Cesta se násilně rozvine do stabilního uspořádání. Trhlina zmizí.“

Olmy mlčel a tiše poslouchal Korzenowského a Patricii. Je pyšný, pomyslel si Lanier.

„Po několik světelných let, než Cesta expanduje a rázová vlna zanikne, bude všechno před městem sterilizováno. Nic než město nebude v těchto oblastech existovat. Všechny rysy budou setřeny, všechny brány zataveny.“ Ukázala na konstrukce. „Zde očividně Cesta expandovala a relativistickým objektům po její délce to zřejmě ani trochu nevadí.“

Lanier se pokusil rozluštit zmizení trhliny ještě před zkonstruováním objektu, který ji donutí se „vypařit“. Rychle se ztratil v rozporech, ale zdálo se, že rozpory Korzenowskému ani otvíračům bran nevadí.

„Kdy budeme moci připravit důkazy – uděláte to, že ano; brzo?“ zeptal se Patricie.

Souhlasila. „S pomocí sera Korzenowského.“

„– Potom budeme vědět většinu toho, co jsme vědět potřebovali,“ řekl Ry Oyu. „Předložíme naši zprávu prezidentovi. Jeho frakce si s tím bude moci udělat, co se jim bude líbit.“ Usmál se. „Co, zjevně, musí udělat.“

Před obranným monitorem se objevil jasně rudý znak, který signalizoval naléhavou zprávu. Olmy ji odešel převzít. Když se vrátil, měl vítězoslavný výraz – paradoxní vzhledem k tomu, co potom řekl. „Jarté otevřeli bránu. Dálkově v bodě jedna celá pět krát deset na devátou. Odřízli poslední obranné stanoviště. Plazmová zátka se šíří maximální rychlostí – je od nás asi sedm hodin. Musíme zmizet.“

Prescient Oyua pohlédla na otce. „Gešelové nedopustí, aby je Jarté vytlačili,“ řekla.

„Tedy, prezident nemá jinou možnost, že?“ podotkl Ry Oyu.

„Cesta mu píše osud a zrovna tak Jartům. Musí si vzít svoje čtvrti a my si musíme vzít naše a rozejít se.“

Kapitola šedesát tři

Mirskij a trojice ostatních „odpadlíků“ dostali k dispozici malé kulovité byty v Lese Central City. Tři homorfní Gešelové dvě ženy a jeden neurčitého pohlaví – jim byli přiděleni jako hostitelé a průvodci při jejich krátkém vyučování a přivykání.

Mirskij seděl uvnitř koule, naladěný na různé kanály črtaných informací – některé mu překládaly pedagogické části hostitele. On a Rodženskij přijali dočasné implantáty, které pomáhaly urychlit školení a výklad. Dívali se, poslouchali a mluvili jen málo. Rodženskij zůstal u něj, zatímco Rimskaya – Američan se ženským jménem – se držel stranou. Ostatním věnoval malou pozornost. Byli titěrnými nulami v obrovité záhadě.

Hostitelé přišli k nim, vtělení tak, aby jim působili co nejmenší znepokojení, a rychle je vyučovali ve zhuštěných kursech, zatímco hosté absorbovali tolik, kolik dokázali.

Ve vzduchu visel pocit naléhavosti; s výjimkou jejich hostitelů věnovali Gešelové odpadlíkům malou pozornost. Les byl skoro opuštěný, většina obyvatel zaujala nová pracovní místa, aby připravila čtvrti na cokoli, co mohlo přijít.

Zprávy z nejvzdálenějšího obranného stanoviště dospěly do nyní rozděleného Axis City. Jarté dálkově otevřeli bránu a dovolili plazmě z hloubky hvězdy proniknout na Cestu.

Zbývalo sedmdesát hodin, než zkáza dosáhne konce Cesty, ale obyvatelé gešelských čtvrtí Axis City se rychle rozhodli, co je třeba učinit. Jestliže chtějí zůstat na Cestě a nepřenechat ji Jartům, musí urychlit svoje čtvrti alespoň na třetinu rychlosti světla ještě před setkáním s čelem plazmy.

Se vstupem hvězdné hmoty na Cestu klesla teplota plazmy silně pod úroveň potřebnou pro fúzi, ale přesto byla teplota okolí devět set tisíc stupňů. Nicméně, průjezd gešelských čtvrtí to změní.

Když udeří do tohoto čela časoprostorová rázová vlna, rozmázne přehřátou plazmu do tenké vrstvy. Vrstva se po jejich průchodu zahřeje na teplotu vysoko překračující teplotu fúze a Cestu pak vyplní ještě teplejší plazma. Ve skutečnosti čtvrti přemění plazmu a Cestu v novu ve tvaru trubice.

Mirskij se pokoušel sledovat veřejnou diskusi; přece jenom byly jejich plány šílené, báječně šílené. Jestli zemře, nebylo ani trochu důležité; byl uprostřed velkolepého plánu, daleko okázalejšího, než si kdy mohl představit.

Gešelští politikové, osvobození secesí, spřádali opravdu šílené plány. Musí dostatečně zaštítit čelo a zadní část, aby ochránili čtvrti před záplavou tvrdého záření; to bude znamenat pro čtyři hlavní trhlinové generátory, které jim ponechali, silné přetížení, přitom budou už tak dost zatížené stykem s trhlinou – při tak vysoké rychlosti. Dá se to tak provést?

Ano, rozhodli fyzikové. Ale jen tak tak.

Také musí zaštítit pasáž trhliny. Trhlina sama bude vysílat velké množství smrtonosného záření. Mohou být všechny potřebné štíty udrženy?

Ano. Ale s ještě většími výhradami.

Navzdory pochybnostem vládla mezi obyvateli čtvrtí překvapivá shoda.

Nechtěli se vrátit na Zemi; hledí do budoucnosti, ne do minulosti. A po staletí válčili s Jarty, teď jim Cestu nenechají.

Rimskaya poletoval mezi stromy vně své koule a vyhýbal se poslouchání všech podrobností. Zbožně se modlil, nezajímalo ho, kdo ho vidí nebo jak reaguje. Jeho hlavní obavou bylo, jestli Bůh slyší modlitby, které jsou vysloveny vně normálního časoprostoru? Přijde okamžik, kdy budou od Boha naprosto odříznuti?

Jeho přidělená hostitelka, ženský homorf, se na jeho žádost držela stranou. Uvědomila si, že nemá, čím by ho uklidnila.

Jí jeho otázky zapadaly do dávno mrtvého vědění, stejně nesmyslného jako přemýšlení o tom, kolik andělů se vejde na špičku jehly.

Při čekání, až k nim dospějí zprávy o konečných plánech, se Rodženskij a Mirskij vznášeli v zeleni několik metrů od sebe. Mřížování světelných hadů oživovalo hlubokou třírozměrnou paseku za jejich byty a vrhalo na ně stíny listů.

Mirskij pečlivě studoval mladého desátníka. Všiml si lesku jeho pokožky, vzrušení kolem rtů, způsobu, jakým hleděly jeho oči. Budoucnost je pro něj drogou, pomyslel si Mirskij. Bylo to s ním stejné?

„Tak málo toho chápu,“ svěřil se Rodženskij a protáhl se kolem větve blíž k Mirského pozici v zátočině. „Ale cítím, že pochopím – a oni nám tak pomáhají! Připadáme jim divní – necítíte to? Ale přivítali nás!“

„Jsme novinky,“ řekl Mirskij. Nehodlal před desátníkem odhalit svoje vlastní obavy. Srdce se mu pokaždé rozbušilo, když pomyslel, co mají před sebou.

Ženský homorf, přidělený nevrlému Američanovi, se přenesl k nim.

„Váš přítel mi dělá starosti,“ řekla. „Uvažovali jsme, že ho vrátíme vašim lidem… Nepřijal to, ale si myslím, že se rozhodl špatně.“

„Dejte mu čas,“ řekl Mirskij. „Všichni jsme z toho trochu vedle. Stýská se nám po domově. Promluvím s ním.“

„Já také,“ řekl s nadšením Rodženskij.

„Ne,“ řekl Mirskij a zdvihl ruce. „Jen já. Mluvili jsme spolu, když jsem vyjednával s Američany a přihlásili jsme se společně.“

Rodženskij v rozpacích souhlasil břitkým přikývnutím.

Mirskij zaklepal na perleťově mléčný vnější povrch koule. Uvnitř Rimskaya anglicky odpověděl: „Prosím? Co je?“

„Pavel Mirskij“

„Už žádné řeči prosím.“

„Nemáme moc času. Buď se hned vrátíte, nebo se postavíte našemu rozhodnutí čelem.“

„Nechte mne být.“

„Smím vejít?“

Dveře koule se roztáhly a Mirskij se protáhl dovnitř.

„Brzy odjedou,“ řekl. „Nebudete mít jinou možnost než tu zůstat navěky – až odstartují.“

Rimskaya vypadal příšerně – bledý, rudé vlasy mu trčely do všech stran, tvář zarostlou čtyřdenní strništěm. „Zůstávám. Rozhodl jsem se.“

„To jsem řekl našim hostitelům.“

„Vy jste mluvil za mne?“

„Ne.“

„Co vám na tom záleží? Vrátil jste se ze smrti. Vaše postavení je vám fuk – vaši vlastní lidé se vás pokusili zabít. Já, jsem opustil… odpovědnost, závazky.“

„Proč,“ zeptal se Mirskij.

„Do prdele, nevím.“

„Já možná ano.“

Rimskaya si ho pochybovačně měřil.

„Chcete vidět konec,“ řekl Mirskij.

Rimskaya jenom zíral, ani to nepotvrdil, ani nezamítl.

„Vy, já, Rodženskij, možná i ta žena – jsme ztracenci. Nejsme spokojení jen s jedním životem. Chceme víc.“ Zdvihl sevřené ruce. „Vždycky jsem chtěl vidět hvězdy.“

„Chtěl jste vidět hvězdy, tak jste šel válčit do vesmíru!“ zvolal Rimskaya. „Nevíme, co uvidíme. Nejspíš jenom tenhle mizernej koridor.“ Složil hlavu do dlaní. „Celý život jsem byl zastánce tvrdé linie. Všichni si mysleli, že jsem studenej starej… vůl. Matika a sociologie a univerzita. Život mezi čtyřma stěnama. Pak mne poslali na Kámen – Bože, to byl zážitek! A pak tahle příležitost…“

„Víme, že to bude zajímavé, mnohem víc než to, co bychom našli na Zemi.“

„Ostatní se vrací zachránit Zemi,“ řekl Rimskaya, pěsti pevně sevřené.

„Proto jsme nezodpovědní? Snad. Ale o nic víc než všichni lidé v téhle půlce města.“

Rimskaya pokrčil rameny. „Podívejte, rozhodl jsem se a trvám na svém rozhodnutí. Nebojte se o mne. Budu v pořádku.“

„To je všechno, co jsem chtěl slyšet,“ přikývl Mirskij.

„Nosíte ten implantát, který vám dali?“ zeptal se Rimskaya.

Mirskij ohnul pravé ucho a otočil hlavu, aby ukázal, že ho má.

„Já svůj ještě mám,“ odvětil Rimskaya. Otevřel pěst a odhalil zařízení velikosti burského oříšku.

„Budete ho potřebovat,“ pousmál se Mirskij. Chvíli otálel a Američan pomalu zdvihl implantát k hlavě a umístil si ho za ucho.

Kapitola šedesát čtyři

„Nyní se rozloučíme,“ řekl Ry Oyu dceři a Yatesovi. Natáhl paži a senátorka ji sevřela. Olmy, Patricie, Lanier a Korzenowski na ně čekali vedle disku.

„Co chce dělat?“ zeptala se Patricie.

„Projde branou,“ odpověděl Olmy. „Talsiťan ho doprovodí; a také jeden Frant. Všichni zbývající jdou s námi.“

„Nemůže přežít,“ zapochyboval Lanier. „Nebudou mít dost jídla, kyslíku – není čas na přípravu –“

„Nepůjdou fyzicky,“ vysvětlil Olmy. „Žádný z nich. Přenesou osobnosti do dlouhodobého dělníka brány. Pak mohou zkoumat, jak dlouho budou chtít – otvírat další brány, počkat, jestli Axis City dosáhne potřebné vzdálenosti. Mají energii na miliony let.“

Prescient Oyua pomalu vrtěla hlavou a hleděla otci do očí. „Bylo mi s tebou dobře,“ řekla. „Nebude to lehké, nemluvit s tebou už… nikdy.“

„Vrátíš se s gešelskými čtvrtěmi,“ řekl Ry Oyu. „Třeba se znovu sejdeme, tam v hloubi Cesty. Kdo ví, jak změní plány, když budou mít úspěch? A navíc, někdo může vždycky tuhle bránu znovu otevřít, opět nás nalézt…“

„Nikdo nikdy tuhle bránu znovu neotevře,“ opáčila. „Jen ty bys ji mohl najít a otevřít.“

„Má pravdu,“ řekl Yates. „Vy byste to dokázal.“

Ry Oyu kývl Patriciiným směrem. „Korzenowski nebo ta žena ze Země. Oni by mohli… ale Korzenowski se vrací na Zemi a ona jde hledat dokonce ještě něco prchavějšího. No, v každém případě, nic není navěky.“

„Tohle je,“ řekla Prescient Oyua. „Vracím se na Zemi. Pro to jsme pracovali.“ Pustila jeho ruku.

Otvírač bran pro ni načrtl symbol: Zemi, modrou, zelenou a hnědou, mraky nadýchané a jako živé a to všechno obklopené šroubovicí DNA; a okolo zjednodušené rovnice, které Korzenowski převzal ze starších prací Vasquezové.

Talsiťan v chladivé bublině a Frant v bílém plášti z trvalých součástí – před chvilkou vybalených – stáli za Ry Oyuem. Prescient Oyua se naklonila, políbila ho, pak se otočila a připojila se ke zbytku u disku.

Otvírač bran a jeho společníci se vydali k dílně a tumulu kolem nové brány.

„Splnil závazek k Hexamonu,“ řekla Prescient Oyua, když je disk těsně minul. „Povede Axis City, jestli se jejich cesty spojí.“ Natáhla se k Patricii, jejíž oči opět zvlhly, a dotkla se tváře ženy ze Země. Prescient Oyua jí setřela slzu a špičkou prstu ji přenesla na vlastní tvář.

Olmy instruoval disk, aby je odvezl z terminálu a letěl k čekajícímu trhlinoletu.

Oba trhlinolety, loď personálu otvírače bran i malý obranný letoun, kterým přiletěli, byly staženy z trhliny a zavěšeny v trakčních polích jako předběžné opatření pro případ evakuace obranných lodí přijíždějících ze severu. Olmy se rychle rozhodl; potřebovali rychlost a menší obranný letoun byl rychlejší.

Musí se setkat se zrychlujícími čtvrtěmi, ještě než dosáhnou jedné třetiny rychlosti světla. Pak budou dvě možnosti: čtvrti mohou nakrátko zatáhnout generátory a trhlinové svěráky a dovolit obrannému trhlinoletu projet pasáží; nebo se bude muset obranná loď uvolnit, přitisknout ke stěně a přestát tlakovou vlnu částic a atomů tlačených před městem.

Ale ještě než se setkají se čtvrtěmi, musí splnit slib, který dal Patricii.

V neplodném úseku, kde pravděpodobně najde potřebné geometrické navrstvení, bude s klíčem vysazena na povrch Cesty. Bude mít hrozně málo času, aby úspěšně provedla svůj záměr; čelo plazmy bude těsně za nimi.

Yates vzal Patricii do oddělené části lodi a dával jí závěrečné instrukce k používání klíče. „Zapamatujte si,“ říkal jí, když končil, „máte instinkt a touhu, ale ne moc obratnosti. Máte znalosti, ale ne zkušenosti. Nesmíte být ukvapená, musíte být uvážlivá a opatrná.“ Vzal ji za ramena a zpříma na ni pohlédl. „Znáte vaše naděje na úspěch?“

Přikývla. „Nic moc.“

„A přesto budete riskovat?“

Znovu bez váhání přikývla. Yates ji pustil a vytáhl z kapsy malou krabičku. „Když vám klíč vložím do rukou a převedu jeho služby na vás, vyroste do aktivní velikosti. Bude fungovat jen vám; pokud zemřete, rozpadne se na prach. Jak dlouho budete žít, tak dlouho vám bude sloužit – ačkoli, jaké použití by měl, kdybyste uspěla, nevím. Otvírá brány jen z Cesty, ne z vnějšku. Pozná přítomnost dřívějších bran, i kdyby byly uzavřené…“

Yates vyňal klíč, nyní sotva víc než dvanáct centimetrů dlouhý, a vtiskl jí ho do levé ruky. „Uchopte obě ramena,“ instruoval ji. Sevřela je mezi palcem a ukazováčkem. Klíč črtal stálý proud symbolů k Yatesovi.

„Prozatím vás neuznává,“ řekl. „Žádá instrukce od předchozího pána. Reaktivuji ho.“ Instruoval klíč črtaným kódem.

Zařízení se Patricii v rukách pomalu prodlužovalo, dokud nedosáhlo stejné velikosti jako klíč používaný Ry Oyuem.

„Teď změním ovládání na vás.“ Další kódované instrukce a Patricie ucítila náhlý záchvěv vřelého vztahu mezi ní a zařízením.

Korzenowski je zpovzdálí pozoroval. Lanier se vznášel za ním v blízkosti průchodu trhliny.

„Můžu s ním teď mluvit,“ řekla s údivem Patricie. „Mohu mu říkat věci přímo…“

„A může s vámi komunikovat. Je aktivní a vy jste jeho pán,“ řekl Yates. V hlase mu zazněl smutek.

Korzenowski k ní přikročil. „Mám nějaké poznámky k vašemu hledání – návrhy techniky.“

„Ráda si je vyslechnu,“ řekla Patricie.

Trhlinolet se pohyboval na jih Cesty trvalým zrychlením dvaceti g.

Čelo plazmy se přiblížilo na šedesát kilometrů k sektoru vyhrazenému pro naposled otevřenou bránu, narazilo do bariér, extrémní teplota rozrušila jejich jemnou geometrii. Padla první bariéra a malá oáza shořela; okruh studní se roztavil a povrch Cesty se stal hladkým a neporušeným.

Poslední zprávy z bran podél lidmi ovládaného úseku Cesty mluvily o evakuaci. Miliony lidí se raději rozhodly zůstat na světech na druhé straně jim přidělených bran, než si vybrat mezi rozdělenými částmi Axis City. Poslední zbytky komerčního využívání byly ukončeny a brány byly zapečetěny, připraveny jak na průjezd gešelských čtvrtí, tak na příchod čela plazmy.

Navzdory blízkosti čela plazmy začal Olmy zpomalovat. Trhlinolet měl dva tuponosé letouny a Prescient Oyua jeden připravila pro Patriciinu pouť.

Patricie přistoupila k Lanierovi a pevně ho objala.

„Jsem ti vděčná za všechno, co jsi pro mne udělal,“ řekla.

Lanier ji chtěl přesvědčit, aby ten experiment nedělala, ale nepokusil se o to. „Příliš mne přeceňuješ,“ řekl.

„Už nejsem ten zelenáč, o kterého jsi se měl starat?“ zeptala se s úsměvem.

„Víc než to. Já…“ Uhnul pohledem, tvář se mu zmítala rozpaky a pak zavrtěl hlavou. „Ty jsi něco, Patricie.“ Ostře se skrz slzy zasmál. „Nejsem si jistý co, ale skutečně jsi něco.“

„Chtěl byste jít s ní?“ zeptal se Olmy, vznášející se v zádi. V obou rukách držel malé černé kulaté monitory.

„Cože?“ zeptal se Lanier.

„Bude potřebovat pomoc. Já jdu.“

Prescient Oyua zpozorovala Lanierův zmatek a vysvětlila mu to. „Vytvoříte část. Monitor bude část zobrazovat. Nebude schopný vrátit se k vám se zprávou, samozřejmě, protože musíme pokračovat dál, hned jak Patricii vypustíme.“

„Části zemřou?“ zeptal se Lanier.

„Budou zničeny společně s monitory,“ řekl Olmy. „Ale my ne.“

Lanier ucítil, jak mu hlavou proběhlo zděšení. „Ano,“ přitakal. „Velmi rád.“

Ramon čte Tiempos de Los Angeles, Rita připravuje jídlo na oslavu návratu domů. Návrat domů. Paul čeká. Co řeknu Paulovi? „Nevěřil bys…“ Nebo: „Byla jsem nevěrná, Paule, ale –“ Nebo se na něj jen usmát a začít znovu.

Olmy a Lanier – respektive jejich části – seděli v letadle vedle Patricie. Na klíně měla klíč. Obrazovka před ní ukazovala pustý, hladký povrch Cesty. Pevně sevřela klíč a ucítila kvalitu nadprostoru, přenášenou klíčem v každém bodu „pod“ povrchem.

To, co hledala, se dalo najít ještě obtížněji než zrnko obilí na pláži. Hledala vesmír bez Smrti, bez sebe, ale také – kam přiletěl Kámen, ale nezpůsobil válku, a kde ona nějak zemřela.

Nenalézt ho (a byla tak vzdálena jistotě, že by mohla být tak přesná – ačkoli to místo mohlo existovat a mohlo být od všech ostatních odlišné), mohla by hledat vesmír, kde by byla dvakrát. Musí najít něco, co ji přivede domů. Pohlédla na Lanierův obraz. Usmál se na ni, povzbudivě i nejistě.

A najednou – bez jakéhokoli důvodu, jakékoli jistoty úspěchu – se začala cítit báječně. Patricie Luisa Vasquezová plula v bublině radosti, nezávislá na tom, co se stalo předtím a nezáleželo jí na tom, co přijde. Nikdy nic takového nezažila. V povaze neměla ani sebedůvěru ani euforii; bylo to jen zhodnocení všeho, co zažila a zažije, splněné tušení, že není normální, které měla od dětství. Nežije pro obyčejný život, ale pro to, aby se podrobila nejpozoruhodnějším zážitkům, které snad mohla mít. Co svět světem stojí, byla už dávno rozhodnutá, že musí tyto pozoruhodné stavy ve své hlavě vyvolat. A pak se svět obrátil do sebe. Vesmír se pokřivil do nesrozumitelné podoby a předváděl jí zkušenost vytaženou z vizí v její hlavě, ukazoval mnohem podivuhodnější a bizarnější dějiny, vytvořené desítkami miliard lidí a kdo může říci kolika nehumanoidy?

Ten okamžik nebyl egocentrický; necítila se ani v nejmenším izolovaná ani jedinečná. Ale pochopila, jak pozoruhodný měla život. Splnily se jí nejdivočejší a nejtajnější sny.

Všechno ostatní je legrace, pomyslela si. Dokonce i dostat se domů.

Letadlo hladce přistálo na povrchu Cesty. Klíč v jejích rukách vydával příjemný, živý bzukot a říkal jí, že by měli být o pár kilometrů jižněji. Řekla to Olmyho části a on zdvihl letoun na krátký skok.

Nahoře trhlinolet opět zrychloval k jihu.

Zavřela oči a nechala vjemy klíče proudit skrz sebe. Připadalo jí, že vidí všechny alternativní vesmíry zhuštěné a nakupené, ochutnává je, je jejich součástí; ale nemůže je sevřít. Nemohla dělat nic s pocitem, že vůdcem je klíč. Neobdržela žádné podrobné znalosti o jiných říších; jen skutečnost, že existují a snad i to, zda jsou nebo nejsou uvnitř rozmezí, které hledá.

Části nepotřebovaly ochranné pole, ale ona ano. Olmy pro ni připravil prostředí a trakční bublinu. Lanier se zdržoval vedle ní. Kolik z něj je tady? byla zvědavá. Jaké to je, když je část zničena?

Pak začala věnovat plnou pozornost klíči. Čelní průlez se otevřel a Patricie vystoupila na povrch Cesty obklopená pružnou, slabě zářící trakční bublinou. Lanier a Olmy ji následovali a bez jakéhokoli podpůrného zařízení kráčeli v hlubokém vakuu vedle ní.

„Máte asi půl hodiny,“ řekl Olmy, jeho hlas se přenesl z monitoru do jejího náhrdelníku. „Pak bude radiace čela plazmy nebezpečně intenzivní. Bude tento čas stačit?“

„Myslím, že ano; doufám, že ano.“ Patricie zkontrolovala batoh a zjistila, že je všechno na místě: multimetr, procesor, záznamníky a bloky.

Držela klíč před sebou a hledala. Deset minut chodila sem a tam, od severu na jih, a klíč přenášel obrovské úseky alternativních světů, které při každém kroku míjela. Zbavovala se skoro všech jejich otisků a pokoušela se nezahltit si smysly.

Za dalších deset minut lokalizovala čáru několik centimetrů dlouhou, která vypadala, že je v ní schovaný bod, který hledá. Klekla si a trakční bublina se pod ní pohodlně natáhla. Klíč vedl sám sebe droboučkým vesmírem, její ruce jen dokončovaly kauzální spojení.

V dalších pěti minutách prohledala zlomky milimetru. Údaje o každém odděleném vesmíru byly teď mnohem ucelenější; byla skutečně blízko alternativní Země a časové období bylo přibližně správné – v rozmezí několika let.

„Pospěšte si,“ řekl Olmy. „Čelo plazmy je blízko.“

Bylo to velice obtížné. Ukázalo se, že její teorie nejsou tak dokonalé, jak doufala. Uvnitř i nejmenšího ze segmentů geometrického navrstvení se vzájemně proplétaly podstatně odlišné světy. Nyní pochopila, proč Korzenowski a jeho následovníci od počátku považovali oblasti s geometrickými navrstveními za neužitečné.

Klíč se zastavil. Nedokázala říct, zda naladila oblast dost přesně, ale mohla by strávit hledáním dny a stejně by nedospěla ke konci. Zavřela oči a udělila mu závěrečný impuls.

„Jsem připravená,“ řekla.

„Tak do toho,“ řekl Lanier. Otočila se na část a vděčně se usmála.

„Díky – za všechno.“

Lanier přikývl. „Nemáš vůbec zač. Je to fascinující.“

„Ano… že?“

Začala s roztahováním brány. Na severu se koridor plnil narudlou září. Jak sekundy ubíhaly, záře přecházela do vyšších oblastí spektra – oranžové, děsivě zelenomodré –

Bzučení klíče bylo bolestivě silné. Pod nohama viděla kruh vířících možností a pak zpozorovala prstenec – skoro metr široký a vyjasňoval se, ve kterém bylo vidět zkreslený obraz modré oblohy, nějaké velké nahnědlé tvary a vodu –

Neznala přesnou polohu. Dostane se na pevninu – tolik cítila – ale neměla potuchy, kde na Zemi ta pevnina bude. Trakční pole ji ale ochrání všude.

Lanierova část prostoupila trakčním polem a dala jí polibek na rozloučenou. Rty měl měkké a teplé.

„Vpřed!“ nařídil Olmy.

Vstoupila do brány. Bylo to jako klouzání z kopce. Všechno se kolem ní stáčelo a překlápělo. Pustila klíč a pak ho znovu jednou rukou popadla. Slyšela vodu, něco obrovského a ostrého a bílého nedaleko odtud, oslepivé slunce –

Lanier a Olmy stáli čelem k blížící se radiaci.

Není to jako umírání, pomyslel si Lanier. Tam je to jiné, mé kompletní já právě teď prchá. Ale on nemusí zažít tyto věci. Nikdy mu nepodám ‚zprávu‘.

Obklopil je intenzivní jas, který byl víc než světlo nebo žár. Olmy se pousmál a hned potom zašklebil a vychutnával ten pocit. Už předtím posílal své části umírat a nikdy se nedozvěděl, jaké byly jejich pocity. Teď je zakusí přímo –

Ale původní Olmy se zase nic nedozví.

„Monitory budou poslední zlomek sekundy v samotném čele plazmy,“ vysvětlil Lanierovi. „Strávíme kratičký okamžik uvnitř hvězdy…“

Lanier, bez bolesti, beze strachu, tváří přímo k severu hleděl do srdce pece, která se na ně hnala rychlostí šest tisíc kilometrů za sekundu.

Nebyl ani čas vychutnat ten pocit.

V trhlinoletu, nebezpečně blízko zuřící plazmy, Lanier zavřel oči a znovu a znovu si říkal, že měl nést zodpovědnost a dovést svůj úkol až do samého konce.

Zatímco stále svírala klíč a batoh jí visel přes rameno, spadla Patricie z výšky pěti nebo šesti metrů do vody.

Ani se nenamočila. Ležela omráčená v dolní části trakční bubliny. Voda – řeka nebo kanál – ji odnesla několik tuctů metrů od brány. Rozhlédla se, aby zjistila, kde je.

To bylo ovšem dobře. Z brány vykvetl intenzivní modrobílý chochol, udeřil do vody a proměnil ji v páru, která vše přikryla hustým bílým oblakem. Naštěstí pro ni a pro všechno ostatní v dosahu pár set metrů se brána trvale zatavila za miliontinu sekundy.

Ležela na zádech v bublině, částečně oslepená, s jednou rukou na očích, a plula několik dalších minut, dokud nenarazila na písečnou mělčinu. Do té doby se jí docela dobře obnovil zrak.

Vstala a s bušícím srdcem obhlížela okolí.

Stála na břehu širokého rovného kanálu líně tekoucí blátivě hnědé vody. Břeh lemoval vysoký zelený rákos. Obloha byla jasně bleděmodrá, bez mraků – a slunce zářilo velice ostře.

S určitými pochybnostmi vypnula trakční bublinu a zhluboka se nadechla. Vzduch byl sladký, čistý a teplý.

Pociťovala větší tíži než před odjezdem z Timblu. Tentokrát neměla žádný pás, který by ji nadnášel. Gravitace byla nepohodlná.

Ale byla to nepopiratelně Země a neocitla se v nukleární pustině. Ve skutečnosti jí byla scenérie znepokojivě známá. Tohle všechno už kdysi viděla… při vyučování Bible, na kterém Rita trvala, když byla Patricie malá.

Patricie si zastínila oči a podívala se k západu.

Za kanálem na rovině zářily sádrově bílé pyramidy. Byly kilometry daleko, ale ostře se rýsovaly v čistém pouštním vzduchu. Zmocnilo se jí vzrušení.

Je v Egyptě. Z Egypta může odcestovat – to by byl nejmenší problém. Odtud se domů dostane.

Otočila se. Na chatrném můstku vystupujícím z rákosí stálo štíhlé, hnědé děvčátko, ne starší než deset nebo jedenáct let, a mimo bílé plátno ovázané kolem boků nahé. Vlasy mělo svázané do mnoha dlouhých, utažených copánků, každý zakončený modrým korálkem. Děvčátko se dívalo na Patricii s ústy otevřenými údivem smíšeným se strachem.

„Ahoj!“ zavolala Patricie a zdvihla se z mělčiny. „Mluvíš anglicky? Mohla bys mi říct, kde to jsem?“

Děvče se na můstku hbitě otočilo a uteklo. V hrozivém okamžiku si Patricie řekla, jestli nesklouzla pár tisíciletí v čase… jestli ve skutečnosti není ve starověkém Egyptě.

Potom uslyšela vzdálený hřmot a vzhlédla. Její úleva byla tak obrovská, že téměř zavýskla. Vysoko nad pouští letělo letadlo, pravděpodobně tryskové.

Kráčela podél břehu kanálu, držela klíč a rozhodovala se, jestli má nebo nemá znovu aktivovat trakční bublinu – slunce začalo být nepříjemně pálivé – narazila na cestu a vydala se po ní. Přes háj datlových palem došla k malému čtvercovému městečku, postavenému z obílených cihel, domy byly hranaté, výstavní a uniformní. Venku bylo málo lidí; bylo pravé poledne a všichni nepochybně odpočívali, dokud se vzduch neochladí.

Něco jí vrtalo hlavou. Předtím si to neuvědomila, ale teď si na to vzpomněla…

Položila klíč na kamenný povrch vozovky, zaclonila si rukama oči a znovu pohlédla k západu. Z tohoto místa viděla, že pyramidy jsou obklopené hustými háji stromů, ale nemohla říct, jakého druhu. Nevypadalo to správně. Nemají egyptské pyramidy stát v poušti?

A kolik bylo na Zemi velkých pyramid? Tři?

Napočítala osm bílých hladkých pyramid v řadě podél obzoru.

„Kiks,“ řekla si tiše pro sebe.

Kapitola šedesát pět

Lanier se vznášel v přídi trhlinoletu, dlouhou dobu sám a spokojený, že zůstal. Kilometr za tisícem nesouměřitelných kilometrů ubíhal, černý, zlatý a nezřetelný.

Nakonec došel k závěru, že Zemi je víc dlužný než Patricii. A ani by jí nemohl pomoci dokončit její pouť – dohlédnout na její bezpečí – protože to nebyla jeho pouť, na kterou se měla vydat.

Přežije? Dosáhne cíle?

A pokud cíle dosáhla – v tomhle polosnu, polonoční můře Cesty navršených vesmírů – byla od něj tak vzdálená – a tak nepřístupná – jako kdyby zemřela.

Olmy se k němu přesunul a odkašlal si.

„Je mi dobře,“ naježil se Lanier nedůtklivě.

„Na to jsem se neptal,“ řekl Olmy. „Myslím, že byste si přál znát naši situaci. Jsme daleko před čelem plazmy. Radiace je snesitelná – ačkoli doporučuji fyzickou seanci Talsitu, až dorazíme.“

„Co čtvrti?“

„Jsme s nimi ve spojení. Jak jsme si mysleli, zrychlují teď proti nám. Souhlasili se zdvižením svěráků a dovolí nám jimi prolétnout.“

„Dokážeme to?“

„S trochou štěstí ano,“ řekl Olmy. „Dosáhli jednatřiceti procent rychlosti světla.“

„Myslím, že to tedy bude něco k vidění,“ prohodil Lanier.

„Pochybuji, že bychom něco ‚viděli‘,“ odvětil Olmy.

„Metafora.“

„Ano. Jestli chcete, je tu k dispozici jídlo. Ser Yates je ke stolování vybavený a rád by vám dělal společnost.“

„Kolik času zbývá, než se setkáme se čtvrtěmi?“

„Dvacet sedm minut.“

Lanier ztěžka polkl a otočil se. „Jistě,“ souhlasil. „Najíst bych se mohl.“

Jenomže jedl velmi málo, nervózně si prohlížel kabinu – nehumanoidy, ukryté v trakčních bublinách, nečinné, nebo rušivě aktivní (had se čtyřmi hlavami rychle a trhavě tancoval ve své zelenavé tekutině); Prescient Oyu, která mu upřímně oplatila pohled; Yatese, jak jí, nejhumanoidnějšího z nich všech, nejpřirozenějšího vzhledu a navíc otvírače bran.

Olmy byl tichý a nehybný. Nedaleko od něj se, zahalený do trakčního pole, vznášel dělník, ve kterém byla rekonstruovaná osobnost Korzenowského – a také část Patricie – jeho obraz se vypnul, jak pokračoval dlouhý proces konečného dospívání.

Lanier od sebe odstrčil zbytek nedojedeného jídla a řekl, že by raději čekal na přídi. Olmy přisvědčil.

Shromáždili se vpředu, Lanier vedle Olmyho a Yatese, s neobvyklým tvorem ve tvaru U na protější straně průchodu trhliny, dosud obklopeným karanténním polem. Vzadu za nimi odpočívali dva Frantové, jen kroutili hlavami a natahovali krky.

Vpředu se černá a zlatá měnila v hřejivě oranžovou a hnědou. Trhlina pulsovala slabě růžově, narušena jejich zrychlením.

„Už jen pár sekund,“ řekl Olmy.

Cesta vypadala, jako by se rozprostřela do všech stran. Lanier cítil, jak se mu třesou ruce a pálí oči. Trhlina vibrovala a zářila žhnoucí modří. Průsvitná příď tmavla a tmavla, aby je ochránila. Trhlina procházející středem lodě vibrovala a sténala.

Jenom pár sekund života – méně –

Lanier se cítil, jako kdyby explodoval. Bolestí a překvapením zaječel a rozhodil ruce a nohy.

Pak to skončilo. Vznášel se na síti trakčních linií a mrkal. Cesta byla znovu černá a zlatá. Trhlina zářila slabě růžově.

„Žádné poškození,“ hlásil Olmy.

„Opravuji,“ upřesnil Yates, který si držel ruku na oku. Lanier ho udeřil loktem a teď se omlouval.

„Nic, co by se nedalo spravit,“ pousmál Yates. „Všechno zmizí při Talsitu. Docela napínavé, skutečně.“

Za nimi zrychlovaly, čtyřmi sty g, spojené Axis Nader a Central City, aby se setkaly vytvořenou rázovou časoprostorovou vlnou s čelem plazmy. Začínal proces změny Cesty v podlouhlou novu.

Kolem trhlinoletu prudce narůstala radiace.

Nálože po obvodu sedmého dómu byly rozloženy. Technici rozmístění po celém Thistledownu prováděli konečné kontroly konstrukcí a testovali stroje šestého dómu. Až se asteroid odtrhne od začátku Cesty, budou stroje šestého dómu čelit obrovskému zatížení – konci povinnosti stabilizovat Cestu a náhlému a prudkému nárůstu ochrany před destrukčními silami uvnitř dómů.

Čtvrti Axis Thoreau a Euklid byly na severu, sto tisíc kilometrů od sedmého dómu. Uvnitř obou válců byl obrovský zmatek. Většině obyvatel Axisů – Naderitům, ortodoxním i jiným, a udivujícímu množství homorfních Gešelů – byly přidělovány nové byty; jen pár jich bylo plně obeznámeno s novými čtvrtěmi. Panoval tam jakýsi pocit prázdnin, triumfu a také těžké ovzduší úzkosti.

Stovky Pozemšťanů, zaplňující přijímací síně, byly v péči gešelských lékařů a bděli nad nimi advokáti.

Mužský homorf – Hoffmanová to slovo zachytila a přidala k rychle rostoucímu slovníku – odebral vzorky kůže dvacetičlenné skupině Pozemšťanů. Byla sedmá v pořadí. Pro každého měl úsměv a pár vhodně volených slov povzbuzení. Byl hezký, ale ne podle jejího gusta – trochu příliš pěstěný, vlastnosti nepatrně odlišné od tuctu jiných homorfů. Nebo snad se ještě nepřizpůsobila; byla zvyklá na rozličnou fyziognomii své doby, kdy nevyhnutelné defekty – znetvořené nosy, tělnatost, křivé zuby – produkovaly středověký karneval rysů.

Když byly vzorky uschovány, vytáhl ze své brašny, která se volně vznášela vedle něj, šálek ve tvaru tváře. „Tohle provádí množství lékařských vyšetření,“ vysvětlil. „Tyto testy jsou také dobrovolné – ale vaši spolupráci bychom uvítali.“

Spolupracovali všichni, zírali do šálku a několik sekund si prohlíželi sady složitých vzorů.

Během přijímacích procedur měla pocit nikoli nastávající bídy a otroctví, ale kamarádství. Většině přidělenců hrdě vlály nad levými rameny promítané vlajky, Vlajky Indie, Austrálie, Číny, Spojených států, Japonska, SSSR a dalších národů. Všichni byli ochotní – dokonce dychtiví – mluvit ke svým svěřencům rodnými jazyky.

Když dokončili lékařská vyšetření, odvedli je k řadám výtahů po jedné straně síně. Z jiné skupiny k nim přešla Anna Blakelyová, Lanierova a nyní i Hoffmanové sekretářka. S ní přišla Doreen Cunninghamová, bývalá hlava ochrany vědeckého tábora.

„Všichni jsou tak nervózní,“ zašeptala Cunninghamová Hoffmanové.

„Já ne,“ odpověděla Hoffmanová. „Cítím se jako na prázdninách. Teď nás mají na starosti velkorysí příbuzní. Ach, Pane.“

Zazírala do výtahu. Neměl žádnou podlahu. I s výkladem a demonstrací přidělenců je pak stejně museli přemlouvat, aby je dostali dovnitř.

Mačkali se na sebe ve skupinách po šedesáti a stoupali. Cunninghamová měla zavřené oči. „Většina Rusů se smířila s nejhorším,“ sdělila Hoffmanové; jejich ponurý pesimismus je dost sblížil.

„Někdo mi říkal, že pár našich lidí odpadlo,“ navázala Hoffmanová a odhodlaně se pohledem přimkla na záda nějakého člověka před ní. Stěny výtahu byly stále naprosto stejné, takže na nich nebyl poznat pohyb. Žádný vjem, nepříjemný ani jiný, necítili, ale potěšení z tohoto výletu neměli.

„Čtyři – dva Rusové a dva Američané; tak jsem to slyšela.“

„Ví někdo kdo?“

„Rimskaya,“ odpověděla Cunninghamová. A Beryl Wallaceová.“

„Beryl…“ Zdvihla obočí a zavrtěla hlavou. „Nečekala bych, že ona… nebo Rimskaya.“ Cítila snad, že ji zradili? To bylo směšné. „A Rusové?“

„Jedním je Mirskij,“ řekla Anna. „Druhé jméno jsem nezachytila.“

Mirskij ji vůbec nepřekvapil. Cizince odhadla, ale nedokázala to u lidí pod vlastním velením. Tak je to s instinkty mistrovského organizátora.

Jejich byty byly rozloženy po čtvrtích. Když byly skupiny dále rozdělovány a doprovázeny do apartmá v různých patrech, seznámili se s dalšími homorfy.

„Budete rozděleni do bytů ve tříčlenných skupinkách,“ řekl jim průvodce. „Prostor je teď za odměnu.“

„Spolubydlící?“ zeptala se Cunninghamová Hoffmanové a Blakelyové.

„Spolubydlící,“ souhlasila Hoffmanová. Blakelyová přikývla.

Jejich dvanáctičlenná skupina se rychle zmenšovala, jak je přidělenci posílali do neobsazených bytů. Zbyly jako poslední tři, doprovázeny jednou ženskou homorfkou, která měla nad ramenem načrtnutou ruskou vlajku. Jejich apartmá bylo až na konci dlouhé, mírně zakřivené válcovité chodby. Jakmile se přiblížily, čísla nad dveřmi se zeleně rozsvítila.

Pokoje byly malé a dost prázdné. Homorfce už zbývalo jen dát jim základní instrukce, jak používat informační službu. Pak jim popřála, aby se měly dobře a odešla.

„Takový spěch,“ podivila se Blakelyová a vrtěla hlavou.

„Dokud nás nepotřebují,“ navrhla Hoffmanová, „kvůli přemístění nebo pro cokoli jiného, mohly bychom si to tu zařídit.“

Pár minut s přiděleným duchem knihovny horlivě probíraly možnosti vybavení bytu. Zbývalo pár hodin do Otevření, jak to nazývali; Hoffmanová toho času využila ke kontaktování ostatních, kteří měli v této čtvrti přidělené byty.

Blakelyová a Cunninghamová se rozhodly pro prozatímní vybavení, které apartmá dalo barvy a tvar – a značně prosvětlilo životní prostor. Hoffmanová se k nim přidala, aby prozkoumala zařízení a okusila jídlo z automatické kuchyně zastrčené v jednom rohu.

Obyvatele i Pozemšťany informoval přidělený duch, že budou moci být svědky téměř celého Otevření. Monitory rozmístěné po celém Thistledownu budou přenášet detailní pohledy na události a jejich následky; všichni mohli sedět v první řadě, jestliže si to přáli.

Tři ženy, které už nebyly ani hladové ani je dál nezajímalo hraní s bytem, si sedly před průběžné zpravodajství. Informovalo o tom, co se děje v asteroidu a čtvrtích.

Obrazy byly skoro jako živé. Po pár minutách se Cunninghamová odvrátila od obrazovky a začala se nekontrolovatelně řehtat. „To je směšné,“ vyhrkla, chytila se za tváře a začala se válet po koberci s jasně orientálním vzorkem. „To je děsivé.“ Jako další to popadlo Blakelyovou.

„Jsme hysterické,“ prohlásila. To je obě vehnalo do nového záchvatu smíchu. „Nemáme ani ponětí, co se bude dít.“

„Ale já mám,“ pronesla Hoffmanová slavnostně a cítila, že ji to přechází.

„Cože?“ zeptala se Cunninghamová a pokusila se být vážná.

Hoffmanová svinula jednu ruku do trubičky. Skrz ni na ně zírala. „Odstřelí jeden konec – konec, který se nikdo nepokusil provrtat. Severní pól.“

„Ježíši,“ Cunninghamovou smích přešel stejně rychle jako začal. „Co by se mohlo stát, kdybychom se ho my pokusili provrtat? Kde by vrtači skončili?“

„Odstřelí severní pól,“ začala znovu Hoffmanová a ignorovala nezodpověditelnou otázku, „a oddělí Kámen od koridoru. A potom –“

„Co?“ zeptala se Anna s upřeným pohledem a také velmi vážně.

„Tato polovina města opustí koridor. Staneme se vesmírnou stanicí.“

„A Kámen?“ zeptala se Cunninghamová.

„Další satelit.“

„A my se vrátíme na Zemi?“ zeptala se Blakelyová.

Hoffmanová přikývla.

„Sakra,“ zaklela Blakelyová. „To je… já nevím, co to je. Pohádka. Možná je to den Vzkříšení. Jak to nazývají? Nanebevzetí. Mrtví lidé stoupají z dálnic. Lidé opouštějí auta střechou.“ Blakelyová se v rozpacích otočila k promítanému zobrazení. „To nedává žádný smysl, že ne? Žádné dálnice, žádná auta. Jen andělé přicházejí z nebe.“

Hoffmanová si zhluboka a roztřeseně vzdychla. „Máš pravdu. Je to pohádka.“ Pak, neočekávaně, se zlomila smíchy a nemohla přestat, dokud ji nerozbolely plíce a tvář neměla mokrou od slz.

Hodinu před plánovaným průlomem načrtl fyzický zástupce Rosen Gardner osobní poselství Hoffmanové, ve kterém ji žádal, zda ji smí navštívit. O pár minut později stál osobně před dveřmi jejího apartmá – „fyzicky“, připomněla si Hoffmanová. Pozvala ho dovnitř. V té době už všechny znovu získaly jisté zdání sebekontroly.

Gardnerova politická práce v zájmu rozděleného Hexamonu a Naderitů již není nutná, vysvětlil; dobrovolně se přihlásil, že bude jednat jako fyzický zástupce Pozemšťanů v Novém Nexu a zvolil si Hoffmanovou jako nejlogičtější osobu k rozhovoru. Nabídl jí, že jí bude podávat zprávy připojením na svou soukromou paměť a informační službu.

Prázdniny skončily, pomyslela si, ne bez lítosti. Byla opět povolána.

„Také nesu novinky,“ pravil a stál přitom před ní s rukama za zády. Začínala ortodoxní Naderity chápat – nadšení, téměř rytířští, ne nepodobní některým politickým konzervativcům, s nimiž jednala na Zemi. „Máme zprávu o Patricii Luise Vasquezové a čtveřici těch, kteří byli posláni ji hledat.“

„Prosím?“

„Tři se vrátili do našich čtvrtí. Jsou to Lawrence Heineman, Karen Farleyová a Lenora Carrolsonová. Nějaký čas byli drženi jako zajatci, stydím se to přiznat, Gešely v Axis Naderu a Central City. Byli propuštěni těsně před začátkem zrychlování. Zakrátko se připojí k vašim lidem.“

„A ostatní?“

„Patricii Luise Vasquezové byla dána příležitost hledat cestu domů,“ pokračoval ser Gardner. „Co to přesně znamená, nevím; podrobnosti jsou útržkovité. Ona a Garry Lanier byli zadrženi a posláni s otvíračem bran a jeho skupinou do jedna celá tři krát deset na devátou; většina skupiny, včetně Laniera, je na zpáteční cestě a bezpečně projeli skrze zrychlující čtvrti. Nevrátí se ale do tohoto sektoru včas, aby se k nám připojili.“

Vůbec netušila, co znamená „otvírač bran“ a nezdálo se jí vhodné se zeptat. Podívá se na to později. „Opustí koridor?“

„Nevím,“ řekl Gardner. „Jejich vedoucí, ser Olmy, má informace o rozvrhu. Věří, že mohou uniknout před zapečetěním Cesty. Zdrželi se znovuotvíráním několika bran, ve kterých zanechali naše nehumanoidní návštěvníky.“

Hoffmanová tiše vstřebávala zprávy a lehce se levou rukou popleskávala po stehně. Domnívala se, že čtyři výzkumníci a Vasquezová zemřeli nebo se nenávratně ztratili ve zmatku. Zatím se pokoušela na ně zapomenout. Teď se o ně začala znovu bát, aniž by věděla, do jakého nebezpečí se zapletli nebo jakou mají naději na úspěch.

„Naše hodina H nastane za třiačtyřicet minut,“ řekl fyzický zástupce Gardner. „Mimochodem, myslím, že bych vás měl informovat; řada občanů Hexamonu byla obtěžována malou skupinkou vašich lidí. V bytech Axis Thoreau probíhají ‚divoké večírky‘. Některé z vašeho ženského personálu směňují sexuální laskavosti, ale za jaké zboží nevím. Našim lidem jsem tyto večírky zakázal.“

Hoffmanová na něj hleděla, vyděšená, nejistá jak reagovat. „To je rozumné,“ vyjádřila se nakonec. „Nevím, kdo by koho víc zkazil.“

V Kameni:

Po celém sedmém dómu: temnota a ticho. V prvním dómu mraky, vytvořené na začátku obnovení rotace, hrozily ve tmě deštěm.

Ve vrtech absolutní ticho vakua a žádná aktivita, mimo občasného průletu drobounkého monitoru.

Ve druhém dómu slabý šum větru, jak se atmosféra opět dostávala do rovnováhy. Další okna se rozbila a některé budovy – včetně mega – se navzdory úsilí techniků zhroutily.

Ve třetím dómu takřka totéž, třebaže se žádná budova nezhroutila. Rozptýlená zář dosud aktivních iluzních oken Thistledown City se podobala hejnu světlušek.

Ve čtvrtém dómu spláchnuté lesy a rozbouřené vody konečně uzavřely mír. Tábory dříve obývané osazenstvem Východního a Západního bloku byly odplavené; trosky skončily v jezerech nebo natlačeny mezi stromy na pobřeží.

Ti, kteří zemřeli při útoku nebo obraně Kamene – Bramboru – Thistledownu – dosud leží v hrobech, nevidoucí, jejich části odlétly, osobnosti zanikly, Mystéria se stala ještě tajemnějšími.

Pátý dóm: temný a dutý jako nesmírná jeskyně kdesi na Zemi, s jediným věčným zvukem vodopádů a řek.

Šestý dóm: bdělý; kromě sedmého jediný dóm, který dosud osvětluje plazmová trubice, ačkoli nejistě a nespolehlivě.

Plazmová trubice zablikala a zhasla. Nevadí. Všechny přípravy byly dokončeny a jen monitory hlídaly nesmírnost Thistledownu.

Sedmý dóm. Od uzávěru jemně vane vítr a šumí v nízkém porostu zakrslého lesa; s jemným šumotem líně prochází opuštěným stanem a pleská plátnem. Část stanu je prohnutá v místě, kde se při obnovení rotace uvolnily tyče. Zde bylo poškozeno překvapivě málo.

Rozbušky trpělivě čekají na náložích.

Spojené čtvrti Axis Thoreau a Euklid jsou příliš daleko na Cestě, než aby byly z tohoto místa vidět jinak než vysokovýkonným teleskopem. Cesta se zdá být prázdná, nekonečná, věčná a tichá; největší věc, kterou lidské bytosti stvořily.

Vně Thistledownu: černý vesmír a hvězdy a Měsíc a rozbitá, spálená, zimou zahalená Země, kde někdo (pokud vůbec někdo), přemýšlí o asteroidu nebo o možnosti záchrany. Jak by mohla existovat záchrana z takové naprosté bídy a smrti? Historie prošla kolem nich.

Beckmannovy motory asteroidu se připravovaly na svou roli v dramatu; hromadily reakční hmotu, aby ji vymrštily a rozložily ve spojených paprscích. Zeslabí účinek oddělení a, díky němu a zášlehům, navedou Thistledown na kruhovou oběžnou dráhu Země ve výšce kolem deseti tisíc kilometrů.

Čtvrti Axis Thoreau a Euklid začaly zrychlovat ve zdánlivě sebevražedném letu, aby se rozbily o uzávěr sedmého dómu. Uvnitř dvacet devět milionů lidských bytostí – fyzických i jiných – dělalo různé věci, které lidské bytosti dělají, zatímco čekají, zda zůstanou naživu nebo zemřou.

Za čtvrtěmi, na Cestě o půl milionu kilometrů níže, prudce zpomaloval drobounký obranný trhlinolet, trhlina před ním zářila fialově a modře. Zpomalí na oběžnou rychlost Země v době, kdy spojené čtvrti dosáhnou konce Cesty – jestli vůbec tento čin dokáží.

Nálože pohřbené ve stěnách sedmého dómu byly synchronizovány.

Axis Thoreau a Euklid zdvihly svěráky a obrovské válce plachtily na jih k uzávěru sedmého dómu rychlostí jen něco přes čtyřicet tisíc kilometrů za hodinu nebo jedenáct kilometrů za sekundu.

Rozbušky splnily své poslání na mikrosekundu.

Uvnitř sedmého dómu vypukl hluk přesahující lidské chápání. Miliardy tun kamení a kovu vylétly od sedmi náloží k ose a nesmírnou prasklinou ven do vakua vesmíru.

Kolem severního pólu asteroidu se rozprostřely prach a trosky do obrovského kruhovitého vějíře, následovaného září jasnější než slunce. Zář vybledla do rudé a fialové. Sedmdesát kilometrů široký čepec kamene se hnal od asteroidu. Asteroid se pomalounku odklápěl od odděleného konce a na kratičký okamžik se objevila díra do prostoru, zaplněná světlem plazmové trubice, a odkryla nekonečnou perspektivu –

Z ní vylétly spojené čtvrti Axis Thoreau a Euklid, těsně minuly samotný asteroid a kónickými trakčními poli odstrčily trosky. Zanikající září a vířícími kusy kamene a kovu prolétly čtvrti z dosahu Beckmannových motorů Thistledownu. Motory se pak zažehly, aby dovedly Thistledown na oběžnou dráhu.

Cesta se stala nezávislou entitou. Díra do vesmíru se začala zavírat, halila se do tisíců druhů temnoty – fialově a mořsky zelené, karmínové a indigové – a vypouštěla do vakua vichry mocnější než tisíc hurikánů.

Zavírala se.

Mizela navždy z tohoto vesmíru.

Olmy uvolněně seděl a měl zavřené oči. Yates byl živější, mnul si ruce. Senátorka Oyua se zdála klidná jako vždy, ale Lanier si všiml, že často pomrkává a cuká víčky.

Jestliže dokonce Prescient Oyua byla nepatrně nervózní a Olmy rezignoval, pak Lanier počítal, že má výsostné právo být vyděšený.

„Dokážeme to?“ zeptal se.

„Stěží,“ řekl Olmy, oči stále zavřené.

Lanier se otočil k přídi.

Jas sedmi společných výbuchů zneprůhledněl příď. Teď průzračněla a poskytovala jim výhled na začátek Cesty. Uvnitř žhnoucího kruhu roztavených trosek asteroidu a zmrzlých pásů uniklé vodní páry byl kruh černi.

Kruh se scvrkával, pohlcován duhovou nicotou, ze které bolely oči: nový konec Cesty.

A pak, uvnitř zmenšujícího se černého kroužku, Lanier spatřil neživý bílý půlměsíc. Zamrkal.

Měsíc.

Trhlinolet se zmítal v unikající atmosféře. Duhovitá nicota téměř splnila svůj úkol; vypadalo to, že jim navždy vezme možnost dosáhnout rychle se scvrkávající černotu a srpek Měsíce.

Ze stěn se zdvihaly kusy hlíny a vrtěly se na nové, perleťové hranici. Hranice Měsíc zastínila.

„Ach, Bože,“ Lanier sepjal ruce a zavřel oči.

Epilog: Čtyři začátky

První: 6 p. S.

A všichni královi koně, a všichni královi muži…

Tato fráze Heinemana často napadala, když pilotoval tuponosé letadlo kolem glóbu, z jednoho zpustošeného bodu do druhého. Co sama Smrt nespálila nebo neotrávila, to zpustošila Dlouhá zima; občas se dokonce zdálo, že i přes důmysl, techniku a moc samotného Nového Hexamonu se situaci zlepšit nepodaří.

Ale, jak mu Lenora – už čtyři roky jeho žena – připomínala v nejhorších, nejbeznadějnějších chvílích: „Dokázali by to zvrátit i bez naší pomoci – naše přítomnost to ale urychluje.“

Ale ani naděje a perspektiva lepší budoucnosti nemohla zmírnit ani zmenšit trpkou pachuť žluči z toho, co viděl během každého jednotlivého dne průzkumu.

Indie, Afrika, Austrálie a Nový Zéland a většina Jižní Ameriky se ze Smrti vynořila jen s malými škodami. Severní Amerika, Rusko a Evropa byly takřka sterilizovány. V jaderné výměně ztratila Čína čtvrtinu populace; další dvě třetiny zemřely hlady během Dlouhé zimy, která právě začala ustupovat, díky pomoci čtvrtí na oběžné dráze. Jihovýchodní Asie upadla do anarchie, revolucí a genocidy; zkáza zde byla takřka naprostá.

Popelem pokryté neplodné roviny, sněhem přikrytá údolí a kopce se brzy stanou ledovci; nízké, šedé, sněhem ztěžklé mraky vrhaly stíny na zničenou zem přenechanou bakteriím, švábům a mravencům a v těchto nových ekosystémech bylo rozptýleno několik zvířat, která se kdysi nazývala lidskými bytostmi, jež kdysi žily v pohodlných domech a znaly elektřinu a odebíraly noviny a souhlasily s provinciálním náhledem na realitu…

Které kdysi měly čas na luxus myšlení.

Bylo to srdcervoucí. Heineman začal považovat svůj druh – inženýry, vědce a techniky Země – za pravé nástroje Ďábla. Jeho latentní křesťanství odplácelo trestem. Věděl, že často pokoušel Lenořinu trpělivost, ale ze svých zkreslených vizí apokalypsy, andělů a vzkříšení čerpal útěchu, nalézal v nich význam a hledal osud a Boží záměr. Jestliže byl kdysi agent Satana, teď – aniž změnil obor byl agentem andělů, kteří změní Zemi v ráj…

Lenora se znovu a znovu pokoušela poukazovat na to, že inženýři jsou stejně tak odpovědní za záchranu Země jako za její zničení. Bez orbitálních základen a celé výbavy vesmírné obrany by mohl být život ze Země naprosto vymazán; základny NATO i sovětské dokázaly zničit kolem čtyřiceti procent všech raketových střel.

Nestačí, nestačí…

A kolik dětí, kolik živočichů, kolik nevinných a –

Ale Lenora namítala, že nikdo se nerodí jako mudrc a bez hříchu není nevinnosti…

Samozřejmě měla pravdu.

Páni, kterým teď sloužil, nebyli dokonalí a už vůbec ne andělští. Byli inteligentní, silní, rozumní; jejich vůdci postrádali hloupou a chybující zaslepenost pozemských vůdců. Ale přesto se často neshodli a občas i ve velmi zásadních věcech.

Tak Heineman se svou ženou létali po obloze Země a mapovali zkázu a doufali, že přijde den, kdy poroste tráva a květiny pokvetou, kdy ustoupí sníh a vzduch nebude radioaktivní. Pro tento den tvrdě pracovali.

A on byl svým pánům věrný, protože se narodil víc než jednou. První den návratu na Zemi utrpěl osudný srdeční záchvat.

Larry Heineman měl druhé tělo. Lenora ho ujišťovala, že je lepší než to první.

Měl o tom jisté pochybnosti, ale určitě se cítil lépe.

Na Novém Zélandu panoval soumrak s okázalým západem slunce na obzoru. V zenitu jasnělo a stávalo se zřetelnějším obrovské světlo Thistledownu, a kousek stranou opačným směrem křižovaly oblohu na oběžné dráze ubíhající čtvrti.

Garry Lanier se vynořil z talsitového stanu a uviděl Karen Lanierovou, jak hovoří se skupinou farmářů u plotu tábora. Farmáři přivezli před dvěma týdny své děti pro talsitové očištění; ony, přinejmenším, nebudou rodit zrůdy ani trpět dlouhotrvajícími následky radioaktivního ozáření. Ale dospělí, ti byli podezřívaví a nedůvěřiví; a po počátečních pověstech o invazi mimozemšťanů a hordách ďáblů cestujících oblohou byli zvlášť přesvědčeni o následném konci světa. Karenino zřetelné těhotenství – byla v šestém měsíci – hodně přispělo k ujištění, že jednají se skutečnými lidskými bytostmi.

Lanier dosud nevyprávěl jejich příběh nikomu z lidí, kteří přežili na Zemi. Kdo by mohl uvěřit tak úžasnému a složitému příběhu, když každý myslí jen na přežití a zdraví vlastních dětí, ovcí nebo obyvatel města?

Stál s rukama v kapsách kombinézy a pozoroval Karen. Tiše hovořila s pastýři. Žili a pracovali spolu od návratu na Zemi a před dvěma lety se vzali. Život měli plný práce a byli si navzájem oporou, ale…

Neměl dosud v duši klid, nezbavil se neuróz, které se v něm v minulém desetiletí nashromáždily. Přinejmenším cítil hrany duševních ran, které se stahovaly a hojily, zajizvovaly a snad dokonce zahlazovaly.

Lanier procházel jen fyzickými talsitovými seancemi, které čistily jeho tělo; byly potřebné asi každých šest měsíců, aby zabránily následkům onemocnění z atmosférické radiace. Duševní Talsit si nedopřával, ať na něj Olmy naléhal jak chtěl; přece jen byl individualista a raději si řešil takovéhle věci po svém.

Za pár měsíců se on a Karen, pokud se odtrhnou od zdejší laboratoře, spojí s Hoffmanovou a Olmym a snad i s Larrym a Lenorou. Nahrají do dočasných implantátů nové školení, nová data a začnou spolupracovat s fyzickým zástupcem Země, Rosenem Gardnerem, a senátorkou Země, Prescient Oyuou, na koordinaci obrovitého úkolu vyčištění atmosféry a reorganizaci přeživších.

Naderité měli, paradoxně, brzy co dělat s dětskými nemocemi vlastní víry, která rychle sílila v oblastech ještě nedotčených rekonstrukcí.

Lanier teď moc často nepřemýšlel o Cestě ani o tom, co se stalo před lety. Jeho mysl se zabývala bezprostřednějšími starostmi.

Ale občas musel zavřít oči a pak je znovu otevřít. Musel se obrátit ke Karen a setkat se s jejím jasným úsměvem a pohladit ji po zlatých vlasech.

Nemá smysl trápit se starostmi o ty, kdož jsou vzdálenější než duše zemřelých.

Druhý: Pouť roku 1181

Olmy stál v Axis Euklidu ve veřejné pozorovací místnosti, ruce složené za zády, a čekal na Korzenowského. Společně se chtěli pokusit přesvědčit vedoucí advokátku Země, Ram Kikuru, že zákonná práva přeživších na Zemi nezbavují Nový Hexamon povinnosti, aby je eventuálně silou přiměl k talsitovému očištění. Třídil si v hlavě argumenty:

Pokud nebudou očištěni duševně stejně jako tělesně, způsob jejich myšlení zůstane takový, že vyvolané spory a neshody znovu rozdělí Zemi na bloky a to už za jedno století, ne-li dříve. Musí být duševně zdraví, aby tvář budoucího Nového Hexamonu pro ně byla oporou; není zde místo pro staré, nemocné myšlení, které především vedlo ke Smrti.

Nicméně si Olmy nebyl jistý, zda se mu Ram Kikuru podaří přesvědčit. Znovu pročítala Federalist Papers a informovala se o starobylých ústavních právních případech.

Korzenowski přijel pozdě, jako obvykle, a pár minut spolu pozorovali míjející kontinenty, moře a mraky na Zemi pod nimi. Obzor byl dosud oranžový a šedý, s prachem a popelem ve stratosféře; tam, kde se mraky roztrhaly, byla většina krajiny pokryta sněhem.

„Dá nám dnes vaše žena zabrat?“ zeptal se inženýr.

„Nepochybně,“ odpověděl Olmy.

Korzenowski se usmál. „Musím se k něčemu přiznat. V poslední době mi dělá starosti jistá mladá žena. Ale uvědomuji si, že se všichni musíme soustředit na rekonstrukci… ale myslím, že chápete, proč moje mysl odbíhá od tématu.“

Olmy přikývl.

„Pravděpodobně neuspěla,“ konstatoval Korzenowski.

„V návratu domů?“

„Je to velice nepravděpodobné. Přemýšlel jsem o teorii Cesty. Část mé osobnosti tyto problémy sleduje. Tak málo rozumíme geometrickým navrstvením. Když Patricie naznačila svoje teorie, zdály se v tom okamžiku správné… a takřka byly. Ale ne dost správné, aby se dostala domů.“

„Takže kde je teď?“

„To nemohu říct.“ Korzenowski si položil ruku na skráň. „Ta vytrvalost, ačkoli… to úsilí nepřestat pracovat na problému… Nemohu říct, že bych měl námitky. Teorie je to fascinující. Přemýšlení o ní je jednou z nejpříjemnějších věcí, které dělám. A snad se jednoho dne budeme moci pokusit znovu.“

„Ze Země?“ zeptal se Olmy.

„Ještě pořád máme šestý dóm,“ připomněl Korzenowski. „Nebylo by to tak obtížné jako předtím. A mohli bychom to udělat lépe.“

Olmy chvíli neodpovídal. „Možná to je nevyhnutelné,“ připustil, „ale Nexu bychom se o tom neměli zmiňovat přímo.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Korzenowski. „Po celé té době, my – já jsem velice trpělivý.“ Inženýrův vášnivý, ostrý pohled, podobný pohledu kočky, když se připravuje ke skoku, zježil Olmymu chlupy na krku.

Takovou atavistickou reakci nezažil už léta.

„Takže pojďme bojovat a vybojovat spravedlivý boj s vaší advokátkou,“ navrhl Korzenowski. Odvrátili se od výhledu na Zemi a odjeli výtahem do předpokojů Nexu, kde čekala Suli Ram Kikura.

Třetí: Pavel Mirskij: Soukromý záznam

Jestli jsem se moc nespletl – nebo jestli nebyly distorzní efekty naší cesty příliš složité na správný výpočet – pak mám dnes třicáté druhé narozeniny.

Vyrovnal jsem se se životem v Central City a částečně jsem převzal zvyklosti a výhody gešelského života. Archivuji kopie své osobnosti každý týden a každý den se seznamuji s tucty občanů – spousta si jich velmi přeje se mnou mluvit – a pracuji.

Studuji historii. Ti, kdo zde přidělují práci, věří, že moje vnímavost a schopnosti mne dělají jedinečným objektivem pro náhled na minulost a její interpretaci. Rodženskij mi pomáhá. Adaptoval se mnohem dokonaleji než já a dokonce plánuje, že v příští inkarnaci přijme obvyklé tělo neomorfa.

Často se setkávám s Josephem Rimskaya, ale stále je nevrlý a ne moc komunikativní. Myslím si, že se mu stýská po domově a že snad neměl odejít. Plánuje, že se brzy podrobí talsitové terapii, ačkoli to už říkal i předtím. S Beryl Wallaceovou, druhým Američanem, se vidím zřídkakdy. Byla přidělena do skupiny pozorovatelů; na unikátní a vyhledávanou práci. Myslím si, že spíš slouží jako maskot než co jiného, ale mohu se mýlit. Implantáty dokážou divy.

Nikdy jsem nebyl intelektuál. Filozofie mne nudila; otázky nejvyššího významu a skutečnosti se mi zdály bezvýznamné. Nikdy jsem neměl schopnost velké představivosti. Všechno se to implantáty změnilo. Udělal jsem o tucet víc kroků na cestě být někým jiným.

Už jsme od chvíle, kdy jsme dosáhli rychlosti blízké rychlosti světla, urazili značnou vzdálenost. Nevěřím, že někdo dokázal určit, co se stane. Cesta je tak složitá; a i ti, kdo ji stvořili, nemohou předvídat všechny její možnosti.

Teď cestujeme přízrakem Cesty; její podstata se změnila prudkostí průchodu naší skoro světelné jízdy. Nemá ani průměr ani hranice jako takové; hmotné objekty nemohou existovat za vzdáleností víc než dvacet tisíc kilometrů od směru, ve kterém jedeme. Trhlina (nebo singularita) zmizela před třemi měsíci. Prostě se vypařila v pulsu nově vzniklých částic, některé dokonce neznali ani Gešelové.

Dostali jsme se za oblast nadmnožiny vnějších vesmírů, které obklopovaly všechny naše různé světočáry. Dokonce jsme se zastavili a otevřeli brány „ven“, ale ať vedly kamkoli, setkali jsme se s říší bez hmoty, snad i bez tvaru nebo řádu; je dost nepravděpodobné, že najdeme něco známého.

Je nekonečný počet alternativ k Cestě, každá vznikla v alternativní světočáře a sahá za tuto světočáru. Až dosud si výzkumníci Cesty nebyli zcela jistí, jak jsou alternativní Cesty navrstveny nebo uspořádány ani zda se dají považovat za skutečné. Od začátku Cesta protínala obrovskou skupinu alternativních světočar – snad všechny – mohla by existovat víc než jediná Cesta?

Ale jízdou blízkou rychlosti světla uvnitř Cesty jsme na tyto otázky odpověděli a nalezli nové k vyřešení. Narušili jsme geometrii Cesty víc, než odpovídalo čtyřem rozměrům; také jsme zmenšili pátý rozměr tím, že jsme spojili alternativní Cesty dohromady. Hranice Cesty v divokých frekvencích průhlední a my můžeme postřehnout tvar ostatních Cest. Můžeme si vybrat, kterou Cestu si chceme prohlédnout pomocí zařízení podobného klíčům otvíračů bran. Pozorováním těchto alternativních Cest se nyní zabývá Beryl Wallaceová.

Můžeme dokonce spatřit (a v některých případech s nimi komunikovat) bytosti v jiných Cestách.

Takže máme nekonečné množství světočar a protože v této jediné je lidský výtvor, máme i nekonečné množství propojení mezi nimi. Naši výzkumníci navrhli plány, které nám umožní proniknout do jiných Cest, jiných nadmnožin světočar, ale dokonce i s implantátem stěží chápu, o čem hovoří.

Tolik vím. Jsou Cesty, kde bytosti z tisíců naprosto odlišných vesmírů obchodují, v některých případech si jen vyměňují informace, jinde si vyměňují odlišné typy časoprostoru. Je možné si představit potenciál, který existuje mezi dvěma vesmíry s odlišnými vlastnostmi? Dá se tento potenciál nazvat energií?

Rimskaya, nevrlý jako vždy, pokračuje v práci a dokonce významně přispěl k výzkumu. Věří, že najde definici informace: potenciál, který existuje mezi všemi času podobnými dimenzemi (čas sám, a pátý rozměr oddělující světočáry, například) a prostoru podobnými dimenzemi. Kdekoli je prostor a čas v interakci, tam je informace a kde se informace řadí do vědomostí a vědomosti jsou aplikovány, tam je inteligence.

Aby si někdo, kdo čte tento deník prostého člověka, nemusel myslet, že trávíme náš čas v bažině abstrakcí, dovolte mi říct, že jsem objevil bohatství dostupné těm, kteří si přejí změnit své hlavní vlastnosti. Množství emocí dostupných pro přestavbu lidské mysli, hloubání nad myšlenkami pro předky nemožnými…

Emoce – popsatelná jen jako něco mezi tělesnou láskou a radostí z myšlenky – milování s myšlenkou? Nebo ξξ, pravý opak bolesti, ne „radost“ ale „upozornění“ na zhojení, růst a změnu. Nebo (+), nejkomplexnější emoce dosud objevená, pociťovaná těmi, kdo vědomě snášejí změnu mezi uspořádáními mysli a zažívají široké spektrum možností neoddělitelných v myšlení a bytí.

Stěží jsem začal vychutnávat rozmanitosti lidské lásky. Osobnosti tu nejsou nezbytně izolované; patřím k širokému spektru osobnostních celků a dosud jsem si podržel svoji individualitu… Nic jsem neztratil a získal tisíce nových chutí lidské náklonnosti.

Co používáme, abychom změřili ujeté vzdálenosti? Co používá osobnost starého Pavla Mirského, aby je pochopila? Brzy, jsem pevně rozhodnutý, seberu odvahu a připojím se k rozšířeným osobnostem v Paměti města.

A přece, i přes všechno, co v sobě mám, dosud truchlím. Dosud pláču pro ztracený kus sebe sama, dosud cítím smutek po zemi, do níž se nikdy nemohu vrátit, zemi teď dvojnásob nepřístupné. Ale pláč je hluboko pohřbený tam, kam i talsitové seance dosahují jen obtížně… snad je uložený v jediné oblasti, která se nesmí upravovat, známé jako Mystérium. Jak ironické, proto se stále cítím jako Rus a tak dlouho, jak bude tato část existovat, budu Rusem!

Protože jsem se podělil o Mystérium se starým Pavlem Mirským, cítím kontinuitu. Cítím…

Touha po hvězdách, ano, ale víc než to.

Když jsem byl děckem v Kyjevě (nebo jak mne matné části mé paměti informovaly) ptal jsem se kdysi svého otčíma, jak dlouho budou lidé žít, až dosáhnou Dělnického ráje. Byl počítačovým technikem s velkou představivostí; řekl: „Snad tak dlouho, jak si budou přát. Snad miliardu let.“

„Jak dlouho je miliarda let?“ ptal jsem se dál.

„Je to velmi dlouhá doba,“ odpověděl. „Věk, věčnost, doba, kdy může veškerý život vzniknout i zaniknout. Někteří lidé to nazývají eon.“

V geologickém názvosloví jsem se později dozvěděl, že aeon je opravdu miliarda let. Ale Řekové, kteří to slovo vymysleli, měli na mysli něco jiného. Používali ho jako ukazatel věčnosti, existence vesmíru, dobu delší než je miliarda let. Také to byla personifikace pro boží cyklus času.

Přežil jsem Dělnický ráj. Přežil jsem konec svého vesmíru a mohu přežít bezpočet dalších.

Drahý otčíme, vypadá to, jako bych měl přežít samotné bohy…

Opravdový eon.

Tolik jsem se dozvěděl a na tolik změn se těším. Každý den se zhluboka nadechnu, spočítám si šance a uvědomím si, jaké jsme měli štěstí. (Kdyby se mi jen podařilo přesvědčit Rimskaya! Beznadějný případ!)

Jsem svobodný.

Čtvrtý: Aigyptos rok Alexandrose 2323

Mladá královna Kleopatra XXI. trávila čtyři dlouhé a ospalé hodiny posloucháním složitých stížností pěti poslanců vyloučených z Oxyrrhynkhos Nome Boule. Jejich stížnosti její nejspolehlivější poradce prohlásil za bezvýznamné a tak je propustila s přísným úsměvem a varovala je, aby si nestěžovali mimo Aigyptos, ani jiným obcím, nebo budou z Alexadrijského Oikoumene posláni do exilu a donuceni táhnout na východ nebo na západ do zemí barbarů; nebo ještě hůře, do Latia.

Třikrát týdně dostávala Kleopatra takovéto stížnosti, vybrané z tisíců případů jejími poradci. Byla si dobře vědoma, že je to spíš show a že byly vyřízeny předem. Neměla vůbec radost z omezení královské moci vnucené panovníkům Oikoumenickým Boule už v dobách jejích předků, ale buď tohle nebo vyhnanství, a vyhnaná osmnáctiletá královna nenajde mimo Oikoumene moc míst, kam se uchýlit. Jak se za uplynulých pět set let poměry změnily!

Ale Kleopatra se těšila na příštího návštěvníka. O hlavní kněžce, sophe Hypateionu na Rhodu, slyšela spoustu historek; ta žena byla legendární nejen kvůli příběhu, jak přišla do Oikoumene, ale hlavně pro své činy za minulé půlstoletí. Královna a kněžka se ještě nikdy nesetkaly.

Sophe Patrikia přiletěla z Rhodu před dvěma dny, přistála na rakhotiském letišti západně od Alexandrie a pak si zabrala reprezentační rezidenci v Mouseionu, dokud nebyla schůzka napevno dohodnuta. Během těchto dvou dní vykonala sophe vlastně mandátní cesty po pyramidonech Alexandrose a Diadokhoi, aby si prohlédla (jak nudné, pomyslela si Kleopatra) zlatem zahalené mumie zakladatelů Alexandrijského Oikoumene, a pak po okolních pyramidách a hrobkách Nástupců. Říkalo se, že sophe snáší cesty výborně a některé z jejích poznámek byly nahrány pro vysílání do osmdesáti pěti nomů Oikoumene.

Posel přivezl zprávu, že sophe dorazila na Lokhiasův mys a zakrátko bude v královském sídle. Poradci opustili dvůr a Kleopatra byla obklopena svými ‚mouchami‘, jak je nazývala – komorníky a služkami. Otírali jí pot z čela, pudrovali jí tváře a nos, aranžovali jí šat kolem zlatého trůnu. Napříč nádvořím stála napůl na slunci a napůl ve stínu falanga královské stráže. Když se rozdělili do dvou řad podél portálu, Kleopatra nasadila svoji ‚Pózu‘, aby sophe přivítala.

Řady se zformovaly a heroldi provedli předepsané únavné rituály.

Bylo Sothis 4, po staru, nebo Arkhimedes 27, po novu.

Kleopatra trpělivě seděla na cedrovém trůně pocházejícím od té nepříjemné hierarchie z Ioudeie, občas nazývané Nea Phoenikia, srkala jiskřivou vodu z Gallie z poháru vyrobeného v Metascythii. Tak se každý den pokoušela využívat zboží z nomů, od obcí a spřátelených okolních národů; věděla, že se cítí poctěni a jejich lid je hrdý na službu nejstaršímu ze starých impérií, Alexandrijskému Oikoumene. Bylo by příjemné, kdyby ji sophe viděla při plnění povinností, kterých mladá královna neměla vpravdě mnoho; Boule a Rada volených mluvčí nyní rozhodovala o důležitých záležitostech podle athénských mravů.

Obrovské bronzové dveře Theotokopolosu se otevřely a průvod začal. Kleopatra ignorovala rychle houstnoucí dav dvořanů, komorníků a malicherných politiků. Její oči se ihned zaměřily na sophe Patrikii, která vstoupila do komnaty, nesena na pažích svých dvou synů, kteří byli ve středním věku.

Kněžka měla na sobě šat z černého chin-ch’ingského hedvábí, jednoduché a elegantní, s hvězdou nad jedním a měsícem nad druhým ňadrem. Vlasy měla dlouhé, dosud báječně husté a tmavé; navzdory sedmdesáti čtyřem letům vypadala její tvář mladě, oči měla černé, kočičí a pronikavé. Kleopatra snášela jejich pohled obtížně; zdály se nebezpečné, příliš provokativní.

„Vítej,“ řekla a úmyslně se vyhnula všem ceremoniím. „Pojď si sednout. Řekla bych, že si máme co povědět.“

„Ach ano, máme, má krásná královno,“ řekla sophe, sestoupila z paží svých synů, přešla k trůnu a jednou rukou si přidržovala dlouhý lem šatů. Skutečně byla velice svěží; nepochybně si syny v chrámu nechávala pro jejich dobro a ne kvůli sobě; v Oikoumene se v těchto dnech práce hledala dost špatně.

Patrikia se posadila na vypolštářované křeslo, jen na délku těla od královského trůnu, a zdvihla tvář ke Kleopatře, oči rozzářené vzrušením.

„Také si říkám, jestli máš s sebou některý ze svých báječných nástrojů, abys mi je ukázala a prozradila mi jejich účel,“ pokračovala Kleopatra.

„Pokud budu smět…?“

„Rozhodně.“

Patrikia mávla na dva hypateionské studenty. Nesli širokou, mělkou dřevěnou kazetu. Kleopatra poznala dřevo: holubooký javor z Nea Karkhedonu, ležícího za širým Atlantikem. Byla zvědavá, jak se vyvíjí jejich revoluce; pobřežními teritorii pronikalo blokádou jen málo zpráv.

Kněžka nařídila položit pouzdro na velký kulatý stůl z tepané mosazi cizelované stříbrem. „Snad tvoje císařská Hypselotes zná můj příběh…?“

Kleopatra přikývla a usmála se. „Že jsi spadla z oblohy pronásledována rozzuřenou hvězdou a že ses nenarodila na této Gaie.“

„A co jsem si přinesla s sebou…?“ napověděla Patrikia, úplně přesně jako jeden z Kleopatřiných učitelů. Královně to nevadilo; ráda se školila a učila. Skutečně, většinu života strávila v učebnách a učila se znát charakteristické rysy, potřeby a zákony své říše, a také jazyky.

„Přinesla jsi zázračné nástroje, které v našem světě nemají přesné ekvivalenty. Ano, ano, tyto pověsti dobře znám.“

„Tedy, povím ti věci, které znám jen já,“ řekla Patrikia. Přehlédla dvůr a pak znovu zaměřila svůj pozoruhodný pohled na mladou královnu. Kleopatra pochopila a přikývla.

„Bude to soukromá audience. Odložíme to a sejdeme se v mých komnatách.“

Dvůr se rychle vyprázdnil a Kleopatra si neobřadně sundala těžkou róbu a přetáhla si přes ramena lehký byssový plášť. Doprovázeny jen dvěma strážemi a syny sophe pomalu došly do královniných komnat. Čekaly tam na ně tácy s křepelkami a křišťálovými číšemi s vínem z Cosu, a sophe pojedla s královnou; dostalo se jí velice vzácného privilegia.

Když skončily, najedli se synové a Kleopatra a Patrikia si udělaly pohodlí na polštářích v rohu. Komorníci kolem nich kvůli soukromí zatáhli závěsy.

A teprve potom Patrikia otevřela víko dřevěného pouzdra. V silné tyrské purpurové plsti – plsť z Priddenu a barva z Ioudeie – spočíval stříbrný a skleněný jako dlaň velký plochý předmět, dále nepatrně menší předmět a něco ve tvaru sedla s vyčnívajícími rukojeťmi.

Tyto předměty byly stejně slavné jako Úkryt Hlavního ptolemaiovského Sotera, zvlášť mezi učenci a filozofy. Vidělo je jen pár nejmoudřejších; ani Kleopatřina matka ani otec.

Kleopatra na ně hleděla s drzou zvědavostí. „Povídej, prosím.“

„Tímhle,“ a Patrikia ukázala na menší plochý předmět, „mohu měřit vlastnosti prostoru a času. Před lety, když jsem se po smrti manžela uchýlila do Hypateionu, místní tekhnai mi vyrobil nové baterie a tak tato zařízení opět fungují.“

„Musím je pochválit,“ řekla Kleopatra. Patrikia se usmála a mávla rukou, jako by to byla trivialita.

„Filozofie a tekhnos vašeho světa nejsou tak rozvinuté jako v mém, se vší úctou, ale brzo budou. Ale máte báječné matematiky, báječné astronomy. Moje práce pokročila.“

„Prosím?“

„A…“ Patrikia zdvihla předmět s rukojeťmi. „Tento přístroj mi poví, když se někdo jiný pokouší otevřít průchod do našeho světa, na tuto Gaiu. Ucítí jeho činnost a řekne mi to.“

„Má ještě jiné funkce?“ zeptala se Kleopatra a byla si vědoma, že toto stojí mimo její chápání.

„Ne. Ne teď a ne tady.“

Ke svému údivu si královna uvědomila, že stará kněžka má v očích slzy.

„Nikdy jsem se nevzdala svého snu,“ řekla Patrikia. „A nikdy se nevzdám naděje. Ale zestárla jsem, má císařská Hypselotes, a mé smysly nejsou už tak ostré…“ Nadzdvihla se v křesle, přesedla si a zhluboka si povzdechla. „Přesto jsem si teď jistá. Dostala jsem prostřednictvím tohoto zařízení zřetelné znamení.“

„Znamení čeho?“

„Nevím proč ani kde, má královno, ale do našeho světa byl otevřen průchod. Tohle zařízení cítí jeho přítomnost a stejně i já. Někde na Gaie, má královno. Než zemřu, přála bych si najít tento průchod a zjistit, jestli je alespoň nepatrná naděje, abych si splnila svůj sen…“

„Průchod? Co tím myslíš?“

„Brána k místu, z něhož jsem přišla. Snad znovu otevřeli moji bránu. Nebo – někdo stvořil naprosto novou cestu ke hvězdám.“

Kleopatra náhle zneklidněla. Instinkty sto dvaceti generací následníků makedonské dynastie v její krvi nelenošily. „Jsou ti z tvého světa mírumilovní a přátelští lidé?“ zeptala se.

Kněžčiny oči se na okamžik rozostřily a zahalily. „Nevím. Snad jsou. Ale ptám se, královno, zda mám lokalizovat tento průchod, tuto bránu s použitím všech prostředků, které mám k dispozici…“

Kleopatra se zamračila a naklonila se, aby viděla tvář kněžky z lepší perspektivy. Pak vzala seschlou ruku sophe do svých dlaní.

„Budou mít naše země z tohoto průchodu, z této brány užitek?“

„Téměř jistě,“ řekla Patrikia. „Já jsem jen malinký příklad divů, které leží za tímto vchodem.“

Kleopatra se zamračila a chvíli uvažovala. Oikoumene bylo plné problémů, některé z nich, ujišťovali ji její poradci, byly nepřekonatelné, problémy, které způsobovaly, že stárnoucí civilizace zanikala. Nevěřila tomu – ne úplně ale ta myšlenka ji děsila. I ve věku letadel a rádia tu byly jiné věci, jiné divy, které by je mohly vytáhnout z bryndy.

„Je to zkratka do vzdálených teritorií, míst, kam bychom mohli rozšířit obchod a naučit se nové věci?“

Patrikia se usmála. „Chápeš rychle, má královno.“

„Pak budeme hledat. Nařídím všem našim spojeneckým státům a impériím, aby také hledaly.“

„Může být ukrytá, velmi malá,“ varovala kněžka. „Třeba je to jen zkušební brána, široká jen na délku mužské paže.“

„Naši pátrači budou dokonalí,“ řekla Kleopatra. „Pod tvým vedením tuto bránu najdou.“

Patrikia se na ni podívala přimhouřenýma očima s téměř nezdvořilým podezřením. „Dlouho mne považovali za bláznivou stařenu, navzdory všem těmto zázrakům,“ řekla s rukama na kazetě. „Ty mi věříš?“

„Ano, při mém odkazu královny alexandrijského Egypta a makedonské dynastie,“ řekla Kleopatra. Chtěla kněžce věřit. Život u dvora byl v minulých letech velice nudný. A královna opravdu měla určitou moc, hlavně ve věcech zasahujících politický směr a cíle státu. Mohla v těchto oblastech výborně usnadnit hledání.

„Díky,“ řekla Patrikia. „Můj muž mi nikdy doopravdy nevěřil. Byl to hodný člověk, chovatel ryb… Ale bál se o mne a říkal, že mohu žít jen tímto životem a ne snít o jiných…“

„Nenávidím omezování,“ řekla prudce Kleopatra. „Co uděláš, když najdeme průchod?“

Patrikii se rozšířily oči.

„Půjdu domů,“ řekla. „Konečně, jakkoli to může být marné, půjdu domů.“

„Předpokládám ale, že ne dřív, než skončíš s prací pro nás.“

„Ne. Ta bude mým hlavním úkolem.“

„Výborně. Pak se tak stane.“

Kleopatra zavolala poradce, přísně je varovala, že o tomto císařském nařízení se nebude diskutovat, a vydala příkaz, že má začít hledání.

„Díky, moje císařská Hypselotes,“ řekla kněžka, když se vraceli ke dvoru. Kleopatra pozorovala Patrikiin odchod dveřmi Theotokopolosu. Kněžka odcházela do Hypateionu; než nastane čas hledání. Pak královna zavřela oči a pokusila si představit…

Domov té stařeny. Odkud by mohla taková žena pocházet? Z místa zářivých věží a mohutných pevností, kde mohou lidé být božštější nebo ďábelštější než muži a ženy, které znala. Jen takové místo může zplodit takovou malou, vášnivou sophe.

„Jak podivné,“ mumlala si pro sebe Kleopatra a znovu se usadila na trůně. Těžká róba jí znovu zahalila ramena. Cítila mrazivé vzrušení. „Jak báječné…“

„Dokud nevíš, kde jsi, nevíš ani, kdo jsi.“

Wendell Barry

Poděkování:

Kniha tak složitá jako je tato nemohla být napsána jedním člověkem a díky Bohu za ochotu i horlivost pomoci. Moje nejhlubší uznání (v žádném konkrétním pořadí) patří Ricku Sternbachovi; Ralphu Cooperovi; Johnu S. Lewisovi; Louisu A. D’Amariovi; Davidu Brinovi; Anthonymu a Tině Chong; Craigu Kastonovi; LCDR Patricku Garrettovi, USN; LCDR Daleovi F. Bearovi, USN RET.; the Citizen’s Advisory Council on National Space Policy a samozřejmě Astrid.

Chyby a mylné představy nepochybně zůstaly a jsou moje vlastní.

Greg Bear

EON

Obálka Luis Royo

Překlad Luboš Makarský

Odpovědný redaktor Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor Helena Šebestová

Digitalizoval Expres

Sazba provedena v LaTEXu

Kniha vydána ve spolupráci s firmou NAPALM s.r.o.

Vytiskla Knihtiskárna Jaroslav Strojil s.r.o. Přerov

Vydalo Nakladatelství obrázky6 – books s.r.o.

Úslavská 2, Plzeň 301 49

tel+fax: 019-7246407

v edici obrázky7 jako 127. publikaci

Edice SF svazek 66.

Plzeň 1996, vydání 1.

Prodejní cena 148 Kč

1)

pozn. překl.: DST (Deep Space Tracking) – hluboké snímkování vesmíru.   ↵

2)

pozn. překl.: Tamales – dušené mleté maso s paprikou – mexické jídlo.  ↵

3)

pozn. překl.: Caltech – California Institute of Technology se sídlem Pasadeně (Kalifornský technologický institut).  ↵

4)

pozn. překl.: ODP – Orbital Defense Platforms – orbitální obranné základny.  ↵

5)

pozn. překl.: APO – Army Post Office – Armádní poštovní úřad.  ↵

6)

pozn. překl.: Field, Cyrus West (1819-1892) americký průmyslník, který podporoval 1. transatlantický telegrafní kabel.  ↵

7)

pozn. překl.: Widmanstättenovy obrazce – (podle rakouského technologa A. von Widmanstättena, 1754-1849), mřížkování na řezech některých železných meteoritů leptaných kyselinou.  ↵

8)

pozn. překl.: Vertical or short takeoff and landing – letadlo s kolmým nebo krátkým startem a přistáním.  ↵

9)

pozn. překl.: Lucky, angl. – šťastlivec.  ↵

10)

pozn. překl.: Ms. – jednotná předrážka před jménem ženy místo Miss (slečna) nebo Mrs. (paní).  ↵

11)

pozn. překl.: S-kód – bezpečnostní kód.  ↵

12)

pozn. překl.: Amishové – náboženská sekta vzniklá v 17. století a pojmenovaná po zakladateli Jakobu Ammannovi.  ↵

13)

pozn. překl.: kaddiš – hymnus velebení Boha v judaismu (židovském náboženství).  ↵

14)

pozn. překl.: Chicano – Američan mexického původu.  ↵

15)

pozn. překl.: R & R, angl. Rest and Recuperation – odpočinek a zotavení  ↵

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai