Odhalení

Carol Berg

Fantom Print (2004)

Hodnocení:

82%

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Druhý díl série Rai-Kirah. Po šestnácti letech byl Seyonne propuštěn z otroctví. Pomohl Derzhi porazit Pána démonů a za odměnu byl jeho domov, Ezzarie, navrácen jeho lidu. Pomluvy říkají, že byl otroctvím pošpiněn, i přesto se však opět ujímá role Strážce a vstupuje do lidských duší, aby je vysvobodil ze spárů démonů. Ale pak se setká s démonem, jehož cílem není dohnat lidi k šílenství, nýbrž pozorovat svět kolem a učit se. Seyonne není schopen najít v démonově chování žádný zlý úmysl, a tak jej nechá žít. Za porušení své přísahy je ale zbaven role Strážce. Nyní Seyonne musí odhalit pravdu o vztahu démonů a Ezzarijců. Musí si však pospíšit, neboť jejich nekonečná válka může zničit svět…

Bojoval jsem dlouhé hodiny. Kdykoli jsem se dostal do výhody, démon se stáhl. Musel jsem jej pak honit šerou pustinou, kde se mi ztratil, jen aby mě opět napadl zezadu. Krajina byla hrozivě ledová. Nenáviděl jsem horko, ale chlad byl nebezpečnější. Svaly se stahovaly v křeči a tuhly a bylo je proto snadné natrhnout. Tělem se mi šířila zkřehlost, takže jsem až příliš pozdě pocítil dotek spáru nebo meče. Ochabovaly mi smysly. Byl jsem zmáčený zelenou krví, která se mi zažírala do kůže jako ledový oheň. Rána na rameni opět začala krvácet. A nakonec jsem už nemohl důvěřovat ani svým očím.

carol berg

ODHALENÍ

FANTOM Print & »NETOPEJR«

2004

Pro Ginny, Jane a Shirley, přítelkyně a umělkyně, mé oči a svědomí.

A pro Andrewa, mého prvního fanouška a muže, který ve mě vždy věřil.

Poznámka k překladu

Pozorní čtenáři si jistě všimnou, že se překlad některých výrazů oproti prvnímu dílu změnil. Vyplývá to ze skutečnosti, že překladatel Proměny, Martin Hurtík, ač nerad a s těžkým srdcem, musel z časových důvodů přenechat překlad Odhalení a Vzkříšení Kateřině Niklové. A teprve v této knize byly některé pojmy z Proměny dostatečně vysvětleny a původní překlad – i když byl správný – již nevyhovoval. Jde například o následující výrazy:

– Gyrbeast – v tomto díle bylo potřeba výraz doslova přeložit jako „gyrská bestie“, jedná se totiž o mytickou příšeru z derzhijských legend, čili o zvíře, ne o osobu.

– Zrcadlo Luthen – až nyní se ukáže, že Luthen byl člověk, Ezzarijec, žijící před tisíci lety, nejde tudíž jen o pojmenování zrcadla, nýbrž také o osobu, jíž zrcadlo patřilo, a proto byl zvolen pojem „Luthenovo zrcadlo“.

Jsou to drobnosti, které nemají vliv na vyznění této skvělé knihy a věříme, že s Odhalením prožijete spoustu příjemných okamžiků.

Slovo autorky

Proměna měla být jedinou knihou, vyprávějící příběh prince, jenž se díky nutnosti čelit hrozbě války s démony proměnil z arogantního muže v člověka hodného velkého osudu. Po dokončení knihy jsem si však uvědomila, že se příběh nesoustředí pouze na samotnou válku s démony, nýbrž především na mezilidský vztah a jeho schopnost měnit lidi samotné. Začala jsem uvažovat o nezodpovězených otázkách původu démonů a odhodlání Ezzarijců čelit jim a napadlo mě, že my lidé často lpíme na zvycích a tradicích, věrnosti a nenávisti, u nichž jsme již dávno zapomněli, jak vlastně vznikly.

Odhalení je cestou muže, který je přinucen probádat kořeny vlastního národa a zjistit, že svět je úplně jiný, než si původně myslel, a že prosazování cti a soucitu může mít hluboký a bolestivý dopad.

Je pro mě velkým potěšením podělit se o druhý díl příběhu Seyonna a Aleksandera se čtenáři ve světě a především v České republice. Snad se vám bude kniha líbit!

Copyright © 2001 Carol Berg

Translation © 2004 Kateřina Niklová

Cover © Matt Stawicki

ISBN 80-86354-40-7

Kapitola 1

Verdonne byla lepá dívka z lesnatých krajů, smrtelnice, do které se zamiloval lesní bůh. Pán lesů pojal Verdonnu za manželku a ona mu porodila dítě, krásného a zdravého syna jménem Valdis. A smrtelníci, žijící v zemi stromů, se radovali ze spojení člověka a boha.

– Příběh Verdonny a Valdise, tak jak jej vyprávěli První Ezzarijci, když přišli do země stromů

Nevidím do budoucnosti. Provedl jsem něco nemyslitelného a nedokážu říct, co bude následovat Věřím… doufám… že tak dosáhnu jednoty. Šestnáct let jsem si myslel, že zešílím – bylo to v dobách, kdy jsem byl otrokem a věřil, že život, který jsem tolik miloval, je pro mne navždy ztracen. Dospěl jsem však k přesvědčení, že si s námi bohové rádi zahrávají. Když se mi konečně podařilo získat zpět zdravý rozum a jistotu, začal se můj svět znovu rozpadat. Jakmile jsem jednou vstoupil na stezku rozkladu, nedokázal jsem už najít způsob, jak ho zastavit.

*

„Nevrťte se,“ okřikla mě štíhlá, puntičkářská mladá žena, která mi obvazovala krvácející rameno. Otřela hluboký šrám hadříkem, namočeným v teravinu – štiplavém léku, který určitě musel namíchat derzhijský mučitel. Na to, jak byla hubená, měla překvapivě těžkou ruku. Už jsem však zjistil, že Fionino křehké vzezření je stejně bolestně zavádějící jako kovová střepina.

„Jediné, po čem teď toužím, je doušek vody a postel,“ řekl jsem. Odstrčil jsem její ne zrovna jemné ruce a natáhl se pro šedý plášť, ležící na podlaze. Oranžové světlo skomírajícího ohně se teple odráželo v naleštěném kameni. „Krvácení ustalo. Ysanne už zbytek vyléčí.“

„Je nezodpovědné chtít po královně, aby se starala o neobvázanou ránu, způsobenou démonem. Alespoň do doby, než se dítě narodí.“

„Pak to udělám sám. Nikdy bych dítě – naše dítě – ničím neohrozil.“

Není zrovna příjemné trávit veškerý čas ve společnosti někoho, kdo vás považuje za zrůdu. Možná by bylo jednodušší Fionu ignorovat, kdyby nebyla tak dobrá ve všem, co dělala. Byla velice inteligentní, precizní ve splétání kouzel a puntičkářsky dodržovala zákony a zvyky. Každým pohybem ruky, každým pohledem, každým slovem, které se uráčila vyslovit, mi vytýkala nedostatek ctností, takže jsem se cítil vinen za svoji neustálou frustraci a vztek.

„Než však opustíte chrám, měla bych vám obvázat ránu. Zákon říká…“

„Žádný jed se do ní nedostane, Fiono. Dobře jsi ji vyčistila a já ti, jako obvykle, děkuji. Polovina noci je však pryč a já za tři dny vybojoval tři bitvy. Jestli si pospíším, možná se budu moct před dalším bojem vyspat na něčem jiném, než je tahle kamenná podlaha. Ty si taky musíš odpočinout. Nemůžeme si dovolit žádné chyby.“

Připnul jsem si plášť kolem ramen. Noc byla sice příjemně teplá, ale dubovým lesem, jenž obklopoval chrám, šuměl déšť. Rychle mě zchladí a já nechtěl riskovat křeč. Byl jsem stále ještě rozehřátý z divokého boje v krajině, vedle které se pekelné horko pouště Azhaki zdálo být jarní zahradou.

„Jak si přejete, mistře Seyonne,“ řekla mladá žena, chřípí úzkého nosu se jí však rozšířila nechutí a její trochu příliš velká ústa se stáhla ve známém nesouhlasu. Posbírala váčky s bylinami a léky, štůček čistého plátna a úzkou dřevěnou schránku se stříbrným nožem a oválným zrcadlem, které jsem používal v boji s démony. „Dokončím očistu a zaříkání.“

Skoro jsem se začal cítit natolik provinile, abych zůstal a pomohl dovést do konce rituály, jež podle ezzarijského zvyku museli Strážce a Aife vykonat, aby se ujistili, že v chrámu nezůstane ani stopa po démonovi. Dokázal jsem si představit, jak si Fiona zaznamenává tento nejnovější přestupek do stále rostoucí listiny mých chyb. Abych se však dostal byť jen na chvíli pryč od Fiony, byl bych ochoten pominout mnohem víc než jen pár nesmyslných rituálů. Přijde chvíle, kdy už nejste schopni dále předstírat, i když víte, že rozhodnutí, která učiníte, vám život ještě víc znepříjemní. Byl jsem velmi unaven.

Se spravedlivým rozhořčením vhodila Fiona hrst jasnyrských listů na doutnající popel chrámového ohně. Do deštivé noci se za mnou táhl sladce štiplavý kouř.

I když bez přestání mžilo, bylo velmi pozdě a já si toužebně přál být v posteli se svou ženou, šel jsem po vyšlapané stezce otevřenou krajinou pomalu. Zhluboka jsem se nadechl. Čerstvý noční vzduch byl balzámem na všechny bolesti, modřiny a ustarané srdce. Déšť… čerstvě zelená tráva… bohatá černá hlína… tlející dubové listí. V každém listu a stonku jsem cítil melyddu, skutečnou moc a kouzla. Ezzarie. Naše požehnaná země. Pokaždé, když jsem se procházel po lesních stezkách nebo seděl na sametově zelených úbočích kopců, jsem v duchu děkoval budoucímu vládci impéria Derzhi.

Nemluvil jsem s Aleksanderem od noci, kdy byl slavnostně prohlášen dědicem impéria. Své dny jsem trávil novým osídlováním Ezzarie a obnovenou válkou s démony. Jeho povinnosti jej mezitím zavedly do nejvzdálenějších koutů stále se rozšiřující říše. Už téměř dva roky uplynuly od chvíle, kdy jsme spojili jeho sílu a moji čarovnou moc a porazili Gai Kyaletta, Pána démonů. Zničili jsme tak plán Khelidů dosadit na Lví trůn démonem ovládaného císaře. Kdykoli jsem si vzpomněl na divokého, arogantního prince, musel jsem se usmát, což bylo pravděpodobně to nejzvláštnější, co jsem si z našich podivuhodných dobrodružství odnesl. Jak často se stává, aby si otrok zamiloval svého pána jako bratra a aby pán opětoval jeho lásku darem od srdce, jímž Ezzarie, nejkrásnější země, jakou kdy kdo viděl, bezpochyby byla?

Stezka sbíhala do zalesněného údolí, ve kterém zářila světla lamp jako malinké drahokamy v záhybech černého sametu. Mohl bych seběhnout dolů a za čtvrt hodiny by mě uvítalo světlo ohně, suché přikrývky, štíhlé, milující paže a tmavé vlasy s rudozlatými odstíny. Místo toho jsem však jako pokaždé, když jsem scházel touto stezkou, vyšplhal na vápencový útes, jenž kraloval hoře jako bílý zub v čelisti země, a na chvíli jsem se posadil. Už nikdy si nebudu myslet, že bych dokázal vybojovat jakoukoli bitvu bez cizí pomoci. Tolik jsem se během boje o Aleksanderovu duši naučil. Po každé bitvě jsem však stále cítil potřebu strávit nějaký čas o samotě. Potřeboval jsem čas, aby čarodějný oheň v žilách vychladl, aby se smysly, stále napjaté intenzívním soustředěním, jež jsem musel vynaložit při potírání démonů, opět přizpůsobily obyčejnému vnímání mírumilovného světa, abych zmírnil daň, kterou si násilí, i když bylo použito pro dobrý úmysl, vybíralo na lidské duši. Šestnáct let v zajetí jsem musel žít jen přítomností, jinak bych se zhroutil pod vahou vlastní existence. Proto jsem si nyní skutečně užíval okamžiky, kdy jsem mohl jen tak sedět, hledět dolů na světla v temnotě a užívat si očekávání radosti.

Několik posledních měsíců jsem tyto chvíle využíval také k tomu, abych se zbavil vzteku, frustrace a rozhořčení, než se vrátím domů k Ysanne. Polovinu života jsem byl otrokem impéria Derzhi. Zajali mě, když mi bylo osmnáct let a stále se rozšiřující impérium konečně pohltilo Ezzarii. Během těchto let, plných bolesti a ponížení, byla má existence vším, co mí lidé považovali za zkažené. Podle ezzarijského práva poskytovala má nečistota démonům prostor pro pomstu. I poté, co mě Aleksander osvobodil, se mě lidé měli stranit… měl jsem pro ně zůstat mrtvý. Žádný Ezzarijec se mnou nesměl promluvit, vzít na vědomí moji existenci nebo slyšet slova, jež mi prošla přes rty, neboť bych je mohl nakazit zkažeností a ohrozit naši tajnou válku. Naštěstí se vnučce mého mrtvého učitele a mé ženě, královně Ezzarie, podařilo krajany přesvědčit, že okolnosti mé bitvy s Pánem démonů byly natolik výjimečné, že si zasloužím, aby mi byla udělena výjimka z práva.

Na podzim prvního roku mé svobody a návratu domů jsme se vrátili do vzdálené jižní země, kterou jsme dostali zpět od Aleksandera, a znovu se pustili do boje, o němž nikdo za hranicemi naší země neměl ani ponětí. Opět jsem se stal Strážcem Ezzarie a po kouzelných stezkách, upletených Aife, jsem vstupoval do týraných duší, kde jsem čelil démonským stvořením, jež přiváděla lidské oběti k šílenství nebo sílila tím, že se živila jejich zkažeností. A tak jsem se ve třiceti pěti letech vrátil k životu, který jsem opustil, když mí bylo osmnáct.

Jak jsem očekával, někteří se s mým návratem nesmířili a prohlašovali, že přivodím Ezzarii zkázu. Nikdy bych si však nedokázal představit, že jejich hlasy budou tak silné nebo že mi bude přidělena pozorovatelka. Sledovala mě každý okamžik každého dne, zkoumala moji práci, posuzovala má slova, čekala na jakékoli zaváhání, chybu, jemný projev démonské nákazy. V minulém roce jsem vybojoval přes dvě stě bitev s démony. Někdy se stávalo, že jsem prošel portálem Aife a stále jsem krvácel z ran, které jsem utržil v právě skončeném boji. A někdy, jako v předchozích třech dnech, jsem spával zabalený do pláště na podlaze chrámu, protože jsme se doslechli, že brzy přijde další bitva, že další týraná duše potřebuje naši pomoc. Jak dlouho bude trvat, než je přesvědčím, že jsem skutečně tím, kým tvrdím, že jsem? Že jsem jenom muž, ani horší, ani lepší než ostatní, který se jenom pokouší dát smysl tomu nejpodivnějšímu životu, jaký kdo může žít? Než se mi to podaří, bude se mnou vždy Fiona.

Jako bych vyčaroval svou Nemesis ze vzduchu, nočním tichem se rozlehl zvuk rozhodných kroků a ostré žluté světlo, probleskující skrz stromy, rozptýlilo měkkou temnotu. Kroky se zastavily u paty výběžku. I když mě ze stezky nemohla vidět řekla: „Rituály jsou skončeny, mistře Seyonne. Za úsvitu budu na mostě.“

Samozřejmě že bude. Nepotřeboval jsem, aby mi to připomínala. Po chvíli ticha kroky opět nabyly na kadenci a rychle se vytratily do noci. Povzdychl jsem si a přitáhl si plášť těsněji kolem ramen, abych se lépe chránil před deštěm.

Tuto náruživou mladou Aife mi určila za stín rada starších. Bylo dost zlé, že mě pozorovala a poslouchala, když jsem učil nové adepty na Strážce. Dělala si poznámky pokaždé, když jsem přeskočil rituály, které mi připadaly prázdné, nebo jsem hovořil o tom, jak se během zajetí změnila má víra, i když důsledkem bylo, že se mé odevzdání prohloubilo a přesvědčení zesílilo. Nemohl jsem skrýt svůj názor, že záležitosti dobra a zla, čistoty a zkaženosti jsou mnohem komplexnější než přesné definice ezzarijské tradice. Pak ale přišel den, kdy Ysanne již nemohla být dále mojí partnerkou. Toho dne jsem se dozvěděl, že budeme mít dítě. Nenarozené dítě se nedokázalo bránit, a proto nemohla těhotná žena riskovat nakažení démonem. Naše partnerství, jež začalo, když nám bylo oběma patnáct let, bude muset být až do porodu přerušeno. Ale tento den, tak plný nadějí do budoucna, rychle pokazila skutečnost, že jsem si za Ysanne nemohl sám vybrat náhradu.

Život Strážce zcela závisel na jeho partnerce, na Aife – na její schopnosti splétat kouzla, jež vytvářela fyzickou realitu z podstaty lidské duše, na tom, jak dalece chápala, které techniky nejlépe odpovídají Strážcovu způsobu boje, na její schopnosti udržet portál otevřený, dokud jím vítězně neprojde nebo poražen neunikne. Nejen že mi rada toto privilegium odepřela, ještě ke všemu mi za Aife vybrala Fionu. Myslel jsem, že puknu vzteky. Nemohl jsem se však vzepřít jejich rozhodnutí, aniž bych je utvrdil ve špatném mínění, které o mně měli.

„Fiona je ta nejschopnější Aife,“ opakovala mi Ysanne pokaždé, když mě zavolali a já musel odejít s Fionou do chrámu. „Nemohla bych ti vybrat nikoho lepšího. Ještě to chvíli vydrž.“

Hleděl jsem dolů na světýlka, jež blikala v tiché lesní půlnoci. Tato vzpomínka zaplašila všechny zlé pocity a zůstala pouze radost. Už brzy přijde okamžik, kdy sejdu nocí dolů do údolí, zamířím k našemu domu, jenž stál bezpečně ukryt mezi stromy, a naleznu důkaz, že jsem byl obdařen všemi dary, ve které může muž jenom doufat. Naše dítě se narodí v Ezzarii. Tváří v tvář této skutečnosti nezůstal v mé duši žádný prostor pro zlobu.

Seskočil jsem ze skály a vydal se dolů do údolí. V půli cesty jsem se zastavil a upravil si obvaz, jímž mi Fiona ovázala šrám na rameni. Rána začala opět krvácet Cítil jsem, jak mi košilí prosakuje vlhké teplo. Nechtěl jsem, aby si Ysanne dělala starosti.

Náhle jsem v dálce zaslechl výkřik. V šumu sílícího deště se téměř nedal rozeznat. Kapky stékaly po listech nade mnou a vytvářely malé rybníčky v proláklinách v zemi. Protřel jsem si oči hřbetem ruky a zostřil smysly. Naladil jsem je tak, abych viděl a slyšel na velkou vzdálenost, abych dokázal prolomit bariéry a kouzla. Jediné, co jsem však zaslechl, byl kůň uhánějící pryč od našeho domu.

Přepadl mě nepříjemný pocit. Přidal jsem do kroku. Opustil jsem rozbahněnou stezku, jež se elegantně vinula údolím, a vyrazil hustým, mokrým listovím dolů po prudkém svahu. Nervózní brnění, které jsem cítil mezi lopatkami, nabylo na intenzitě. Uhýbal jsem stromům a boty mi v blátě klouzaly. Zdálo se, jako by se mi mrkající světlo lamp posmívalo. Místo abych si vybral delší trasu, vedoucí přes dřevěný most, skočil jsem do proudu na dně rokle, zašeptáním otevřel kouzelnou bariéru a vyběhl nahoru po dřevěných schodech. Téměř bez dechu jsem dveřmi vrazil do velkého, pohodlného pokoje, jenž patřil k soukromým komnatám královnina sídla. Byl prázdný.

Rudohnědě a tmavozeleně polstrovaná křesla, pletená rohož, oválný truchlící kámen, jednoduchý dubový a borovicový nábytek, tapisérie na stěnách, jež vyprávěly ezzarijské příběhy, vzácné knihy o historii a lidových tradicích, které s sebou naši lidé odnesli do vyhnanství a které se s námi vrátily domů. Vše bylo na svém místě, jako před třemi dny, kdy jsem pokoj viděl naposledy. Lampa z růžového skla, stojící vedle okna, byla zapálená jako vždy, když jsem byl mimo domov. Vše se zdálo být v pořádku. Ysanne bude v posteli. Rychle se v těchto dnech unavila a věděla, že nezůstanu pryč déle, než je nutné.

Stále jsem však cítil neklid. Zdálo se, jako by dům byl stále ještě vzhůru. V krbu doutnaly uhlíky a s praskáním vystřelovaly vzhůru spršky jisker. Ani ne před hodinou tady někdo musel být. Vedle vchodových dveří stála o stěnu opřená hůl a ve vzduchu se vznášel pach cizích těl, jalovcových bobulí a léčivého hadovce. Ysanne…

Sfouknul jsem oheň v lampě a po špičkách vstoupil do temné ložnice. Okno bylo otevřené a dovnitř pronikal tichý šepot deště. Ysanne ležela na boku. Položil jsem jí ruku na tvář. Byla teplá a měkká. Vydechl jsem úlevou. Překvapilo mě však, že nespí. Dýchala mělce a krátce. Poklekl jsem na podlahu vedle postele a odhrnul jí z tváře temné vlasy. Políbil jsem ji. „Jsi v pořádku, lásko?“ Neodpověděla. Pohladil jsem ji po paži a políbil na dlaň. Cítil jsem, jak se napjatě chvěje. „Počkej chvíli. Svléknu si tyhle mokré věci a zahřeji tě,“ řekl jsem, ale ona stále mlčela. Odhodil jsem promočené oblečení na hromadu a pokusil se zběžně otřít bahnité cákance. Pak jsem si zraněné rameno obvázal čistým pruhem plátna. Nakonec jsem si vlezl do postele a vzal svoji ženu do náruče… a zjistil, že už v sobě nenosí dítě. „Sladká Verdonno!“

V tu chvíli jsem byl přesvědčen, že jsem vše pochopil, a připravil se na slzy a smutek a pomalý přechod od bolesti ke smíření se s daným. Zašeptal jsem kouzlo a místnost zalilo měkké stříbrné světlo. Ysanniny fialkové oči zamrkaly, jako by byla spala. Pohladila mě po tváři a usmála se. „Konečně jsi doma! Tolik jsi mi chyběl. Když mi Garen oznámil, že se máš vydat do třetí bitvy a že nebudeš mít čas přijít domů, málem jsem sbalila přikrývky a polštáře a odnesla je do chrámu, abychom si spolu mohli alespoň zdřímnout.“

„Ysanne…“

„Co je tohle?“ Posadila se a odstranila můj provizorní obvaz. „Nedovolil jsi Fioně, aby tě ošetřila. To bys ale měl. Ne že bych se bála jedu nějakého démona, ale rána by se rychleji zahojila… A ještě k tomu venku prší. Musí ti být zima.“

„Ysanne, řekni mi, co se stalo. Měli jste pro mě poslat. Jak tě jenom mohli nechat samotnou?“

Vstala z postele, zapálila lampu a přinesla krabici, v níž schovávala léčivé přípravky. Pokoušel jsem se ji zastavit, trvala však na tom, že ránu ošetří, a recitovala přitom slovo od slova zaklínání a očistné modlitby. Když skončila, chtěla opět vstát, aby uklidila nepořádek, který jsme udělali. Vzal jsem její krví potřísněné ruce do svých a nedovolil jí odejít. „Řekni mi, co se stalo s naším dítětem, Ysanne. Narodilo se… je mrtvé? Musíš mi to říct.“

Oči se jí rozšířily. Hleděla na mě, jako bych přišel o rozum. „Dostal jsi také ránu do hlavy, lásko? Jaké dítě?“

*

„Nechce o tom mluvit, Catrin. Odstrčila mě a řekla, že jsem tak unavený, že sním. Že asi myslím na Garena a Gwen a jejich maličké. Nakonec se o tom odmítla dál bavit. Bojím se o její zdravý rozum.“ Odstrčil jsem pohár vína, jenž stál na stole přede mnou. Ani jsem se ho nedotkl. „Řekni mi, co mám dělat. V tomhle se nevyznám.“

Tmavovlasá mladá žena v bílé noční košili si poklepala prsty na ústa. „Mluvil jsi o tom i s někým jiným?“

„Pokoušel jsem se promluvit s Nevyou. Tvrdí, že v posledních třech dnech neporadila žádné dítě. Aleksander mi jednou řekl, že jsem ten nejhorší lhář na světě. Když lžu, tak prý zežloutnu a začnou mi cukat oční víčka. Tyhle ženy jsou ale ještě horší než já. Daavi mi řekla, že má zakázáno mluvit s kýmkoli o královnině zdraví. S kýmkoli? Catrin, jsem její manžel. Proč mi nechtějí nic říct? Chovají se, jako by nikdy nepočala.“ Energicky jsem si promnul čelo ve snaze protrhnout mlhu nejistoty, která mě obklopovala.

Catrin vstala a založila si ruce na prsou. Pak se zahleděla ven z okna na vodnatou šeď úsvitu. „Co si myslíš, že se doopravdy stalo?“

„Samozřejmě si myslím, že se dítě narodilo mrtvé… nebo se narodilo živé a zemřelo. Nevím. Co si mám vlastně myslet?“

„Možná je tohle první otázka, na kterou musíš najít odpověď.“

Nedokázal jsem jasně uvažovat. Vůbec jsem nespal. Když Ysanne asi hodinu před úsvitem usnula, aniž by zodpověděla byť jen jedinou z mých otázek, vstal jsem a vydal se ke Catrin. Spoléhal jsem na to, že mi dá přímou odpověď. I ona se jí však vyhýbala.

„Pojď, starý příteli. Natáhni se u krbu a na chvíli si zdřímni. Jestli si neodpočineš, zhroutíš se někde do kaluže. Jakmile se přestaneš snažit přijít na nějaké vysvětlení, odpovědi k tobě přijdou samy.“

„Catrin, byla moje žena těhotná, nebo ne? Odpověz mi.“

Její tmavé oči byly jasné, zároveň však plné soucitu. „Na to ti nemohu odpovědět, Seyonne. Jedno ti však řeknu: není šílená. Teď se na chvíli prospi, pak jdi domů a pověz jí, jak moc ji miluješ.“ Položila mi ruku na čelo a vlna únavy vysála poslední zbytky síly z mých údů.

A jako obvykle měla Catrin pravdu. Ve snaze usnout jsem se přestal soustředit na strach a bolest a najednou jsem znal odpověď. Dítě bylo mrtvé a nezáleželo na tom, jestli při narození dýchalo, nebo ne. Naše dítě se narodilo jako démon.

Kapitola 2

My Ezzarijci víme jen velmi málo o svém původu, což je u lidí tak posedlých tajemnými rituály a úkony velmi zvláštní. Máme jen mýty o bozích a dva svitky, vyhotovené sotva před tisícem let na počátku války s démony. Někdy v době před vznikem těchto svitků jsme se usadili v Ezzarii, teplé, zelené zemi, plné hustých lesů a holých kopců, které jako by živily mimořádnou moc, jíž říkáme melydda. Tehdy jsme také přišli na to, jak vysvobodit lidskou duši ze spárů démonů.

Svitek rai-kirah nás naučil vše o démonech – bezduchých stvořeních bez vlastního těla, která nebyla zlá sama o sobě, živila se však lidskou hrůzou, šílenstvím a podlou smrtí. Spisek říkal, že démoni žijí ve zmrzlých krajích daleko na severu, kam se vracejí, aby nasbírali síly, když je vypudíme z lidského nositele. Pokud odmítli tělo opustit, zabili jsme je. Dělali jsme to však velmi neradi, protože jsme cítili, jak se výbušnou silou, jež se při jejich smrti uvolní, svět zmenší a poruší se jeho rovnováha.

Svitek proroctví nás varoval před zkažeností a napomínal nás k bdělosti, jinak rai-kirah využijí naší slabosti a nakazí nám duši. V tomto svitku popsal Věštec jménem Eddaus válku, která může znamenat konec světa a ve které se Pánovi démonů postaví válečník dvou duší. Eddaus se nikdy nezmínil o tom, že válečníkem dvou duší budou ve skutečnosti dva muži – princ impéria Derzhi a otrok-čaroděj, Aleksander a já. Spolu jsme tuto bitvu vybojovali a vyhráli. Proroctvím boje však věštba náhle končila. Vše ostatní, co naši předkové v budoucnosti spatřili, se ztratilo nebo bylo zničeno s ostatními spisy.

Kromě těchto svitků nám z dávných dob zůstaly pouze dva artefakty originály stříbrného nože, jenž se dal po průchodu portálem proměnit v jakoukoli zbraň, a Luthenova zrcadla, oválného sklíčka, které paralyzovalo démona tím, že mu ukázalo jeho vlastní tvář. Všechno ostatní jsme se naučili zkušenostmi. I když jsme toho o minulosti věděli málo, znali jsme strašné důsledky démonské posedlosti, s níž neměl kdo bojovat. Kromě nás existovalo na světě jen pár lidí, kteří skutečně ovládali umění čarovat, a žádný z nich o rai-kirah nic nevěděl. A tak jsme pohřbili naše otázky, protože žádná jiná alternativa neexistovala.

Nic však nedokázalo vysvětlit hrůznou skutečnost, že se některé naše děti rodily posedlé démonem. Novorozence a démona uvnitř něj neoddělovaly žádné bariéry, a proto byli neodlučitelní. A i kdybychom věděli, jak dětskou duši ze spárů démona osvobodit, neexistoval žádný způsob, jak vytvořit stabilní portál do dětské duše, jež byla tak malá, nezkušená a chaotická. Na druhé straně jsme se však neodvažovali nechat démona žít mezi námi. A tak jsme učinili to, co kázal zákon, a těchto dětí se zbavili. Nikdy jsem o tomto dilematu dlouze nepřemýšlel. Nyní se však týkal přímo mě.

*

„Zabila naše dítě.“ Seděl jsem na krbové předložce u Catrin. Otevřenými vchodovými dveřmi dovnitř proudilo odpolední slunce. Spal jsem jen několik málo hodin, raději bych však bojoval s padesáti démony, než abych čelil skutečnosti, kterou jsem při probuzení pochopil. Cítil jsem se otupěle a v duši se mi rozprostřela zkáza. Mohli by mi useknout ruku a já bych si toho ani nevšiml. Catrin mi vložila do ruky šálek a přinutila mě napít se z něj, nedokázal bych však říct, jestli byla tekutina horká nebo studená, hořká nebo sladká. Cítil jsem se ztracený a bez cíle jako smítka prachu v paprscích slunce. „Nechala je ležet nahé na skále, aby je našli vlci. A všichni teď předstírají, že nikdy neexistovalo. Vyhýbají se i každé vzpomínce na ně, protože neví, co jiného by měli dělat. Jak to jen mohla udělat? Říká se, že sebevražda je zločin proti bohům. A co vražda dítěte? Dítě přece nemůže spáchat nic zlého.“

Catrin mi vzala šálek z ruky, přitiskla si prst na ústa a jemně zavrtěla hlavou. Ale semínko vzteku, které se ve mně uchytilo, když se Fiona stala mým hlídačem, začalo růst, jako by mu Catrinin čaj dodal potřebnou vláhu.

„A snaží se se mnou hrát tuhle hru. Chce mě snad přesvědčit, že jsem nepoužil svoji moc, abych se ujistil, že budeme mít syna? Mám snad po zbytek života předstírat, že jsem neslyšel, jak mu bije srdce? To nemohu udělat, Catrin. Radovali jsme se ze zázraku, který jsme stvořili z naší lásky a věrnosti, a ona mi teď tvrdí, že ani nemohu truchlit. Moje žena zavraždila mého syna a já to mám přejít, jako by se nic nestalo?“

Catrin se posadila na podlahu přede mne. V koutě za ní stál jednoduchý, šedý, truchlící kámen. Hořelo na něm devět svíček, které měly za úkol zahřát duše jejího dědečka a dávno mrtvých rodičů. Přerušil jsem její odpolední meditaci. Přítelkyně a učitelka vzala mé ruce do svých. „Když jsi spal, zdály se ti ošklivé sny, Seyonne. Už dříve jsem ti řekla, že co se týče snů, jsem bezmocná.“

Takže Catrin se také rozhodla žít ve lži. Než jsem mohl začít protestovat, položila mi prst na rty a umlčela mě. „Teď musíš přemýšlet o něčem jiném,“ řekla. „Přišla zpráva od Pátrače v Capharně. Za tři hodiny budou připraveni. Můžeš bojovat? Odpočinul sis dostatečně?“

Trvalo mi chvíli, než jsem pochopil. Tolik jsem se soustředil na rodinu, že zbytek světa ustoupil do pozadí. „Bojovat?“ Bitva s démonem. Do kouzelné sítě, kterou Ezzarie rozhodila po světě, se chytil další démon. Hleděl jsem na ni v nevíře. Jak si jen mohli myslet, že bych dnes dokázal bojovat?

„Fiona říká, že jde o obchodníka s otroky. Mohlo by to být komplikované. Pokud to nezvládneš…“

Proč zrovna dneska? Zavřel jsem oči a pokusil se vzpamatovat. Nikdo jiný to nemohl udělat. „Ne. Ne, samozřejmě že to udělám.“ Tři hodiny. Sotva dost času na to, abych se připravil. Můj bezútěšný život bude muset počkat. „Mohla bys mi prosím pomoct s tímhle…?“ Svlékl jsem si jeden rukáv košile a Catrin uvolnila pevně utažené plátno, kterým mi Ysanne obvázala rameno. Trocha krve je pořád lepší než omezený pohyb.

Catrin mi převázala ránu na rameni a přinutila mě sníst talíř studeného masa. Pak mi položila malou, silnou ruku na hlavu. „Brzy už na to nebudeš sám. Za tři měsíce budou Tegyr a Drych připraveni pro závěrečnou zkoušku. A Gryffin poslal zprávu z východu. Emrys a Nestayo budou také brzy připraveni. Udělal jsi s nimi zázraky, Seyonne. Jsi výjimečný učitel.“ Její chvála však zněla prázdně.

„Ale nestačí to, že? Po tomhle budou všichni přesvědčeni, že jsem zkažený. Budou tvrdit, že jsem přivedl démona nejen do královnina domu, ale i do jejího těla.“

Catrin si podrážděně povzdechla a zatahala mě za vlasy. „Buď v téhle bitvě opatrný, můj první a nejcennější žáku.“ Pohlédl jsem na ni a uvědomil si, že nemluví jenom o bitvě, kterou vybojuji za pár hodin. Její poznámka dostala smysl, když jsem ji políbil, vyšel ze dveří a zjistil, že na schodech domu sedí Fiona. Můj hlídací pes musel slyšet každé slovo, které jsme pronesli.

Nevěřil jsem si natolik, abych na Fionu promluvil. Místo toho jsem se vydal lesem směrem k chrámu a pokoušel se přijít na to, co udělám, až bitva skončí. Nemělo však smysl dělat nějaká dalekosáhlá rozhodnutí. Na to budu potřebovat víc času, než kolik jsem měl nyní k dispozici. Mohl jsem jenom doufat, že najdu nějaký způsob, jak uvést svůj život opět do pořádku. Neměl jsem však ponětí, jak to udělám.

*

Ezzarijské chrámy byly jednoduché, kamenné budovy, postavené v hlubokých lesích, jejichž bohatost se zdála posilovat naši moc. Byly rozesety po celé Ezzarii a všechny vypadaly téměř stejně. Šlo o zastřešený kruh pěti bílých, žlábkovaných sloupů, zdvíhajících se z podlahy z leštěného kamene. V jeho středu se nacházelo několik malých, uzavřených místností, většina prostoru však byla otevřená a vystavená vlivu větru a počasí. Podlahu chrámu zdobily mozaiky, které zobrazovaly historické výjevy. V otevřeném prostoru se dále nacházelo ohniště a nízká kamenná plošina, na kterou jsme umisťovali oběti, jež byly při zvláštních příležitostech přivedeny přímo k nám. Většinou však byla oběť v péči ezzarijského Utěšitele v nějakém vzdáleném městě nebo vesnici. Utěšitel fungoval jako médium; položil na oběť ruce a ze silného kouzla upletl jednoduché lano, které dosáhlo až k Aife v chrámu. Byl jsem jediný Strážce, který přežil invazi impéria Derzhi a spiknutí Khelidů, a proto byl náš chrám jediným, který byl používán. Chrámový pomocník už připravil vše pro nadcházející bitvu. Vedle ohně, kde s Fionou spojíme svá kouzla, rozložil bílý šat pro Fionu a měděnou nádobu s listy jasnyru. Spojením byliny a správného kouzla bude přichystaný oheň hořet dlouho a silně a kouř nás nebude štípat do očí. Podle Svitku rai-kirah jasnyr také odpuzoval démony. V přípravné místnosti – prázdné, nevyzdobené komnatě ve středu kamenné budovy – pro mě pomocník nachystal džbán pitné vody a umyvadlo s vodou na umytí, čistý ručník, speciálně pro mě ušité šaty, tmavě modrý plášť Strážce a dřevěnou schránku s nožem a zrcadlem.

Před začátkem vlastní přípravy jsem musel počkat na Fionu. Potřeboval jsem, aby mi řekla víc o oběti. Jakmile totiž přípravu dokončím, nebudu již schopen s ní mluvit. A tak jsem si sedl na chrámové schody a pozoroval, jak slunce mizí za stromy. Téměř jsem se rozesmál. Pokud Ysanne nebyla nikdy těhotná, tak proč byla mojí partnerkou v této bitvě Fiona?

„Jste připraven tak brzy opět bojovat, mistře Seyonne?“ Fiona dorazila dřív, než jsem čekal. Zastavila se přede mnou. Měl jsem pocit, že mi vyčítá i to, že jsem si sedl, jako by šlo o další z mých přečinů.

Nebyl na ni zrovna nepříjemný pohled. Byla malá, štíhlá a tmavé, rovné vlasy měla krátce ostříhané. Tento účes nebyl zrovna obvyklý, neboť ezzarijské ženy si libovaly v jednoduchých copech nebo dlouhých kaskádách pramenů, propletených květinami a stuhami. Odmítala nosit sukně a šaty a místo toho chodila oblečená do halen s dlouhým rukávem a krátkých kalhot. Nedá se však říct, že by se oblékala jako muž, neboť ženská stránka její postavy byla nepřehlédnutelná. Vypadala ve svém oblečení přirozeně. Ysanne mi jednou řekla, že mnoho mladých žen, které se byly nuceny po dobu okupace Derzhi schovávat v lesích, dávalo přednost této módě. Neměly žádné látky, ze kterých by šily šaty, a tak při útěku hlouběji do lesa braly z padlých těl našich krajanů a z opuštěných chalup, co se jen dalo. Zvykly si na svobodu pohybu, kterou jim poskytovalo mužské oblečení.

„Catrin mi řekla, že se jedná o obchodníka s otroky,“ řekl jsem.

„Ano. V poslední době se začal specializovat na mladé dívky, které prodává derzhijským šlechticům…“

Pokaždé, když mluvila o Derzhi, zaznělo v jejím hlase znechucení. Připadal jsem si, jako by mě obviňovala, že jsem si mezi nenáviděnými dobyvateli našel přítele. Zpravila mě o hrůzách, které obchodník provedl, a o tom, co o jeho životě zjistil Pátrač. Bylo jasné, že se nejednalo o nevinného člověka, jehož posedl hladovějící démon, aby jej rychle pozřel. Právě naopak. Tento muž byl pro rai-kirah, který se v něm usídlil, dlouhodobým zdrojem potravy. Zbavit se démonů, kteří byli zvyklí živit se po dlouhou dobu jednou obětí, bylo nejtěžší. „Vypadáte rozrušeně, mistře Seyonne. Možná bychom měli celou věc odvolat.“

„A nechat toho muže ve spárech rai-kirah?“

„Nemůžeme napravit všechno zlo na světě.“

„Pokud bys žila ve světě, o kterém mluvíš, nemohla bys podobnou věc říct tak lehce. Dejme se do práce.“

Přikývla a káravě pohlédla na jizvu na mé tváři. Královský sokol a lev mi byli do levé tváře vypáleni v den, kdy mě Aleksander koupil. „Jak myslíte. Nezapomenete se při přípravě očistit?“

Přinutil jsem se být trpělivý. „Nikdy jsem na očistu nezapomněl, Fiono.“

„Hammard mi včera řekl, že ručník zůstal suchý. Pokud jste se umyl…“

„Nepotřebuji, abys mě učila, jak se mýt. Ani nemusím ospravedlňovat počasí. Pokud si pamatuješ, bylo odpoledne velmi horko. Nepoužil jsem ručník. Copak nemá Hammard nic lepšího na práci než zkoumat moje ručníky?“

Fiona se na mě zamračila. „Vynecháváte některé části rituálů. Každý krok má svůj důvod. Pokud byste měl o své poslání upřímný zájem, dělal byste věci správně.“

Neměl jsem zájem dohadovat se s ní o své upřímnosti. Pokud se jí dvě stě bitev s démony za jeden rok nezdálo dost upřímné, žádná slova ji nepřesvědčí. Potřeboval jsem najít vnitřní mír. „Pokud nemáš žádný jiný problém…“

„Poté, co jste včera odešel, jsem musela znovu očistit váš nůž.“

Moje podrážděnost explodovala do skutečného vzteku. „Mého nože se už nikdy nedotýkej. Překračuješ své pravomoci, Fiono.“ Kouzla, kterými byl očarován Strážcův nůž, byla velmi precizní a stále jsme je ještě plně nepochopili. Za ta léta jsme se je naučili kopírovat, neměli jsme však ani tušení, co by mohlo mít vliv na jejich zvláštní magii. Tento nůž byl jedinou zbraní, kterou mohl Strážce pronést portálem. Každá jiná zbraň by se jednoduše vypařila. Bylo lepší si s ním nezahrávat.

„Ale vy jste…“

„Nůž byl dokonale čistý. Jestli se ho ještě jednou dotkneš, budu trvat na tom, aby tě vyměnili.“

I když vzdorně stiskla čelist, pochopila, že tentokrát zašla příliš daleko. Proto také zanechala dalšího obviňování, kterým měla určitě v plánu mě zasypat.

„Raději bychom se měli připravit,“ řekl jsem. „Jako obvykle budu potřebovat hodinu a půl.“ Měl jsem však pocit, že bych se ani za sto hodin nedokázal uvést do správného stavu klidné připravenosti, který byl k mé práci nutný. Otočil jsem se a šel pryč. Zůstala stát tam, kde byla. V ruce svírala svůj šat a mračila se na mě. Začalo se smrákat.

Jako vždy jsem se hodinu věnoval kyanaru, tělesnému cvičení, které mi pomohlo soustředit myšlenky a připravit tělo na nadcházející střetnutí. Tuto noc jsem poprvé od doby, co jsem se ujal role Strážce Ezzarie, s úlevou očekával boj za portálem.

Když pro mě Fiona přišla, byla oblečená do beztvarého, prostého, bílého hávu, jak vyžadoval rituál. Byl jsem připraven. Vypil jsem téměř všechnu čistou vodu ve džbánu, oblékl si šaty a Strážcův plášť a připnul si zbraně. Iorethino zaříkání mě uvedlo do stavu na půli cesty mezi světem, v němž žijeme, a světem, který pro mě vytvoří Aife. Šlo o velice uklidňující rituál, a tak jsem se i přes neklid dokázal docela dobře soustředit na práci. Fiona mě odvedla k chrámovému ohni. Když jsem na ni kývl, vzala mé ruce do svých a začala splétat svá úžasná kouzla.

Každému, kdo by nás pozoroval, by se zdálo, že jsem z chrámu zmizel. Já ho však viděl za sebou jako bledý obrys na pozadí jasně zářících hvězd ezzarijské noci. Přede mnou se rozprostíralo jiné místo… kameny, hlína, voda a vzduch… a rai-kirah, který mě očekával. Mohl se mi zjevit v nepřeberném množství tvarů.

Když jsem procházel mlhavě šedavým obdélníkem Fionina portálu, neprovázela mě žádná šeptaná slova útěchy, nikdo mi nepopřál hodně štěstí. Jakmile jsem byl na druhé straně, démon se na mě okamžitě vrhl. Měl lidskou podobu, byl velký jako dům a oháněl se po mně čtyřmi pažemi a zuby ostrými jako dýky. Neměl jsem čas přemýšlet o Ysanne, Fioně nebo o čemkoli jiném. Nedokázal jsem se pořádně rozhlédnout, abych odhadl možnosti, jak se této kůží potažené nestvůry zbavit. Zmohl jsem se jedině na to, abych si držel od těla její ostré zuby a pohyboval se tak rychle, aby mě nechytila pažemi. Nemohl jsem popadnout dech, a tak jsem pronesl sotva polovinu varování, ke kterému jsem byl povinován. „Jsem Strážce, vyslaný Aife… trest… démoni… vyzval tě… tohoto nositele. Hyssad! Táhni. Ne tvůj.“ Démon se neráčil odpovědět, zesílil však úsilí utrhnout mi hlavu.

Chraň si horní část levé paže. Je už poraněná. Jestli si přetrhneš šlachy, bude úplně k ničemu. Proměň nůž v krátký meč… dost dlouhý na to, aby sis držel od těla jeho zuby, zatímco ovineš nohy kolem… Ne. Nemysli. Prostě to udělej.

Bojoval jsem dlouhé hodiny. Kdykoli jsem se dostal do výhody, démon se stáhl. Musel jsem jej pak honit šerou pustinou, kde se mi ztratil, jen aby mě opět napadl zezadu. Krajina byla hrozivě ledová. Nenáviděl jsem horko, ale chlad byl nebezpečnější. Svaly se stahovaly v křeči a tuhly a bylo je proto snadné natrhnout. Tělem se mi šířila zkřehlost, takže jsem až příliš pozdě pocítil dotek spáru nebo meče. Ochabovaly mi smysly. Byl jsem zmáčený zelenou krví, která se mi zažírala do kůže jako ledový oheň. Rána na rameni opět začala krvácet. A nakonec jsem už nemohl důvěřovat ani svým očím.

Právě když jsem vrazil meč do otvoru, z něhož vystřikoval jed, zachytil jsem pohledem záblesk kovu. Na zápěstích se mi objevily ocelové náramky. Odtrhl jsem ruce od démona, kovové kruhy však nezmizely…

… znamení otroka… a mé ruce mi najednou nepatřily. Byly štíhlé a mladé… dívčí ruce… a zrůdou náhle nebyl pokroucený démon, nýbrž muž s pokleslou čelistí. Spaloval mě pohledem plným zvrácené touhy. Olízl si rty… pak se jeho jazyk přiblížil k mé tváři…

Plný hnusu a zuřivosti jsem vyrazil kupředu. Snažil jsem se zahnat představy zla, které tato duše napáchala. Jedna po druhé se však ke mně vracely. Jejich děs, bolest, stud a ponížení. Prožíval jsem hrůzu těch dětí. Bojoval jsem, aniž bych vzal na vědomí údy příšery nebo její ostré zuby. Vidiny mi zakalily zrak. Musel jsem bojovat ostatními smysly, protože na oči jsem se už nemohl spolehnout. Pohyby jsem vedl jen díky vzpomínce na démonův tvar. Když jsem nakonec vrazil dýku do živého středu démona, byl jsem tak rozzuřen násilím na dětech, že jsem udělal hroznou chybu.

Když fyzická forma démona zemře, rai-kirah se osvobodí. Strážce pak musí nalézt místo, kudy chce démon z mrtvé masy uniknout, paralyzovat ho Luthenovým zrcadlem a dát mu na vybranou: buď hostitele opustí, nebo zemře. Ale ten den, když se mi podařilo démona chytit, jsem mu na vybranou nedal. Zabil jsem ho. Nešlo o rozsudek provedený s jasnou myslí. Zabil jsem ho s takovou zuřivostí a silou, že zemřela i jeho oběť.

Krajina kolem mě se okamžitě proměnila v chaos. Temnota se rozvířila záblesky oslnivých barev. Co bylo nahoře a co dole, vlevo či vpravo ztratilo smysl. Byl jsem dezorientovaný a zvedl se mi žaludek. Musel jsem bojovat, aby vřava kolem neroztrhala i mé tělo. Vrhl jsem se k portálu, který se třpytil a vlnil za mými zády…

*

„Víte, co jste udělal?“ Fionino ostré obvinění bylo první věcí, která pronikla chvilkovým zmatením mého návratu do skutečného světa. Aife neviděla krajinu, kterou vytvářela, cítila pouze její tvar, a jak bitva pokračovala, i její výsledek. Smrt oběti si však rozhodně splést nemohla.

„Udeřil jsem příliš silně,“ řekl jsem. Vysvětloval jsem, neospravedlňoval jsem se. Strážce musel ospravedlňovat výsledek bitvy pouze jediné osobě – jinému Strážci. Pouze jiný Strážce dokázal pochopit, jak těžká bitva s démonem může být. „Nezasloužil si žít.“ Byl jsem o tom přesvědčen. Viděl jsem jeho duši a znal pravdu. Nikdy jsem však neměl v úmyslu ho zabít.

Pomalu jsem se vyškrábal na nohy a zkontroloval všechny své údy a smysly, modřiny a bolestivá místa, abych se ujistil, že krev, která mi zmáčela oblečení a ruce, není má. Na kamenné plošině opodál stála rudá hliněná nádoba s vodou a šálek. Pil jsem a pil, dokud většina studené, čisté vody nezmizela. Všechny kosti v těle mě bolely a kůži jsem měl nepříjemně napjatou a živou od popálenin jedem a ran, způsobených drápy démona. Cítil jsem se, jako by mě podupalo stádo šílených chast.

„Co se stalo? Vysvětlete mi to.“

„Nemusím nic vysvětlovat.“ Každý nádech mě pálil, jako bych měl v plicích rozdrcené sklo.

Vyčistil jsem zbraně a schoval je, umyl si tvář a ruce a sebral plášť z přípravné místnosti.

„Přece neodejdete? Nepronesli jsme zaříkání, ani jsme nevytřeli podlahu nebo…“

„Klidně to udělej. Já se jdu vyspat.“

„To je znesvěcení. Zákon říká…“

„Bohové, Fiono. Půlku noci jsem bojoval s démonem a sotva se udržím na nohou. Démon je mrtvý. Oběť je mrtvá. Vytření podlahy a zaříkání na tom nic nezmění.“

Vyrazil jsem do lesa, aniž bych se ohlédl. Zuřivost v krvi dokázala zakrýt následky příliš dlouhého boje a příliš krátkého spánku. Nevím, jestli ještě někdy dokážu usnout. Jak jsem to jen mohl udělat? Nebyl jsem takový blázen, abych věřil tomu, že v boji nikdy neudělám chybu. Musel jsem riskovat a můj starý učitel Galadon se postaral o to, abych dokázal se selháním žít. Oběti někdy umíraly a někdy podlehly šílenství. Někdy jsme prohráli a museli je ponechat jejich osudu. Udělal jsem, co jsem mohl, bez ohledu na to, jak bitva dopadla.

To, co se stalo, mě však velice znepokojilo. Ztratil jsem kontrolu, protože jsem byl unavený a rozzuřený. A protože oběť znásilňovala a zotročovala děti. Největší starost mi však dělalo, že démon těchto skutečností použil proti mně. Zatracený, prokletý blázne. Co se to s tebou děje? Rada už měla natažený luk a já jí dal šíp.

Zastavil jsem se na vrcholku kopce a čelil dalšímu dilematu. Nevěděl jsem, kam se na zbytek noci uchýlit. Mohl bych jít ke Catrin. Jak jsem se však pomalu uklidňoval, vzpomněl jsem si na laskavost, o kterou mě požádala, když nás Fiona poslouchala. Za pár měsíců dokončí výcvik dvou nových Strážců. Než však budou připraveni, musela být pouze mojí učitelkou, ne přítelkyní. Nemohla si dovolit být pošpiněna podezřeními, která na mně stále lpěla. A tak mě požádala, abych se držel zpátky a byl opatrný. Na to už bylo příliš pozdě, aspoň jsem ji však nemusel zatěžovat svojí přítomností. Nesměl jsem ji zatáhnout do problémů, dokud nezajistí naši budoucnost.

Měl jsem i jiné přátele… ti však již v tuto chvíli budou vědět o Ysanne a dítěti. Někteří by souhlasili, že vyhýbat se jakékoli zmínce o mrtvém dítěti je zbytečné, že zabití dítěte posedlého démonem je vražda a že vražda není řešením nevědomosti. Jiní by předstírali, že žádné dítě nikdy neexistovalo. Všichni by nás s Ysanne litovali, nikdo by však nic neudělal. Nedokázal bych čelit jejich lítosti a pokrytectví. A to znamenalo, že jediná věc, kterou jsem mohl udělat, bylo vrátit se domů. K tomu, co z mého domova zbylo.

Když jsem dorazil, v okně jako obvykle stála rozžatá lampa. Popadl jsem ji, opět vyšel ven a mrštil ji do proudu, který v měsíčním světle tančil pod dřevěným mostem. Sklo se roztříštilo o kámen, olej se prudce vzňal, pak zhasl. Svlékl jsem si zakrvácené, lepkavé šaty, vytáhl ze skříně přikrývku a stulil se v křesle u vychladlého krbu.

Kapitola 3

Během zajetí mě jeden rok vlastnil odporný obchodník se slonovinou ze Suzainu jménem Fouret. Byl to od přírody krutý člověk, jenž se vyžíval v bolesti jiných. Jako pavouk lákal nevinné milenky do sítí zvrhlosti a přiváděl konkurenty k tak dalekosáhlému finančnímu krachu, že často ukončili svůj život sebevraždou. Prodával pak jejich děti do otroctví a spal s jejich ženami, než zničil i je. Než se milenky zbavil kvůli nějaké nové, nevinnější, prozradil její rodině a přátelům, jaké zvrhlosti od ní vyžadoval. S otroky, jichž si cenil ještě méně než žen nebo konkurentů, zacházel ještě hůře.

Měl jsem štěstí, že jsem opustil jeho služby se všemi údy. Dalo by se říct, že jsem se o své štěstí zasloužil sám. Jednoho dne jsem uvolnil zábradlí na balkóně, z něhož rád pozoroval, jak jsou jeho otroci bičováni k smrti, a postaral jsem se rovněž o to, aby měl v čaji, který pil ke snídani, dost marazilu. Po celý den pak byl malátný, a když vstoupil na balkón, musel se těžce opřít o zábradlí. Bylo to mé vlastní bičování, které přerušil jeho smrtelný pád na špičatý plot. Myslím, že se mi podařilo vše velmi dobře zařídit. Nebyl jsem hrdý na to, že jsem ho zabil. Na druhé straně jsem však necítil žádnou vinu. A stejně jsem se cítil i nyní. Necítil jsem se provinile, protože jsem zabil obchodníka s otroky, posedlého démonem.

Existoval ještě jiný důvod, proč jsem si vzpomněl na Foureta, když jsem se toho rána probudil ztuhlý a v křečích v kresle u krbu. Jednou jsem spatřil, jak živému muži rozřízl hrudník a vyrval mu srdce z těla. Viděl jsem tvář oběti těsně předtím, než se utopila ve vlastní krvi. Obával jsem se, že když se setkám se svojí ženou a obviním ji z vraždy, budu mít ve tváři stejný výraz. Jak může muž žít bez srdce?

A tak jsem se rozhodl se jí raději vyhnout. Toho rána bylo teplo a krb vyhasl. O dům se nám staral tichý, mladý muž jménem Pym. Také pro nás vařil, ale nyní po něm nebyla nikde ani stopa. Jen na stole opodál ležela pečlivě složená hromádka šatů, v níž jsem našel košili, krátké kalhoty, punčochy a boty. Vedle ní ležel talíř s chlebem, studeným kuřetem a pocukrovanými třešněmi a modrá čajová konvice. Byl jsem hladový – připadalo mi to sice absurdní, ale dalo se to očekávat – nemohl jsem však nic pozřít, dokud si nepromluvím s Ysanne. Oblékl jsem se a opět se posadil do křesla zády k místnosti. Když se konečně objevila, neotočil jsem se.

Prozradil ji závan čerstvého ranního vzduchu, když otevřela dveře. Nikdy bych si nemohl splést sladké aroma její kůže nebo vůni deště, který jí ulpěl ve vlasech. Na botách měla nalepenu vlhkou hlínu. Zaslechl jsem šoupání rohože, když si je zouvala. Udělala tři kroky mým směrem a zastavila se ani ne v polovině místnosti.

„Věř mi, Seyonne.“

Co po mně žádala, bylo víc než absurdní. „Tak jako jsi ty věřila mně?“ Zůstal jsem sedět a zahleděl se do studeného popela v cihlovém krbu. „Zařídila jsi třetí bitvu tak, abych dorazil, až bude po všem?“

„Před dvěma lety jsem tě varovala, že se ženíš s královnou Ezzarie, a ne jen s obyčejnou ženou, která tě miluje víc než cokoli jiného na světě. Věděl jsi, že může nastat okamžik, kdy se budu muset rozhodnout.“

„A tak ses rozhodla.“ Zavřel jsem oči a ignoroval prázdnotu v hrudi, kde dřív bilo mé srdce. „Kdyby šlo jenom o mě, z ničeho bych tě nevinil. Ty jsi však zavraždila našeho syna a ani jsi mi nedala šanci ho zachránit. Nevím, jestli ti někdy dokážu odpustit.“

Dlouho tam jen tak stála a mlčela. Jen čaroděj dokázal zaregistrovat její přítomnost. A jen milenec cítil, jak zabouchla dveře za svým vášnivým srdcem, které mělo čest poznat jen pár vyvolených. Dubová podlaha zavrzala. Odešla.

Dal jsem se do jídla a přiměl žaludek, aby neprotestoval. Nemohl jsem si dovolit projevit žádnou slabost. Pátrači v poslední době nalézali spoustu démonů, a tak se mohlo stát, že budu muset ještě před soumrakem bojovat. Jídlo ztratilo chuť, nutil jsem se však jíst, až jsem se na další sousto nemohl ani podívat. Pak jsem vstal a opustil dům. Fiona na mě čekala u dřevěného mostu. Prošel jsem kolem ní, jako by neexistovala.

*

Bylo téměř poledne. Každé jiné ráno bych hodinu cvičil kyanar, další hodinu bych šel běhat a nakonec bych zašel do Catrininy cvičební arény. Pomohl bych jí ve výcviku budoucích Strážců a dále zdokonaloval vlastní dovednosti, které se mi ještě zcela nevrátily. Catrin byla neuvěřitelně nadaná učitelka. Během dospívání pozorovala dědečka a měla přitom dostatečné kouzelnické schopnosti a sílu mysli, aby využila toho, co se od něj naučila. I když nebylo zrovna obvyklé, aby žena cvičila mužské Strážce, všichni ji už měli v takové úctě, že dokonce zasedala v radě starších. Radu tvořilo pět mužů a žen, kteří dohlíželi na výcvik, vytváření párů a úkoly těch, kdo bojovali ve válce s démony.

Ezzarijská společnost se velmi lišila od společností jiných zemí impéria. Nebyla mezi námi žádná soutěživost. Každý se ujal role, která mu byla přiznána, a podporoval tak společný cíl. Neměli jsme ani žádnou hierarchii nebo šlechtické tituly, odlišovali jsme se pouze tím, co nám nadělila příroda. Všechny děti byly testovány v pěti letech. Ty s nejsilnější melyddou – skutečnou schopností čarovat – byly od počátku určeny k tomu, aby se jednoho dne ujaly své role ve válce s démony. O jakou roli půjde, o tom rozhodlo jejich nadání. Tyto děti byly osvobozeny od všech ostatních povinností. Jejich jediným úkolem bylo cvičit tělo i mysl, aby jednoho dne mohly projít přísnými zkouškami a ujmout se úkolu. Takový život byl často provázen úctou a uznáním, stejně jako nebezpečím, smrtí a nočními můrami. Těmto dětem jsme říkali valyddarové, zrozeni s mocí. Jedna z valyddarů – vždy žena ohromné psychické síly – se stala královnou. Ve středním věku si pak s pomocí nejbližších poradců vybrala kafyddu, mladou ženu, která měla projít výcvikem, aby se mohla stát její nástupkyní.

Děti s alespoň trochou melyddy – eiliddarové neboli zrozeni se schopností – sloužily Ezzarii jiným způsobem. V dospělosti chránily hranice, stavěly domy a chrámy, čistily vodu, ochraňovaly pole před pohromami a zbavovaly domy havěti, učily naše děti a věnovaly se řemeslům, jako bylo hrnčířství nebo kovářství. Formování čehokoli trvalého, ať už to byl hrnec, opasek nebo dětská mysl, nemohlo být přenecháno lidem, kteří byli zcela bez melyddy. Díky jejich nedostatku síly by totiž mohli při výrobě dělat chyby a ohrozit tak nás všechny.

Tenyddarové neboli zrození pro službu neměli žádnou melyddu. Věnovali se úkonům, které jim byly přiděleny: lovili, farmařili nebo chovali zvířata. Naší povinností bylo chránit nevědomý svět před hrůzami démonů. I dělníci na polích věděli, že jejich práce je důležitá a že si jich Ezzarie váží.

Neznamená to, že by mezi námi neexistovala závist nebo rivalita. Výsledky testování dítěte, ta nejdůležitější věc, která rozhodovala o jeho budoucnosti, byly pro mnoho rodin velmi důležité a způsobily už mnoho sporů. Mnoho tenyddarů, mezi nimi i můj otec, bylo velmi nadaných nebo milovalo určitou práci. Protože však neměli melyddu, museli provádět pouze podřadná zaměstnání. Otec dokázal najít krásu a uspokojení i v práci na poli, mnozí však tuto schopnost neměli. Vždy si přál být učitelem a já litoval dětí, jež nikdy nepoznaly jeho moudrost a něžnou ruku. Ale teprve od chvíle, kdy jsem se vrátil, u mě tyto úvahy vyvolávaly zlost. A Fiona věrně zaznamenala mé názory na tyto záležitosti.

Catrin byla výborná učitelka. Dokázala by se o své svěřence postarat i bez mé pomoci, nikdy však nebudou moct být dost připraveni na to, co je bude očekávat, až projdou skutečným portálem. Zkušený protivník, s nímž mohli cvičit, byl vhodným doplňkem reálně vypadajících iluzí, které pro ně Catrin vytvářela.

Co se týče rituálů, tam už jsem se studenty takové úspěchy neslavil. Během zajetí jsem toužil po pořádku, kráse a smyslu života v Ezzarii. Jakmile jsem se však stal opět jeho součástí, bylo velmi snadné rozpoznat chyby, místa, kde skutečný účel nahradily prázdné rituály a tradice, které již dávno ztratily smysl. Dovolil jsem si navrhnout, že by možná bylo lepší ukázat našim studentům svět, aby si rozšířili obzory. Byl jsem však za svůj nápad hrubě pokárán, jako bych navrhl koupat se v blátě. Celý život jsme trávili tím, že jsme chránili svět. A Ezzarijci přesto nejevili o lidi za hranicemi lesa větší zájem. Stále v nich přetrvával strach ze zkaženosti.

„Seyonne!“ Catrin na mě překvapeně pohlédla, když jsem vstoupil do dlouhé, bílé budovy. „Co tady děláš?“ Vysokými okny dovnitř proudily sluneční paprsky a dopadaly na úzký pruh hliněné podlahy. V jejich světle se devět mladíků ve věku od osmi do dvaceti let věnovalo různým činnostem. Jedni cvičili s mečem, druzí prováděli akrobatické kousky. Ostatní seděli se zkříženýma nohama a zavřenýma očima úplně bez hnutí na podlaze. Vypadali, jako by spali. Všichni byli tak mladí.

„Pokud si pamatuji, je tohle moje práce,“ řekl jsem. „Co jiného bych měl dělat?“

„Myslela jsem, že…“

„Dnes ráno nás nikdo nepovolal a Fiona mě informovala, že užití kouzel k opravě shnilého nosníku mostu u našeho domu je neodpustitelné plýtvání melyddou Strážce. Takže místo abych se vystavil pokušení provést takovou zkaženost, rozhodl jsem se nabídnout ti své služby. Co takhle dát si pěkný osmihodinový praktický výcvik? Možná bude deset nejlepších ezzarijských studentů najednou příjemným rozptýlením.“ Usmál jsem se na ni, ani jeden z nás však mému tvrzení nevěřil.

„Až skončíme, budeme si muset promluvit, příteli,“ řekla. Krátce kývla na Fionu, která mě následovala do cvičné arény a usadila se na podlahu, aby pozorovala a poslouchala.

V jednom rohu místnosti prováděli dva statní mladí muži podivné pohyby. Byli obklopeni stříbřitým závojem světla, jenž kolem nich vytvářel uzavřený prostor o velikosti dvacet na dvacet kroků. Divoce se pohybovali v těsné blízkosti jeden druhého, ale zdálo se, že se navzájem vůbec nevnímají. Byli to Tegyr a Drych, dva nejpokročilejší studenti Catrin, a právě byli zcela v zajetí jedné z iluzí. Věřili tomu, že bojují s démony a dravci, kteří se jim posmívali, mizeli a opět se objevovali v krajině, připomínající šílenství. Pravděpodobně bojovali už celé hodiny. Ráno bylo dusné a vlhké. Kůži měli zmáčenou potem, i když v představách pravděpodobně krváceli a byli potřísněni slizem a jinými odpornými věcmi, vycházejícími z jejich soupeřů. Zatímco jsme je pozorovali, menší z nich, Drych, upustil meč a chytil se za břicho. Vydal ze sebe bolestivé zasténání a klesl na kolena.

Tři mladší chlapci přerušili výcvik a zahleděli na něj. Catrin je ostře napomenula, že jestli se nevrátí zpět ke své práci, nikdy to nedotáhnou tak daleko jako Drych. Pak mě postrčila kupředu. „Vytáhni ho ven. Postarej se, ať si uvědomí, že není neschopný, i když si to v tuto chvíli asi myslí. Jeho úkol byl mnohem těžší než Tegyrův. O toho se postarám já.“

Tegyr byl blonďatý, šlachovitý mladík, vyšší než Drych. Zdálo se, že zlikvidoval svého neviditelného nepřítele, neboť v jedné ruce držel zdviženou kopii Luthenova zrcadla, jako by chtěl démonovi ukázat jeho vlastní obraz, a ve druhé nůž, kterým by poslal démona na smrt. Vtáhl jsem Drycha zpět do reality. Sténal a snažil se popadnout dech. Nechal jsem ho, aby si prohmatal břicho a uvědomil si, že krev, která mu ještě před chvílí protékala skrz prsty, nebyla skutečná. Catrin se zastavila u stříbrného závěsu a zvedla ruku, zatnutou v pěst. Její pohyb po sobě ve vzduchu zanechal stříbřitý závoj, podobný pozůstatku padající hvězdy.

„Bryniddo!“ vykřikl Tegyr a uskočil vzad. Dopadl na zem a zrcadlo mu vyletělo z ruky. Začal zoufale bojovat. Vypadalo to, že jeho iluzorní nepřítel nebyl tak docela poražen. Strážce se vždy musel ujistit, že je fyzická podoba démona skutečně mrtvá, než zaútočí na něj samotného. Byla to vždy tvrdá lekce. Catrin s ním nebude mít slitování, neboť prozradil jméno Aife, a to by jej mohlo ve výcviku vrátit zpět i o tři měsíce. Jméno je klíčem k duši. Démoni dělali všechno možné, aby vyzvěděli jména Strážců nebo Aife.

Drych se mi bez pozdravu uklonil. Během lekcí mu vždy připadalo neslušné promluvit, když o to nebyl požádán. Stále se chvěl. Nevěděl jsem, jestli úlevou nad tím, že muka, kterými prošel, byla pouhou iluzí, nebo strachem, že nebude dost dobrý a nikdy svůj tvrdý výcvik nezužitkuje. Během dalších dvou hodin mi musel převyprávět každý svůj pohyb během boje, abychom mohli přijít na to, kde udělal chybu. Cvičili jsme tak dlouho, dokud správné pohyby nepřijal plně za své a nebyl schopen je provádět i ve spánku.

V jednu chvíli uprostřed lekce jsem zahlédl, že Catrin a Fiona hovoří s vysokou, impozantně stavěnou šedovlasou ženou. Byla to Talar, Fionina učitelka, jež zastávala nejvyšší pozici v radě starších. Pokaždé, když jsem ji zahlédl, se mi pod kůží usadilo podráždění a odpor. Byla to ona, kdo přišel s potupnou nutností hlídat mě. Zdálo se, že je rozhodnuta dokázat, že jsem zkažený, jen proto, že jsem se odvážil s ní nesouhlasit. Protahovala tuhle maškarádu už rok a stále mi zbývalo šest nekonečných měsíců.

Ysanne by samozřejmě mohla celou věc kdykoli ukončit. Moje žena byla královnou, jež byla zvolena, aby vládla zemi a lidem, stejně jako Verdonne vládla lesům. Trvala však na tom, že bude lepší nechat to být. „Jen ať se podívají. Ať se přesvědčí. Pokud bych rozhodnutí rady zrušila, Talar by začala tvrdit, že něco skrýváme. Nikdy by ses nedokázal očistit od podezření.“

Tento den jsem k šedovlasé Aife cítil ještě větší odpor než obvykle. Talar se opírala o jasanovou hůl. Stejnou hůl, kterou jsem zahlédl ve svém domě v noci, kdy odložili mého syna, aby zemřel. Samozvaná strážkyně ezzarijské čistoty se samozřejmě musela ujistit, že vše bylo provedeno správně.

Po zbytek odpoledne jsem cvičil spolu s Drychem a ostatními staršími studenty, až se téměř nedokázali udržet na nohou. A pak jsem je přinutil začít od začátku. Za každý jejich pohyb jsem udělal dva, takže jsem se nakonec cítil úplně stejně jako oni. Možná konečně začnou chápat, že tohle nikdy neskončí. Ne, pokud chtějí zůstat naživu.

Za posledních několik měsíců se bitvy s démony staly mnohem četnější, komplikovanější a zuřivější. To se však dalo očekávat. Pán démonů se pokusil převzít kontrolu nad Aleksanderem a získat moc v lidském světě, což protiřečilo všemu, co jsme až doposud o rai-kirah věděli. V minulosti se vždy soustředili na ovládnutí jednotlivců. Nyní to však vypadalo, že začali používat lidské způsoby a naučili se páchat zlo, jehož původcem byli až doposud lidé. Snažili se využít moci, kterou nad námi měli, pro mnohem dalekosáhlejší cíle. Pokoušel jsem se přesvědčit Ysanne, že musíme více sledovat, co se ve světě děje, a včas zabránit tomu, aby se démoni opět zapletli do lidských záležitostí. Neměl jsem sice žádné důkazy o nových intrikách, během bitev jsem však poznal, že se něco změnilo. Démoni se zdáli vychytralejší a podlejší, rozptylovali moji pozornost a přicházeli stále s něčím překvapivým. Včera na mě démon zaútočil přímo u portálu. Vypadalo to, jako by mě očekával, jako by mě znal.

„Znovu,“ řekl jsem, když Tegyr klesl na kolena na hliněnou podlahu a pouze zavrtěl hlavou, když jsme začali další sérii pohybů. „Tvrdíš, že dokážeš čelit všemu, co by ti démon mohl provést. Nemysli si, že ti ukáže nejstrašnější tvář hned ze začátku, dokud budeš plný sil.“ Když se opět pustili do cvičení, vytvořil jsem pro ně iluzi démona, s nímž jsem bojoval předchozí den. Promítl jsem jim hrůzu, kterou jsem musel projít během bitvy. Přinutil jsem je dívat se a pokusil se naučit je, jak proměnit vztek v sílu a výdrž. Byla to lekce, kterou jsem si i já musel zopakovat.

„Co je tohle za zvrácenost?“ zeptala se Fiona s pohledem upřeným na obraz monstra, jež se pomalu rozplývalo ve slunečním světle. Obrátila se ke mně. „S tímhle jste bojoval včera?“

„Tak to vypadá tam venku,“ odvětil jsem.

Drych se zdál být otřesen tím, co viděl, a požádal, zda může promluvit. „Paní Talar říká, že když Strážce příliš přemýšlí o oběti, může se pošpinit,“ řekl. „Proto jste včera zklamal?“

„Paní Talar nikdy nebojovala s démonem,“ řekl jsem. „Oběť vám dává sílu a boji smysl; její záchrana je vaším cílem. Nesmíte se jí nechat rozptýlit, nikdy však na ni nezapomeňte. Nikdy. Včera jsem udělal chybu. Nic víc. A teď pokračujme.“

Obyčejně jsem trávil alespoň hodinu s nejmladšími chlapci. Byli neohrabaní a nemotorní a všichni do jednoho mě obdivovali. Bylo však skutečným potěšením dát jim důvod být na sebe hrdí v době, kdy se zdálo, že nic nedělají správně. Toho dne jsem však nedokázal snést pohled na hubené, dětské paže a nadšené, tmavé oči, plné melyddy, jež se v malých tvářích zdály až příliš velké.

Řekl jsem Catrin, že počkám venku, až propustí své studenty, aby mohli jít na večeři. Když vyšla ven, seděl jsem na vlhké zemi, opíral se o strom a pozoroval, jak po klidném rybníčku, který těsně obklopovaly stromy, šíří rybky malé kruhy vln. Čerstvě zelené listí se bez hnutí lesklo v záři zapadajícího slunce, jako by se zatajeným dechem očekávalo příchod noci. Fiona se usadila na schodech cvičební arény. Z takové vzdálenosti by normální člověk z naší konverzace nezaslechl ani slovo. Nedal jsem se však ošálit. Věděl jsem, že slyšela cvrkání cikád i ze vzdálenosti tří mil.

„Jak to Drychovi jde?“ Catrin se zastavila přede mnou a založila si ruce na prsou.

„Projdi s ním stejný test i zítra a uvidíš,“ odvětil jsem a rozdrtil mezi prsty lístek jetele. „Rychle se učí. Tvrdě jsi ho cvičila.“

„Nemáme moc času.“

Rychle jsem na ni pohlédl. „Co tím myslíš?“

„Myslím tím, že jsi unavený. Nemůžeš bojovat každý den. Za poslední rok jsi strávil víc času za portálem než ve skutečném světě. Nemůžeš nést tíhu celé války na svých ramenou.“

„Udělám, co budu muset. Dej jim tolik času, kolik budou potřebovat.“

Toužil jsem po tom, aby si sedla vedle mne. Položil bych hlavu na její rameno a rozplakal se. Ona však zůstala stát a bez jediného mrknutí na mě hleděla. „Musíš toho na chvíli nechat, Seyonne. Na pár týdnů, možná na měsíc. Jestli to neuděláš, zemřeš, nebo se může stát i něco horšího.“

„Slyšela jsi o tom, co se stalo včera.“

„Samozřejmě že jsem o tom slyšela. Jsem tvá učitelka. Měla jsem se to dozvědět od tebe.“

Mohl jsem se začít vymlouvat Mohl jsem říct, že už bylo pozdě nebo že jsem musel jít utěšit svoji ženu-vražedkyni. Místo toho jsem však přiznal, že jsem úplně zapomněl, že bych měl tak vážnou chybu okamžitě oznámit učiteli. Bitvy s démony byly spojeny s mnoha protokoly, jež se musely dodržovat, s tímto jsem však z celého srdce souhlasil. Každého lákalo přehlédnout vlastní chyby, bylo však dobré podělit se o ně s někým kdo je vyložil a analyzoval bez emocí nebo obviňování a stále přitom hleděl kupředu i když hovořil o skutcích které už byly vykonány. Dělalo to člověka lepším, upřímnějším, chápavějším. „Byl to zatraceně mizerný den, Catrin. Je mi to líto.“

„Přijdeš za mnou zítra hned za úsvitu a probereme to spolu.“

Sklonil jsem hlavu v uctivém gestu, jak se slušelo mezi studentem a učitelkou. Strážce zůstával studentem až do doby, kdy svého povolání nechal nebo zemřel.

„Teď jdi domů.“ Krátce mi položila ruku na hlavu. Pak se vydala odtrhnout své studenty od talířů a šálků a přinutit je k další práci, tentokrát s knihami a pery. Napříč Ezzarií dělali všichni učitelé totéž, nutili své mladé svěřence procházet tvrdým výcvikem, aby byli připraveni, až přijde čas. Pátrači už teď pomíjeli polovinu případů, jež by nám měli poslat.

Tu noc jsem se nakonec domů nedostal. Poselkyně mě zastihla, zrovna když jsem se chystal překročit dřevěný most, vedoucí k našemu domu. „Mistře Strážce! Volají vás…“

Mávl jsem na Fionu, aby si pospíšila. Nechtěl jsem, aby zadýchaná dívka musela opakovat své zprávy dvakrát. Můj hlídací pes byl jako obvykle ani ne deset kroků za mnou.

*

Během následujících deseti dnů jsme s Fionou vybojovali dvanáct bitev. V krátkých hodinách mezi jednotlivými boji jsme vůbec neopouštěli chrám. Fiona ani neměla šanci napomínat mě za chyby v přípravě, neboť v okamžiku, kdy jsme byli hotovi, jsme se svalili na přikrývky. Přinesli nám palety na spaní, byli jsme však tak unavení, že nám i studená podlaha připadala pohodlná. Catrin se starala o to, abychom měli vždy dost jídla a vína. Pravděpodobně jí došlo, že kdybychom si měli vybrat mezi spánkem a nutností najít si někde něco k snědku, vybrali bychom si vždy spánek. Dvakrát nás přišla sama navštívit, aby se ujistila, že se nepřepínáme.

„I když tě zavolají, můžeš odmítnout, to přece víš, ne?“ řekla jednoho večera. Seděli jsme na schodech chrámu a pozorovali hejno vrabců, poletující nad stromy. „Nikdo tě za to neodsoudí.“

„Poslední obětí byl derzhijský baron, který spálil tři vesnice a vlastní dům i s manželkou a dětmi. Ta před ním byl kapitán, jenž opustil potápějící se loď i s otroky, stále připoutanými k veslům. Kterého z nich jsem měl odmítnout?“

„A co Fiona? Je na tohle příliš mladá.“ Řečená mladá žena se na nás zamračila z místa u ohně. Byla to její vlastní vina. Neměla poslouchat.

„Odvádí dobrou práci,“ odvětil jsem a zahleděl se na pečené kuřecí stehno, které jsem držel v ruce. Nemohl jsem se rozhodnout, jestli se mám vůbec namáhat zvednout ho k ústům. „Budeš se na to však muset zeptat přímo jí. Mně žádnou slabost nepřizná.“

„A ty jí ano?“

Pohlédl jsem na Catrin a široce jsem se usmál. „Ne v tomhle životě.“

Neoplatila mi můj pokus o vtip. Místo toho zopakovala radu, kterou mi dala ve cvičební aréně. „Musíš toho na chvíli nechat, Seyonne.“

„Budu opatrný,“ řekl jsem. „Nemohu však říct, že by mi vadilo být takhle vytížen. Mám aspoň míň času přemýšlet o věcech, na které bych raději zapomněl.“

Vrabci se jako švitořící mračno vznesli ze stromů, obkroužili je a usadili se zpět na stejná místa.

*

V devíti z těchto dvanácti bitev se démon rozhodl nositele opustit, zachránit si život a vrátit se zpět do zmrzlých krajin. Dva jsem musel zabít a jednu bitvu jsem prohrál. Byl to hloupý risk, ale i v tomto případě nabylo šílenství oběti na takové krutosti, že jsem to prostě nemohl nechat jen tak být. Fiona se mnou souhlasila. Řekl jsem si, že je přece dospělá a ví, kde leží hranice jejích schopností. Jsem však zkušenější a věděl jsem, že neodmítne kouzlit, když budu ochoten bojovat. Nikdy jsem jí to neměl dovolit.

*

Vstoupil jsem do naprosto temné a ledové krajiny. Byla to známka vyčerpanosti Aife a velkého rizika, které oba podstupujeme. Světlo, Aife! Temnota však nezmizela a já se nedokázal soustředit natolik, abych slepotu ostatními smysly kompenzoval. Musel jsem se pohnout a najít světlo, abych viděl, co vlastně dělám. Běž. Leť…

Měl jsem jednu zvláštní schopnost. Nikdo si nepamatoval, že by se někdy v minulosti u nějakého Strážce projevila. Za portálem jsem se totiž mohl proměnit a nechat si narůst křídla. Nikdo nedokázal vysvětlit, jak je to možné. Když jsem o své zkušenosti poprvé vyprávěl, bylo mi osmnáct a mnoho skeptiků mi nevěřilo. Křídla pro mě však znamenala přirozené prodloužení melyddy, stejně jako se meč stal přirozeným prodloužením mé paže. Dávala mi sílu a pohyblivost, které rozhodly mnoho bitev s démony.

Musel jsem zjistit, co na mě v temnotě číhá, a tak jsem provedl potřebné kouzlo. Zlomek okamžiku předtím, než má křídla nabyla tvaru, jsem byl nejzranitelnější, protože pálení v ramenou zcela zahltilo mé vědomí. A právě v tu chvíli démon zaútočil. Neměl jsem ani čas zjistit, jak vypadá, soustředit smysly nebo se pokusit získat zpět rovnováhu. Byl jsem příliš pomalý a unavený. Musel jsem se dostat ven, jinak bych zemřel.

„Aife!“ vykřikl jsem, zatímco mi drápy rvaly kůži ze tří směrů najednou. Portál se objevil, ale netvor mě od něj odtáhl dál, než jsem předpokládal. Osvobodil jsem se a rozběhl se k němu. Zem pod nohama se otřásala kroky démona. Temnota se chvěla jeho páchnoucím dechem. Surová krutost a nenávist se na mě sápaly ze všech stran. Krev mi tuhla v žilách a údy těžkly. Démon ze mě vysával vůli a snažil se utopit moji duši v zoufalství. Má slabost ovlivňovala i Fionu, neboť portál se vlnil, mizel v temnotě a zase se objevoval. Pravoúhlé rohy portálu se začaly hroutit. „Vydrž, Aife!“ vykřikl jsem, vrhl se do temné šedi a přistál na břiše na chrámové podlaze. Jednu nohu jsem měl jako v ohni. Démon mi ji rozerval pařáty, nemohl jsem s tím však v tuto chvíli nic dělat. Nebyl jsem si jistý, jestli se vůbec ještě někdy dokážu pohnout.

„Hloupý, tak hloupý,“ řekl jsem. Potřásl jsem hlavou ve snaze zbavit se zbytků temnoty, jež zahalovaly moji mysl. Ochablý a unavený jsem ležel na podlaze a namáhavě se snažil vtáhnout vzduch do pálících plic. Groteskní hrůza stále ještě ovládala mého ducha. „Je mi to líto. Jsi v pořádku?“

Fiona neodpověděla. Slyšel jsem, jak dáví, a tak jsem zvedl hlavu a pohlédl jejím směrem. Ležela na zádech vedle ohniště a byla stejně bledá jako její háv. Připlazil jsem se k ní a otočil ji na bok, aby mohla vyzvracet zbytky posledního narychlo sněženého jídla. Vypadala velmi křehce a zranitelně.

Zvedl jsem Fionu z kaluže zvratků a odnesl ji k jižním schodům chrámu, které ozařovalo jasné a horké ranní slunce. Pak jsem přinesl vodu, umyl jí obličej a nakapal trochu na rty. Určitě ji pohorší, že jsem na mytí zneužil pitnou vodu. Nejdůležitější však bylo, že se jí do hubené tváře opět vrátila barva. Tato ironie mě pobavila.

„Bylo to zlé,“ řekl jsem, když pomalu otevřela oči. „Dobrovolně přiznávám, že jsem byl zatraceně hloupý, když jsem se o to vůbec pokoušel. Klidně si to můžeš poznamenat.“ Bylo téměř jisté, že to opravdu udělá, i když tím přizná vlastní pochybení, a sice že byla příliš hrdá na to, aby odmítla kouzlit.

„Jste v pořádku?“ zeptala se a opatrně se posadila. Přivřela oči proti jasné sluneční záři a pátravě se na mě zahleděla.

„Díky tobě.“ Když byl Strážce příliš rozrušený, bylo pro Aife velmi těžké udržet portál otevřený. Jedinou další možností bylo portál zavřít a uvěznit Strážce v propasti duše posedlé démonem. Byla to noční můra každého Strážce. „Hej, zůstaň, kde jsi. Nemusíš vstávat. Uklidím to tady… a slibuji, že to udělám správně. Odpočiň si.“ Dlužil jsem jí mnohem víc než jen hodinový rituál.

Pro jednou se se mnou nehádala, ale ani nešla spát. Jako ostříž sledovala každý můj pohyb, zatímco jsem hodinu čistil zbraně, podlahu, sebe, a dokonce i ohniště, a pečlivě přitom recitoval slovo od slova zaříkání, která měla uzavřít všechna možná spojení se stále žijícím démonem.

„Takže je znáte,“ řekla, když jsem dokončil poslední slovo nekonečného zpěvu, kterým se uzavírala prohraná bitva.

„A ani jsem si nespálil jazyk nebo mi nezačaly oči svítit modře jako démonovi. Opravdu bych se ale raději vyspal.“ Neulehl jsem na paletu, kterou pro mě připravili v jedné z vnitřních místností. Raději jsem se natáhl do stínu západních schodů a prospal v kuse dalších dvanáct hodin. Zdálo se mi o vraždění.

*

I když jsme neopustili chrám, odmítli jsme další den dvě zavolání. Spali jsme, snědli jídlo, které se jakoby zázrakem objevilo, a spali dál. Druhého rána po prohrané bitvě přišla za Fionou Ysanne, aby si s ní promluvila o portálech, strategii jejich vytváření a dalších záležitostech Aife. Nepřipojil jsem se k nim. Místo toho jsem se usadil na západních schodech a snědl maso a sušenky, které tam pro mě někdo přichystal. Když hlasy utichly, ohlédl jsem se přes rameno. Ysanne mě pozorovala skrz stinný prostor chrámu a tvář přitom měla stejně bezvýraznou jako kamenné sloupy, které ji obklopovaly. Vrátil jsem se zpět ke snídani. Než odešla, už jsem ji nezahlédl.

„Královna říká, že je na cestě další posel,“ ozvala se Fiona zpoza mě. „Řekla jsem jí, že už jsme dost odpočatí. Měla jsem pravdu?“

Velmi jsem se snažil, aby můj hlas zněl nevzrušeně. „Jsem připraven.“ Napadlo mě, jestli ještě někdy budu s Ysanne opět pracovat. Nedokázal jsem si to představit.

„Pátrač v Karn’Hegeth tvrdí, že se mezi Derzhi rozpoutal spor.“ Fionu tato zpráva očividně potěšila, i když naše bezpečí a jistota přímo závisely na síle Aleksanderova impéria. Měl jsem stejně dobrý důvod nenávidět Derzhi jako kdokoli jiný. Ať už o nich však lidé říkali cokoli, byla to právě stabilita jejich impéria, jež nám dovolila celá staletí úspěšně pracovat. Díky Aleksanderově ochraně budeme v bezpečí tak dlouho, dokud bude jeho rodina vládnout. Už před mnoha měsíci jsem se to Fioně pokoušel vysvětlit. Abych však byl spravedlivý, Fiona a ostatní věděli pouze to, že nám princ dovolil vrátit se do Ezzarie jako dík za naši pomoc v konfliktu s Khelidy. Jen Ysanne a Catrin věděly, že mi Aleksander Ezzarii dal jako osobní dar. Nikdo nedokázal pochopit, co nás k sobě s princem váže.

Poselkyně se objevila krátce poté. Jedná se prý o velmi zvláštní případ, řekla. Pak se uvedla do stavu podobného transu, aby nám předala zprávu ze vzdálené země. Zpráva Pátrače byla zmatená, ale zdálo se, že jde o naléhavý případ. Jediné, co jsme se dozvěděli, bylo, že oběť zešílela a zničehonic opustila ženu a děti. Pouze s touto informací jsme se šli s Fionou připravit. Když slunce dosáhlo zenitu a podlaha chrámu se zahalila do stínů, dotkl jsem se rukou Aife a vydal se na nejpodivnější cestu, jakou jsem kdy zažil.

Kapitola 4

„Jsem Strážce vyslaný Aife, ničitelkou démonů. Vyzývám tě k boji o tohoto nositele. Hyssad! Táhni odsud! Nepatří ti to tu.“ Démon se neobjevil, takže jsem se musel vydat na lov.

Bylo to zvláštní místo. Pod pohybujícím se bleděmodrým nebem, ozdobeným bílými mraky, se rozprostírala zahrada. Rostly v ní všechny možné druhy květin, bylin a keřů, vše bylo čerstvě zelené a plné tolika barev, kolik se jich jen v přírodě dalo najít. Rostliny rostly, vadly, umíraly a znovu vyrůstaly, až se mi z té rychlosti změn začalo dělat nevolno. Skrz květiny jsem zamířil k lesu, plnému roztodivných stromů: vysokých a statných jasanů a dubů, kvetoucích ovocných stromů, nager s listy tak ostrými, jaké se daly najít jen podél hlubokých nádrží a pramenů pouště Azhaki, borovic a jedlí a nepřeberného množství dalších stromků, jež mohl znát jen člověk, jenž poznal nejvyšší hory za Capharnou. Zlaté a rudé listí se mísilo s nejčerstvější jarní zelení. A jak jsem mezi nimi procházel, vše se měnilo. Ohnivě rudé javorové listí padalo k zemi vedle květů hrušní.

Po dlouhou dobu se mi nedařilo najít nic jiného než tuto bizarní lesní krajinu. Podél stezky bublal potok. Doufal jsem, že mě dovede k mé kořisti, a tak jsem se rozhodl ho sledovat. Prodíral jsem se stále hustším křovím a prosekával si cestu stříbrným nožem, který jsem proměnil v kosu… a málem jsem se zřítil z útesu. Les náhle končil na okraji padesátipatrového spádu, na jehož dně se rozkládalo zalesněné údolí. Počkal jsem okamžik, až mi kouzlo proměny dá křídla, abych mohl prozkoumat krajinu za hranou útesu. Po strmé skále se dolů vinula stezka. Vypadala jako písečný had, jenž svléká starou kůži. Napadlo mě, že by stezka mohla být Fioniným dílem. Aife dokázala vycítit překážky a mohla se je pokusit odstranit tím, že v mysli přetvořila krajinu. Bylo to však riskantní, neboť nemohla tušit, kde se Strážce právě nachází, a tak se mohlo stát, že ho svrhne ze skály nebo do díry nebo ho nabodne na strom. Ysanne tyto věci dokázala, protože vycítila z mé mysli, co jsem od ní potřeboval. Ach, má lásko…

Zničehonic mě zalila vlna pronikavého smutku. Toto však nebylo místo pro bolest. S námahou jsem se opět soustředil a vydal se dolů stezkou. Údolí bylo plné života, i zde se však navzájem prolínala různá roční období. Zahlédl jsem stromy vyšší než derzhijské paláce, kapradiny veliké jako dům a rudé květiny s černým středem, z jejichž silné, těžké vůně se mi dělalo nevolno.

„Hyssad! Táhni!“ vykřikl jsem, když jsem před sebou za zátočinou široké, pomalu tekoucí řeky zahlédl pohyb. Rychle jsem se otočil, neboť jsem za sebou zaslechl kroky. Čelo se mi orosilo potem. Kde je démon? I když jsem ho necítil, věděl jsem, že se někdo nebo něco nachází poblíž. Měl jsem snad narušené vnímáni?

Poryv horkého, vlhkého vzduchu rozhoupal tiché stromy a vyhnal z nich hejno hmyzu. V dálce se ozval výkřik ptáka. Na krku mě zalechtal visící šlahoun. Ohnal jsem se po něm mečem a ještě těsněji složil křídla, neboť porost dále houstl. Mohl bych přísahat, že jsem zaslechl smích. „Hyssad!“

„Jsi pták nebo jedna z těch bzučících potvor, které mě pořád otravují?“ Hlas se ozval z místa odněkud nade mnou, nad párem lesklých černých bot. „Pořád opakuješ to ošklivé slovo. Přál bych si, abys toho nechal.“

Udělal jsem krok vzad a okamžitě zakopl o vyčnívající kořen. Když jsem stezkou ještě před okamžikem procházel, nebyl tam. S připraveným mečem jsem se vyškrábal zpět na nohy. Byl jsem si jistý, že nestvůra využije mé nešikovnosti a zaútočí.

„Dej to pryč. Nechci se s tebou prát.“ Ve spršce rudého a zlatého listí seskočily černé boty ze stromu a přinesly s sebou štíhlého, světlovlasého muže středního věku, jehož tvář byla roztažena do nadutého úsměvu. Světlé vousy měl pečlivě zastřiženy a jeho ruce byly pěkně tvarované a čisté. Oblečený byl do košile a kalhot v tmavomodré a fialové barvě a do šedozeleného pláště, jenž se v šeru lesa leskl jako vodní plocha. Nezdálo se, že by měl u sebe nějaké zbraně. „Takže kdo jsi, pták nebo blecha? Určitě nemůžeš být ten, před nímž mě varovali.“ Pokynul prstem a stromy se přesunuly tak, aby mě mohl bez problémů obejít. Otáčel jsem se s ním a nůž, který jsem nyní proměnil v meč, jsem měl připravený. „No tak, nech toho. Jak se mám o tobě něco dozvědět, když chvilku nepostojíš a nedovolíš mi, abych si tě prohlédl.“ Založil si ruce v bok a rozesmál se. Zvuk jeho smíchu mi však nedrásal sluch ani duši, jak se to obyčejně u démonského smíchu stávalo.

Slovní přestřelka s démonem, ať už vypadal jakkoli, byla špatný nápad. Nemohlo z ní vzejít nic dobrého, neboť slova pouze rozptylovala. A tak jsem čekal. Démon se opřel zády o mechem porostlý kmen stromu, pozoroval mě a žvýkal dlouhé stéblo trávy. Nevypadal, že by měl naspěch. Přistoupil jsem blíž a obkresloval mečem malé kruhy jeho směrem ve snaze odlákat pozornost. Připadal jsem si směšně, když náhle natáhl paži a zastavil pohyb meče rukou. Rychle ucuknul.

„Au!“ Strčil si prst do úst. „To je nebezpečné. Opravdu mě tím chceš zapíchnout?“ Pohlédl dolů na své ploché břicho a zakryl si ho druhou rukou. „To by nebylo moc příjemné. Nemohli bychom tuhle část přeskočit?“

„Samozřejmě že můžeme, ale jen když opustíš tohoto nositele.“ Trpělivost. Nenech se od něj vyprovokovat.

„Aha, takže dokážeš říct i něco jiného než jenom slova, z nichž mě pálí uši. Smysl ale zůstává stejný. Odejdi, táhni, hyssad.“ Přikrčil se a dramaticky se zachvěl, když pronesl poslední slovo, které bylo v jeho vlastním démonském jazyce a které nemohl ignorovat. „Já ale nechci jít. Líbí se mi tady. Hodně se toho můžu naučit a nezdá se, že by tomuhle,“ mávnul rukou kolem, aby obsáhl zem, nebe i stromy, „‚nositeli‘ jak ho nazýváš – což, jestli můžu podotknout, zrovna moc pěkně nezní – vadilo, že jsem tady. Proč bych měl odejít?“

„Nemůžeš zůstat. Buď odejdi, nebo zemři.“ Nehádej se s ním. Chce tě jenom rozptýlit.

„Ne. To je neakceptovatelné. Musí existovat jiná možnost.“

„Žádná není. Odejdi, nebo zemři.“ Byl jsem připraven, než jsem však stačil mrknou, byli jsme na úplně jiném místě. Kolem nás se rozprostíralo opuštěné město. Žalostný vítr vyl spálenými budovami a kutálel ulicemi z udusané hlíny potlučený, prázdný hrnec. Po rozpadajícím se trhu byly poházené kosti. Jedna kostnatá ruka svírala žerď, na níž se vzdorně třepotala potrhaná vlajka. Kůže mi zkrabatěla, hlavně však jizva na tváři, na které byl vypálen stejný znak jako na vlajce: sokol a lev. Byla to Aleksanderova vlajka: lev Derzhi a sokol rodu Denischkar.

„Co je to?“ V překvapení jsem porušil nedávné předsevzetí.

„Myslel jsem, že by se ti tady líbilo víc. Tam v lese jsi byl tak ponurý. ‚Odejdi, nebo zemři.‘ Tak nepřátelský. A proto jsem tě vzal sem… do říše… Bezejmenného.“ Mé duše se dotkl mráz. „Není to pěkné místo, že?“

„Nejsem tady, abych se s tebou spřátelil.“

„Pak mě tedy zabij, jestli na tom trváš. Takhle se nikam nedostaneme.“ Se zkříženýma nohama se posadil na zem mezi kola převráceného vozu, roztrhl si tenkou, fialovou košili a odhalil lidskou hruď. Pak však pohlédl dolů a prsty si přejel po kůži. „Ale na druhou stranu…“

Krajina se opět změnila a já cítil, jak se mi znovu zvedl žaludek. Tentokrát jsme byli v Catrinině cvičební aréně. Na jedné straně velké místnosti jsem zahlédl stejný pruh slunečního světla jako před dvěma týdny. Štíhlý démon měl v ruce meč a divoce jím mával. Vypadal jako někteří z mladších studentů Catrin. „Fajn. Tak pojď!“

Probíral se mými myšlenkami. Ucouvnul jsem a snažil se vytvořit nové psychické bariéry. Nedařilo se mi to. Nedokázal jsem ani přijít na to, jak to udělal. Znervózněl jsem.

„Teď už nejsi tak odvážný, co? Mohu ti být silnějším protivníkem, než si myslíš.“ Náhle se na mne snesl déšť ran tak rychlých, že jsem je ani nezahlédl. Zasáhl špičku mého pravého ucha, levé rameno a pravé koleno. Na palci jedné boty mi zanechal seknutí dlouhé pět mezzitů. Než jsem stačil přejít do protiútoku, sedl si na zem doprostřed arény asi třicet kroků ode mne a položil meč příčně na zem před sebe. „Nemohli bychom si promluvit?“

„Musíš tohoto nositele opustit. Není tvůj. Ať už jsi cokoli, nepatříš sem.“

„Pochybnosti jsou strašná věc. Dokážou ti stáhnout vnitřnosti. Jsi překvapený, že o nich vím? Nejen ty, ale i já pochybuji. Jsi překvapený, že jsem toho schopen? Pochybnosti jsou nepřítelem… Strážce… tak si říkáš. Varovali mě před Strážci a Aife, před jejich trestem… mám si na ně dávat dobrý pozor… a hlavně na tebe. Strážce, jenž se dokáže proměnit a je úplně jiný než všichni před ním. Chtěl jsem si tě prohlédnout na vlastní oči. Spousta mých společníků se o tebe vůbec nezajímá.“

Pomalu jsem šílel. Démon si se mnou zahrával… nebo už boj možná proběhl a já byl zraněn. Co dělat? Ustoupit? Zabít ho? Neodejde, takže jsem měl povinnost ho zabít. Choval se však nezvykle podivně. Všechny smysly, jimiž jsem byl zvyklý vyhledávat démony, musely být mrtvé, neboť jsem neslyšel žádnou démonskou hudbu, necítil žádnou vlezlou hrůzu ani zápach hniloby či utajené zkaženosti, která by se skrývala za pěkným zevnějškem. Není divu, že dokázal proniknout do mé mysli; nevyzařovalo z něj nic, na co by moje obrana reagovala. Byl to však démon. Žádná jiná možnost neexistovala. Pátrač užíval dvacet šest testů pro potvrzení posedlosti a u této oběti byla bezpochyby prokázána. Čím jiným by mohl být?

„Přemýšlíš. To je vždy dobré znamení. Mám ti říct, jak jsem se sem dostal? Kdybys schoval svoji ošklivou zbraň nebo ji alespoň odložil tak, jak jsem to udělal já, mohli bychom si popovídat. Chci vědět, proč mě toužíš potrestat, rozcupovat moji mysl na kousky a poslat mě zpět. Sotva jsem přišel a neudělal jsem nic špatného.“

Existoval jen jediný způsob, jak zjistit pravdu. Odhalit duši za portálem však bylo nebezpečné. Ochranné bariéry, které si Strážce během dlouhého výcviku vybudoval, se nebezpečně ztenčily už tím, že procházel cizí duší. Potřeboval jsem však nějaký důvod, proč vykonat to, kvůli čemu jsem sem přišel. A tak jsem si dřepnul naproti štíhlému stvoření a pohlédl mu do očí… a každým kouskem melyddy jsem spatřil pravdu. Pohledný a příjemný džentlmen, jenž seděl přede mnou s hlavou na stranu a obočím zvědavě staženým, byl opravdu rai-kirah. Ale ať jsem hledal, jak chtěl, nenašel jsem v něm ani stopu zla.

Nemožné! Teď bych ho měl teprve zabít. Rai-kirah, který dokázal natolik zmást Strážcovy smysly, představoval takovou změnu… takové nebezpečí, že jsem si ho ani nedokázal představit. V životě jsem však už zažil mnoho nemožných věcí. Co by mohlo být nepravděpodobnější než boží znamení, které jsem našel v Aleksanderovi?

„Proč jsi tady?“ zeptal jsem se a posadil se na zem naproti něj. „Co jsi?“

Vousatý muž, jenž nebyl člověkem, se potěšeně usmál. „Tohle je mnohem lepší. Ti, které jsi poslal zpátky, jsou tak prázdní. Gastaiská zvířata. Už nikdy to nepřekonají. Ne že by si zcela nezasloužili vše, co jsi jim provedl. Dají se ještě k něčemu použít, já však takhle opravdu nechci skončit. Ale na druhé straně je to pořád lepší, než abys do mě zapíchnul to své párátko. A já vůbec netoužím po tom useknout ti některou část těla. Nechci, abys křičel o milost nebo něco podobného. Jen se chci dozvědět něco o tobě a o tomto světě. Ten můj je poněkud zmrzlý, i když to pomalu začíná být lepší.“

„Jen se dozvědět…?“ Z jeho žvatlání se mi začínala točit hlava. A co to vlastně bylo Gastai?

„Propána, tebe je ale těžké přesvědčit. Ano, vydal jsem se na lov jako každý normální Gastai a našel jsem tohohle chlápka. Byl tak sešněrovaný… tak ušlápnutý svojí ženou a těmi malými ječícími stvořeními kolem, a přitom jediné, po čem toužil, bylo patlat barvy na papír… na plátno, jak tomu říkal. A tak jsem se k němu přidal a dal mu sílu… prý ‚mužství‘… udělat to. Je to jenom zábava. Nemíním ho nutit k tomu, aby dělal strašné věci, jak si myslíš. Opravdu má talent rozpoznat zajímavé obrazy. Daří se nám dobře a já ještě nejsem připraven naši spolupráci ukončit. Ale jeden z tvých společníků se v tom musel začít vrtat. Můj přítel, nebo jak mu říkáš ty nositel, se velice bojí, že mě ho zbavíte, protože se mnou by ztratil i své mužství. Moc tomu nerozumím. Nemám ani tušení, jestli člověk může změnit své mužství v ženství nebo v cokoli jiného, a nechápu, co to má společného s patláním barev na plátno, ale na tom nezáleží… Nechci ještě odejít a určitě nemám zájem o to, abyste mi pomátli mysl, jestli chápeš o čem mluvím.“

Nedostávalo se mi slov. Místo toho jsem se k vlastnímu údivu rozesmál. Pokud takhle vypadalo šílenství, pak nebylo ani z poloviny tak strašné, jak jsem se obával. A pokud o šílenství nešlo… hvězdy na nebi, na co jsem to narazil?

Opět nepříjemným způsobem změnil okolí. Zase jsme byli venku. Venku v duši nějakého ubohého chudáka. V duši umělce. Kráčeli jsme bok po boku kvetoucími loukami a kolem nás rozkvétala a opět umírala změť barev a života. Slunce rozehřálo mé prokřehlé ruce. Zbraně jsem nechal schované, neboť jsem stále necítil žádné nebezpečí. Jak jen to bylo možné?

„Je to velmi zvláštní,“ řekl jsem. „Čelil jsem mnoha démonům… stovkám, a nikdy jsem…“

„Nesmíš nás všechny soudit podle několika nepříjemných setkání. Nedíval ses dobře, víš? Copak soudíš les podle nezdravých, větrem ošlehaných stromů na jeho okraji nebo dužinu ovoce podle hořké kůry? A co jsi vlastně očekával, když ses vydal na lov s takovými věcmi?“ Ukázal na nůž v pochvě a zrcadlo ve váčku u mého opasku. „Nervózní ptáci se k tobě nesletí, když budeš rozhazovat takové zrní.“

„Takže existují ještě jiní, jako jsi ty?“

Zhluboka vtáhl vzduch do plic a zadumaně si povzdechl. „No, to bych zrovna netvrdil. Mí gastaiští bratranci jsou většinou velmi hrubí. Ale s většinou Rudaiů se stojí za to setkat. Několik z nás je docela citlivých a rádi bychom tě poznali. Musíš se lépe dívat. Učit se. Můžeme ti toho spoustu ukázat.“

„Pokud mě chceš svést na vaši stranu, abych dělal, co mi přikážete…“

„Jako toho druhého Strážce, který hrál příliš vysokou hru? Ne, vůbec ne.“ Utrhl hrst květin, přidržel si ji u nosu, zhluboka se nadechl a slastně vydechl. „Mí přátelé a já nemáme s Naghiddem nic společného a vlastně nás potěšilo, když jsi… myslím, že jsi to byl ty… toho darebáka zabil. Ne, tady jde o… Hromy a blesky, co je tohle?“

Nebe zfialovělo a vydulo se směrem k nám jako natékající modřina. Stezka pod našima nohama se vlnila a praskala. Fiona… portál. Ve jménu bohů, kde byl portál? A démon stále žil a měl oběť ve své moci.

„Musím jít.“ Ruka mi spočívala na noži. Složil jsem přísahu, jež byla základním kamenem mého života. Na co jsem to myslel?

Démon se na mě široce usmál. „Takže co uděláš? Asi bych s tebou mohl bojovat, ale raději bych to nedělal. Neodejdu. Nemohli bychom předstírat, že jsi mě nenašel?“

Místo, kde jsme stáli, se najednou propadlo. Roztáhl jsem křídla a zachytil do nich vítr. Vznesl jsem se a zahleděl dolů na něj. Světlé vlasy mu poletovaly kolem obličeje a květiny kvetly a vadly ještě rychleji než dřív. Mohl bych ho dostat. Byl rychlý a nadutý. Měl jsem však čas pozorovat ho a věděl jsem, že příliš přemýšlí.

No, to já taky. Zakroužil jsem a zavolal na něj: „Máš jméno?“

Zasmál se a přiložil si ruce k ústům, abych slyšel jeho slova i přes sílící vichřici. „Nedokázal bys ho vyslovit. A až mě příště potkáš, mohl bych se jmenovat už zase jinak. Budu si tě však pamatovat, Strážce. Ty a já… bychom si spolu mohli prohlédnout svět. Zažít nějaká dobrodružství. Nalézt společnou řeč. Může přijít chvíle, kdy toho využiješ.“

Nebe se zbortilo a louky a květiny se začaly rozpadat. Vyrazil jsem k portálu. Ohlédl jsem se. Pořád stál na stejném místě v tmavé prázdnotě, kde ještě před chvílí kvetly květiny. Zamával mi a zmizel v temnotě. Prošel jsem portálem a dopadl na nohy v chrámu.

*

Když se mlha, která zastírala moji mysl, konečně rozplynula, byla Fiona pryč. Ani nevykonala rituální umytí, pocty, modlitby a zaříkání, jež pro ni tolik znamenala. Utřel jsem nůž, který jsem ani nepoužil, a schoval ho i se zrcadlem do dřevěné schránky. Napadlo mě, jestli se jí neudělalo zle. Začal jsem provádět rituály a přitom jsem přemýšlel nad neuvěřitelným setkáním, které jsem právě zažil. Začal jsem se cítit divně. V konečném zpěvu jsem došel k verši, který bylo nutné změnit podle výsledku bitvy. Existovala jedna fráze pro vítězství. Jedna pro porážku. Jedna pro Strážcovu smrt. Jedna pro případ, kdy musel být opuštěn a ponechán naživu v propasti. Pro výsledek mého střetnutí však žádná slova neexistovala. Co jsem to udělal?

Fiona určitě věděla, že jsem démona nezabil. Aife dokázala jeho smrt kouzlem vycítit, stejně jako poznala okamžik, kdy démon oběť opustil… nebo neopustil. Hádal jsem, že Fiona šla oznámit výsledek střetnutí radě starších. Když jsem si uvědomil, že asi právě vyslovuje mé jméno v souvislosti se zradou, znervózněl jsem.

Odnesl jsem schránku se zbraněmi do přípravné místnosti a vytáhl vodu ze zřídla nedaleko chrámu. Když jsem se začal umývat, úžas nad dnešním setkáním potlačil moji paniku. Tolik jsem toužil po tom, abych si o něm mohl promluvit s Ysanne nebo aby to byla ona, kdo je se mnou prožil. Měla velmi ostré smysly. Démon, jehož nepřitahovala bolest a hrůza, ale umění, barvy, studium a dobrodružství. Rai-kirah se smyslem pro humor. Nahlédl jsem do jeho nitra zrakem Strážce a nemohl jsem se mýlit. Bylo to velmi podivné. Musel jsem za Fionou za svojí učitelkou a ostatními a povědět jim ne o zradě, ale o něčem výjimečném. O něčem, co jsme si ani nedokázali představit.

I když jsem porušil přísahu, necítil jsem žádnou vinu. Bylo by špatné zabít ho nebo ho vyhnat. Věděli jsme, že když démona přinutíme opustit lidskou duši, alespoň dočasně ho pochroumáme. Ezzarijští učitelé tvrdili, že hlad po zlu leží v povaze každého démona. Pokud jsem však žádný hlad necítil, jak bych mohl ospravedlnit jeho zranění? Bylo samozřejmě možné, nebo dokonce pravděpodobné, že tento démon byl pouhou anomálií. Ale ať už byl čímkoli, museli jsme se dozvědět víc.

A jak odpoledne pokročilo a já se neustále dokola zabýval těmito myšlenkami a svojí touhou po Ysanne, má mysl se samozřejmě vrátila zpět k našemu mrtvému dítěti. Srdce se mi v hrudi stáhlo a já toužil prorazit pěstí jeden z kamenných sloupů v chrámu. Místo toho jsem však klesl k zemi a opřel se o něj. Složil jsem bolavou hlavu do dlaní a rozplakal se bolestí a žalem, které už jsem déle nedokázal potlačovat. Co kdyby byl jeho démon stejný jako tento? Za celých tisíc let nás tato možnost ani nenapadla.

Kapitola 5

Každý z pěti ctihodných mužů a žen, kteří zasedali v radě, představoval jeden ze zvláštních talentů, užívaných v boji s démony. Catrin zastupovala ty, kteří cvičili Strážce, a ve třiceti byla zdaleka nejmladší. Maire představovala Ochránce, pečující o bezpečí ezzarijských osad. Talar ty, kdo cvičili Aife, Caddoc Pátrače a Kenehyr Utěšitele.

Sedmdesátiletá Maire byla moudrá Ochránkyně s ostrým zrakem. Byla nejdražší přítelkyní mé matky. Znala mě od narození a vedla testy, které mě označily jako valyddara – zrozeného s mocí. I když by nikdy neudělala nic, čím by zkompromitovala svoji bezúhonnost, bez nezvratného důkazu by o mně nepochybovala. Důvěřoval jsem jejímu názoru víc než svému.

Kenehyr byl kulaťoučký, veselý muž, který kdysi býval Utěšitelem. Jeho melydda byla tak silná, že mohl porážet stromy jen pouhým pohledem… pokud jej však nikdo nerozptyloval. Vždy musel mít za partnera Pátrače, který byl statným bojovníkem a mohl mu zajistit bezpečí. Nikdy totiž nedokázal dělat víc věcí najednou a měl tak něžného ducha, že neviděl nebezpečí ani tehdy, když mu šlapalo na paty. Kenehyr mě také znal skoro celý život, který jsem prožil v Ezzarii. Spolu s Ysanne a Catrin přesvědčil Ezzarijce, že můj život byl splněním věštby, a ne zkažeností, čímž mi umožnil vrátit se domů. Měl také nejvíce otevřenou mysl ze všech Ezzarijců a pravděpodobně by o mém slovu nepochyboval, ani kdyby mi z očí sršel démonský oheň.

Talar a Caddoc však byli úplné jiný případ. Poslední den ezzarijské nezávislosti, třetí den války s Derzhi, to byli Strážci, Pátrači a Utěšitelé, lidé cvičení pro boj nebo se zkušenostmi ve světě, kdo vedli ezzarijský odboj. Věděli jsme, že šlo o ztracenou věc. Naším plánem bylo zadržet nepřítele na tak dlouho, aby se královna a nejsilnější valyddarové dostali pryč z Ezzarie a vzali s sebou všechny cenné knihy a manuskripty a zbraně, které jsme používali v boji s démony. Pak jsme se chtěli pokusit ochránit zbytek lidí. Dokázali jsme zachránit královnu, knihy a několik učitelů, ve všem ostatním jsme však zklamali. Jen několika lidem se podařilo následovat královnu a obnovit život v horách na sever od Capharny. Někteří byli spolu se mnou zotročeni. Viděl jsem tolik mrtvých, že bylo těžké představit si, že vůbec někdo přežil. Stovky Ezzarijců však ustoupily do lesa, kde je obklíčili Derzhi.

Nezůstalo jim vůbec nic. Během staletí, která jsme strávili v utajení a izolaci, jsme nezískali žádné spojence, kteří by nám poskytli úkryt. Derzhi okupovali území u severních hranic a vysílali odtud hluboko do lesů výpravy na lov nebo na dříví. Ezzarijci se neodvažovali ukázat, a tak žili z toho, co ulovili nebo sesbírali. Neměli žádné knihy, žádnou z našich kouzelných zbraní a jen pár učitelů, kteří předávali vědomosti ostatním. Žili úplně bez naděje na to, že se ještě někdy ujmou úkolu, který považovali za svatou povinnost, neboť v jejich řadách nepřežil žádný Strážce a neměli ani ponětí, jestli se královna a ostatní dostali do bezpečí. Začali bojovat mezi sebou a zanedbávat zvyky, jež považovali za nemožné dodržet tváří v tvář takové katastrofě.

Ale Talar, Aife malých schopností, vzala věci do svých rukou. Odmítla omlouvat porušení disciplíny strastmi nebo zoufalstvím, ostře spílala ostatním za jejich slabost, díky které by se démoni mohli usadit se mezi nimi. Vykládala příběhy o Verdonne a o dlouhém boji, který vedla s žárlivým nesmrtelným manželem ve snaze ochránit před ním lidi na zemi. Pokud se smrtelná žena dokázala postavit bohovi, proč by poražení Ezzarijci nemohli udělat totéž? I když byla na pokraji vyhladovění, odmítala pít cokoli kromě dešťové vody a jíst jídlo, které nebylo vypěstováno, chyceno nebo očištěno podle tradic našich předků. Vytvořila očistné rituály a našla několik mladých žen, které měly dostatečné schopnosti, aby se pokusily o kouzla Ochránců a ochránily tábory. Přiměla tenyddary, aby naučili všechny, dokonce i valyddary, lovu a sběru, a kárala ty, kdo používali melyddu pro běžné činnosti, aby si ulehčili život, místo aby si ji šetřili pro boj s démony. Svojí rozhodností zahanbila ostatní natolik, že následovali její vedení, kterým opět sjednotila zničené uprchlíky. Z vyhnanství se vrátili s velkou hrdostí, že zůstali věrni zákonům a zvykům, jež nám podle pověsti dali bohové.

Ti z nás, kdo prožili jiné hrůzy a vyhnanství, se radovali a obdivovali jejich sílu a rozhodnost. Talar a její následovníci však byli přesvědčeni o mé zkaženosti, a poté co se dozvěděli o mém návratu, rozzuřili se. Když jsem pak přiznal, že jsem změnil názor na nečistotu a zkaženost… že možná záleželo víc na povaze duše než na vodě, kterou člověk pil… přátele jsem si z nich zrovna neudělal.

Fiona mě obvinila ze zrady a já věděl, že budu předvolán před radu, abych se z obvinění zodpovídal. Kenehyr a Catrin však stáli při mně a Maiřiným hlasem jsem si mohl být rovněž téměř jistý, a tak jsem si nedělal starosti. Rada starších mě mohla potrestat pouze tehdy, kdyby pro trest hlasovali čtyři z pěti členů. Místo abych se zabýval politikou, toužil jsem si promluvit s Catrin a povědět jí o tom, co jsem viděl. O démonovi, jenž se vymykal všemu, co jsme až do této chvíle poznali.

*

Vyšel měsíc a já se konečně dokázal uklidnit. Vydal jsem se k domu své učitelky, abych jí o mimořádném zážitku pověděl. Catrin žila v domě, který postavil její dědeček, když byl mladý a byl tím nejsilnějším Strážcem v Ezzarii. Skryl ho pod stromy na vrcholku kopce, neboť Ochránci vplétali ochranná kouzla do stromů, a žádný Ezzarijec by proto nepostavil dům na volném prostranství. Z terasy Catrinina domu byly vidět vlnící se vrcholky stromů. Daly se odtud zahlédnout i obláčky kouře stoupající z roztroušených osad a světla, jež se mihotala mezi listy jako světélkující ryby v temném oceánu.

„Je tady paní Catrin?“ zeptal jsem se ospalého studenta, který mi otevřel dveře. Stohy knih, svitků a papírů plných kaněk na stole za chlapcem svědčily o dlouhém večeru, jenž strávil studiem.

„Zavolali ji,“ odvětil chlapec a zeširoka zívl. „Nevím kam. Říkala, že se pokusí co nejdříve vrátit. Jste tady vždy vítán, mistře Seyonne.“

„Děkuji ti, Howele, ale nemyslím si, že by… tedy pokud… Je tady Hoffyd?“ Catrinin manžel, tichý učenec, byl můj velmi dobrý přítel.

„Nebyl doma už skoro tři týdny.“

„Je snad jeho sestra nemocná?“ Nedokázal jsem si představit, že by Hoffyda po nedávném návratu do Ezzarie dokázalo odvést pryč něco jiného než jeho panovačná, churavějící sestra Ennit, která žila v nedaleké vesnici.

„Ne, mistře. Paní Catrin nechce nikomu říct, kam odešel. Ani paní Ennit, která nás asi brzy všechny svým peskování přivede do hrobu.“

To bylo nezvyklé. Hoffyd byl posledním mužem v Ezzarii, který by se zapletl do nějakého tajemství. „Možná se schovává před Ennit, co myslíš?“

Chlapec se na mě zeširoka usmál. „Je to možné.“

Když jsem zahlédl Howelovy knihy, rozhodl jsem se přece jen vejít a počkat na Catrin. A přitom využít příležitosti a trochu prolistovat několik deníků, do nichž Galadon zaznamenával své souboje s démony. Howel se zdál ohromen skutečností, že jsem se rozhodl studovat, i když mi to Catrin přímo nepřikázala, a tak se odhodlal následovat mého příkladu a vrhl se s pílí opět do studia.

Prolistoval jsem tři silné knihy v látkovém obalu. Popisovaly asi patnáct let Galadonova života jako Strážce. Z pečlivých záznamů, psaných rukou mého starého učitele, jsem však nezískal žádné nové informace. Galadon bojoval jako Strážce téměř třicet let, a tak na polici zůstalo ještě mnoho dalších deníků. Místo toho jsem však otevřel velkou slohu, v níž Catrin schovávala kopie Svitku rai-kirah a Svitku proroctví. O originály pečovala Ysanne. Byly uschovány v pevných papírových válcích v kamenné schránce, ale Catrininy kopie byly přesně přepsány a ilustrovány, aby odpovídaly originálům.

Četl jsem je téměř hodinu a nutil přitom oči pečlivě sledovat pavoučí rukopis. Pokoušel jsem se znovu rozluštit archaický jazyk stránku po stránce, místo abych slova recitoval zpaměti tak, jak jsem se je naučil během výcviku. Možná jsem neustálým opakováním některá slova vypustil nebo pozměnil. Nic podobného jsem však nenašel. Příběh o démonech, varování před zkažeností, zaříkávání a rituály a květnatý jazyk proroctví o válečníkovi dvou duší zněly přesně tak, jak jsem si je pamatoval. Opět mě udivila jejich krátkost; dohromady nemohly mít víc než dvacet stránek. Bylo v nich tak málo informací, podle nichž by se dala načrtnout budoucnost jednoho národa, natož celého světa.

Přejel jsem prstem po pečlivě okopírovaném obrázku okřídleného válečníka na okraji svitku a pocítil přitom známé mravenčení v ramenou podobné pronikání tepla do ztuhlého těla. Vždy se nacházelo těsně pod povrchem mých smyslů. Proč jsem ho cítil tak jasně, když jsem dokázal nabýt okřídlené podoby jedině za portálem? V ezzarijských spisech neexistovala ani zmínka o mé proměně. Nic ji nedokázalo vysvětlit. Až do chvíle, kdy jsem ji v osmnácti letech poprvé na vlastní kůži zažil, jsme ji znali pouze z obrázků a pověstí.

Život se v pozdní noční hodinu téměř úplně zastavil. Se zavřenýma očima jsem bez hnutí seděl v Catrinině pokoji. Soustředil jsem se na ten pocit, jemně ho rozdmýchával dechem vědomí, stejně jako mrznoucí muž rozdmýchává poslední jiskřičku ohně. Hrdlo se mi bolestivě stáhlo a srdce nadmulo tak pronikavou touhou, až mi do očí vyhrkly slzy. V mých žilách pulzovala melydda, ale proměna zůstávala stále těsně mimo dosah, mimo kontrolu. Tělo mi nerozpálil oheň a mysl nerozzářil výbuch jasu.

Vydechl jsem a trhl hlavou. Cítil jsem se zahanben svojí touhou, zvráceným potěšením z daru, který mi byl svěřen, abych s jeho pomocí porážel démony. Přinutil jsem se vrátit zpět k svitkům, lampa však pomalu dohořívala a já se nedokázal soustředit. Mladý Howel usnul s tváří zabořenou do spisu plného kaněk. Strčil jsem do něj. Sklouzl ze židle a ulehl na pruhovanou rohož před vychladlým krbem. Přehodil jsem přes něj přikrývku, pak si zul boty a uložil se do křesla v nejvzdálenějším koutě místnosti. Ukolébala mě noční vůně vlhkého jetele a máty, pronikající dovnitř otevřeným oknem.

Právě jsem začal usínat, když jsem zaslechl zvuk otvíraných dveří. „Málem jsem to už vzdal,“ řekl jsem malátně. Posadil jsem se a snažil se zbavit otupělosti, jež ovládla moji mysl i jazyk. „Přišel jsem, abych tě o všem zpravil, jak jsi mi přikázala. Dej mi chvilku, abych se sebral. Možná by mi pomohl šálek něčeho horkého. Pak ti povykládám ten nejneuvěřitelnější příběh, jaký jsi kdy slyšela.“

„Dnes večer mi nic vykládat nebudeš, Seyonne.“ Catrin vystoupila ze zastíněného vchodu. Její hlas v sobě neměl žádné teplo, žádné uvítání. „Ve správný čas dostaneš příležitost své jednání vysvětlit.“ Do místnosti ji následovala Fiona, ještě jedna žena a tři muži. Jedním z nich byl Caddoc. Byl vysoký, hubený a zamračený a do tváře mu padaly prameny šedých vlasů. Kyprý, mateřský vzhled bělovlasé ženy byl zavádějící; Maire byla jednou z nejlepších kouzelnic v Ezzarii. Ve zbývajících dvou mužích jsem poznal chrámové strážce, eliddary různých povolání, kteří získali určité zkušenosti v boji. V Ezzarii se událo jen velmi málo věcí, které by se daly označit za zločinné. Chrámoví strážci se starali spíš o vetřelce nebo Ezzarijce, kteří se opili a vyvolali bitku.

Když jsem je spatřil, velmi rychle jsem se probudil. „Oč jde?“

Caddoc postoupil vpřed. „Byli jsme zpraveni o tom, že jsi porušil svoji přísahu. Ponechal jsi démonovi nadvládu nad obětí, aniž bys o ni bojoval.“ Přistoupil blíž a slova na mě téměř vyplivnul. „Jaká je tvoje odpověď?“

Pohlédl jsem na Catrin, ale její tvář byla nečitelná. Nasadila nejlepší výraz učitelky – v její tváři nebyl žádný vztek, žádný strach ani starost. Pouze pečlivě naslouchala.

„Není to tak jednoduché.“

„Nepokoušíme se tě podvést, Seyonne,“ řekla Maire tiše. „Chceme jen znát odpověď, než se rozhodneme, co dál.“

„Mají mě tito muži zatknout?“ Zatknout. Nemohl jsem tomu uvěřit. V Ezzarii došlo k zatčení tak jednou za deset let. A zatknout Strážce… Byla to nemyslitelná věc.

„Jak odpovíš?“ Caddokův hlas byl stejně tvrdý jako ocelová šeď jeho vlasů, kůže a pláště. „Nezabil jsi démona. Nevypudil jsi ho. Takže jsi byl buďto poražen v bitvě, nebo jsi jej k boji vůbec nevyzval.“

„Catrin…“

„Nejsi zatčen, Seyonne. Obvinění proti tobě jsou však vážná, proto je ti zakázáno s kýmkoli hovořit, než budeš předveden ke slyšení. Musíš to pochopit.“

„Nemohu mluvit ani se svojí učitelkou?“

„Ne,“ odvětil Caddoc.

„Pak nezáleží na tom, co řeknu.“ Posadil jsem se zpět do křesla, a zatímco mě pozorovali, začal jsem si obouvat boty. Byl jsem rozhodnut už na nic neodpovídat. „Jdu domů.“

Zamířil jsem ke dveřím a ignoroval ostatní, kteří stáli kolem jako kamenné sloupy v chrámu. Když jsem však minul Fionu, stojící u dveří, zastavil jsem se. Zamračila se na mě, jako by mě vyzývala, abych ji udeřil. „Zvaž dobře, co se dnes stalo, Fiono,“ řekl jsem. „Mysli a vzpomeň si na to, co jsi cítila. Až přijde čas promluvit, řekneš mi, jaké zlo jsi cítila, když jsi otevřela portál, jaké šílenství se snažilo proniknout tvým kouzlem. Zjisti od Pátračů, co nám neřekli. Stejně jako ostatní toužím i já zjistit, co se stalo. Věřím, že tvá slova budou upřímná.“

Když jsem se vrátil domů, byla skoro půlnoc. Po Ysanne však nebylo ani vidu, ani slechu. Určitě slyšela o mých problémech. Možná se rozhodla přespat někde jinde. Existovala spousta míst, kam se mohla uchýlit k přátelům nebo k pobočnicím nebo možná do pokojů pro hosty v jiných částech sídla. Zapálil jsem devět svíček na truchlícím kameni a posadil se na zem před něj. Seděl jsem tam dlouho, vdechoval sladký dým a přemýšlel o milovaných rodičích a sestře. Doufal jsem, že možná nalezli mé dítě v lesích posmrtného života a že mu poskytli něžnou útěchu, kterou vždy věnovali i mně. Pak jsem svíčky uhasil a svalil se do postele. Ignoroval jsem dva muže, kteří seděli za dveřmi mého pokoje, aby se ujistili, že se mnou nikdo, ani sama královna, nepromluví. Když jsem usínal, napadlo mě, co asi udělají s chudákem mladým Howelem, který neměl ani ponětí o tom, že by mohl být zkažen hovorem s jediným Strážcem v Ezzarii.

*

Rada se sešla tři dny po mém setkání s démonem. Čekali na Kenehyra, který musel napřed dorazit z domova v jižní Ezzarii. Tak závažná obvinění, jako byla ta vznesená proti mně, nesnesla odkladu. Dny jsem trávil cvičením. Trénoval jsem však sám, ne s Catrin nebo s jejími studenty. Ve zbylém čase jsem přečetl všechny pověsti v královnině knihovně, které pojednávaly o démonech. Bylo jich však žalostně málo. Nenašel jsem ani zmínku o démonech, jejichž jedinou touhou bylo poznávat svět.

Mladý Drych mě přišel zpravit o zasedání rady, zrovna když jsem procházel spis, který opět zdůrazňoval démonovu touhu po smrti a zle. Byl nervózní a rozrušený a hovořil tiše, jako by nás stráže nemohly slyšet. „Co se děje, Mistře? Je snad normální, aby Strážce vysvětloval své činy radě? V mluvení před tolika lidmi nejsem moc dobrý. A řekli nám, že s vámi nikdo nesmí mluvit, dokud to nedovolí. Nechápu to. Jste ten nejlepší… nejsilnější Strážce, jakého jsme kdy měli.“

Dojalo mě, že i přes všechno, co slyšel, ve mne stále věřil. „Nedělej si s tím starosti. O všem mimořádném, co zažiješ, si vždy musíš promluvit se svojí učitelkou,“ řekl jsem. „A někdy se chce víc dozvědět i rada, abychom se mohli všichni poučit. Je to důležité zvláště nyní, když se mění vše, co jsme v minulosti znali. Musíš být vždy připraven naučit se něco nového. Musíš se mít neustále na pozoru a naslouchat vlastnímu rozumu a úsudku. Někdy na to zapomínáme. Vždy udělej vše, co se dá, stejně jako já. Až nastane čas, určitě si poradíš.“

Litoval jsem, že jsem si o celé věci nemohl promluvit s Catrin. Její pozice v radě mi však znemožňovala jakýkoli kontakt s ní před vlastním slyšením, i kdyby mi bylo dovoleno svobodně promluvit. Byla však moudrá a inteligentní. Určitě najde nějaký způsob, jak všechno rychle uzavřít.

*

Pět členů rady sedělo v půlkruhu ve skromné místnosti s vysokým stropem, velkými okny a lesklou podlahou z dubových desek. Pokynuli mi, abych se posadil na židli s rovným opěradlem přímo před nimi. Žádný jiný nábytek v místnosti nebyl: žádné závěsy, tapisérie, koberce, stoly ani podnožky. Jen teplé sluneční světlo. Nohy dřevěných židlí hrkaly tiše po podlaze a zvuk se rozléhal prázdnotou. Nakonec se všichni usadili a ticho rušilo jen bzučení včel a občasný výkřik sojky v lese za oknem.

Řízení zahájila Talar. Ocelově šedé vlasy měla stočené do drdolu na vrcholku hlavy a hladká bronzová kůže se jí na lícních kostech napínala. Jemně tvarovanou čelist měla neobyčejně ztuhlou. „Seyonne, Strážce Ezzarie, byl jsi předvolán před tuto radu, aby ses zodpovídal z nejzávažnějších obvinění…“

Trvalo jí pěknou chvíli, než je všechny vypočítala. Mým první proviněním byl samozřejmě fakt, že jsem dovolil démonovi, aby si ponechal nadvládu nad obětí, aniž bych o ni bojoval. Druhým bylo zabití obchodníka s otroky. Pak následoval Fionin seznam porušených rituálů, podezřelého učení a dalších malých chyb. Jediným překvapením byla skutečnost, že mezi mé chyby počítali i jedinou prohranou bitvu.

Mračící se Catrin, která seděla po Talařině levici, ji v tomto bodě přerušila „Myslela jsem, že jsme se dohodli na pominutí této události. Prohraná bitva s démonem není žádný zločin. Každý Strážce naopak ví, že když čelí démonovi, kterého nemůže porazit musí ustoupit. Bezpečí Aife i jeho samotného je důležitější než hrdost.“

Kenehyr pokýval souhlasně hlavou. Na jeho vrásčité tváři se usadil ustaraný výraz.

„To všechno víme, Catrin,“ odvětila Maire, „a rozhodně nebudeme Strážcův ústup považovat za důkaz zrady. Ale myslím si, že je důležité vědět, jak vypadaly jeho poslední dny, abychom získali celkový obraz. Máš však pravdu, že porážka neměla být zařazena do seznamu obvinění.“ Poslední poznámka patřila Talar, která formálně přikývla a udělala zápis na papír, ze kterého četla.

V tu chvíli jsem rezignovaně přijal fakt, že mě čeká velice dlouhý den. Bylo beznadějné doufat v rychlou rekapitulaci poslední bitvy, hlasování a napomenutí k větší opatrnosti při dalším provádění rituálů, i když chápaní našich tradic bylo velmi omezené. Doufal jsem, že budu moct strávit odpoledne a večer rozhovorem s Kenehyrem. Starý muž spolupracoval celá léta s nejlepšími učenci a věděl o démonské posedlosti víc než kterýkoli jiný Ezzarijec.

Naopak strávím celý den vysvětlováním, proč si myslím, že je zbytečné po skončení bitvy vytřít podlahu chrámu a proč považuji trojí recitaci konečného zaříkání, které – proneseno jednou – mělo uklidňující a léčivé účinky, za zbytečné. A ještě k tomu se budu muset chovat co nejslušněji a zdržet se názoru, že vnitřní nepřátelství, které jsem vycítil ve Fioně, ovlivňovalo její soudnost. I když byla její pozorování naprosto upřímná, interpretace mých motivů se vždy klonila k tomu nejhoršímu.

A opravdu. Než jsme se dostali k jádru problému, byla už polovina odpoledne pryč. V poledne nám přinesli jídlo a víno. Zatímco jsem jedl, postavil jsem se k jednomu z oken. Několikrát jsem zahlédl, jak mě Catrin pozoruje. Nemohla ke mně samozřejmě přistoupit a promluvit se mnou, ale doufal jsem, že mi dá nějaké znamení, aby mě uklidnila. Její tvář však zůstala bez výrazu a jídla se ani nedotkla. Začal jsem mít velmi nepříjemný pocit.

Ani ne po čtvrt hodině jsme pokračovali ve slyšení. „Řekni nám o posledním střetnutí s démonem, Strážce,“ přikázala Talar. Při tomto nejdůležitějším rozkazu dne se všichni členové rady přesunuli na kraj židlí.

Musel jsem ignorovat své rostoucí rozrušení a soustředit všechny smysly, abych si vzpomněl na každý detail, slovo, pocit, vůni, chuť a zvuk. Snažil jsem se, aby pět soudců prožilo přesně to, co jsem zakusil i já. Chtěl jsem, aby slyšeli, viděli a zažili stejný úžas. S každým okamžikem jsem byl víc a víc přesvědčen, že má zkušenost měla stejně velký význam jako bitva s Pánem démonů, znamení, které jsme nemohli ignorovat.

„Žádné zlo!“ Caddokův hrubý, suchý smích mi drásal nervy. „Jak se opovažuješ posuzovat takovou věc. Je zajímavé, že jsi k tomuto rozhodnutí dospěl až poté, co ti to stvoření ukázalo, jak zběhlé je v boji s mečem.“

„Není třeba stydět se za prohranou bitvu,“ řekl jsem. „Do slyšení jste už jednu porážku zařadili, takže by vám mohla posloužit jako důkaz. Byl jsem přesvědčen, že tohoto rai-kirah nepřitahuje zlo. Jeho zničení by nám nijak neprospělo. Pokud si myslíte, že jsem zbabělec, předložte pro to důkazy.“

„Nejsi zbabělec,“ řekla Talar. „Nikdo tě ze zbabělosti neobviňuje.“

Maire se naklonila blíž. Její dlouhý, sněhobílý cop ostře kontrastoval s tmavě červeným, beztvarým šatem. „Podle toho, cos nám řekl, se zdá, jako by démon očekával tebe osobně. Věděl, že se za portálem proměníš. Tvrdil, že by tě rád poznal a že si tě bude pamatovat. To ti nedělalo starosti?“

„Démoni takové věci říkají pořád…“ Ale i ve chvíli, kdy jsem tuto skutečnost konstatoval, jsem opět slyšel jeho hlas.

… až se příště setkáme… „Nebyla to hrozba. Nebyla v něm žádná zášť, Maire. Byl zvědavý a toužil se dozvědět něco nového. Věděl, že jsem Strážce. V poslední době jsem prošel tolika bitvami, poslal zpět tolik démonů. A byl jsem to vždy já, žádný jiný Strážce. Myslím, že to bylo nevyhnutelné.“

„Věděl, že jsi to byl ty, kdo zabil Pána démonů?“

„Ano.“ Vlastně to věděl zcela jistě. Věděl, že nejsem Rhys, můj přítel z dětství, který zaprodal Pánovi démonů duši. Byl spokojený, že jsem zabil… jak ho nazval? „Naghidd.“

„Prosím?“

„Bylo to jméno Pána démonů – Naghidd.“ Až ve chvíli, kdy jsem jméno vyslovil před radou, jsem si uvědomil jeho význam. Předchůdce. Proč ho tak nazval… a proč mi přitom rozezněl v hlavě poplach?

„Proč ses ho nebál, Seyonne? Vysvětli mi to,“ prosila mě dobrosrdečná Ochránkyně ve snaze pochopit. „Démon tvrdil, že tě zná, a očekával, že se opět setkáte. Věřil, že máte ‚společné zájmy‘. Copak jsme se právě tomu nesnažili celých tisíc let vyhnout? Řekni mi, proč ti to nedělalo starosti.“

Caddoc mi nedal prostor pro další vysvětlení, i kdybych ho mohl poskytnout. „Mohl by existovat jasnější důkaz zkaženosti?“ řekl. „Musí napřed přivést démona do našich řad, abychom uposlechli varováni? I když on sám je slepý…“

Maire se podrážděně opřela v židli a tiše si vykládala s Kenehyrem, zatímco dal Caddoc opět průchod svým pocitům.

Neposlouchali mě. Poklesl jsem v židli a podepřel si bradu dlaní. Čím bych je mohl přesvědčit?

„Kolik bitev jsi za poslední měsíc vybojoval, Seyonne?“ Byla to první otázka, kterou Catrin za dlouhé odpoledne položila. Při zvuku jejího tichého hlasu ostatní zmlkli.

„Nepočítal jsem je,“ odvětil jsem bezmyšlenkovitě. „Ale minimálně dvacet pět.“

„A měsíc předtím?“

„Nevím. Deset. Patnáct.“

„Přesně dvacet tři. A předtím dvacet. Během třinácti měsíců to bylo víc než dvě stě padesát bitev. Žádný Strážce jich nikdy během tak krátké doby tolik nevybojoval. I pět bitev za měsíc bylo považováno za velkou zátěž.“ Poněkud se v židli předklonila. „A kolik bitev jsi přitom prohrál?“

„Jednu. Jenom jednu.“ Nechápal jsem, kam tím míří. Všichni členové rady znali fakta. Byli jsme ve válce a díky nedostatku Strážců jsme neměli žádnou jinou možnost. Nechtěl jsem, aby mé skutky zveličovala nebo aby si mysleli, že mi to vadí.

„A kolik obětí jsi ztratil? Kolik smrtí jsi zavinil?“

„Jenom jednu.“

„A v kolika bitvách za celé své působení jako Strážce jsi narazil na démona, se kterým jsi odmítl bojovat.“

„Jenom v jedné, ale…“

„Pověz, Seyonne, můj drahý příteli, co se před třemi týdny stalo tvé ženě?“

„Catrin…“ Co to dělala?

„Přísahal jsi, že odpovíš pravdivě a úplně na všechny otázky, aby ses osvobodil od obvinění a vysvětlil své činy. A proto tě žádám, abys sdělil radě, co se stalo před několika dny ve tvém domě.“

Věděla, co odpovím. A co zároveň nesmím odpovědět. Naše dítě bylo démon. Zákon a tradice přikazovaly, abychom z paměti vymazali všechny vzpomínky na jeho existenci, jinak by nás jeho zkažená nevinnost mohla pošpinit. Nikdy jsem však nedokázal předstírat, a kromě toho jsem přísahal, že budu mluvit pravdu. Ať už ji chtějí slyšet, nebo ne. „Naše dítě se narodilo posedlé démonem,“ řekl jsem a má duše přitom byla ledově chladná a tichá. Slova vyzněla v napjatém tichu neobyčejně drsně. Porušil jsem zákony, nedokázal jsem však vinit bohy z tohoto dilematu nebo z jeho strašného rozuzlení. „A má žena udělala přesně to, co jí přikazují ezzarijské zákony, a zabila ho.“

Má přítelkyně nepovolila. Nemluvila s radou, nýbrž se mnou. I když jsem cítil šok a zděšení ostatních v místnosti, soustředil jsem se pouze na Catrin.

„A nyní, Seyonne… Vím, že to pro tebe bude těžké, a nežádám tě o to s lehkým srdcem…“ Jako by něco mohlo být obtížnější než slova, která mě právě přinutila vyslovit, „…žádám tě, aby sis svlékl košili.“

„To neudělám!“ Šokovaně jsem vyskočil ze židle. Nemohl jsem tomu uvěřit. „Nemá to nic společného…“

„Uděláš, co ti bylo přikázáno, Strážce, jinak bude slyšení prohlášeno za uzavřené.“ Talar se postavila a hleděla na mě shůry. Pohlédla však na Catrin, žádajíc vysvětlení.

Pokud by bylo slyšení uzavřeno bez konkrétního rozhodnutí, zůstal by na mě ležet stín podezření. Catrin určitě musela mít nějaký plán. Proč by však vyžadovala tak šokující zásah do mého soukromí? Napřed Ysanne a dítě… a nyní jsem musel odhalit pozůstatek let, která jsem strávil v otroctví. Nemohla si přece myslet, že by snad sentimentalita nebo soucit dokázaly změnit Talařin nebo Caddokův názor. Jen jim to připomene, proč mě považovali za pošpiněného, neboť důvodem takového trestu mohla být jedině má nezvratná zkaženost. Kopala mi hrob.

„Znovu tě žádám, Seyonne. Odlož košili a otoč se. Bude to trvat jen chvíli.“

Mohl jsem jenom skřípat zuby a vymýšlet pět set různých způsobů jak Catrin říct, že její taktikou opovrhuji. Nakonec jsem však tmavě rudou košili svlékl a ukázal všem, jakou hrůzu dokáže způsobit pruh derzhijské kůže, neboť celá má záda a paže byly pokryty jizvami. Protnutý kruh, který mi byl vypálen do ramene na znamení otroctví, zářil ve zlatém světle místnosti jako rudé slunce a doplňoval tak královský znak na mé tváři.

Zavřel jsem oči a snažil se dostat zuřivost pod kontrolu. Byla to tak těžká bitva, že jsem téměř neslyšel Catrinin tichý příkaz. „Můžeš se opět obléct a odejít.“ Její slova byla prosycená lítostí. Bude však potřeba něčeho víc, abych jí takovou zradu odpustil.

Ale ani ve chvíli, kdy jsem se oblékl do měkkého plátna a s bouchnutím za sebou zavřel dveře, jsem stále nechápal, o co tady šlo. Jakmile mi rada vyměří trest, který budou Talar s Caddokem považovat za dostatečný, měl jsem v plánu vzít si alespoň Catrin a Kenehyra stranou a pokusit se jim všechno znovu vysvětlit. Zamračil jsem se na Fionu, která vešla do místnosti místo mne. Začal jsem přecházet sem a tam chodbou a proklínat nejen sebe, nýbrž i všechny ženy v mém životě. Měl jsem pocit, že se snad musely zbláznit. Měl jsem chuť prorazit hlavou zeď, neboť jsem nebyl schopen najít způsob, kterým bych je přiměl pochopit. Znovu a znovu jsem procházel slova a věty, o nichž jsem byl přesvědčen, že by dokázaly lépe vystihnout, co jsem se pokoušel sdělit. Toužil jsem, aby pochopili, co jsem k démonovi cítil.

O půl hodiny později vyšla Fiona ven z místnosti. Nyní znali i její pohled na věc. Držela se ode mě dál a usadila se na židli u okna na vzdáleném konci chodby. Možná vycítila moji upřímnou touhu zakroutit jí ztuhlým krkem. Teprve po nekonečné hodině, kdy nás zavolali zpět dovnitř, se pokusila ke mně přistoupit a promluvit se mnou. Tvář měla stejně chladnou jako obvykle. „Mistře Seyonne, já…“

„Zavolali nás. Na tohle už nemáme čas,“ řekl jsem a pokynul jí, aby šla napřed. Nenáviděl jsem, když mě oslovovala „mistře“.

Rada seděla opět na židlích a na tvářích členů nebyl znát žádný konflikt, žádná známka toho, jak se rozhodli. Talar vypadala vždycky kysele, takže jsem její výraz nemohl považovat za dobré znamení. Maire měla zavřené oči a Catrin seděla ztuhle a nehybně. Tentokrát byla přítomna i Ysanne. Seděla v křesle s vysokým opěradlem vpravo od půlkruhu rady. Nebyla tady jako manželka, nýbrž jako královna, která musela potvrdit rozhodnutí rady. Když na mě pohlédla, její tvář byla vyrovnaná a beze stopy úsměvu. Mohl jsem být úplný cizinec.

Byla to samozřejmě Talar, kdo pronesl rozsudek. „Seyonne, syne Joelle a Garetha, nebylo prokázáno, že by ses dopustil zrady…“

Talar se odmlčela jen proto, aby se nadechla. Znamenalo to, že jsem ještě nemohl vydechnout úlevou, neboť bylo očividné, že ještě neskončila, a ve tvářích ostatních členů rady se neobjevila úleva, ani štěstí či zadostiučinění.

„…porušil jsi však přísahu Strážce tím, že jsi dovolil démonovi, aby si ponechal nadvládu nad lidskou duší, aniž bys o ni bojoval. Jak tě tedy máme soudit, když je jasné, že tvoje mysl je rozrušená zkažeností, nadměrným břemenem povolání nebo jinými věcmi, o kterých je lepší se nezmiňovat?“

„Ne,“ řekl jsem. „Nejsem…“

„A tak jsme rozhodli. Od tohoto dne je ti Verdonnin chrám uzavřen. Je ti zakázáno bojovat s démony, ať už v tomto světě nebo za portálem Aife. Nesmíš učit ani poskytovat radu žádnému studentovi, dokud tato rada nerozhodne, že jsi zotaven.“

Chlad v mé duši se proměnil v led. Zakázáno? Nemožné. Bez ohledu na mě… co bude s Ezzarií? Co bude s bezbrannými oběťmi? „To nemůžete udělat.“

Ale Talar ještě neskončila. „Žádný schopný muž v Ezzarii nesmí žít nečinně, proto se přihlásíš u Pedra, který ti určí, jakou práci budeš vykonávat. I ti členové rady, kteří si tě váží víc, než je schopen tento rozsudek vyjádřit, museli uznat, že tvůj případ je velmi… jedinečný, a proto ti byl Caddoc přidělen jako poradce. Pevně věříme, že pod správným vedením budeš moci být jednoho dne uznán za způsobilého opět se ujmout pozice Strážce.“

Zůstal jsem otupěle a nevěřícně sedět. Očekávali snad, že jim budu vděčný za to, že mě nevyhnali z Ezzarie nebo že se mě lidé nebudou stranit? Že mě neodsoudili k živé smrti, kterou jsem zažil po prvním návratu z otroctví? Zničili mi život stejně, jako to udělali před lety Derzhi. Bylo mi zakázáno dělat jedinou věc, kterou jsem uměl lépe než kdokoliv jiný v dějinách. Už nikdy neudělám strašlivý, úžasný, obtížný krok portálem. Už nikdy neucítím pálení v ramenou, nezažiji neuvěřitelný pocit, když se má roztažená křídla naplní kouzelným větrem a vynesou mě vzhůru. Talar řekla, že jednoho dne budu možná moci znovu bojovat, nedal jsem se však oklamat. Caddoc mě nikdy neprohlásí za zotaveného. Jaký krutý bůh mi vrátil život na krátké dva roky, jen aby mi jej opět vzal?

A co jsem měl místo toho dělat? Přihlásit se u Pedra. Přinutí mě pracovat na poli jako tenyddary, kteří neměli žádnou melyddu… jako mého drahého a ctihodného otce, který pracoval celé dny, aby měli co jíst lidé, jako jsem byl já, jež byli povoláni k větším činům. Dokázal bych to překousnout. Nestyděl jsem se za práci s hlínou a pluhem místo mečů a zrcadel. Ale aby mi Caddoc zkoumal mysl… aby mi radil a hledal příčiny zvrácenosti, aby mě podrobil kouzlům a odhalil mé myšlenky, strachy a touhy ve snaze najít alespoň zrnko zkaženosti. To bych nesnesl… to nesnesu.

„Nemáš k rozsudku co říct, synu?“ zeptal se Kenehyr. „Pokud jsi řekl pravdu, nesmíš jim dovolit, aby tě umlčeli.“

Pohlédl jsem na něj jako idiot… a pak jsem se otočil ke Catrin. Neuhnula očima. Čtyři z pěti a Kenehyr proti mně nehlasoval. Catrin, má přítelkyně a učitelka, byla tou čtvrtou.

Už zbývala jen jedna rána, která musela padnout. Obrátil jsem se k Ysanne. „A vy, madam? Má vůbec cenu, abych apeloval na vaši moudrost?“

Má žena seděla v křesle rovně a nehybně, jako by byla vyřezaná ze stejného kusu dubového dřeva. Když promluvila, nemrkla, netrhla sebou ani nezaváhala. „Nevidím důvod, proč bych se měla postavit rozhodnutí rady. Jsi odvolán z pozice Strážce. Tvá přísaha je neplatná.“

Na Talařině hranaté tváři se objevil spokojený výraz a přes bezkrvé rty jí přelétl úsměv.

Opustil jsem místnost sídlo i osadu. Odpolední světlo probleskovalo skrz zelená nebesa lesa. Skřivánčí jazýčky právě začaly kvést a jejich jasně modré bodliny mi sahaly až ke kolenům. Tráva byla posetá žlutými kvítky; bylo jich tolik, co na nebi hvězd. Jaro přešlo ve zlatisté léto, ale v tomto jasném odpoledni se mi všechno zdálo být zahaleno tmou. V srdci jsem si vždy uchovával přísahu Strážce. Byla pro mne majákem, který mě vedl mořem hrůzy, talismanem, ke kterému jsem se pnul uprostřed zkázy a bolesti. A nyní byla pryč. Cítil jsem, jak se pod tíhou let, zranění a bolesti začínají otřásat základy mé duše.

„Seyonne! Počkej!“ volala za mnou Catrin, ale já neodpověděl. Jak bych mohl, když se mi život rozpadal pod rukama jako krajina za zanikajícím portálem? „Musíš mě vyslechnout!“ Ale já neposlouchal a ani nepočkal. V jednu chvíli jsem se dal do běhu, a když jsem se konečně zastavil, ležel můj starý život daleko za mnou.

Kapitola 6

Zajíc se neklidně krčil ve stínu. Seděl naprosto nehybně jako hromada kamenů za ním. Cítil jsem však, jak se chvěje úzkostí, stejně jako on vnímal můj dech, proudící vzduchem, a zápach mého těla, přehlušující vůni horkých kamenů, hlíny a šťavnatých stébel trávy. Čekal a škubal přitom vousy. Ležel jsem tiše na břiše a pozoroval ho. Kolem nosu mi proběhli dva pavouci. Vypadali jako supi, opouštějící bojiště, jakmile zahlédnou, že armády opět semknuly své řady. Ruku jsem měl položenou vedle tváře, připravenou chytit bezbranné stvoření do smyčky ze zetlelého motouzu. Všechno bylo připraveno a vítězství jsem měl na dosah. Náhle však ticho šeřícího se odpoledne přerušilo ohlušující zahřmění letní bouřky. Má kořist se dala na úprk. Pro dnešek si zachránila krk a já zůstanu další den o hladu.

Převrátil jsem se na záda a rozesmál se, když mi na tvář dopadly první kapky studeného deště. Odpovídající výsledek. Byl to můj poslední protivník a ani nad ním jsem nedokázal zvítězit. Během dlouhého léta, plného nočních můr, jsem každou z minulých bitev s démony vybojoval znovu alespoň třikrát. Opět jsem zničil Pána démonů ve všech jeho podobách. Zabíjel jsem rai-kirah, sekal na kusy Derzhi a škrtil Ezzarijce, až se mi podařilo vytlačit z duše poslední zbytky vzteku, nenávisti a násilí. Spánek mě vyčerpával. Odpočívat jsem dokázal pouze během tichých dnů, které jsem trávil v kamenném úkrytu, hledě přitom na prázdné nebe.

Col’Dyath byla rozpadlá věž, kterou po sobě zanechali starodávní stavitelé. Pozůstatky jejich půvabných a obdivuhodných kamenných staveb byly rozesety po celém Azhakstanu, Manganaru, Ezzarii a Basranu. Nikdo nevěděl, kdo tito stavitelé byli nebo proč všechny jejich stavby skončily v troskách. Naši učenci se o ně zajímali proto, že většina ruin ležela v místech s bohatým výskytem melyddy. Ale ani oni, ani historikové jiných ras se o stavitelích nedozvěděli nic podstatného. Tato věž byla postavena na holé skále ošlehané větrem, poblíž severovýchodní hranice Ezzarie. Byla mým útočištěm již v mládí, ve chvílích, kdy se mé tělo začalo tajemně měnit a narostla mu křídla, když jsem pochyboval o svém poslání a schopnostech nebo jsem prostě toužil po chvilce klidu a míru.

Těžká mračna se nade mnou točila takovou rychlostí, že se mi z ní dělalo mdlo. Silný déšť ukončil období sucha, které v létě opanovalo Ezzarii. Malý pramen, jehož jsem užíval jako zdroje vody, byl dlouhé dny pouhou bahnitou dírou. Nyní mi po tváři a do úst tekly prudké, studené potůčky. I když by s tím Talar určitě nesouhlasila, voda, jež mi z tváře smývala stopy potu a prachu, bude muset rovněž uhasit i moji žízeň. Nebyl jsem totiž ještě připraven věž opustit. Ještě ne.

Od rozsudku uběhly už dva měsíce a já stále ještě nenašel vnitřní mír. V krvavých snech jsem se zbavil všeho vzteku a nakonec mě unavilo už i zírat do prázdna. V tu chvíli jsem si začal nadávat, neboť mě vůbec nenapadlo ulehčit své ztrátě pomocí kouzel. Dlouhé dny a noci jsem se pak horečně snažil vytvořit synův obrázek. Zkombinoval jsem Ysanniny jemné kosti a rovný nos a svoji šlachovitou postavu, bronzovou kůži a hluboce posazené oči ve snaze zjistit, jak by vypadal… jako novorozeně… jako dítě… jako silný, mladý muž. Nekonečné hodiny jsem pak prováděl zaříkání. Když jsem se jej však pokusil obejmout a říct mu, jak moc bych si přál změnit minulost, zachránit ho, obraz se vždy rozplynul. Proklínal jsem bohy i vlastní ruce, které nedokázaly vytvořit život, nýbrž přinášely jen smrt. Ve smrti jsem se vyznal.

I toto období jsem však přežil, i když jsem se občas obával o svůj zdravý rozum. Opět jsem mohl dlouhé hodiny spát, ve dne i v noci. Napřed se mi zdálo o létání. Letěl jsem slunečními paprsky a pustošivými mračny, rudými rány a stříbrnými nocemi, kolem měsíce a hvězd, dál, do neznámých krajů. Opustil jsem bolest a zapomněl na lásku. Starost i smutek rozehnal vítr a rozepjatá křídla. Napadlo mě, že už jsem největší bolest překonal a mohu opět začít myslet na budoucnost. Pak se však mé vize změnily a do nocí se mi vplížil nový sen. Naprosto mě pohltil a přemohl a pokaždé mě zanechal schouleného ve věži, sevřeného hrůzou. Zároveň jsem v něm však vycítil takovou naléhavost, že jsem nedokázal jíst, chodit ani myslet a mým jediným cílem bylo opět usnout a vrátit se k němu. Sen pokaždé začal v zemi ledu a sněhu…

*

… vně ledového zámku s mnoha věžemi, jenž v ponuré krajině bez jediného slunečního paprsku modrošedě zářil. Krčil jsem se v zasněžené temnotě v místě, kam zářivé světlo nedosáhlo. Údy jsem měl zmrzlé, prsty a chodidla mrtvé. Krystalky ledu, mráz a ostrý vítr se mi zařezávaly do těla skrz vlající šat. Netušil jsem proč, ale zoufale jsem se toužil dostat dovnitř ledového paláce, jako bych tam mohl nalézt potravu, která mě udrží naživu. Potravu, ne teplo. Už nikdy nepocítím teplo.

Nebyl jsem sám. Neustálý proud jezdců, a poutníků, vcházel do zámku přes most ze světélkující duhové záře. Byly to mihotající se postavy podobné duchům. Spíše jsem je cítil než viděl. Odrážely světlo, jako když krystal zachytí sluneční paprsek. Pouze ve správném úhlu nabyl jejich lidský tvar hmotné podoby. Byly tak krásné… a já toužil jít s nimi. Můj křik se rozléhal mrazivou temnotou, ale ať jsem hledal jak chtěl nemohl jsem najít stezku, po které bych se k mostu dostal. Poryv větru mi sebral dech. Rozkašlal jsem se. Byl to agonizující, mučivý zvuk, který mě pálil v hrudi a na bílém sněhu zanechal spršku krve. Brzy jsem se mohl už jen plazit a ruce a nohy jsem měl tak ztuhlé, že jsem ani necítil zem pod sebou.

Proud jezdců ustal a již jen pár opozdilců pospíchalo přes most. Stále jsem však nebyl sám. Někdo… něco bylo ve tmě se mnou. Bezejmenná hrůza. Dotkla se mé kůže jako závan větru. Zůstaly po ní dlouhé, krvavé šrámy. Snažila se najít cestu do mého nitra. Opět jsem vykřikl prose o pomoc. Jeden z duchů se na mostě zastavil pohlédl zpět do tmy, ale pak pospíchal dál. Plazil jsem se ještě pár kroků, ale nakonec jsem se svalil do sněhu. Tehdy se objevila vše požírající temnota. Bezejmenná hrůza se drala do mého nitra póry, očima, ušima a ústy, naplňovala mě, oslepovala, dusila, jen aby si opět začala hlodat cestu ven…

*

Nedokázal bych ani spočítat, kolik dnů uplynulo od chvíle, kdy mě tento sen navštívil poprvé, nebo kolikrát se mi od té chvíle zdál. Uplynulo však hodně času, než jsem se opět dokázal přinutit vrátit zpět do života. Už příliš dlouho jsem nejedl a měl jsem sotva sílu zvednout ruku. Někde v koutku mysli jsem stále cítil vše pohlcující hrůzu a prázdnou, osamělou touhu najít cestu ven z temnoty a do ledového paláce. Ten pocit byl stejně živý jako ozvěna Talařina rozsudku nebo vzpomínka na prázdné Ysannino břicho. Bídný stav mého těla však rychle odsunul stranou nutkání prozkoumat význam snu v denním světle.

Když jsem po rozsudku rady poprvé přišel do Col’Dyathu, našel jsem zde v kožené brašně, pověšené vysoko na stěně, kam žádné zvíře nedosáhlo, tvrdé sušenky a sušené maso. Bezpochyby si je zde ukryl některý ezzarijský uprchlík v době, kdy se náš lid musel skrývat. Byla to velice prostá strava, ale udržela mě během bezútěšného léta naživu. Jídlo mi však došlo už předtím, než jsem začal snít. Teď, když jsem byl opět vzhůru, jsem si musel něco ulovit, nebo zemřít hladem.

A protože mi zaječí kořist utekla, budu dnes hlady. Měl jsem však v úmyslu se aspoň co nejvíce napít požehnaného deště. Ale jak jsem tak ležel na zádech, zjistil jsem, že se nemohu pohnout. Měl jsem pocit, jako by mě ke skále tiskla obrovská ruka. Nebo jsem možná byl jen tak unavený. Ležel jsem v bouřce celou noc a další den, až jsem málem začal věřit, že mě nekonečný déšť rozpustí a já splynu s ezzarijskou zemí. A možná jsem po tom i toužil.

*

„Mistře Seyonne, slyšíte mě? Upadl jste? Jste zraněný?“ Ledové prsty mi prohmatávaly paže a nohy a další části těla, na jejichž názvy jsem si ve zmateném stavu nemohl vzpomenout. „Idiote. Co tady vlastně děláš?“ Nebyl jsem to já, kdo pokládal tyto otázky. Pokud ovšem můj hlas nezískal znepokojivě ženský tón.

Měl jsem v úmyslu ledové prsty odehnat. Chtěl jsem, aby mě nechaly na pokoji. Rozrušilo mě však, když jsem zjistil, že má ruka odmítá poslouchat. Pak mě náhle zachvátilo zemětřesení a já se bál, že mi vybuchne hlava. Ocitl jsem se vzhůru nohama a déšť mi vtékal do úst „Prosím, ne,“ zamumlal jsem k bestii, která mě táhla horskou krajinou. Musel jsem snít.

*

„Proč jsi pro mě nepřišla už před měsícem?“

„Nebyla to moje povinnost.“

Hádající se hlasy byly velmi tiché, ale přesto jsem měl pocit, že se mi z nich rozskočí hlava.

„U Verdonnina dítěte! Je snad tvojí povinností nechat ho zemřít?“

„Neumíral. Pozorovala jsem ho. Horečka přišla náhle.“

Nemohl jsem přijít na to, komu hlasy patří. Pravděpodobně jsem zase snil. Zdálo se mi už tolik snů, že by vystačily na pět životů, a o žádné další jsem už nestál. Bál jsem se jich. Ale aspoň už nepršelo.

*

„Seyonne? Otevři oči. Viděla jsem, že ses pohnul. Je na čase probudit se.“

Z velmi ustarané, oválné tváře na mě hleděly tmavé oči s jemnými vějířky vrásek v koutcích. Pod nosem mě lechtaly tři pramínky černých vlasů, které unikly z dlouhého, silného copu.

„Catrin.“

„Mělo mě napadnout, že se schováš v Col’Dyathu. Hledali jsme tě celé týdny, ale nikdy nás nenapadlo pátrat až tak daleko. Předpokládali jsme, že jsi šel k Aleksanderovi.“

Zavřel jsem oči a toužebně si přál, aby opět vymazala všechny vzpomínky, které mi právě složila k nohám. „Jdi pryč.“ Jen ostré škrábání v krku, jež doprovázelo každou slabiku, mě přesvědčilo o tom, že jsem to byl opravdu já, kdo tak chraplavě zakrákal.

„Až se uzdravíš, půjdu. Nedokážu si představit, že bys kohokoli z nás viděl rád.“

Převrátil jsem se na bok a přetáhl si přikrývku přes hlavu. Ještě předtím, než jsem se do ní zavrtal, se mi však podařilo otevřít jedno oko natolik, abych si všiml, že se nacházím uvnitř zříceniny věže. Ležel jsem na roztažené přikrývce a hlavu měl položenou na něčem složeném. „Jsem úplně v pořádku,“ prohlásil jsem. Bylo to docela hloupé tvrzení, neboť každý můj pohyb doprovázelo ohlušující bušení v hlavě. „Jenom trochu smrdím. Jdi pryč.“

Stáhla přikrývku stranou a položila mi ledové prsty na čelo. Bušení ustalo. „Pak mi tedy řekni, jak je to dlouho, co jsem přišla? Nebo kolik dnů uplynulo od chvíle, co tě našli napůl utopeného na úzké římse, odkud tě jediný pohyb mohl poslat na smrt? Kdy jsi měl naposledy něco pořádného v ústech?“

Ležel jsem nehybně, neboť jsem se obával, že by mohla svoji úžasnou ruku opět odtáhnout a vydat mě napospas kovadlině, jež mi bušila v hlavě. Byl jsem však rozhodnut ji jednoduše nepřivítat. „Už nejsi moje učitelka. Nemusím odpovídat na tvé otázky. Jdi pryč.“

„To by tak hrálo, abych tě nechala umřít na horečku, aniž bys mi odpustil.“

„Nejsem šílený, Catrin.“ Nechtěl jsem se zbavit studené ruky na čele, jen bolesti. „Během doby, kterou jsem tady strávil, jsem přemýšlel o šílenství. Tancoval jsem na jeho okraji, ale nepropadl mu. Nebyl to žal nad Ysanne a dítětem. Ano, cítil jsem se unavený, ale nešlo ani o dvě stě padesát bitev. Léta v otroctví jsem přečkal stejně dobře jako kdokoli jiný. Poslední týdny jsem přemýšlel o spoustě věcí. Viděl jsem, co jsem viděl, a rozhodl se správně, když jsem ho nechal jít.“

„Věřím ti. Mýlila jsem se, když jsem ti tak ublížila. Byl jsi ve strašném stavu a já myslela, že vím, co je pro tebe nejlepší. A pokud jsi neslyšel, žádám tě o odpuštění.“

Začala odtahovat ruku, ale já ji chytil a položil zpátky na čelo. „Takže… jak dlouho už jsi tady?“

Svým nejlepším učitelským způsobem mě přinutila posadit se, sníst polévku a vypít čaj z vrbové kůry. Pak se teprve dala do vypravování. To, co jsem slyšel, se mi však vůbec nelíbilo.

„Fiona mě sem přitáhla?“ Snažil jsem se opět zavrtat hlavu do přikrývky. Dlužit Fioně nějakou laskavost byla ta poslední věc, po které jsem toužil.

„Celé léto tábořila támhle za tím hranatým balvanem.“

„Pozorovala mě.“

„Je přesvědčená, že její úkol rozsudkem neskončil. Kdyby tady nebyla, ještě pořád bys ležel na skále a tvé kosti by ozobávali supi. Zachránila ti život.“

„Zničila mi ho. Nebo alespoň zbytek, který mi zůstal, když si Ysanne vzala svůj díl.“

*

Nejhorší stránkou Catrininy citlivé péče a krmení bylo, že jsem se brzy opět sebral a uvědomil si, jaká špinavá a zarostlá troska se ze mě stala. Nebyl jsem na tom o moc líp než v dobách otroctví, jen má pouta nebyla tolik vidět. Vždy jsem opovrhoval lidmi, kteří si toho na sebe naložili příliš a brali si všechno tak k srdci, že zapomněli na slušné chování a jídlo a nestarali se o své potřeby, až se z nich stali špinaví, politováníhodní strašáci. Považoval jsem za nesnesitelné se takto zanedbávat. Příliš mnoho lidí nemělo v těchto věcech na výběr. Člověk se musí v životě naučit hodně věcí, a tak jsem se i já pokorně umyl a pokusil se získat zpět alespoň zlomek důstojnosti.

Catrin se odmítla se mnou bavit o důležitých věcech, dokud se znovu nepostavím na nohy, což mi trvalo několik dnů. Očividně jsem ležel na dešti nemocný a napůl mrtvý hladem celé tři dny, než mě Fiona našla a odtáhla zpět do věže. Sama toho o léčení věděla jen málo a neměla s sebou nic, co by mi mohlo pomoct, a tak se vydala pro Catrin. Byl jsem rád, že přivedla zrovna ji.

Prvním místem, kam jsem zašel, když jsem konečně vstal z lůžka, byl Fionin tábor za hranatým balvanem, vzdáleným ani ne tisíc kroků od věže. Byla shrbená nad malinkatým ohýnkem a zašívala si záplatu na botě. Vypadalo to, že z lesa hluboko pod námi natahala větve, spletla je dohromady a vytvořila si tak skromný příbytek. Vedle luku, který nesl stopy častého používání, a šípů, nově opatřených peřím, jsem zahlédl pěknou hromádku kostí. Očividně byla v lovu mnohem úspěšnější než já. Když jsem se objevil, vyskočila. Jednou nohou, oblečenou jen do punčochy, se snažila nedotýkat vlhké země, takže její postoj vypadal velice podivně. Přesto však agresivně vystrčila bradu.

„Chci ti poděkovat, že jsi mě odtáhla zpět do věže a přivedla Catrin.“

„Nemohla jsem vás tam přece nechat umřít, že?“

I když jsem byl v pokušení odseknout, zmírnil jsem svůj sarkasmus. Na obzoru zazněl hrom a vlhký vítr nám do očí vehnal kouř a popel. „Je hloupé, abys zůstávala venku na dešti, když už o tobě vím. Takže pokud stále cítíš povinnost zůstat, alespoň pojď k nám do věže. Je tam dost místa a Catrin tě ochrání před mým zhoubným vlivem.“

Byl jsem si téměř jistý, že odmítne. Doufal jsem, že se bude cítit uražena a vrátí se i se svýma všetečnýma očima domů. Ubohý tábor byl však důkazem její vytrvalosti a mé nepohodlí jí nikdy nebránilo v tom, aby mě pronásledovala. Nastěhovala se dovnitř.

*

Příštího dne mi Catrin dovolila mluvit déle. Můj hlas byl již natolik silný, že jsem rozhovor bez problémů zvládl. „Takže Hoffydovi nevadí, že trávíš celý týden se mnou tady nahoře?“ zeptal jsem tmavovlasé ošetřovatelky, zatímco jsme pili heřmánkový čaj a naslouchali dešti.

Catrin se usmála a opět mi naplnila šálek. „Hoffyd je ten nejtrpělivější a nejchápavější muž ze všech.“

„Kde se celé tři týdny schovával? Howel říkal, že tě Ennit přiváděla k šílenství, jak se neustále dožadovala jeho přítomnosti.“

Catrin varovně našpulila rty a oči jí zalétly k Fioně, která se nás snažila pokud možno ignorovat. „Howel se spletl. Hoffyd byl u své sestry déle než měsíc. Chudákovi Ennit se nikdy docela nezahojil výron. Ale teď, když už je ti líp, bych se opravdu měla vrátit ke svému drahouškovi.“

„A jaký pokrok udělali tví studenti?“ Bylo těžké zeptat se, a ještě těžší slyšet odpověď. Pokud jsem však chtěl dál žít, nemohl jsem tuto záležitost jen tak přejít.

„Drych prošel zkouškami těsně předtím, než jsem přišla. A Tegyra čekají testy příští týden. Brzy nato je pošlu do skutečného boje. Poslala jsem vzkaz Pátračům, aby nám pro začátek našli pár jednodušších případů.“

„Dobře se o ně starej, Catrin. Je tolik…“ Cítil jsem potřebu Catrin varovat, nedokázal jsem však najít správná slova, kterými bych popsal nebezpečí, o němž jsem věřil, že číhá těsně mimo dosah. Mé informace byly neurčité, jako přerušený sen. „Pověz, nenarazila jsi během studií nebo rozhovorů s dědečkem na zmínku o někom, komu by se říkalo Předchůdce?“

„Předchůdce čeho?“

„To je správná otázka, že? Nemám zdání.“ Znovu jsme prošli vše, co mi démon řekl.

„Na takové jméno si nevzpomínám. Jsi si jistý, že to slovo bylo naghidd?“

„Naprosto jistý. Jediné, co se mi přitom vybaví, je varování, které pronesl Pán démonů těsně předtím, než jsem ho zabil.“ Vzpomněl jsem si na to během jednoho z letních snů. „Řekl: ‚Nemysli si, že náš boj skončil. Přijde ještě další…‘ Myslel jsem, že mluví o další bitvě, a nevěnoval tomu pozornost, neboť jsem si byl jistý, že zemřel. Ale když o tom teď tak přemýšlím…“ Až ve chvíli, kdy jsem slova pronesl, dala mému neklidu podobu. „Během měsíců, které jsem tady nahoře strávil, jsem měl čas přemýšlet. Ve všem kolem nás,“ mávl jsem rukou, abych obsáhl celý život, který známe, „je něco špatně. Kdybych nebyl tak dlouho pryč, možná bych si toho ani nevšiml. Jako otrok jsem to neviděl, protože jediné, po čem jsem toužil, bylo být zpátky v Ezzarii a dělat to, k čemu jsem byl předurčen. Nesměl jsem pochybovat, protože jsem potřeboval přežít. Ale od chvíle, co jsem se vrátil… Neměl jsem jen problém s disciplínou nebo málo trpělivosti s upjatými idioty. Nejde jen o démony, kteří jsou znenadání mnohem inteligentnější a je stále obtížnější je porazit.“

Myšlenky se ze mě lily jako déšť, jenž přišel po mém vlastním, dlouhém suchu. „Něco nám ušlo. Přemýšlej, jak málo toho víme. I po tolika letech strávených studiem stále nedokážeme vysvětlit, co démon vlastně je, proč mi narostla křídla, proč prostě nemůžeme démony zabít a zbavit se jich jednou provždy. Ani nevíme, jak jsme se k našemu poslání dostali. Proč je svitků tak málo a jsou tak krátké? Nenapsali je divoši, nýbrž vzdělaní muži a ženy, kteří to se slovy uměli. Muselo existovat víc spisů. Nemáme žádné důkazy o tom, že by toho o nás někdo někdy věděl tolik, aby dokázal zničit celou naši historii. Mám pocit, jako by se pootevřely dveře a já škvírou vyhlédl ven a poznal ohromující rozsah naší nevědomosti. Mladí Strážci musí být opatrní… a musí se naučit naslouchat, abyste věděli, jak se připravit.“

Chtěl jsem říct ještě víc. Zdálo se, jako by se mi v mysli vzňaly strážné ohně. Byl jsem přesvědčen, že se mi dostalo varování, nedokázal jsem však říct jak nebo proč nebo čeho se týkalo. Nemohl jsem však pominout skutečnost, že pokud byl Pán démonů – strašné, neuvěřitelně silné stvoření, s nímž jsme s Aleksanderem bojovali celé tři dny – pouhým Předchůdcem, pak bychom měli raději co nejrychleji zjistit, co přijde po něm.

Catrin nesouvislou změť mých myšlenek okamžitě nezavrhla. Místo toho se neklidně zamračila. „Musím si to promyslet,“ řekla. „Něco si přečíst a promluvit s některými lidmi. A to jsem si myslela, že ti povím něco nového.“ Pak ze sebe setřásla zamyšlenou ustaranost a položila mi ruku na koleno. „Ani ses mě nezeptal, proč jsem změnila názor na tvůj příběh, ještě než jsem sem přišla.“

Podtón vzrušení v jejím hlase mě vytrhl ze sítě nepojmenovaných obav.

„Takže nešlo jenom o starou známost a o to, že sis uvědomila, jak hloupé bylo pochybovat o mně?“

„Nevím, jak to souvisí s tím, co jsi mi řekl, ale v jednom z deníků mého dědečka jsme něco našli.“

„A co to bylo?“

„Před lety žil Strážce, který našel podobného démona jako ty.“

„Zatraceně! Já to věděl.“

*

Jeho jméno bylo Pendyrral a v době, kdy bojoval jako Strážce, byl Galadon ještě mladík. Pendyrrala zavolali, aby pomohl pomatené ženě, jež zničila manželův obchod. Pátrač nechal ženu projít požadovanými testy a ověřil si, že je opravdu posedlá démonem. Nahlásil však, že ještě nikdy nepoznal oběť, která by byla tak klidná a přesvědčená o správnosti svých skutků. Pendyrral se vrátil portálem zcela omámen a trval na tom, že žádného démona nenašel. Po dlouhém výslechu přiznal, že jediné démonské zjevení, které na výzvu odpovědělo, mělo podobu nesmírně krásné, zlatovlasé ženy s výtečným smyslem pro humor. Škádlila ho a tančila s ním pod zářícím měsícem. Podle deníku Pendyrral už nikdy s démony nebojoval.

Tento podivný příběh vzbudil u Galadona zvědavost. Počkal, až se Pátrač s Utěšitelem vrátí zpět do Ezzarie, a zeptal se je na oběť. Pátrač byl rozrušený a řekl, že se při testech musel někde splést. Tu ženu – oběť – oslavovali ve městě jako hrdinku. Zjistilo se, že její manžel unášel chlapce ze sousedních vesnic a posílal je na práci do stříbrných dolů. Žena děti jedno po druhém kradla a vracela je zpět rodinám. Manžel ji nemohl veřejně obvinit, protože by tím prozradil své zločiny, a tak ji nechal prohlásit za šílenou.

*

„Pendyrral zemřel ještě předtím, než jsem začal s výcvikem,“ řekl jsem. „Ale možná budou Pátrač nebo Aife ještě naživu. Kdybych si s jedním z nich mohl promluvit…“

Catrin zavrtěla hlavou.

„A co Utěšitel?“

Smutně si povzdechla. „Zemřel ve válce s Derzhi. Není už nikdo, od koho by ses mohl něco dozvědět. Naživu zůstal už jen jeden učenec, který strávil drahný čas zkoumáním tohoto zvláštního jevu.“

„Pak si tedy promluvím s ním.“

„Nemyslím si, že by to bylo možné.“

„Proč ne?“

„Je to Balthar.“

Při zvuku toho jména se má duše přikrčila. Balthar odpadlík. Balthar zrádce. Balthar, který pro Derzhi vymyslel rituály, jež ničily duši a zbavovaly ezzarijské otroky melyddy. Stále se mi ještě zdály noční můry o třech dnech, které jsem strávil pohřbený v Baltharově rakvi. Zavrtěl jsem hlavou. „Ne. Ani kvůli tomu bych nemohl dýchat stejný vzduch jako tento muž.“

„Budu hledat dál. Snad najdeme víc podobných příběhů.“

*

Catrin zůstala ještě dva dny. Napájela mě lektvary a snažila se přijít na význam mých obav. Jakmile však můj kašel ustal a já slíbil, že o sebe budu lépe dbát, sbalila přikrývky a rance a připravila se na cestu zpět k manželovi a studentům. Na rozloučenou jsem jí uvařil dušeného zajíce, abych dokázal, že i bez její péče neumřu hlady.

Fiona se nezúčastnila žádného z našich rozhovorů o démonech a historii. Od chvíle, co se nastěhovala do věže, vlastně od chvíle, co jsem ji poznal, ji obklopovalo nepřátelství jako druhá kůže. Byla však jediným člověkem, který by mohl vystoupit jako můj svědek. Stále jsem netušil, co prožila během mého setkání s podivným démonem. Zatímco jsme s Catrin opět jednou debatovali o filozofii, seděla poblíž, četla si v potrhané knížce a jedla svoji porci jídla. Když náš rozhovor utichl, rozhodl jsem se jí konečně zeptat. „Jednou jsem tě požádal, abys zauvažovala nad tím, co jsi toho dne zažila,“ řekl jsem, neboť jsem s určitostí věděl, že poslouchá. „Zajímalo by mě, jak bys vyložila naši zkušenost ty. Povíš mi o tom?“

I přes slušný tón mého hlasu praštila dřevěnou miskou o podlahu z rozlámaných kamenů a vyskočila na nohy, jako bych ji bodl dýkou. „Byl to démon. Démoni přinášejí zkaženost, šílenství a smrt. Přísahala jsem, že je budu Strážci pomáhat zabíjet nebo posílat tam, kam patří. Odmítám se o tom bavit se šílencem.“ Vyrazila z věže do slunného odpoledne.

Když utichly poslední zvuky její špatné nálady, dojedl jsem zbytek dušeného masa a pozoroval Catrin, jak drhne bronzový hrnec pískem. „Ty mi asi nepovíš, co řekla radě, že?“

„Nemůžu. Složili jsme slib mlčení, to přece víš.“

„Promiň, neměl jsem se ptát.“

„No, jsem ráda, že na chvíli odešla,“ řekla náhle Catrin a odložila hrnec stranou. „Než odejdu, musím si s tebou ještě o něčem promluvit. Jde o soukromou věc. I když mi bylo přikázáno, abych mlčela, nemohu.“

Pět dní jsem čekal na tuto chvíli. „Ysanne?“ Pochyboval jsem, že mi manželka poslala zprávu, ve které by žádala o odpuštění. Znala moji odpověď.

„Stýská se jí po tobě.“

Ze dna misky jsem na lžíci nabral posledních pár kapek chutné, hnědé šťávy a nechal je pak jednu po druhé stékat zpět. „Také se mi po ní stýská… a po synovi.“

„Neměla na vybranou.“

„Neměla?“ Upustil jsem lžíci do misky. „Samozřejmě že měla. I když jsem byl otrokem, měl jsem na výběr. Někdy mi má rozhodnutí přinesla bolest, která se téměř nedala vydržet, jindy jsem musel riskovat. Ale stále jsem měl mysl a duši a svědomí, se kterým jsem musel žít.“

„Ale bylo to tvé riziko a tvá bolest. Tvá. Ysanne riskuje za nás za všechny. Jen bolest patří jí samotné… a tobě.“

„Nedůvěřovala mi ani natolik, aby mi dovolila ho spatřit. Nedala mi na výběr.“

„Nemohla riskovat. Jsi jediným Strážcem v Ezzarii. Byla přesvědčena, že by ses pokusil dítě zachránit a že by tě to zničilo. Je královna…“

„Neměla právo rozhodnout za mě. A nakonec mě stejně zničila, ne? Ty a ostatní členové rady jste došli k přesvědčení, že jsem přišel o rozum, když už ne o duši. Sama Ysanne tomu uvěřila, protože jinak by nedovolila, aby rozsudek nabyl platnosti. Málem jste mě opravdu přivedli k šílenství. Nebezpečí, které cítím… Nedokážu to vysvětlit… Čelíme však něčemu hrozivému. A zrovna ve chvíli, kdy musíme zanechat předsudků a zjistit, oč jde, spáchala Ysanne vraždu. Pokud to tak ještě necítí, brzy bude. Znám ji, Catrin. Miluji ji víc než svůj život a jsem si jistý, že ji to zničí stejně, jako to zničilo mě. A se všemi schopnostmi, výcvikem a melyddou, spoutanou v mém těle a duši, jí nebudu schopen pomoci.“

Catrin rozhodila rukama, pak mě popadla za ramena. „U Valdisových dětí, vy dva jste ti nejtvrdohlavější Ezzarijci, jací se kdy narodili. Jak se můžete tolik milovat, a přitom si myslet jeden o druhém to nejhorší?“ Zatřásla mnou, až mi zachrastily kosti, pak snížila hlas. „Nezabila ho, Seyonne, i když to zákon a tradice obzvláště od ní vyžadují. Je královna a musí snést každou bolest, která je s titulem spojena. Přesto se však nedokázala přinutit zabít tvé dítě. Dovolila, aby ho poslali pryč. Porodní báby znají místo… poustevnu… Žijí tam svatí muži, kteří jsou ochotni převzít dítě a na nic se neptat. Doufala, že bude žít tak dlouho, abys ho mohl zachránit.“

„Odnesl ho Hoffyd.“ Slova se ze mě sypala a já náhle nedokázal jasně uvažovat.

„Řekly mu, aby šel na trh v Teryně a ptal se po ‚Dolgarově ruce‘. Měl říct, že přichází od ‚opatrovníků‘. Setkal se prý s mladým knězem, který byl velmi jemný a starostlivý a slíbil, že bude o dítě dobře postaráno. Hoffyd by ho tam jinak nenechal, i když mu to Ysanne přikázala.“

„Pak musím jít.“

Zavrtěla hlavou. „Nemůžeš. To přece víš. Potřebujeme tě tady. Proto jsem čekala, až se uzdravíš, než jsem něco řekla. Nechtěla jsem, abys udělal něco unáhleného. Přemýšlej…“

„Nemusím o ničem přemýšlet. Proč bych tady měl zůstávat? Aby Ysanne mohla předstírat, že je všechno jako dřív? Aby ze mě Caddoc mohl vypáčit, že se bojím hadů nebo že nedokážu projít jihozápadními horami, aniž bych neplakal pro všechny, kdo tam před osmnácti lety zemřeli? Jde o naše dítě, Catrin. Nemohu ho jen tak opustit. Až příliš dobře vím, jaké to je zůstat na světě sám.“

Catrin se postavila a založila si ruce na prsou, jako by chtěla zadržet podrážděnost a přivést mě k rozumu přísnými, poučnými slovy, pronesenými tichým a vážným hlasem. „Strážci nemohou opustit Ezzarii bez dovolení, Seyonne. Porušil bys tím přísahu.“

„Má přísaha je neplatná. Zpravila mě o tom samotná královna Ezzarie.“

„Na tom nezáleží. Podle přísahy jsou Strážci povinováni postavit se démonům, ať už mohou bojovat, nebo ne. A ty… tvá přísaha je tvojí součástí stejně jako hlava nebo paže. Nemůžeš jen tak odejít z války.“

„Už si nejsem ničím jistý.“

„Byla jsem přesvědčená, že máš prudkou povahu, Seyonne, že jsi unáhlený ve slovech i činech a nepřemýšlíš o tom, co říkáš. Nikdy jsem si však o tobě nemyslela nic špatného. Nikdy mě ani nenapadlo, že bys utekl z boje. Pokud chceš změnit zákony, zůstaň tady. Jestli odejdeš…“

„Vrátím se, Catrin. Myslím, že mě znáš lépe než kdokoli jiný v Ezzarii, včetně mé manželky. Víš, že bych to nedělal, kdybych nemusel. Raději bych však dostal tvé požehnání… nebo bych byl rád, kdybys mě aspoň pochopila.“

Nemínila však ustoupit „Dobře… velmi dobře si rozmysli… jak se rozhodneš. Ysanne ho zpět nepřijme. Než aby to dovolila, raději sama povede nůž. A když se tentokrát vrátíš pošpiněn, proroctví už tě neochrání.“

„Pokud mě touha držet syna v náručí odsuzuje ke zkaženosti, pak s našimi zákony nechci mít nic společného.“

Povzdychla si a stiskla vzteky rty. „Mám předat Ysanne nějakou zprávu?“

„Ne.“ Jizva v místě, kde dřív bilo mé srdce, byla již příliš silná a tvrdá. „Pokud má žena někdy považovala za nutné zavraždit naše dítě, pak už s ní nechci nic mít.“

Kapitola 7

Lesní bůh začal žárlit na lásku, s níž lidé z lesů uctívali Valdise. Rozzlobila jej myšlenka, že by mu tento napůl smrtelný chlapec mohl jednoho dne ukrást trůn. A tak začal bůh spřádat intriky ve snaze dítě zabít a s ním i všechny smrtelníky, kteří je milovali. Truchlící Verdonne nedokázala přesvědčit manžela o Valdisově nevinně, a proto chlapce poslala do bezpečného úkrytu mezi stromy. Pak vzala do ruky meč a postavila se mezi boha a svět smrtelníků.

– Příběh Verdonny a Valdise, tak jak jej vyprávěli První Ezzarijci, když přišli do země stromů

Ulička mezi hliněnými obchůdky byla přeplněná lidmi. Už nyní jsem šel na schůzku pozdě. Napřed jsem se musel vypořádat s podezřívavými strážemi u brány a nyní jsem byl uvězněn za rodinou suzainijského obchodníka, která šla roztažená po celé ulici a pomalu se přesouvala k bohatším čtvrtím Vayapolu. Sám obchodník byl oblečen do šatů z pruhované látky a do vlasů a vousů měl vpleteny barevné korálky. Jeho žena jej těsně následovala. Od hlavy k patě byla oděná do prosté bílé a ověšená zlatými přívěsky, náramky a stříbrnými řetízky. Vedla za sebou průvod tmavookých dětí, koz, psů a otroků, oblečených do fenzai, krátkých volných kalhot. Otroci táhli vozy a na ohnutých, zjizvených ramenou nesli nemožně velké balíky.

I když se zdálo nemožné toto suzainijské procesí obejít, manganarským ženám s kulatými tvářemi, oblečeným do vyšívaných tunik a barevných sukní, se přesto dařilo hladce proklouznout davem. Smály se a volaly jedna na druhou, i když na ramenou nesly těžká vědra s vodou nebo košíky s plátnem. Pod rudými a modrými plátěnými střechami pobíhaly zaprášené děti s hubenýma, bosýma nohama, kradly jablka a převracely dřevěné věšáky s barevnými stuhami a stojany s bronzovými hrnci a nářadím, koženými pásky a měšci.

Následoval jsem jejich příkladu a protáhl se kolem Suzainijců, stáda koz a nenechavých rukou žebráků, kteří se potulovali kolem bronzové brány chrámu Dolgara, jednookého manganarského boha. Nedokázal jsem pochopit, jak někdo v takovém zmatku a hluku dokáže vůbec obchodovat. Vyhnul jsem se mávajícím pažím dvou thridských žen s tmavou kůží, namalovanýma očima a dlouhými krky, které se právě dohadovaly s řezníkem o cenu tří hubených kuřat. Nenáviděl jsem města.

Nemohl jsem si pomoct a trhnul sebou, když se za mnou ozvalo prásknutí biče. Dozorce suzainijského obchodníka asi nabyl přesvědčení, že se jeden z otroků loudá. A když přímo mým směrem zamířil veliký kůň, na němž seděl nadutý válečník Derzhi s dlouhým copem a mečem, ve kterém se odráželo polední slunce, vtiskl jsem se do nejbližšího výklenku a sklopil oči. Nemohl jsem riskovat, že bych ho urazil drzým pohledem nebo že by si všimnul královského znaku, který jsem měl vypálen do tváře. Když mě bezpečně minul, vsunul jsem ruku do košile, abych se ujistil, že Aleksanderovy papíry jsou stále bezpečně ukryty v blízkosti mého divoce bušícího srdce. Na této cestě jsem je už musel dvakrát použít. Bez vzácného dokumentu, který dokazoval, že jsem svobodný muž, bych se mohl opět ocitnout v řetězech. A nejen to, mohli by mi useknout nohu, aby mi udělili lekci za útěk z otroctví. Je podivuhodné, jak rychle se vrátil můj starý strach. Byl jako obnošená košile, která stále dokonale seděla, i když byl člověk přesvědčen, že z ní už vyrostl.

Když jsem se konečně mohl nadechnout, soustředil jsem se opět na důležitější věci. Od donašeče jsem se dozvěděl, že v uličce přímo za Dolgarovým chrámem najdu hospodu, označenou bílou dýkou. Po dvou týdnech cesty z Ezzarie a třech dnech, kdy mě posílali od jednoho člověka k druhému, kdy jsem musel čekat, až má žádost bude předána a dostanu na ni odpověď, se v tomto místě setkám s mužem, který vzal do opatrování mého syna.

Bylo velmi dusno. Nic nedokázalo probudit moji nechuť k městům víc než horký polední zápach hnoje a vykuchaných zvířat, levných parfémů a voňavých olejů do lamp, shnilé zeleniny a tisíců zvířat a nemytých těl v malém prostoru. V uličce byl zápach stále silný, ale aspoň v ní nebylo tolik lidí. Zahlédl jsem jen pár žebráků, statného obchodníka, který za sebou táhl rozbitý vůz, a mladou ženu v zástěře služebné, která se prohnala rychle kolem. Domy byly postaveny i nad uličkou, takže úzký průchod halil hluboký stín. První věc, které jsem si všiml, když se mé oči přizpůsobily přítmí, byl záblesk bílé barvy na hliněné stěně. Bílá dýka.

Před vstupem do tmavého vchodu jsem zaváhal. Byl jsem stejně nervózní jako hollennijský mladík, který se má setkat s nevěstou, kterou pro něj vybrali při narození. Byl jsem válečník, jenž čelil stovkám démonů, včetně toho nejsilnějšího. Stál jsem tváří v tvář dědici impéria Derzhi a provokoval jej v naději, že mě zabije. Jak je možné, že mě tříměsíční mimino a kněz dokázali tak vyvést z míry?

Než jsem se stačil sebrat a vstoupit dovnitř, vrazil do mě starý, sehnutý muž v cárech, postříkaných mastnotou. Šlápl mi na nohu, pak se zakymácel a rozhodil rukama. Už to vypadalo, že se mi otře o obličej puchýřky posetou tváří. Ucouvl jsem, znechucen zápachem a nemocí, a popadl jej za ruku, aby neupadl.

„Dolgarovu milost, Vaše Ctihodnosti,“ zamumlal. „Omlouvám se. Omlouvám se.“ Jednou rukou se dotkl čela, pak se sehnul a snažil se ustoupit. Nenechal jsem ho však jít. „Prosím, pane…“ Ne příliš jemným pohybem jsem mu zkroutil druhou ruku a vytrhl mu z překvapivě silného stisku svůj kožený balíček, který se právě pokoušel schovat do záhybů špinavého šatu. Naštěstí jsem i přes léto, strávené na pokraji šílenství, neztratil schopnost reagovat. Když jsem pod jeho hadry zahlédl záblesk oceli, rychle jsem se otočil a vykopl mu nůž z ruky. Zaslechl jsem, jak narazil do zdi z hliněných cihel. K mému údivu žebrák rozzuřeně zavrčel a zaútočil na mě. Chytil jsem ho však za ruku a trhnutím jej otočil. Měl jsem jej nyní sevřeného v pažích jako housenku v zámotku.

„Nech toho,“ přikázal jsem a pohlédl mu přímo do černých očí, které nebyly tak sešlé jako zbytek těla. Pak jsem jej odstrčil, sebral nůž a zastrčil si jej za opasek kalhot. Teprve když se s nadávkami odplazil do stínů, opřel jsem se zády o stěnu a několikrát se roztřeseně nadechl. Cenný balíček jsem schoval zpět za košili. To bylo o fous. Byl jsem tak nervózní, že jsem málem spolknul jazyk, když se z nedaleké střechy snesl velký, hnědobílý pták, snad jestřáb nebo sup, a minul moji tvář ani ne na vzdálenost tří dlaní, než se opět vznesl do sluneční záře na konci uličky.

Setřásl jsem ze sebe nepříjemný pocit, který ve mně tato setkání zanechala, a vstoupil do dveří hospody. V tmavé místnosti, která byla sotva tak velká, aby se do ní vešly tři malé stoly a křehce vypadající bedny a sudy, které sloužily jako stoličky, nebyl téměř žádný vzduch. V jednom rohu seděl na sudu veliký muž. Opíral se o stěnu a podle jeho chrápání to vypadalo, že přebral a nyní tvrdě spí. Sotva jsem však prošel dveřmi, zavrčel a zachrčel, aby si pročistil hrdlo. „Horký den, poutníku,“ zamumlal. „Potřebuješ uhasit žízeň?“

„Ano,“ odvětil jsem. „Pohár tvého nejlepšího.“

Zmizel zadními dveřmi, a než jsem stačil najít něco k sezení, co by udrželo moji váhu, praštil o jeden z poškrábaných stolů po okraj naplněným korbelem. Z kapsy jsem vytáhl minci a vyhodil ji do vzduchu. Jak se dalo očekávat, v jeho pohybech nebyl ani náznak pivní otupělosti. Chytil ji stejně rychle, jako když ještěrčí jazyk chňapne po komárovi.

„Odkud přicházíš, poutníku?“

„Z Kareshe,“ řekl jsem. Tolik jsem si zase nevymýšlel. Manganarské město Karesh leželo těsně u hranic s Ezzarií. Věděl jsem o něm tolik, co o jiných městech, a při troše štěstí se tento muž nikdy nedostal dál než dvě ulice od místa, kde se narodil. „Hledám jednoho muže. Řekli mi, že často navštěvuje tvoji hospodu a vyzvedává si tady balíčky. Tvrdí, že máš nejlepší pivo na této straně Zhagadu, i když s tím sládci v Kareshi nesouhlasí. Viděl jsi ho?“

Na zmatené pouti, která začala Catrininými informacemi, jsem se setkal se třemi muži a poslední z nich mi prozradil toto heslo.

„A kdopak ti to řekl?“

„Poslali mě opatrovníci.“

Nechápu, jak jsem toho muže mohl v tmavé místnosti přehlédnout. Sotva jsem však tato slova pronesl, ucítil jsem jeho přítomnost. Seděl u třetího stolu vpravo ode mne a bradu si podpíral rukou. Rychle jsem se na sedadle otočil a překvapením málem převrhl korbel s pivem. Hlídej si záda, blázne. Stal ses neopatrným.

„Nevidím žádný balíček, pane,“ řekl tichý hlas ze stínů.

„Možná jsem chtěl napřed zjistit, o jakého muže jde, než mu svěřím do rukou své záležitosti.“

„Dobrý Feydore, mohu tě poprosit o světlo? Tvá hospoda je stejně tmavá jako hluboké doly Nuradu, kde byl vězněn požehnaný Dolgar.“

Statný hostinský přinesl olejovou lampu z kameniny a postavil ji na špinavý, nožem poškrábaný stůl mezi mne a muže s tichým hlasem. Přenesl na něj i můj pohár s pivem, pak popadl sud a posadil se do dveří hospody. Téměř okamžitě začal znovu chrápat.

Muž, kterého jsem spatřil ve světle lampy, byl oblečen do šatu Dolgarova kněze – kolem hrudi a pasu měl omotané pásy omšelé, otrhané látky – a stejně jako jeho bratři kněží si i on oholil hlavu. Na čele měl popelem namalován tmavý kruh jako připomínku ohně, který spálil hrdinu Dolgara na popel, a jizvy od popálenin na hřbetech rukou byly znamením konce příběhu, kdy oheň proměnil popel z lidského těla v boha. Za znameními a symboly se však skrývalo víc. Nedokázal jsem kněze zařadit do žádné skupiny lidí, kterou jsem kdy poznal. Byl mladší, než jsem čekal. Mohlo mu být tak dvacet pět let. Měl hrubou tvář, plnou hran, kostí a hlubokých propadlin, dolní ret měl vystrčený a znetvořený. Tyto podivné rysy svědčily o tom, že pocházel z rodiny rolníka jako většina kněží nižších manganarských bohů, jakým byl Dolgar. Jeho tmavé, hluboko posazené oči však byly stejně ostré jako čepel Strážcova nože. Dlouhé prsty, které poznaly těžkou práci na poli, měl popraskané a tak zašlé špínou, že ji ani to nejpečlivější mytí nedokázalo odstranit. Nesl však v sobě atmosféru klidu, kterou jsem jen zřídka nalezl u lidí, v jejichž životě hrála rozhodující úlohu tvrdá práce a chudoba. Rolníci, i když byli kněžími, měli jen málo volného času na to, aby nabyli takového klidu.

„Můžete si mě prohlížet, jak dlouho chcete,“ řekl plynným dialektem manganarského venkova. „Nic moc ale neuvidíte. Žádná krása to není, jak říkala moje máma. Nejsem si však jistý, jestli o mé povaze zjistíte něco tím, že na mě budete hledět. Mluví za mne skutky.“

„Pak tedy mluvte,“ řekl jsem.

„Jsem jenom ubohý Dolgarův kněz. Mí bratři a já sloužíme našemu požehnanému pánovi a poskytujeme útulek nevinným, kteří zůstali bez rodiny, ať již v důsledku války, nemoci nebo z jiného důvodu. Nežádáme nic na oplátku, jen abychom byli ponecháni na pokoji a mohli vykonávat svoji práci. Stačí vám to?“

Jeho řeč i pohled byly otevřené a přímé, beze stopy lstivosti nebo skrytých významů. Téměř jsem se cítil vinný, když jsem zostřil smysly a pohlédl hlouběji. Možná již byl v minulosti takto zkoumán. Nevěděl jsem, kteří Ezzarijci přišli na toto místo a vložili rozervaná srdce do kostnatých rukou tohoto muže. Pohlédl jsem však do jeho duše… a on neuhnul pohledem. Bylo to zvláštní… Spatřil jsem dobrého, prostého muže, který neměl žádnou velkou ctižádost. Muže, který měl v duši klid a mír. Nenalezl jsem nic, co by u mě vzbudilo ostražitost nebo strach. Když jsem se však stáhl zpět, udělalo se mi na okamžik mdlo. Byl to stejný pocit, jako když usínáte a náhle máte dojem, že padáte, i když ležíte zády na pevné zemi… nebo jako když v cizí duši seskočím ze skály a narostou mi křídla, která mě zachrání před pádem. Byl jsem přesvědčen, že si za to mohu sám a že příčinou byl stres z opětovného pobytu ve městě. Myslí mi totiž jako záblesky světla prolétly obrázky města, barvy, tváře, válečníci Derzhi s tasenými meči, pták, který mi proletěl těsně kolem tváře, žebráci a bílé dýky namalované na zdech, vlajkách a tvářích.

„To by pro začátek stačilo,“ řekl jsem a napil se piva, abych zakryl náhlou nervozitu. V místnosti bylo velmi horko. „Víte, kdo jsem. Chci říct, že už jste v minulosti viděl lidi, jako jsem já.“ Ze všech ras v impériu se dali Ezzarijci nejsnáze rozeznat, neboť měli po Thridech nejtmavší kůži. Celá léta jsme se bez úspěchu snažili přijít na kouzlo, které by náš vzhled zamaskovalo. K věčné podrážděnosti se nám však nikdy nepodařilo udržet iluzi déle než několik okamžiků.

„Ano,“ řekl. „O vašich tajemstvích však nic nevím a ani vědět nechci.“ Naklonil se blíž. „Řeknete mi teď, proč jste přišel? Nejste obvyklý posel lidí vaší krve. Žádné maličké jste s sebou nepřinesl, že?“

„Ne.“

Nakrčil vyzáblou tvář. „Nechcete nám zabránit, abychom dál vykonávali naši práci, že?“

„Ne. Nic takového.“ Když nyní nastal ten okamžik, nevěděl jsem, co říct. „Povězte… viděl jste… ty, které vám mí lidé přináší…“ Zatraceně, plácal jsem nesmysly.

„Děti. Dolgarovo oko, jsou to jenom děti.“

„Děti… Když vyrostou, jsou v pořádku? Zdravé a šťastné?“ Nebo trhali ptákům křídla, podpalovali své kolébky a navzájem se zabíjeli ještě dřív, než se naučili chodit?

„Staráme se o ně stejně jako o každé jiné dítě, které nám bylo svěřeno do péče. Dáváme jim všechno, co máme: jídlo, léky, někoho, kdo je rád, že jsou naživu.“

„Neodpověděl jste mi.“ Bylo pro mě těžké pohlédnout mu do očí.

„Proč bych měl odpovědět? Přestanete je snad přinášet? Není to, co nabízíme, lepší než druhá možnost? Proč vám záleží na tom, jaký výsledek má naše péče? Neprodáváme je do otroctví. Neobchodujeme s nimi. Náš bůh nám přikazuje, abychom jim dali to nejlepší, a to také děláme.“

Jeho klidná odpověď nebyla projevem nepřátelství, jen vysvětlením. Cítil jsem však… věděl jsem… že se za jeho slovy skrývá něco víc, ale neposkytl mi žádný základ, na kterém bych mohl své přesvědčení vystavět.

„Co vlastně chcete?“ Očividně neměl v úmyslu odpovědět na moji otázku, pokud mu k tomu nedám důvod. A tak jsem pokračoval.

„Před pár měsíci vám přinesli dítě. Novorozeně. Přinesl je učený muž s jedním okem…“

„Pamatuji si ho. Byl to hodný muž. V dětech ani ve městech se nevyznal, jestli si dobře vzpomínám. Projevil jsem mu však úctu a vzal od něj jeho svěřence. Kněz mého řádu nemůže odmítnout prosebníka s jedním okem.“

Po chvíli jsem si vzpomněl, že Dolgarovi nepřátelé mu předtím, než jej spálili, vypíchli jedno oko. Kněží měli štěstí, že jediné, v čem museli svého boha napodobit, byl kruh z popela na čele a popáleniny na rukou.

Napil jsem se piva a zavrtěl na sudu, jenž jsem používal místo stoličky. Znovu jsem si ho prohlédl, seděl však tak nehybně, že téměř splýval se stíny. Nedokázal jsem najít způsob, jak se vyhnout pravdě. Nemohl jsem dělat nic jiného než mu důvěřovat a na oplátku se pokusit získat jeho důvěru.

„To dítě je můj syn. Přišel jsem ho najít a…“ A co? Vzít ho s sebou? Kam? Co jsem věděl o dětech? Během cesty jsem se těmito důležitými otázkami nezabýval. Radoval jsem se, že si na svůj účet mohu připsat o jednu smrt méně, a byl jsem přesvědčen, že až nastane pravý čas, budu vědět, co dělat. Ale nyní na mne tmavooký mladý muž hleděl v klidném očekávání a já to stále nevěděl. „Měl by být se svojí rodinou,“ vyhrkl jsem nakonec.

„Rodina jej nechtěla.“

„Byl jsem za…“ Podrážděně jsem se kousl do jazyka. Nemohl jsem mu říct, že jsem byl v místě, kam žádný normální člověk nemůže vstoupit, a bojoval s příšerami, o nichž se mu ani nezdálo, nebo že jsem se vznášel na kouzelných křídlech ve vzduchu, spleteném z šílenství a hrůzy. Nevzdělaný manganarský kněz by to nikdy nepochopil. „Ani jsem ho neviděl. Má žena ho poslala pryč dřív, než jsem se o něm vůbec dozvěděl. Myslel jsem, že je mrtvý.“

I když byl jeho hlas stále klidný a tichý, zaslechl jsem v něm špatně ukrytý podtón spravedlivého hněvu. „Kdybyste si byl upřímně promluvil s jednookým mužem, který dítě přinesl, pověděl by vám o naší dohodě. Všechno si vždy vyjasníme, ještě než se dítěte dotkneme. Neklademe žádné otázky a na žádné otázky neodpovídáme. Jakmile je dohoda uzavřena, neexistuje už cesta zpátky. Osvobodili jste se od nechtěného břemene. A dítě je rovněž volné.“ Prudce se postavil a odsunul stranou těžký sud, aby se dostal z kouta, ve kterém seděl. „Pokud říkáte pravdu, je mi vás líto. Přišel jste však pozdě. Smím vám před odchodem požehnat?“

Také jsem se postavil a přinutil se ke klidu. Kdybych ho zabil, nijak by mi to nepomohlo. K ničemu by mi nebylo, ani kdybych ho přiškrtil, zmlátil nebo použil jiných forem nátlaku, které mě okamžitě napadly. Cítil jsem, jak se pod mými prsty prohýbá tmavá, borovicová deska stolu. „Je to můj syn. Prosím. Udělám cokoli, co budete požadovat. Musíte…“

„Nic nemusím.“ Naklonil se přes stůl, a tak mě síla jeho slov zasáhla přímo do tváře. „Přísahal jsem, že bude v bezpečí. Nemohu vědět, co jste provedl muži, který ho přinesl, nebo své ženě. Pokud je chlapec vůbec váš syn. Možná máte v úmyslu prostě dokončit váš barbarský zvyk. Nejste jednoduchý člověk, příteli. To vidí dokonce i nevzdělaný kněz, jako jsem já. Vyzařuje z vás násilí. Abych dodržel přísahu, kterou jsem složil bohu, musím proto předpokládat to nejhorší.“

„Nikdy bych mu neublížil. Ani vám. To je to poslední…“

„Přebíráme od vás děti, abychom je chránili před osudem. Nepošleme je zpátky. Můžete si se mnou dělat, co chcete, příteli. Musíte však pochopit, že pokud se nevrátím, žádný z mých bratří nebude už na toto zavolání nikdy reagovat.“ Nabídl mi ruku na znamení míru. „Pokud máte o to dítě skutečnou starost, nechte ho být.“

Nestiskl jsem nabídnutou ruku. Pokoušel jsem se najít slova, důvody, které by pochopil, jimiž bych ho přesvědčil, že pro něj nepředstavuji žádnou hrozbu. Na nic jsem však nepřišel. Ve všem, co řekl, měl pravdu.

Kněz se vydal ke dveřím. Hostinský byl již vzhůru a vítal tři otrhané zákazníky v náhle přeplněné hospodě. Mladý muž, jenž byl mým jediným vodítkem, odcházel. Odstrčil jsem hosty stranou a rychle ho následoval. „Nemohu vás nijak přesvědčit?“

„Ne,“ odvětil přes rameno.

„Pak vám děkuji,“ zavolal jsem za ním.

Těsně u dveří se zastavil a zadíval se na mne.

„Nesouhlasím s vámi. Nejsem tím, za koho mě považujete. Přesto vám děkuji… za to, že berete svoji službu tak vážně. Nemohl bych žádat víc.“

Přijal má slova jako dar, jehož povahou si nebyl zcela jist. Nějaký čas o nich přemýšlel, jako by dar znovu a znovu převracel v rukou a snažil se přijít na to, oč vlastně jde. Po chvíli mi ho opět vrátil. „Nemusíte mít strach. Vyroste z něj dobrý člověk.“

Následoval jsem jej ven do uličky a počkal, až se začlení do davu na široké ulici za rohem. Mluvil jsem vážně, když jsem mu děkoval. Neměl důvod věřit, že nezamýšlím to, čeho se obával. Ale i když by mi svědomí nedovolilo přinutit jej promluvit, neměl jsem v úmyslu vzdát se tak lehce. Jakmile jej proud lidí odnesl z dohledu, proběhl jsem uličkou a splynul s davem těsně za ním.

Kapitola 8

Byl jsem výborný stopař. I když jsem od návratu z otroctví ještě zcela neovládl své smysly, opět jsem dokázal rozeznat místo, kudy oceánem před hodinou proplavala ryba. Poznal jsem, na kterou větev den předtím usedl pták. Slyšel jsem zachvění vzduchu, způsobené pohybem člověka, a rozeznal, že to byla žena, ne muž. V mnoha ohledech čarodějnictví byly mé schopnosti až bolestně průměrné, na podobných schopnostech jsem však pracoval, neboť jsem je potřeboval pro práci. Ale i přesto se mi kněz ztratil, ještě než jsme stačili ujít dvě stě kroků ulicemi Vayapolu.

Stál jsem bezradně uprostřed hemžící se tlačenice nejrušnějšího tržiště v jižní části impéria. Ztratil jsi ho. Měli by tě pověsit za neschopnost. Chvíli jsem se škrábal na hlavě a přemýšlel, co dál. Nakonec jsem dospěl k přesvědčení, že bych se na tomto místě raději neměl zdržovat. Rozestupující se dav a rychlý úprk mnoha kupujících i prodavačů mi prozradil, že se blíží redyikka, derzhijský úředník, pověřený dohledem nad veřejnými trhy. Ze směru, odkud přicházel, se náhle ozvala hlasitá rána a výkřik, z něhož tuhla krev v žilách. Dav se na okamžik utišil. Redyikka pravděpodobně chytil zloděje nebo podvodníka a hned na místě vykonal příslušný trest – usekl obviněnému ruku nebo nos. Taková byla spravedlnost pro ty, kdo nebyli Derzhi. Uplynul sotva okamžik a život pokračoval dál jako dřív… pro všechny, kromě nešťastné oběti. Idiote. Poslední, co potřebuješ, je setkáni s Derzhi.

Bezcílně jsem se chvíli prodíral davem. Pak jsem si koupil pečené kuře od thridské ženy, která se potila nad malou pánví se žhavým uhlím, a skývu horkého chleba od otrhaného manganarského chlapce s jednou rukou.

„Ať tě chrání Dolgar,“ řekl chlapec, když jsem mu zaplatil měděnou mincí z malé hromádky, jež mi zbyla z částky, kterou mi dal Aleksander, když mě poslal domů ze Zhagadu.

Posadil jsem se na teplý kámen vedle chlapce, abych pojedl. „Pověz,“ řekl jsem, „znáš nějaké místo poblíž města, kde žijí Dolgarovi kněží? Možná nějakou poustevnu nebo něco takového.“ Nemohli žít daleko, protože žádost o schůzku se dostala od muže v Teryně ke knězům ve Vayapolu jen za tři dny a Teryna byla vzdálená den cesty.

„Kněží žijí v chrámu,“ odvětil chlapec a ukázal hlavou zpět směrem, odkud jsem přišel. „O žádném jiném místě nevím.“

Chrám. Samozřejmě. Dal jsem udivenému chlapci stehýnko kuřete a zbytek schoval do brašny. Pak jsem se vydal k chrámu hrdinného boha.

Budova chrámu vypadala jen o něco líp než hliněná kůlna, uvnitř však byla zajímavě zdobená. Stěny i strop byly zcela pokryty kousky kovu. Každý úlomek mědi, oceli, hliníku nebo bronzu, který vyznavači Dolgara pracně sehnali, byl zpracován do čtverce nebo trojúhelníku a přilepen na vnitřní stěnu bahnem. Věřící, kteří neměli žádný kov, přinesli alespoň svíce nebo jednoduché keramické olejové lampy, které osvětlovaly kovovou mozaiku jako nitro hvězdy. Uctívači věřili, že se chudý a skromný hrdinný bůh Dolgar jednoho dne vrátí a vyková si novou zbroj, v níž bude bojovat ve válce bohů.

Nalezl jsem hnědě oblečeného kněze, který právě čistil lampy, a zeptal se ho, jestli jeho řád má poblíž poustevnu.

„Chceš snad odevzdat život svatému Dolgarovi?“

„Nacházím se právě mezi životy,“ řekl jsem. „Vždy jsem byl samotář. Možná by byl život poustevníka pro mě to pravé. Nedávno jsem se začal o Dolgara zajímat. Slyšel jsem o jeho bratrstvu a o dobré práci, kterou odvádí.“

Muž byl velmi starý. Jeho pokožka vypadala pomačkaně a hlavu měl plnou skvrn. „Poustevnický život je velmi tvrdý. Je to služba, ne potěšení. Mladí muži, jako jsi ty… vzdělaní, jak je slyšet z tvé mluvy… znají pouze dobré časy. Neví, jaké to je, přiložit ruku k dílu.“ Zrak už očividně také neměl nejlepší.

První hodinu, kdy mě varoval, poučoval a pokládal pět set otázek o mých předcích a bozích, které uctívali, jsem trpělivě přečkal. Nezdálo se, že by toho měl v chrámu hodně na práci. Po dvou hodinách jsem toužil použít nějaké kouzlo, které by umlčelo jeho svaté snobství a přinutilo jej prozradit mi všechna tajemství, stále jsem však odmítal použít svých schopností, abych na něj vyvinul nátlak. Když ale minula třetí hodina a já se stále ani náznakem nedozvěděl, kde bych mohl najít jeho bratry, a když mi nepřestal klást další a další otázky o přesném místě, dni, hodině a minutě mého narození, aby mohl provést nějaké astrologické výpočty, z nichž by se dozvěděl, jestli se opravdu hodím na to, abych se vzdal masa, žen, koupání a vzdělání a vstoupil do bratrstva, jsem překonal své zábrany. Pozval jsem jej na pohár piva, abychom si mohli tyto věci probrat podrobněji. Vyhnuli jsme se Feydorově hospodě a místo toho jsme si našli veselé místo se sudy tak plnými, že uhasily i nesmírnou žízeň muže, který dokázal mluvit sedm hodin o ničem. Nakonec jsem se však dozvěděl, co jsem potřeboval vědět.

*

Noc jsem strávil v pšeničném poli, kde jsem vyspával příliš mnoho pohárů piva, které jsem vypil. Další dva dny jsem strávil na cestách. Nakonec jsem vyšplhal po prudké horské stezce k poustevně. Bezútěšně vypadající budova z šedého kamene byla postavena na vrcholku kopce uprostřed terasovitých zahrad. Na některých políčkách se dala rozeznat změť cibule a brambor, většina však byla porostlá trnitými keři a trávou. Velikost budovy byla ohromující. Tři patra masivních kamenných bloků byla postavena do tvaru U. Vnější zeď byla velmi silná, opatřená železnou bránou a rohovými věžemi. Nebyla to však žádná pevnost. Vnější zdivo bylo ve velmi špatném stavu. Silné popínavé rostliny a plevel prorůstaly kamenem a drolily maltu. Dlouhé úseky kroutící se zdi byly propadlé nebo sesunuté na hromadu.

Na zvuk zvonu u brány nikdo neodpověděl. Po chvilce čekání jsem otevřel zrezivělou bránu a vstoupil na ošumělé nádvoří, které bylo kdysi vydlážděno cihlami. Popraskanou podlahou nyní volně rostl plevel. Na vnitřních stěnách kvetly popínavé rostliny, záhony s bylinami, které se rozprostíraly v řadách mezi hlavním prostorem nádvoří a arkádami, byly smutně zanedbané a byliny přerostly v chuchvalce plevele.

Zastavil jsem se u kruhového zřídla uprostřed nádvoří. „Haló,“ zavolal jsem. Nikdo mi neodpověděl.

V oknech kolem nádvoří jsem nikoho ani nezahlédl, ani nevycítil, a tak jsem prošel stinnými arkádami, otevřel vstupní dveře a vstoupil do staré kamenné stavby. Bylo to jednoduché a prosté místo, jakým poustevny obyčejně bývají, mělo však veliká okna, otevřená vzduchu a modrému nebi jižního Manganaru. Těžké dřevěné okenice, které byly v poněkud lepším stavu než vnější zdivo, se daly zavřít a chránily tak obyvatele před ledovým zimním větrem, který vál z rovin a od řeky. V jedné místnosti jsem nalezl dva dlouhé dřevěné stoly se zasunutými stoličkami. Na policích byly naskládány dřevěné poháry a mísy. Z háků na lampy však visely v těžkých závojích pavučiny a rozléhajícímu se zvuku mých kroků na kamenné podlaze se nedostalo odpovědi. Místo bylo opuštěné.

Dvojité dveře na vzdáleném konci jídelny vedly do kuchyně. Pece však byly vychladlé a poškrábané stoly prázdné. Za jídelnou jsem našel místnost, kde se dříve vyráběly svíce, a další, v níž se vydělávala kůže. Na pracovních stolech se mezi mrtvými mouchami a trusem hlodavců válely zbytky vosku a kůže, lepidla a motouzu. V další místnosti stál stůl pokrytý tmavými skvrnami a na policích zůstalo pár rozbitých nádob. Napřed jsem si myslel, že zde byla kdysi písárna. Když jsem však přejel prsty po tmavých skvrnách, nevycítil jsem slova, nýbrž krev, bolest a smrt. Možná že místnost fungovala jako ošetřovna. Neklidně jsem opustil první patro a vystoupal po hlavním schodišti.

Ve druhém patře středového křídla jsem našel padesát malých místností. V některých ještě na podlaze ležely tenké slaměné matrace, ale většina byla prázdná. Ve třetím patře jsem našel ubytovnu dětí. Na každé straně střední chodby se nacházela dlouhá místnost. Byly to velké, vzdušné pokoje, otevřené rannímu slunci. Zůstalo zde jen pár malých, potrhaných matrací. Dřevěnou podlahu pokrývala sláma a u stěny stál vratký stůl, na kterém asi obyčejně stával džbán s vodou a mísa na umývání. V jednom koutě jsem našel hadrovou panenku, vycpanou slámou a ohlodanou myší. Tvář, namalovaná na látce, se na mě usmívala. A na stěnách… mé srdce, stažené smutkem, se usmálo. Na dlouhých vnitřních stěnách byly uhlem a opálenými klacíky namalovány obrázky: tváře a postavy, načrtnuté jednoduchými čarami, slunce a stromy a podivní koně. A všechno bylo promícháno se stovkami rozmazaných otisků prstů. Starý kněz si ze mě udělal blázna. Od doby, kdy se zde Dolgarovi kněží starali o děti, uplynula celá léta, ne dny.

Cítil jsem se prázdný a unavený zbytečnou cestou. Na chvíli jsem se zastavil u jednoho z oken. Zahleděl jsem se na zelené pláně Manganaru a dovolil teplému odpolednímu větru, aby vysušil můj zaprášený pot. Výhled z poustevny byl ohromující. Široké záhyby řeky Dursk se leskly v poledním slunci. Na každé straně řeky se až k Vayapolu táhla široká, obdélníková pole pšenice. A přímo pod kopcem na západě vedla Císařská cesta, široká, rovná silnice, jež vedla ze Zhagadu v pouštním srdci Azhakstanu k úrodným krajům na východě. Když už děti, které zde přebývaly, nemohly být součástí světa, mohly alespoň pozorovat, jak se kolem nich mění.

Ztratil jsem ho. Na toto místo se žádné děti nevrátí.

*

O tři dny později jsem seděl sám ve stínu dlouholisté nagery u zřídla na křižovatce cest. Pil jsem studenou vodu a přemýšlel o dilematech, jakými byly peníze, smysl života a stesk po domově.

Z několika zenárů, které jsem měl, mi už skoro nic nezbylo. Bylo by hloupé utratit je, když jsem neměl ani ponětí, kam jít. Po návratu do chrámu jsem žádného kněze nenašel. Od staré ženy, která čistila lampy, jsem se dozvěděl, že už tam žádný kněz skoro deset let nebyl; Dolgar nebyl tak oblíbený jako novější bohové Derzhi. A ani v uličce jsem na stěně nenašel namalovanou žádnou bílou dýku a o hospodu se staral úplně jiný hostinský. Vyptával jsem se na Dolgara a jeho následovníky snad každého člověka ve Vayapolu, nic jsem se však nedozvěděl. Nakonec jsem se rozhodl, že nejlepší bude, když se vrátím zpět do Teryny a pokusím se nalézt nějakou stopu tam. A tak jsem se vydal na cestu. Ale již po několika mílích jsem zpomalil. Byl jsem si jistý, že nenajdu žádného z lidí, kteří mě ke knězi dovedli.

A co se týče smyslu mého života, i kdybych syna našel, co bych mu mohl nabídnout? Kněz měl pravdu. Studoval jsem válku. Žil jsem jí. Dýchal jsem jí. Každý den jsem trávil zdokonalováním se v umění zabíjet. Jaký život by to pro dítě byl? Ať raději zůstane s nevzdělaným knězem dobrého srdce než s mužem, který se dennodenně stýká s démony.

A protože jsem neměl žádné peníze ani smysl života, bylo obtížné bojovat se steskem po domově. I přes trest, který dopadne na moji hlavu za hanbu, kterou jsem si přivodil, jsem toužil po stromech, zeleni, dešti a tichých dnech. Nikdy jsem neměl v úmyslu znovu opustit svůj domov. Ezzarijští Strážci se jen zřídka vydávali za hranice země, a to i v dobách, kdy nás bylo víc než jen jeden. Náš život a síla byly propojeny se stromy, kopci a prací, kterou jsme v Ezzarii vykonávali. Musel jsem se vrátit domů a pomoct svému lidu zjistit, co nás v budoucnosti čeká, ať už se to chtěl dozvědět, nebo ne. Od chvíle, kdy jsem opustil Col’Dyath, se mi sice žádné sny nezdály, pronásledovaly mě však vzpomínky na vše pohlcující temnotu. Nabyl jsem přesvědčení, že musím studovat, pátrat a pohlédnout hluboko do svého nitra, i kdybych se měl načas podřídit Caddokovu slídění. Velmi mě však rozrušilo, když jsem si uvědomil, že už si nedokážu představit sám sebe v Ezzarii, při práci na polích, při sezeních s Caddokem. Bylo pro mě nemyslitelné vrátit se zpět a žít v jednom domě se ženou, kterou jsem už nepoznával. Byla to patová situace.

A tak jsem seděl u zřídla, pil vodu a pozoroval přitom otrhanou rodinu s prázdnýma očima, jak nastupuje zpět do vozu. Tři bratři, jejich ženy a děti byli očividně na cestě do pohraničních území, kde hodlali najít nový život. Toužil jsem po obyčejných starostech a nadějích, které je provázely.

Inspirace často přichází jako blesk z čistého nebe, nikdy se mi však nestalo, že by řešení problému přišlo v tak barevném provedení. A to doslova. Zrovna když jsem se naklonil, abych si do poháru nabral vodu z mechem obrostlého rybníčku, vedral se mi do mysli obraz příšery. Měla dlouhý krk, kožená křídla a z tlamy jí sršel oheň. Nebyla živá ani nenaháněla strach. Byl to jen obraz z derzhijské legendy. Usmál jsem se a zašeptal slova, která by pravděpodobně kdokoli, kdo by je slyšel, považoval za velmi podivná. „Kdepak jste, můj pane? A proč mě po tak dlouhé době hledáte?“

Pár měsíců po návratu do Ezzarie jsem zaslechl, že se dědic impéria Derzhi oženil s ohnivou mladou šlechtičnou, která mi pomohla zachránit mu život. Jako svatební dar jsem Aleksanderovi poslal malou nefritovou figurku gyrské bestie, mýtické příšery z jedné derzhijské legendy. I když jsem k ní nepřiložil žádný lístek ani jméno, byl jsem si jistý, že bude vědět, kdo ji poslal, a že mu postačí jen se jí dotknout a pronést správná slova a bude vědět, kde mě najít. Vyprávěl jsem mu o takových kouzlech, když jsme unikli z Capharny, a právě tímto zaříkáním jsem očaroval i figurku gyrské bestie. Nevěděl jsem, jak dlouho mu bude trvat, než dorazí na místo, které jsem do zaříkání vložil, stejně jsem však neměl kam jít. Byl jsem šťastný, že jsem díky této události mohl odložit těžká rozhodnutí na později. A tak jsem se během půl hodiny vydal na setkání s mužem, který mě kdysi koupil za ubohých dvacet zenárů.

*

Místo, které jsem pro kouzlo vybral, se nacházelo přímo pod strmými norami na hranicích Ezzarie v divokých pustinách jihozápadního Manganaru. Bylo vzdáleno jen dva dny cesty od mého domova. Nemohl jsem tušit, kde se bude Aleksander nacházet, pokud někdy použije mé kouzlo. Nechtěl jsem však, aby bylo místo naší schůzky příliš vzdáleno od Ezzarie. Pokoušel jsem se vybrat opuštěné místo, kde by si nikdo setkání derzhijského prince a ezzarijského čaroděje nevšiml. A tak jsem vybral opuštěnou zříceninu s názvem Dasiet Homol, neboli „Místo sloupů“.

Dasiet Homol bylo další místo, které po sobě zanechali starodávní stavitelé. Místo, které vybrali pro stavbu rovné řady dvojic sloupů, dlouhé čtvrt míle, se nacházelo uprostřed neúrodné planiny beze stromů, která byla příliš kamenitá pro rolníky, příliš suchá pro pastevce, příliš holá a příliš chudá na přírodní zdroje, než aby přilákala lovce bohatství nebo obchodníky. Sloupy představovaly obyčejné válce z bílého kamene, u vrcholu poněkud zúžené. Jediným zdobením byla řada značek dokola celého sloupu v úrovni očí průměrně vysokého muže. Značení na každém ze sloupů se nacházelo v té samé výšce. Všechny ostatní míry místa byly podobně přesné. Dvojice sloupů byly od sebe vzdáleny tisíc mezzitů, což bylo asi třicet kroků, každý sloup v řadě byl postaven dva tisíce mezzitů za svým předchůdcem a byl sedm set mezzitů vysoký. Sloupoví bylo orientováno přesně od severu na jih. Procházelo nízkými kopci a plytkými údolími bez jediného přerušení, kromě míst, kde se některé sloupy zřítily pohybem země. Bylo to zvláštní místo, postavené z nepochopitelných důvodů. Ezzarijští učenci se celé roky pokoušeli rozluštit tajemství Dasiet Homolu a strávili zde přitom měsíce kopáním, měřením a studováním značek. Sebrali dějiny a legendy Derzhi a Basranni a dalších pouštních lidí, kteří již dávno vymřeli. Nikdo však nenašel poblíž ani stopu po městě nebo jiném osídlení, ani žádný klíč k rozluštění značek, jež byly na každém sloupu jiné.

Zatímco jsem čekal na Aleksandera, běhal jsem každý den nahoru a dolů kopci a neúrodnými planinami, abych si udržel vytrvalost, sílu a rychlost. Běhal jsem mezi řadami sloupů a přemýšlel o nich a o lidech, kteří je postavili. Nemohl to být jednoduchý úkol vytvořit, přepravit a postavit tak masivní sloupy a vyrovnat je s takovou přesností od severu k jihu. Co je k tomu přimělo? Vycítili snad sílu, která tepala v tom kousku země stejně jako v lesích Ezzarie? Jako u všech ostatních zřícenin přetékalo i toto místo melyddou. Cítil jsem ji ve stínech, které se plazily po úbočí kopců, jak slunce putovalo po nebi. Cítil jsem ji v teplém kameni, o který jsem se opřel zády po hodinách, strávených během. Cítil jsem ji v tichých, majestátních obrysech na pozadí hvězdného nebe, když jsem v noci bděl, a v šepotu větru, jenž si hledal cestu dlouhým sloupovím. Přejel jsem prsty po značkách a snažil se rozluštit jejich význam, i když jsem věděl, že po něm pátrali historikové již stovky let a neučinili žádný pokrok. Dasiet Homol byl plný hlubokých tajemství.

Čekal jsem osm dnů. Běhal jsem, spal, lovil zajíce a ptáky, abych nevyčerpal zásoby, a opakoval zaříkání a cvičení, abych si pročistil mysl. Vrátil jsem se k dlouho zanedbávaným cvičením z mládí a vytvořil kruh ze svatého ohně a poklekl do jeho středu, jako Verdonne v dlouhém boji mezi nebem a zemí. Modlil jsem se za moudrost, abych rozpoznal budoucí stezku životem, a sílu, abych se po ní dokázal vydat. Prosil jsem o trochu přízně i Verdonnina syna Valdise, který ustoupil stranou, aby umožnil smrtelné matce ujmout se právoplatného místa na nebeském trůnu. Nebyl to čas zoufalství, šílenství nebo žalu, jako měsíce na Col’Dyathu. Byl to „mezičas“. Mezi životy. Mezi obavami. Mezi žaly. Možná že mým skutečným osudem bylo stát se poustevníkem. Ve dnech, které jsem strávil během a sněním, jsem si uvědomil, že necítím k nikomu žádné pouto. Žil jsem jenom pro vzduch a nebe, hvězdy a sny.

Ach ano, když přišla noc, opět jsem snil o ledovém zámku a zářících zjeveních, která v něm žila, a o prohlubující se temnotě, plížící se ponurou krajinou. Tentokrát jsem netrpěl horečkou. Vyhledával jsem tyto sny. Potřeboval jsem je pochopit. V tichu divočiny jsem se otevřel a jak jsem naslouchal, začal se z mých snů ozývat hlas plný dobré nálady. Bouře přichází, šeptal. Dny se zkracují. Podíváme se spolu do světa, ještě než se zhroutí? Nevěděl jsem, jak mu odpovědět. A i kdybych to věděl, neměl jsem ani tušení, co bych mu řekl.

Téměř s lítostí jsem osmého dne těsně po setmění naslouchal dusotu kopyt. Když jsem však pomyslel na Aleksandera a život, který s sebou přinášel, cítil jsem, jak se má zmrzlá krev rozehřívá. Čím víc se zvuk kopyt blížil, tím víc jsem toužil opustit své rozjímání a zjistit, co jej ke mně přivádí.

Kapitola 9

Seděl jsem na kopci poblíž dvojice sloupů, stojící uprostřed řady, a pozoroval jezdce, jak rozbíjí tábor u pramene, vyvěrajícího ze země v malém hájku zakrslých vrb. Tmavé stíny se míhaly ve světle táborových ohňů, jež hořely na úbočí kopce, a tiché hlasy vojáků, ulehajících ke spánku, se rozléhaly travnatou krajinou. Nemohlo jich být víc než deset. Nedalo se čekat, že by derzhijský princ cestoval sám.

Velký měsíc visel nízko nad východním obzorem, když jsem konečně zaslechl kroky, mířící k vrcholku kopce. Objevil se jediný muž. Nic neřekl a stíny sloupů mu zakrývaly tvář, poznal jsem však jeho postavu. Byl vysoký, štíhlý a elegantní, silný a nebezpečný jako shengar. Khelidové měli v plánu udělat z prince nového nositele Pána démonů, a tak na Aleksandera uvalili zlé kouzlo. Čas od času se začal proměňovat ve zvíře, v shengara. Někdy na základě vnějšího popudu, jindy zcela náhodně. Málem jej to zničilo. Khelidové a jejich démoni si zvolili jeho proměnu velmi dobře. I když se kouzla již dávno zbavil, stále se podobal spíše divoké horské kočce než jakémukoli jinému, většímu nebo zuřivějšímu zvířeti. Na okamžik se zastavil. Možná obdivoval tmavé řady kamenných sloupů, táhnoucích se na obě strany, nebo se snažil přijít na to, kde jsem. Aleksander nebyl váhavý muž. Nedržel by se zpátky kvůli nebezpečí, které by se mohlo ve stínech skrývat, nebo úžasu nad obrovitostí stavby. Když však měsíc vyšplhal po obloze za mými zády, zahlédl jsem v jeho ruce záblesk oceli. Překvapilo mě to.

„Koho jste očekával, že najdete na místě, kam vás gyrská bestie zavedla, můj pane?“ Vstoupil jsem do měsíčního světla a roztáhl doširoka prázdné ruce.

„Je opatrnost nejtěžší lekcí kralování, nebo jenom nejbolestnější?“ odvětil.

„Myslím, že existují těžší i bolestnější lekce než opatrnost. Stojí však za to ji studovat a rozhodně by neměla být opomíjena.“

Přistoupil blíž, avšak stále nevkročil mezi sloupy. Pohnul se do strany a přinutil mě otočit se za ním. Měsíční světlo mi nyní ozařovalo tvář. Nečekal jsem takovou ostražitost. „Jsi sám?“

„Jistě. Nepřivedl jsem s sebou na uvítanou ani hordu pomstychtivých Ezzarijců, ani žádného démona,“ odvětil jsem.

„Samozřejmě že ne.“ Zasunul meč zpět do pochvy a zasmál se. Nebyl to však lehký smích, jímž čelil Pánovi démonů. Byla v něm opatrnost, stejně jako v jeho postoji.

Vydal se směrem ke mně mezi sloupoví. Když byl ode mne vzdálen jen pár kroků, klesl jsem na koleno. „Je mi ctí a potěšením vás opět vidět, můj pane.“ Nepoděkoval jsem mu za navrácení Ezzarie, neboť bych ani nedokázal najít správná slova, kterými bych svůj dík vyjádřil. Kromě toho jsem si byl jistý, že by můj vděk nepřijal. Dlužili jsme jeden druhému tolik, že se to ani nedalo spočítat.

Položil mi ruku na rameno a pobídl mě, abych vstal. Pečlivě si mě prohlédl od hlavy k patě a na tváři se mu objevil známý pokroucený úsměv. „U Druyových rohů, vypadá to, žes vedl stejně mizerný život jako já. Věřil jsem že až se příště setkáme, budeme vypadat líp, než když jsme se viděli naposledy – jako princ, jenž málem přišel o hlavu, a bývalý otrok, který právě získal svobodu od nejpyšnějšího a nejtvrdohlavějšího pána v impériu.“

Aleksander byl vždy všímavý a dokázal velmi dobře posoudit i sám sebe. Pokaždé mě však vyvedlo z míry, že byl můj soukromý život otevřenou knihou pro někoho, kdo v sobě neměl ani špetku melyddy. Neměl jsem ale v úmyslu zatěžovat ho svými problémy. A co se týkalo Aleksandera, měsíční světlo potvrdilo, co svými slovy naznačil. Viděl mnoho smrti a v poslední době toho moc nenaspal.

„Nevidím žádnou krev ani chybějící údy,“ řekl jsem. „Mohlo by to být horší.“ Musel jsem strávit osm dnů meditováním, abych tomu dokázal uvěřit.

Princ pokynul hlavou. „Pojďme se projít. Potřebuji si protáhnout nohy. Zítra se musím vydat do Kuvaie.“ Nikdy nedokázal zůstat chvíli v klidu. Procházeli jsme se měsíčními paprsky, jež prosvětlovaly noc mezi sloupy, a ticho mezi námi viselo jako těžká opona. Zajímalo mě, co jej trápí.

„Doufám, že je princezna v pořádku, můj pane.“

„Ta dračice? Je stejně tvrdohlavá jako vždycky. Když jsem ji naposledy viděl, rozbila tři lampy a málem podpálila pokoj, protože jsem odmítl vyslechnout její návrh na pronajmutí nevyužité půdy farmářům. Byl jsem v sedle šest týdnů, ani jedinou noc jsem nestrávil se ženou, ani jediný den neminul, abych se neocitl uprostřed nějakého hloupého, nesmyslného, krvavého sporu, a čím mě uvítá? Hodinovou přednáškou o tom, že je třeba využít úrodné země k něčemu užitečnému a umožnit chudým nakrmit rodiny, když pro ně majitelé půdy nehodlají nic udělat.“

„Zní to jako dobře promyšlený plán.“

„Ten zatracený návrh je brilantní… samozřejmě že je.“ Aleksander potřásl hlavou a unaveně se zasmál. „Je to ta nejbáječnější žena v impériu. Ano, řekl jsem jí to. Je to už tak zatraceně dávno, co jsme se viděli naposledy. Vsadím se, že se jí už podařilo zasadit a sklidit pět úrod. V Zhagadu se začínají šířit klepy, že si budu muset najít novou manželku, protože mi ještě nedala dědice. Ve skutečnosti jsem s ní za poslední dva roky nestrávil ani jedinkrát tři noci za sebou. Lydia říká, že by stejně dobře mohla počít s větrem.“

Nedokázal jsem na to odpovědět.

„A co ty a královna… vyřešili jste své problémy?“

„Já nemohu…“

„Ach, vy stydliví Ezzarijci. Pokud nechceš, abych se dozvěděl pravdu, měl by sis zahalit tvář. Věci nedopadly tak, jak jsi doufal, že?“

Minuli jsme další sloup. Princ zmlknul. Rozhodl jsem se věci dál neprotahovat. „Proč jste mě zavolal, můj pane? I když vás rád vidím, pochybuji, že byly důvodem našeho setkání novinky v rodině… bez ohledu na to, jak vzrušující jsou.“

Zastavil se a otočil se ke mně. Pohlédl na mě tak pronikavě, až jsem nabyl dojmu, jako by mu v jantarových očích zazářilo Strážcovo světlo. „Musel jsem tě vidět a slyšet tvůj hlas, abych dokázal posoudit, zda jsou mé vzpomínky skutečností, nebo jen opilým snem, který mi zůstal z prohýřeného mládí. Musel jsem se ujistit, že jsem nebyl podveden.“

Sloupovím se prohnal neklidný vítr. „A co jste spatřil?“

„Jsi mužem, kterého znám. A to znamená, že můj problém nebude mít jednoduché řešení.“

„Vysvětlíte mi to?“

Opět vykročil. „Myslel jsem, že se poté, co jsme se zbavili Khelidů, vrátíme zpět k našim životům. Že budu mít čas přemýšlet o tom, co potřebuji a co chci v budoucnu dělat. Na otce však dolehlo… silně dolehlo… vše, co se před dvěma lety stalo. Jak byl napálen Kastavanem a jak málo stačilo, aby došlo ke katastrofě. Už nemá pro kralování srdce. To je v pořádku, protože už nejsem malé dítě. Vím, jak se přetvařovat a držet jazyk za zuby. Nikdo nepochybuje o pravdivosti mých slov, když tvrdím, že vykonávám otcovu vůli. Na nějakou dobu jsme měli klid. Procestoval jsem impérium, abych se ujistil, že si jsou všichni vědomi, že jsem byl při pomazání prohlášen otcovým nástupcem a že jej zastupuji.“

Zatímco princ mluvil, přidal do kroku. „Brzy jsem však nabyl dojmu, jako by se každý šlechtic v impériu dozvěděl o otcově slabosti a rozpoutal vlastní rebelii. Začali si navzájem krást území a bojovat o hranice, které byly stanoveny už před lety. Porušovali obchodní dohody, z nichž měli všichni zisk, jen aby rozpoutali válku, která nebyla ku prospěchu nikomu. Kradli koně a unášeli děti, aby je vyměnili za různé ústupky. Šlo o hloupé hádky, které ústily v nesmyslná krveprolití. Zdálo se, jako bychom se vrátili v čase o pět set let. Na letním Dar Hegedu byli tři šlechtici zabiti v souboji a jeden baron mi odporoval tak drze, že jsem jej musel poslat do vyhnanství. Na zimní Dar Heged se dokonce pět rodin odmítlo dostavit.“

Takže na jeho lehkém srdci a silných ramenou ležela tíha impéria. „Nechtějí dovolit, abyste s císařem dále soudil jejich spory.“

„Podřídí se jen tehdy, když dorazím s vojáky a meči. Musím je od sebe odtrhnout a přinutit, aby si spolu promluvili a uvědomili si vlastní pošetilost. Někdy mě však i přesto odmítnou poslechnout a já je k tomu musím přinutit.“ Aleksander se zastavil a opřel zády o jeden z kamenných sloupů. „To se však dá zvládnout. Většina z nich ustoupí, když jim dokážu, že se nezaleknu trochy krve, ať už jejich nebo své. Určitá míra rozruchu se dala při vší té nejistotě očekávat. Impérium má v čele neviditelného císaře a mladého následníka trůnu. Pokud se situace nezhorší a já se budu přesunovat dost rychle, podaří se mi vše dostat pod kontrolu…“

„Ale?“

„Objevil se nový problém.“ Opět se na mě upřeně zahleděl. „Pověz mi, Seyonne, co víš o Yvoru Lukashovi?“

„Nic. Co je to?“ Slova pocházela z nějakého podivného manganarského dialektu.

„Řekli mi, že to znamená ‚meč světla‘ nebo něco takového.“ Naposledy na mne pohlédl a opět vykročil. „On a jeho stoupenci jsou mi osinou v zadku. Vzal si do hlavy, že napraví všechny křivdy v impériu přes noc. Chce rozdělit obilí těm, kdo za ně nedokáží zaplatit, odebrat soudnictví šlechtě Derzhi a předat je místním lidem, změnit zákony a učení, které se mu nelíbí… osvobodit otroky. Otcovi rádci po mně ječí, abych ho zlikvidoval. Jak se dalo očekávat, má velkou podporu lidu. Dlouho mi však nestál za to, abych se o něj zajímal. Proti většině jeho cílů nic nenamítám, ale jeho metody jsou velmi divoké. Ukradl několik kusů dobytka a ovcí a osvobodil pár otroků. No a? Byly to malé přestupky a dráždil tím jenom šlechtice, kteří se zachovali špatně. I když jste s mojí ženou přesvědčeni o opaku, nechci, aby lidé hladověli. V posledních měsících však Lukashovo chování překročilo únosnou mez. Přepadává vozy s vybranými daněmi. Pálí domy. Unáší šlechtice. Okrádá karavany obchodníků. Silnice už nejsou bezpečné.“ Princ se zastavil na vrcholku rozeklaného kopce těsně za poslední dvojicí sloupů na severním kopci Dasiet Homolu. Založil si ruce na prsou a jeho rozzlobená tvář dostala v měsíčním světle rudý nádech. „Nestrpím to.“ Derzhi byli pyšní na své cesty a klidná obchodní spojení s nejvzdálenějšími částmi impéria, o ziscích, které jim tento obchod přinášel, ani nemluvě.

Ale Aleksander ještě neskončil. „A ještě k tomu to vypadá, jako by znali nejbolestivější místa impéria, v nichž se mohou vrtat. Sotva se mi podaří uklidnit jeden konflikt mezi hegedy, objeví se Yvor Lukash a rozpoutá nějaký jiný. Vím, že v impériu existují nespravedlnosti, které musí být napraveny. Každý den na sobě cítím tvé oči. Ale jak mohu barony přesvědčit, že mám vše pod kontrolou, když nedokážu těmhle otrapům zabránit, aby narušovali mírumilovný obchod a cestování? Nemohu napravit věci, za které bojují, když uvádějí impérium do zmatků.“

„Jsou Karn’Hegeth a Basran opravdu ztraceny?“

„Tři provincie včetně Karn’Hegethu a poloviny Basranu jsou pod nadvládou baronů, kteří se již odmítají podřídit impériu. Spálili jim pole a přepadli karavany. Obchodníci se jejich území vyhýbají, protože se bojí banditů. Jsou izolováni. Pokud se mi však nepodaří zastavit řádění Yvora Lukashe a jeho nájezdníků, budu je muset připojit zpět k impériu násilím. A to znamená vést občanskou válku s vlastními lidmi. Mluvíme tady o nejstarších, nejloajálnějších rodech, které byly po stovky let spojenci císařů. Pokud je neudržím…“

Pořád jsem nechápal. Aleksander věděl, že mým cílem nikdy nebylo zajistit nadvládu Derzhi. „Proč jste za mnou přišel, můj pane? Tyto věci jsou mimo…“

„Protože jsem si myslel, že jsi to ty.“

Zamrazilo mě i přesto, že v sobě vítr, prohánějící se sloupovím, stále nesl teplo dne. Začal jsem protestovat, ale princ mě zvednutím ruky umlčel.

„Poslechni si, jak mi vězňové a svědci popsali Yvora Lukashe. Je štíhlý a poněkud nadprůměrné výšky. Má dost síly na to, aby se pustil do křížku s býkem, a přitom se pohybuje rychleji než blesk. Má tmavé, rovné vlasy, rudozlatou kůži a jeho temné, hluboce posazené oči mají jiný tvar, než je obvyklý u Derzhi. Jediným pohledem dokáže paralyzovat. Jeho meč je všude. Vidí věci, které se ještě nestaly. Slyší tlukot srdce v tichu. Naslouchá sténání ubohých a zná srdce lidí. Nemilosrdně bere a štědře rozdává. Dokáže zmizet před očima a v okamžiku se dostat z jednoho místa na druhé, jako by měl křídla.“

„Přísahám, můj pane…“

„Chápeš, proč jsem musel přijít? Abych se přesvědčil.“ Potřásl hlavou. Zlatá náušnice a zlaté vinutí ve válečnickém copu se zaleskly v měsíčním světle. „Doufal jsem, že Yvor Lukash nejsi ty, ale zároveň by pro mne bylo jednodušší, kdybys to byl ty. Pak bych tě mohl přesvědčit, abys toho nechal. Nedokázal jsem uvěřit, že bys mě chtěl zničit. Pokud to však nejsi ty, pak nevím…“

„Můj princi! Pozor! Špehové!“ Vzhůru kopcem běžely tři stíny s tasenými meči. Derzhijští válečníci. Dva z nich se postavili mezi Aleksandera a mě. Třetí mě od něj odtrhl, povalil na zem a tvrdě mi šlápl botou na krk. Podařilo se mi otočit hlavu do strany, takže jsem viděl, jak další dva z Aleksanderových mužů smýkli někým na zakrslou trávu a kamení u jeho nohou. „Je to Ezzarijec, můj pane. Našli jsem ho, jak se schovává dole pod kopcem. Vystřelil šíp vaším směrem. Myslíme si, že je to jeden z těch prokletých psanců.“

Vězeň jim plivnul k nohám. „Kdybych na něj mířila, můžete si být jistí, že už by bylo po něm. S radostí bych obětovala život, kdybych mohla prolít královskou krev Derzhi.“

Začal jsem tlouct čelem o zem a klít tak barvitě, že všichni zmlkli. Jak mohl být svět tak absurdní? Vězněm byla Fiona.

*

„Tahle žena… tohle nedochůdče… má hlídat tebe? Má posuzovat tvé činy, jako bys byl nějaký panoš nebo akolyta v Athosově chrámu, který si ani nedokáže pořádně utřít zadek? Nemůžu tomu uvěřit.“

I když mi Aleksanderovo rozhořčení lichotilo, bylo velmi nebezpečné. Nepovažoval jsem za moudré připomenout mu, že on sám o mně ještě před pár okamžiky pochyboval. Kdo ví, co si o mně musel myslet, než se mi podařilo uklidnit vrtošivý jazyk a vysvětlit, že jediný, koho Fiona mohla nějak ohrozit, jsem byl já sám. Řekl jsem mu, že mi někteří z mých lidí stále nevěří, že jsem se v bitvě s démony dopustil několika chyb a že mi proto bylo zakázáno bojovat. Prozradil jsem jen tolik, aby pochopil, proč jsem o Fioně nevěděl a proč považovala za nutné sledovat mě, když jsem vyrazil na naši soukromou schůzku.

„Nemusíte si dělat starosti, můj pane.“

Stejně dobře jsem se mohl pokoušet uklidnit shengara sušenkou. Očividně se ještě výbušné povahy nezbavil. Pochodoval sem a tam před strážným ohněm, jako by byl připraven vyrazit do boje s mými nevyzpytatelnými krajany, kteří mě prohlásili za neschopného boje s démony.

„Copak nevidí, kdo jsi? Ví, co jsi uvnitř mě dokázal? Jak jsi bojoval nekonečné dny s Pánem démonů, až v tobě nezůstala téměř ani kapka krve? Athosovy koule… měl bych jít a říct jim, jaké to bylo.“ Zastavil se a zamračil na zuřící Fionu, která ležela se svázanýma nohama a rukama poblíž ohně. „Nebo mám tuhle holku pověsit a zbavit tě jí? Mohl bys říct, že ji sežral shengar.“

„Ne, můj pane. Tento problém si musí vyřešit moji lidé mezi sebou. Vážím si však vaší nabídky.“ Jeho jedovatost mě pobavila, ale podařilo se mi potlačit úsměv.

„Už by vlastně měla být po smrti. Sovari svým mužům určitě napráská za to, že nechali žít zabijáka, který po mně vystřelil.“

„Nestřílela po vás. Přes všechny chyby je Fiona úzkostlivě poctivá.“ Tvrdila, že střílela po zajíci, a tak se dva vojáci vydali hledat důkazy. Najdou je, ale ne proto, že by Fiona opravdu střílela po zajících, jak tvrdila. Důvodem bylo jedno město v Kuvaii, které vypálili poté, co jeden z obyvatel vystřelil šíp na derzhijského prince. Nechtěl jsem, aby se totéž stalo Ezzarii. „Ať vám to odpřísáhne a pak ji můžete nechat jít. Ručím za ni. Prosím, můj pane.“

„Byl bych radši, kdybys mě o to nežádal. Ne potom, co ti provedli.“ Aleksander si naposledy rozčileně odfrknul a nechal nás o samotě. Vydal se zjistit, proč to vojákům tak dlouho trvá.

Jakmile byl z doslechu, Fiona přerušila své rozzuřené mlčení. „Jak se opovažujete obhajovat mě před tímhle vraždícím barbarem?“

„Zajímavé. Derzhi tvrdí, že barbaři jsme my.“ Dřepl jsem si k ní a uvolnil provazy, které se jí krutě zařezávaly do štíhlých paží. Neuráčila by se použít melyddu, aby si udělala pohodlí. „Má pravdu. Měla jsi štěstí, že ti za tvoji hloupost nerozpárali břicho a nepověsili tě za střeva. Neudělali to asi jen proto, že nikde kolem není strom dost vysoký, aby byla celá věc dostatečně zajímavá.“

„A vy jej přesto nazýváte přítelem a oslovujete ho ‚můj pane‘. Pohrdám vámi.“

„Když už musíš poslouchat věci, po kterých ti nic není, tak se alespoň dívej a naslouchej pozorněji. Možná se něco naučíš. Svět je plný divů, které ani ty, ani tví učitelé nechápete.“

„A jedním z nich je Ezzarijec, který se plazí u nohou derzhijského vraha.“

„Nevíš nic o plazení, Fiono, a stejně tak neznáš respekt. Raději bys ho však měla trochu ukázat. Princ ti neublíží… protože jsem ho o to požádal… ale jeho muži by nemuseli projevit tolik pochopení, kdyby zaslechli tvé urážky. Svým dětinským chování neponižuješ jenom sebe, ale i všechny Ezzarijce. Co tím chceš dokázat?“

„Měl byste mě raději zabít. Mám spoustu důkazů o vašich zločinech. Jestli je předám radě, prohlásí vás za něco víc než jen šíleného.“

„Šílenec. To si o tobě myslí?“ Aleksander ke mně zezadu přistoupil a já proklel naši nepozornost. Princ hodil na zem před Fionu velkého zajíce s hrudí čistě proklatou šípem. Střelila po mně pohledem a já doufal, že ukáže trochu soudnosti a bude držet jazyk za zuby. Nebylo jednoduché vytvořit iluzi a vést přitom rozhovor. Důvěřoval jsem Aleksanderovu slovu, ale ne jeho temperamentu. Ne když byl pod tak očividným tlakem.

„Stejně jako všichni šílenci i já tvrdím, že se mýlí.“

Aleksander pokynul jednomu z mužů, aby Fionu rozvázal. Mávnutím ruky jsem ho však poslal pryč a udělal to sám. Ezzarijci nemají rádi, když se jich dotýká někdo jiný než vlastní lidé. Podal jsem jí falešného zajíce a ona jej odhodila do tmy. Doufal jsem, že ho žádný z mužů nepůjde hledat. Nerad bych byl nucen udržovat kouzlo, dokud ho neupečou a nesní.

Jakmile jsem Fionu rozvázal, vstala a chtěla odejít. Aleksander jí však dal okusit svůj nesouhlas. Popadl ji za ruku a povalil zpět na zem. „Jestli se odsud hneš, nechám tě svázat do kozelce, milá dámo. Sice jsem Seyonnovi vyhověl, svojí drzostí jsi mě však pořádně rozčílila. Dokud se neuklidním, zůstaneš sedět tam, kde na tebe vidím. Možná že ovládáš nějaké čarodějné kejkle, ale já mám silné paže, rychlé nohy a výbušnou povahu.“

Neobtěžoval jsem se vysvětlit mu, že by tak jako tak nezašla moc daleko. Ne, dokud jsem byl poblíž.

*

„Neřekl jsi mi všechno, že?“ zeptal se princ poté, co nám z titulu následníka trůnu zajistil místo u ohně, pečenou koroptev a víno, datle, fíky a chléb, jimiž jsme zasytili hlad. Jeho muži se opět odklidili z doslechu, zabalili se do přikrývek nebo se ujali tichých hlídek v měsícem ozářené pustině.

„Ne.“

Povzdychl si a natáhl se na záda na zem. „Proč bys měl? Nesvěřoval ses mi, ani když jsi byl otrokem, takže to jistojistě neuděláš ani teď, když jsi volný.“ Obrátil se na bok a podepřel si hlavu dlaní. „Ale možná tak pro mě bude jednodušší o něco tě požádat. Chtěl jsem to udělat už dřív, byli jsme však poněkud hrubě přerušeni. Když tví lidé neví, co s tebou, mohl bys snad zvážit moji nabídku.“

„O co jde?“

„Chci, abys mi pomohl zastavit Yvora Lukashe.“

„Ať si myslíte, co chcete, nemůže to být Ezzarijec.“ Cítil jsem, jak mě v zádech pálí Fionin nesouhlasný pohled. „My takovým způsobem nepracujeme. Zachraňujeme mysl a duši, to ano. Ale zaplést se do světských záležitostí, prolévat krev, unášet a dělat ostatní věci, které jste popsal, by bylo odsouzeno jako zkaženost Jak si jistě vzpomínáte, mí lidé se ke mně chovali, jako bych byl mrtvý, přestože jsem byl do otroctví uvržen bez vlastního přičinění. Nedokážu si představit, že by stejní lidé, kteří mě odsoudili, souhlasili s činy tohoto muže, i když bojuje za dobrou věc. Ezzarijci nezištně válčí už tisíc let, jen ne v takových bitvách.“

„Ale je to čaroděj. O tom není pochyb.“

„Je to chytrý a talentovaný bandita, což není totéž.“

„Příběhy však vypráví…“

„Tyto příběhy rozšiřují lidé, kteří v něj chtějí věřit. Touží po tom, aby se jeho sliby vyplnily. Až se ukáže, co všechno dokážete vy, budou o vás vyprávět to samé.“

Aleksander se převrátil na záda a rozesmál se. Tentokrát zněl jeho smích lépe. „U Athosova světla, Seyonne. Kéž by v impériu existovalo víc lidí, kteří by mi věřili stejně jako ty. Lydia o mně tvrdí, že jsem ten nejtvrdohlavější muž, který kdy žil v píscích Azhakstanu. S tebou se však nemohu měřit. Stále běháš?“

„Musel jsem se udržovat v dobrém stavu.“

„Naposledy jsme závodili sotva dva týdny poté, co mi do břicha zabořili oštěp.“

„A mě mučili šestnáct let hladem Derzhi.“

„Dostanu se na druhý konec těchhle ruin dřív, než ty zvedneš své ubohé ezzarijské kosti ze země.“

„Dovolím si s vámi uctivě nesouhlasit.“

Fiona si pravděpodobně myslela, že jsme se zbláznili. Aleksander si stáhl boty a hodil je po ní. Vyrazili jsme. Napřed jsme běželi k jižnímu konci sloupoví, pak přes mírný kopeček a malým údolím mezi sloupy. Aleksanderův dlouhý, elegantní krok se mohl měřit s mojí lehkostí a rychlostí. Proběhli jsme bránou na jihu a drželi se těsně vedle sebe, dokud jsme nedorazili k severnímu konci. Pak jsme se vydali zpátky k táboru. V tu chvíli jsem mu unikl, a když se konečně svalil na zem vedle mne, seděl jsem už u ohně a odpočíval. „U Athosova světla. Trávím příliš mnoho času v sedle.“

„Jsem rád, že jsem vás opět viděl, můj pane,“ řekl jsem. „A slyšel vaše ubohé výmluvy.“

Zazubil se na mě, poplácal mě po zádech a odpotácel se do stanu.

Aniž bych vrhl byť jen jediný pohled na šokovanou Fionu, natáhl jsem se na přikrývky, které pro mě rozložili, a poprvé za poslední tři měsíce jsem se opravdu dobře vyspal.

Kapitola 10

Zamlžené, úzké údolí bylo pro bandity dokonalým úkrytem. Mezi prudkou malou říčkou, stromy, jež ji lemovaly, a strmými svahy se ukrývala čtyři ošumělá obydlí. Hlavní vstup do údolí chránily útesy, takže bylo snadné jej strážit. Místo bylo dobře ukryto v labyrintu propojených údolí, která se proplétala kuvaiskými horami. Druhá cesta byla mnohem obtížnější. Příkrá stezka vedla severním koncem údolí a umožňovala uniknout ze skalnatého srdce vysočiny. Byla však tak pokroucená, že by člověk potřeboval orla, který by mu ze vzduchu ukazoval cestu. Celé údolí se rozprostíralo hluboko pod vrcholky hor a před všetečnýma očima bylo ukryto pod vznášejícími se závoji mlhy. Pokud ovšem oči nepatřily čaroději, kterého už od pěti let cvičili rozeznat, co ostatní nedokázali.

„Není jich víc než dvacet,“ zašeptal jsem Aleksanderovi, který ležel na skále vedle mne a hleděl dolů do svíjející se šedi. „Pět lučištníků je ukryto ve skalách přímo u vstupu do údolí – tři vlevo, dva vpravo. Spolu s hlídkami na vnější straně údolí to dělá osm lidí. Šest mužů, kteří právě dorazili, je ještě u koní v nejsevernější části údolí. Tři jezdci jsou zranění.“ V těžkém vzduchu jsem cítil krev a bolest. „Dva muži jim z největšího domu vyšli naproti. Jsou…“

Chtěl jsem říct, že jeden z nich je muž, pro kterého jsme přišli. Yvor Lukash, „meč světla“, vůdce psanců. Nedokázal jsem však vysvětlit, odkud to vím. V místě, kde stál, jsem však cítil přítomnost něčeho silnějšího. Neřekly mi to smysly. Byla to snad má zkušenost? Tušení? Už bych měl vědět, že zjev nebo domněnky mohou často klamat. V bitvách s démony byly obraz věci, jak ji chápeme, a její předpokládaná poloha jen zřídka pravdivé. Tady však šlo o lidi, takže by mi lidské instinkty mohly být užitečnější.

„Mezi stromy na jihozápadě je další muž. Myslím, že si šel ulevit. V druhém domě mohou spát další muži. Dva menší domky jsou rozhodně prázdné.“

„Zatraceně! Měl bych tě s sebou brát na každou výpravu,“ zašeptal princ. „Za měsíc bychom vyčistili všechna jejich doupata.“

„Můj pane, mám váš slib.“

„Ano, ano. Jsem tady, abych si s nimi promluvil. Co nejmenší krveprolití. Opravdu nechceš jít s námi?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nemohu.“ Musel jsem vybojovat vlastní bitvy. Kdybych se do těchto záležitostí zapletl, jen bych tím všechno zkomplikoval. „Alespoň dokud nebudete připraven si s ním promluvit.“

*

Při cestě na jih jsme o tom dlouze debatovali. Obešli jsme Vayapol a setkali se se zbytkem Aleksanderových mužů. Asi padesát derzhijských válečníků na nás čekalo na úpatí pásma rozeklaných zelených kopců. Aleksander získal od jednoho z vězňů informaci, že má Yvor Lukash v kopcovité krajině Kuvaie hlavní tábor. Nebylo to místo, kde by jej člověk zrovna hledal. Bylo vzdálené od velkých měst a zdejší lidé byli známí spíš výrobou hudebních nástrojů a zpěvem než uměním boje.

Řekl jsem princi, že lidé, jejichž snahou je osvobodit otroky a napravit nespravedlnost, nejsou mými nepřáteli. Nepozvedl bych proti nim meč ani bych neprolil jejich krev. Slíbil jsem však Aleksanderovi, že mu pomohu setkat se s těmi, kdo podkopávají jeho snahu přinést lidem dalekosáhlejší mír… a moji naději, že je předurčen stát se vladařem, jakého naše ubohá historie ještě nepamatuje. Slíbil, že se s nimi napřed pokusí promluvit, pak teprve sáhne po meči. Pro Derzhi to byl velký ústupek.

Fiona po celou cestu zuřila. Aleksander přikázal, aby jí přivázali ruce k sedlu a jejího koně vedl jeden z vojáků. Nebyl jsem si jistý, jestli Fiona pochopila, jak ji tím Derzhi urazili – pouze nejnebezpečnějším vězňům a nejubožejším osobám, jimiž se nejvíce pohrdalo, nebylo dovoleno vést koně. Určitě však rozuměla pohledům, které šklebící se vojáci vrhali po jejím mužském oblečení, a jedovatému smíchu nad jejím ponížením. Mohla pouta kdykoli přetrhnout melyddou, nikdy by se však neuráčila to udělat. Melydda byla určena pro boj s démony. Její chlad by dokázal spálit džungle Thridu.

Po prvním dni jsem Aleksandera požádal, jestli by alespoň nemohla jet s námi, místo aby byla obklíčena zírajícími vojáky. „Oceňuji vaši snahu pomoct mi, můj pane, ale doufám, že se mi jednoho dne podaří své problémy vyřešit. A někdy je výhodou mít někoho, kdo může dosvědčit, že jsem se nepaktoval s rai-kirah.“

„Ty bys jí dovolil poslouchat naše rozhovory?“

Zrudnul jsem. „Myslím, že už to stejně dělá.“

„To umí?“ Neklidně se ohlédl přes rameno.

„Vyzná se ve spoustě věcí a jednou z nich je poslouchání. Proto ji vybrali.“ Pořád jsem nepřišel na ostatní důvody. Nebo proč se úkolu ujala s takovou vervou.

*

Fiona ležela na vrcholku holé skály vedle mne a mžourala do mlhy. Pokud viděla nebo slyšela něco jiného než já, nic neřekla. Dva z Aleksanderových válečníků stáli mezi stromy za námi a hlídali nám záda.

„Zaútočíme, dokud jsou rozptýlení příjezdem mužů a nejsou pohromadě. Rychle jim dokážeme, že jsme v přesile, a budeme spolu moct mluvit, jak dlouho jen budeme chtít.“ Aleksander mávl rukou a jeden z vojáků mezi stromy ze sebe vydal ptačí výkřik. Zněl dobře. Neexistoval důvod, proč by jeho volání mělo někoho zarazit. Z dálky zakřičel rivinjay. Opět zněl dobře. Hláška se ozvala ještě v několika podobách. Pak jsem ucítil, jak se Derzhi, kteří až do té chvíle čekali v lese za vstupem do údolí, vydali tiše a opatrně k táboru psanců. Princ se rovněž pohnul, připraven připojit se dole ke svým mužům, jakmile ti zajmou vnější hlídky.

Někdo však musel hlášky zaslechnout zahlédnout pohyb nebo něco podobného, protože jsem náhle uslyšel ostrý varovný výkřik a odněkud z údolí vyrazila vlna kouzla, která málem oslepila můj vnitřní zrak. Čarodějové! Ranní slunce začalo propalovat mlhu a odkrývat muže, prchající do úkrytu stromů.

„Vaše Výsosti, stáhněte je!“ zavolal jsem přes rameno, Aleksander však už mizel dolů stezkou mezi stromy a já se neodvažoval zavolat hlasitěji. „Fiono! Běž ho varovat! Pospěš si! Povraždí je.“ Lučištníci se postarají o první vlnu jezdců Derzhi a až zjistí, jaké přesile čelí, mohli by čarodějové s takovou mocí na zbytek válečníků svrhnout skály.

Zaváhala a já ji popadl za rameno. „Je mi jedno, co cítíš ke mně nebo k Derzhi. Spousta lidí zemře, jestli něco neuděláme. Skutečná zkaženost může začít stejně dobře mlčením jako skutky. Teď jdi. Já musím zůstat tady a být připraven.“

Odstrčila moji ruku. „Nemusíte mě poučovat, mistře Seyonne.“ Sklouzla dolů po skále, postavila se na nohy a zůstala v podřepu, dokud se nedostala ke stromům.

Otočil jsem se zpět a nahlédl opět přes okraj útesu. Nastražil jsem všechny smysly. V prvním jasném záblesku jsem zahlédl dva muže, stojící před domem a čekající na přátele, aby je mohli uvítat. Něco mi na nich připadalo zvláštní, ale známé. Musel bych si je však prohlédnout mnohem pečlivěji, než jak jsem to udělal při zběžné prohlídce, která stačila Aleksanderovi.

Nemusel jsem čekat dlouho a ucítil jsem, jak se válečníci Derzhi stahují z okrajů lesa a tep jejich srdce opět splývá s životem ve stromech. Krátce na to se ke mně Aleksander připlížil a pohlédl přes okraj. „Doufám, že je to důležité. Už jsme je skoro měli.“

„Ne, neměli. Vidíte, jak se mlha rozplývá?“

„Neviděli by nás.“

„Slyšeli vás. Nějak se o vás dozvěděli a čekali na vás. Měl jste pravdu, jsou to kouzelníci. Podívejte se…“

Psanci byli nyní varováni o přítomnosti Derzhi a chystali se zmizet v kopcích. Zpoza hradby stromů vyklouzli muži, ale jen natolik, aby se dostali ke koním a k zadnímu východu z údolí. Šlo o systematický ústup. Napřed se stáhly hlídky, které stály na stráži vně údolí. Pak ustoupili lučištníci ze skal a zaujali pozici uprostřed tábora. Pak se opět pohnuly vnější hlídky, po nich zase ostatní. Střídali se. Byli klidní, opatrní a tiší. Muž, který se schovával mezi stromy, vyrazil ke koním při prvním zvuku poplachu. Vrátil se zpět na koni a vedl s sebou dva další. Konečně vystoupili ze stínů dva muži, jež stáli před domem. První z nich, malý muž se širokými rameny kováře, se vyhoupl na koně a pobízel ustupující hlídky, aby si pospíšily. Druhý muž se vyhoupl na koně až poté, co se jeho muži dostali za něj. Byl oblečen úplně stejně jako ostatní. Na sobě měl volné jezdecké kalhoty a opásanou tuniku. Přes rameno měl přehozený luk, u pasu mu visel dlouhý nůž a k sedlu měl v pochvě připevněný meč. Dlouhé, rovné, černé vlasy mu volně splývaly do půli zad. Byl štíhlý, prostřední výšky, ale z každého svalu v těle mu čišela síla.

„Tohle je váš muž,“ zašeptal jsem.

Yvor Lukash zůstal tiše sedět v sedle. Naklonil hlavu na stranu, jako by poslouchal, pak pomalu přejel pohledem stromy a vrcholky skal.

„Hlavu dolů,“ zasyčel jsem. Řekl jsem to nejtišeji, jak jsem dokázal, psanec však stejně trhl hlavou vzhůru a pohlédl přímo na mě.

Nikdy dřív jsem jeho tvář nespatřil. Byla hubená a tvrdá. Bronzovou kůži měl napnutou na vysokých lícních kostech. Propadlé tváře zdůrazňovaly pevnou, vystouplou bradu a dlouhý, zahnutý nos. Měl tmavé oči. Aleksander měl pravdu. Byl to Ezzarijec. Šokovalo mě však ještě něco jiného. V okamžiku, kdy pohlédl mým směrem jsem jej poznal. Obklopoval jej klid, jako korona obklopuje měsíc noc před bouří. Na tváři nezáleželo. Meč světla… bílá dýka. Muž, který obrátil koně, a následoval své spolubojovníky, byl kněz, který měl mého syna.

„Za nimi,“ řekl Aleksander, vyskočil na nohy a hnal se dolů stezkou mezi stromy. „Nesmíme je ztratit.“

„Počkejte…“ V mysli jsem měl zmatek. Nemohl jsem riskovat, že by Aleksander muže zranil, na druhou stranu jsem jej však nechtěl ztratit. Neuměl jsem to s dětmi, neměl jsem domov ani jsem nevěděl, jak vyléčit probouzející se dětskou duši. Měl jsem však meč a silnou paži, abych synovi zajistil bezpečí. Nespočinu, dokud nezjistím něco o lidech, kteří se o něj starají.

Zatímco jsem stál a hleděl na postavy na koních, které mizely do hor, princ už se pohyboval hustým, borovicovým porostem. Kdybych jen dokázal vykouzlit svá křídla…

„Copak je?“ zeptala se Fiona „Nemíníte snad poslechnout pána?“

„Pojď, nebo tě stráže odtáhnou,“ řekl jsem a ustoupil od okraje útesu. Neměl jsem křídla, a tak jsem se musel spolehnout na nohy a koně. Musel jsem přijít na způsob jak, u Verdonnina jména, dostat kněze z Aleksanderova dosahu na tak dlouho, abych se dozvěděl, kdo a co je.

Vyrazil jsem za Aleksanderem a dostihl ho asi napůl cesty mezi vrcholkem skály a jednotkami, ukrytými při vstupu do údolí. Princ se hnal dolů stezkou porostlou kořeny. Jeho cíl byl jasný. Zápasil jsem se slovy a plány. Jak bych ho mohl přesvědčit, aby mě nechal jít za psanci samotného? Ať už by Aleksander vedl s mužem, který stál v čele rebelie, jakýkoli rozhovor, rozhodně bych přitom nenašel vhodnou chvíli zeptat se na dítě nebo se pokusit zjistit, který Ezzarijec by riskoval bezpečí svého národa a válku proti démonům tak neuváženými činy. O podobných věcech se nedá diskutovat za neklidného příměří nebo pod imperiálním dohledem. A i kdyby se mi podařilo Aleksandera přesvědčit, aby se držel zpátky, jak bych si získal důvěru rebelů? Pokud by Yvor Lukash přišel na to, že jsem jej pronásledoval spolu s princem Derzhi, byl bych pravděpodobně mrtvý dřív, než bych otevřel ústa. Spíš by mi naslouchal, kdybych byl otrok, ne svobodný muž.

Myslel jsem, že budu mít nějaký čas si celé dilema promyslet. Ušli jsme však sotva dvacet kroků, když jsem kus před námi, přímo za zatáčkou, kde se stezka zužovala mezi ohromnou kamennou stěnou a prudkým srázem, ucítil pohyb vzduchu. Silné kouzlo. Pronikavý klid.

Aniž bych uvažoval o důsledcích nebo jiných možnostech, popadl jsem Aleksandera za paži a umlčel jej zvednutou rukou. Fiona a dva strážci Derzhi nás dohonili a téměř do nás zezadu vrazili. Střelil jsem očima po hromadě kamení a modlil se, aby Aleksander pochopil, co mám v plánu. Pak jsem překvapenému princi vytrhl z ruky meč a opatrně a rychle ho sekl čepelí do tváře. Od levého oka k bradě se mu nyní táhl mělký, ale silně krvácející šrám.

Aleksander si přitiskl ruku k ráně, pohlédl na krev, pak na meč v mé ruce. „Zatraceně, co to…“

*

„Nikdy se nevrátím zpátky,“ vykřikl jsem a umlčel tak princův výbuch. Jeden z derzhijských strážců povalil Fionu na zem a druhý mi přitlačil mocnou paží hlavu k zemi. Upustil jsem princův meč, ale další muž mi i přesto přišlápl ruku nohou. Vyplivnul jsem z úst hlínu a krev, zatímco se strážci pokoušeli vykloubit mi paže a utrhnout hlavu. „Vsaďte mě zpět do želez,“ vykřikl jsem. „Ale nemyslete si, že mě udržíte navždy. Impérium je v plamenech. Nejsem sice Yvor Lukash, ale otroci budou osvobozeni, ať už to udělá on nebo já.“ Vzdoroval jsem strážcům jen natolik, aby mi zůstalo trochu dechu a nezacpali mi ústa. Čím drzejší budu, tím líp. „Už nikdy vám nebudu sloužit, lorde Vanye.“

Dovolil jsem vojákovi, aby mi přitlačil koleno mezi lopatky a sevřel mi ruce za zády, zatímco mi druhý zkroutil hlavu v úhlu, který bych považoval za nemožný. Na krku jsem ucítil nůž. Na okamžik se mi zastavilo srdce. Aleksander zbledl a ztuhl zuřivostí. Po jedné straně obličeje mu stékala krev. Zíral na mě, jako bych byl sám Pán démonů, který oživl. Zaslechl jméno, kterým jsem jej oslovil? Jméno mrtvého muže, který stál na počátku našeho přátelství. Všechno záleželo na tom, jestli poslouchal.

Důvěřujte mi. Myslete. I když nerozumíte, vzpomeňte si, co už jsme spolu zažili. Víte, že bych vám nikdy neublížil.

Zatímco jsem si toužebně přál, aby mě pochopil, pokynul princ strážcům. „Přivažte ho ke stromu a vyplaťte mu padesát ran. Pak jej tady nechte, ať vykrvácí. Ať ho vlci poučí, jakou cenu skutečně má. Mám lepší věci na práci než pečovat o uprchlého otroka. Varoval bandity a my teď budeme muset oznámit princi Aleksanderovi, že jsme zklamali. Nebude se mu to líbit. Říkal jsem mu, že je zbytečné pokoušet se dohodnout s psanci.“

Když chtěl Aleksander někoho oklamat, vložil do toho celou duši. A nějakým podivným způsobem jsem to byl vždycky já, kdo to odnesl. Strážci byli dobře vycvičeni, a tak se i přes svůj údiv neodvažovali zpochybnit princovu soudnost, přestože o sobě mluvil ve třetí osobě. Připoutali mi ruce k jedné z větví vysoko nad našimi hlavami. Než začali s bitím, Aleksander mě obešel kolem dokola, jako by se chtěl ujistit, že jsem opravdu dobře spoutaný. Zastavil se a jeho zkrvavená tvář byla v úrovni mé. Mocné paže, pevně založené na hrudi, mu zdobily zlaté náramky. Vstoupil jsem do jeho duše. Byli jsme si bližší než bratři, otec se synem nebo manžel s manželkou. Nepotřeboval jsem slyšet slova, abych pochopil otázku v jeho očích. Jsi si jistý?

„Řekněte princi, že impérium nepřežije, dokud v něm bude vládnout nespravedlnost,“ řekl jsem. „Ale pokud obrátí pozornost k potřebným, pokud bude důvěřovat těm, kdo mu věří, pak jeho sláva nikdy nepohasne.“

„Padesát,“ řekl, pak se otočil na podpatku a zamířil dolů stezkou. Ruka mu spočívala na jílci meče, nikdo se jej však nepokusil zastavit. Brzy zmizel mezi stromy.

Žádná kouzla nedokáží otupit bolest takového bití. Má snaha povznést se nad ni byla brzy rozdrcena rozervanou kůží a pohmožděnými svaly. Aleksander mi nemohl uložit menší trest. Ne když jsem ho zranil. Cítil jsem, jak nás ze stínů pozorují, a věděl, že ani tito špehové by nic jiného nepřijali. Hloupý nápad. Existovaly stovky méně bolestivých způsobů, jimiž jsem mohl dosáhnout setkání s Yvorem Lukashem. Neměl jsem však čas o nich přemýšlet. Aleksander musel uvěřit, že pro něj budu špehovat jeho nepřátele. A ti, co nás sledovali, museli nabýt přesvědčení, že za svůj zločin zemřu. Neměl jsem ani ponětí, jak se mi podaří dát všechno do pořádku, až se dozvím, co potřebuji.

Nakonec strážci skončili a následovali prince z šeré mýtiny. Potácel jsem se na hranici vědomí a připadalo mi, jako by bití pokračovalo do nekonečna. Zkalenou myslí mi prolétla myšlenka, že pokud mě Yvor Lukash nepřijde zachránit, budu si připadat jako ten největší idiot, který se kdy narodil. Neměl jsem žádný důkaz, že člověk, kterého jsem v lese vycítil, byl skutečně onen kněz. Byl jsem o tom však přesvědčen. Nemohl jsem si být jistý, jestli se nechá ošálit, ale bylo jasné, že se derzhijský válečník při mém bití nedržel zpátky. Pokud jej rozervaná kůže a bolestivé sténání dokáží přesvědčit, pak možná přijme i můj příběh. Visel jsem za ruce z větve stromu a mé zbité tělo bylo zahaleno mlhou bolesti. V tu chvíli jsem i já sám byl přesvědčen, že umírám.

Mysl jsem měl příliš otupělou, než abych se pokoušel vymyslet nějaký příběh pro případ, že se skutečně někdo objeví. Sotva jsem dokázal utřídit myšlenky natolik, abych kouzlem přerval lano, které mě poutalo. Když se mi to podařilo, potupně jsem se svalil na zem, pokrytou pichlavým kobercem borovicového jehličí. Musel jsem si pospíšit a udělat ještě jednu věc, než někdo přijde. Každý pohyb byl pro mne agonií, která mi kradla dech, přesto jsem však vsunul ruku do košile a vytáhl odtud kožený balíček. Musel jsem jej zahrabat. Ale jakmile jsem jej sevřel v ruce, musel jsem si odpočinout.

V hlubokém příkopu po straně stezky spokojeně bublala říčka. Záležitosti smrtelníků, které se děly kolem ní, se jí netýkaly. Je udivující, jak rychle se tak příjemný zvuk může proměnit v největší muka. Měl jsem sucho v ústech a vyprahlé hrdlo. Můj klam a složité plány ustoupily žízni po vodě. Začal jsem se po břiše plazit k příkopu. Snažil jsem se obrnit proti bolesti, asi po deseti krocích jsem se však stejně musel zastavit. Zabořil jsem tvář do paží. Chvěl jsem se. Nebyl jsem schopný se už ani pohnout. Záda mě tak pálila, že jsem měl chuť křičet. Netušil jsem, kde jsem upustil balíček… papír s Aleksanderovou pečetí… klíč ke svobodě. Odplazil jsem se ještě několik mezzitů, pak jsem svěsil hlavu přes okraj příkopu. Neměl jsem sílu ani vůli odtáhnout se. Zoufale jsem toužil po vodě.

A právě v tu chvíli se mi pod nosem objevil plechový hrnek s vodou. Řevem, který mi naplňoval sluch, ke mně dolehl tichý hlas s měkkým přízvukem manganarského venkova. „Hledáš tohle?“

Kapitola 11

„Přece ho nechceš vzít s námi?“

„Máš snad jiný nápad?“

„Zabij ho. Je to jenom další derzhijský zabiják, který přišel, aby nás zlikvidoval. Byla jich celá tlupa. Co víc potřebuješ vědět?“

„Něco konkrétnějšího. Má několik otázek, na něž hledá odpověď. A kromě toho to vypadá, že se s přáteli, pokud to vůbec byli jeho přátelé, nepohodl. Trocha přemýšlení a naslouchání je někdy stejně užitečná jako krveprolití. Přiveď koně.“

„Jsi zatracený blázen, Blaisi.“

„Byl by to ztracený den, kdybys mi to aspoň jednou nepřipomenul.“

Tento rozhovor spolu muži vedli nad mými zády. Ruce, jež mi nabídly požehnaný doušek vody, mě také odtáhly kousek stranou. Hlava mi nyní nevisela dolů, nýbrž spočívala na složeném plášti. Cítil jsem se, jako by mé tělo protáhli mlýnskými kameny. Alespoň mi však stále ještě fungoval sluch.

Někde zpoza mne zaznělo třesknutí kouzla. Bál jsem se, že se mi rozskočí hlava. Ležel jsem obrácený tváří k zemi, takže jsem neviděl, jak muž, jenž o mně tolik pochyboval, odešel. Zaslechl jsem dusot kopyt. Jak sem tak rychle dostali koně? Zvuk, který kopyta vydávala, byl však na koně příliš tichý… a ve vzduchu jsem ucítil jiné zvíře. Kozla? Byl jsem zmatený. Napadlo mě, že by nebylo špatné na chvíli omdlít.

Pod nosem se mi však opět objevil hrnek a přiměl mě ještě chvíli zůstat. „Jak jsi mě našel? Netvrď mi, že jsi mě sledoval až z Vayapolu. Vím, že to není pravda.“

Bylo jasné, že předstírání by k ničemu nebylo. Pozvedl jsem hlavu a dovolil mu, aby mi do úst nalil chladnou tekutinu. „Děkuji,“ řekl jsem. „Jak se ti daří zamaskovat se na tak dlouho? Žádnému Ezzarijci, kterého znám, se nikdy nepodařilo udržet masku déle než čtvrt hodiny.“

Rozesmál se. Byl to příjemný, upřímný smích. „Takže chceš hrát hry? Trochu si zašpásovat? Odpovědět na otázku otázkou, co?“ Chtěl jsem mu pohlédnout do tváře, neměl jsem však odvahu otočit hlavou. Bál jsem se, že mi upadne. „Řeknu ti jedno. Nejsem Ezzarijec.“

„Ale vypadáš…“

„Není pochyb o tom, že máme společné předky. Nejsem však jedním z vás. Nikdy jsem v Ezzarii nežil. Ani předtím, ani potom, co ji napadli Derzhi. Jsme velmi rozdílní.“

Začal prohrabávat koženou brašnu, jež ležela na zemi kousek od mého nosu. Zranitelná pozice, v níž jsem se ocitl, se mi vůbec nezamlouvala. Ležel jsem s odkrytými zády a tváří obrácenou k zemi. Tak mocný čaroděj by si se mnou mohl dělat, co by se mu zachtělo. A byla to má vlastní vina. Muž se postavil, vydal se k příkopu a lehce sklouznul po jeho příkrém svahu. Za okamžik byl zpátky. Málem jsem vyskočil přímo na nohy, když mi na záda přitiskl ledově studený, mokrý kus látky. Nakonec měl ještě tu drzost, že mi začal rány otírat. I když to od něj bylo velice milé, byl neuvěřitelně nešikovný.

„Promiň,“ řekl, když jsem se neúspěšně snažil spolknout sténání a kletby. „Taková zranění se hojí lépe, když jsou čistá. Ale myslím, že to už víš. Tolik ran…“ Obkroužil prstem protnutý kruh na mém rameni. „Tohle nebylo první bičování, které jsi zažil.“

„Ne.“

Les žil odpoledními zvuky. Dvě sojky se hádaly ve stromě přímo nad námi. Větve vrzaly v sílícím teplém větru. Brouci a cvrčci cvakali a vrzali v trávě a v borovicovém jehličí. Můj zachránce vyždímal látku a narudlá voda stekla do trávy. Pak kus látky pevně přitiskl na moji pravou lopatku, odkud mi stékaly teplé potůčky krve dolů po boku. Tohle nebyly ezzarijské způsoby… dotknout se cizí krve bez očištění… nechat rány otevřené, aby se k nim dostal vzduch… a nepoužil ani jasnyrový kouř, jímž by odehnal démony. Muž na mě opět promluvil, ale já se začal třást a zrak se mi zamlžil. Snažil jsem se, seč jsem mohl, ale nepodařilo se mi udržet oči otevřené. Obestřel mě závoj otupělosti, jenž přehlušil mužův hlas a zvuky lesa a znecitlivěl mé sténající svaly a kosti. V jednom okamžiku mi problesklo hlavou, že nemám ani ponětí, co se stalo s Fionou. Byl jsem však rád, že je pryč. Na místo, kam mám namířeno, by mě rozhodně nechtěla následovat. Odněkud zpoza mě se ozval hlas. Myslím, že zašeptal: „…spi…“ Nebyl jsem si však jistý, protože jsem usnul.

*

Z příštích několika hodin si toho moc nepamatuji. Když jsem se čas od času probudil, obestírala mě tma a já si byl jistý, že mě konečně dostala démonská příšera a chystá se mě svrhnout do propasti. Jednou se mi zdálo, že se škvařím v dračím ohni, pak jsem měl zase pocit, že mě žíravým jedem potřísnil ohromný had. Dlouhou dobu jsem byl přesvědčen, že visím za nohy v pavučině ohromného pavouka a že nemohu dýchat. Žaludek jsem měl až v krku a plíce stažené pevnými provazci pavoučího hedvábí.

„Klid, příteli.“ Silné ruce mi svíraly zápěstí, dokud jsem se opět nepropadl do snů, plných mrazivého teroru. „Takové sny bych nechtěl mít ani za všechno císařovo zlato,“ zaslechl jsem jeden z vytrácejících se hlasů.

„Svaté hvězdy, Blaisi, uspi ho. Málem jsem přišel o hlavu, když jsem se ho pokoušel dostat na koně. Myslím, že mi vyrazil zub.“

*

Konečně se mi podařilo otevřít oči a přinutit je, aby také otevřené zůstaly. Ještě se mi sice nevrátil cit, ale celé mé tělo pulzovalo v rytmu srdečního tepu. Uvědomil jsem si, že se skutečně ještě nechci úplně probudit. Potácel jsem se na hranici snů a s nezájmem tolik vlastním spáčům jsem si uvědomil, že mě uložili na tenké lůžko na hliněnou podlahu pod trámovou střechou. Místnost osvětlovala jediná svíčka a to, co jsem v její záři zahlédl, na mě velký dojem neudělalo: místnosti vévodil hrubý, sazemi začouzený krb, jemuž za komín sloužila díra ve střeše, a kolem se povalovala hromada zvířecích kůží, ohlodané kosti, zablácené boty, otlučené hrnce a nevábně vyhlížející pytle pšenice a ovsa. Jejich obsah byl zčásti vysypaný na podlahu a jedna odvážná myš se nevšímavě krmila zásobami. Oharek svíčky byl postaven na převráceném soudku od piva. Ústa jsem měl plná měděné pachuti krve a na tvář se mi přilepila pavučina. Lechtala mě pod nosem a dráždila ke kýchání. Hrozná představa. Zavřel jsem pevně oči a snažil se odehnat jakoukoli myšlenku na kýchnutí.

Nakonec se mi podařilo sama sebe přesvědčit, že přece jen dokážu všechno ignorovat, opět usnout a vyhnout se tak bolesti, jakou dokázalo způsobit jen padesát ran bičem. Právě v tu chvíli se však někdo pokusil ze mne stáhnout tenkou přikrývku, kterou přese mne přehodili. Přikrývka se mi však přilepila na pravé rameno a při odkrytí s sebou vzala pořádný kus kůže a strupu. Trhl jsem sebou. Náhlý pohyb mě prudce vrátil zpět do reality. I přes přísnou disciplínu mi chvíli trvalo, než jsem si uvědomil, že na mne někdo mluví.

„Promiň, promiň, promiň. Nechtěla jsem ti ublížit. Jen jsem tě přišla zkontrolovat, jak mi to dobrý Blaise přikázal. ‚Zastav krvácení a postarej se, aby nedostal horečku.‘ To mi řekl a já udělala, přesně co mi přikázal. Žádná horečka. Žádná bolest. Neříkej mu, že jsem ti ublížila. Látka přischla. To je všechno. Nechtěla jsem ti ublížit.“

Pootočil jsem hlavu a pohlédl na ženu, jež mi klečela u boku. Hleděla mi na záda a mumlala omluvy. Kolébala se přitom dopředu a dozadu a okusovala si klouby na ruce. Kolem tváře jí v mastných pramenech visely prošedivělé vlasy. Na sobě měla beztvaré šaty z hnědé pytloviny. Natáhla jednu kostnatou ruku a mávla jí vzduchem těsně nad mými zády. Trhl jsem sebou, ale jedinou bolest, kterou jsem cítil, jsem si způsobil pohybem sám. Žena se mě ani nedotkla. Její ruka, nebo něco jiného, způsobila, že jsem v zádech pocítil mravenčení, jako by se svaly začaly probouzet k životu. Pocit však brzy odezněl a já za to byl moc vděčný.

„Vím, že jste mi nechtěla ublížit,“ řekl jsem. „Děkuji za pomoc.“

Obrátila se ke mně a odhrnula si vlasy z tváře. Mohlo jí být tak padesát let a kdysi bývala klasickou ezzarijskou kráskou. Měla jemné kosti, velké, daleko od sebe posazené oči, plné rty a klenutý nos. Její tvář měla dokonalé proporce a byla správně vyvážená. Kůži však měla špinavou a plnou skvrn, tváře propadlé, ústa povadlá a její oči… Och, bohové na hvězdném nebi… její oči byly tmavé a zkosené… ezzarijské oči… Byly plné šílenství, a co bylo mnohem horší, zbarvené ledovou modří. Byla to známka dlouhé, hluboce zakořeněné posedlosti démonem.

„Pak jsem tedy udělala všechno správně? Říkala jsem Blaisovi, že to pořád ještě umím. Ostatní mi nevěří. Jen Blaise.“

Pokusil jsem se od ní odtáhnout. V tu chvíli jsem si uvědomil, že mám spoutané ruce i nohy. Nemohl jsem se pohnout. Cítil jsem se, jako by mi na zádech ležel mlýnský kámen. Nepanikař. Ta žena je sice šílená, ale říkala, že dostala příkaz neublížit ti. Rozumná slova však nedokázala zaplašit moji hrůzu. Nebyl jsem ani Pátračem, který by mohl zavolat pro pomoc zpátky do Ezzarie, ani Utěšitelem, jenž dokázal kouzlem překlenout vzdálenost mezi obětí a Aife. Jediná věc, kterou jsem mohl udělat, bylo použít všechnu sílu a vytvořit mezi námi ochrannou bariéru.

„Blaise je hodný chlapec. Dobře jsme ho vychovali. Stará se o nás. Říká, že nám nikdy nebude nic chybět. Ostatní by se nás zbavili. Zabili by nás, jako to dělávali dřív. On ale ne.“ Pohladila mě po hlavě. Její dotyk byl něžný a uklidňující. V místnosti panovalo příšeří, takže bylo možné, že mě šálil zrak.

Ústa jsem měl vyprahlá a suché lechtání v krku mě znervózňovalo. „Máte… mohl bych dostat trochu vody?“ zasípal jsem.

Žena se opět začala kolébat a při mé otázce trhla hlavou, jako by zapomněla, že tam jsem. „Voda… ano. Mám vodu.“

„Prosím. Mohl bych dostat trochu…“

„Dej mu napít, Saetho, a uvolni mu ruce. Už je vzhůru a neublíží ti. Je to tak?“ Otázka byla určena mně a tazatelem byl kněz… psanec… čaroděj… ať už byl kdokoliv.

Zavrtěl jsem hlavou. „Nechci nikomu ublížit.“

Žena přikývla a sklonila se nad zauzlovaným provazem. Ať jsem se namáhal sebevíc, nepodařilo se mi ho uvolnit. Nějakým zvláštním způsobem odstranila s lanem i moji nehybnost. I když jsem měl nohy stále svázané, podařilo se mi vyškrábat se na kolena a se skřípáním zubů se posadit. O dřevěnou stěnu za zády jsem se však neopřel. Nejhorší bolest bití byla stále otupena. Zdálo se, že zdrojem úlevy bylo ženino kouzlo. Ztuhlost a zhmožděniny, jež po sobě zanechala tak velká újma na lidském zdraví, jsem ale přesto cítil.

Žena mi přinesla prasklý hliněný hrnek, naplněný čistou vodou. Když jsem jej od ní přebíral, prohlédl jsem si ji zrakem Strážce. Byla posedlá démonem. „Děkuji,“ zašeptal jsem a odvrátil pohled. Chvíli jsem uvažoval o situaci, v níž jsem se ocitl, pak jsem zavřel oči a napil se vody. Už jako otrok jsem poznal, že žízeň je mocný pán.

Mladý muž zkřížil nohy, ladně usedl na hliněnou podlahu a přehodil si dlouhé, tmavé vlasy přes rameno. Vzal si od Saethy podobný šálek a usmál se na ni. „Odvedla jsi dobrou práci, Saetho. Pěkně se uzdravuje.“

Žena se stydlivě usmála. „Důvěřoval jsi mi. Opravdu jsem se snažila.“

„Tak jako vždycky. Teď jdi a řekni Farrolovi, kde mě najde, kdyby potřeboval. Chci strávit nějaký čas s naším hostem.“

Žena odešla. V sedě jsem se mohl lépe rozhlédnout. Čtvercová místnost byla sotva patnáct kroků dlouhá a plná všelijakého haraburdí. Páchla hnijícím masem, studeným, špinavým krbem a nepraným šatstvem. Všechny otvory se zdály být plné hmyzu. K odehnání much bych potřeboval koňskou oháňku.

„Měl by ses od té ženy držet dál,“ řekl jsem tiše. „Máš vůbec ponětí, co s ní je?“

„Neublíží ti.“

„Ale ona je…“

„Nebudu se o ní s tebou bavit. Pokud mi teď dáš své slovo, že neutečeš, sundám ti zbytek pout a půjdeme ven. Prospělo by ti, kdyby ses trochu protáhl.“

„Nepotřebuješ mé slovo. Máš mého syna.“ Toužebně jsem si přál dostat se pryč od démona.

„Takže ještě pořád tvrdíš, že dítě je tvé.“ Jednoduchým pohybem dlouhých prstů mě Blaise zbavil pout na nohou. Jeho šlachovitá postava neprozrazovala, jak silný ve skutečnosti je, dokud si člověk nevšiml silných kostí a širokých rukou. Byl jsem vyšší, ale vsadil bych se, že vážil víc než já.

„Vždy jsem mluvil pravdu. To ty o sobě tvrdit nemůžeš.“

Ustoupil o krok zpátky. Vyškrábal jsem se na nohy a cítil, jak se mi opět prokrvují údy. Hodil mi košili z hrubé hnědé vlny. Byla podobná té, kterou měl na sobě. Se zájmem sledoval, jak jsem si ji opatrně přetáhl přes záda. Otroci se takové věci rychle naučí.

„O moji upřímnost tady nejde, jen o tvoji. Byl jsem vychován v nedůvěře k Ezzarijcům, takže nebude snadné mě přesvědčit Byl jsi s Derzhi dobrovolně. Na zápěstí nemáš otrocké náramky, i když podle stop vidím, že jsi je kdysi nosíval. Procházel ses Vayapolem jako svobodný muž. Pokud si přeješ dožít se dnešní noci, měl bys raději přijít s nějakým dobrým vysvětlením.“

„Překvapuje mě, že si můj příběh chceš vůbec vyslechnout. Tvůj přítel mě chtěl zabít.“

„Obvykle se v takových věcech nemýlí.“

Následoval jsem ho ven ze špinavé malé chatrče. Blížil se úsvit. Kolem nás se rozkládalo tiché zelené údolí, podobné tomu, z něhož psanci utekli. Kolem potoka stály čtyři zchátralé domky a několik dalších se krčilo pod stromy. Po větru byla postavená ohrada pro koně. Všude kolem se nacházelo kamení a stromy. Kráčeli jsme podél břehu potoka, který se třpytil ve světle blednoucího měsíce. Nikde jsem nikoho neviděl. V budovách jsem však vycítil několik spících mužů a hlídky na obou koncích údolí. V domě, ukrytém hluboko v lese, se marně pokoušelo usnout několik raněných. Vlastní zranění jsem při chůzi skoro necítil. Dlouho jsem toužil naučit se takové kouzlo, ale myslím, že by se mi nelíbil jeho původ. Nesměl jsem dovolit aby se mě žena, nakažená démonem, ještě dotkla.

Nyní však bylo nejdůležitější, abych si získal Blaisovu důvěru, a tak jsem odsunul obavy stranou a pověděl mu svůj příběh. Zamlčel jsem svůj vztah k Aleksanderovi, ale jinak jsem se snažil co nejvíce držet pravdy. Stal jsem se otrokem Derzhi po napadení Ezzarie. Sloužil jsem v mnoha domech, přičemž posledním z nich byl císařský letní palác v Capharně. Při zmatku kolem zatčení prince Aleksandera a jeho odvolané popravě před dvěma lety se mi podařilo utéct. Vrátil jsem se zpět do Ezzarie a začal opět žít svůj život. Pak se mi narodil syn a byl poslán pryč.

„A jen abys jej našel, opustil jsi ezzarijské lesy a riskoval zajetí.“

„Musím ho vidět.“ Musel jsem pohlédnout do jeho duše, abych se přesvědčil o tom, co Ysanne a další tři svědkové tvrdili. „Naše zvyky ti mohou připadat kruté, ale existují dobré důvody proč… některé děti… postižené děti… nemohou zůstat v Ezzarii. Už dříve jsem ti řekl, že nechci, aby zemřel. Přeji si, aby vyrostl v bezpečí s někým, kdo ho bude mít rád.“ Abych mohl vstoupit do jeho mysli a odstranit démona, který tam neměl co dělat. Byl jsem však přesvědčen, že by tento muž mé důvody nepochopil. Ne potom, co mě nechal v péči ženy, posedlé démonem.

„A jak jsi mě našel?“ Ticho, které jej obklopovalo, bylo ohlušující. Zastavili jsme se na dřevěné lávce, jež vedla přes bublající potok. Nevěděl jsem, jaké schopnosti Blaise má. Poslouchal však celou bytostí, takže jsem si nesměl moc vymýšlet.

„Vanye pochází z mocného rodu Derzhi. V době, kdy jsem byl otrokem v Capharně, byl zavilým nepřítelem prince Aleksandera.“ Dotkl jsem se jizvy na levé tváři. „Tohle mi udělal, aby prince urazil. Myslel si, že když poškodí princův majetek, budou se k němu ostatní chovat s větším respektem. Princ lorda Vanye nezabil, protože jej k činu částečně vyprovokoval. Ať už si lidé myslí cokoli, princ Aleksander má silně vyvinutý cit pro spravedlnost.“ Teď přišla na řadu riskantní část. Lži. Aleksander tvrdil, že jsem ten nejhorší lhář na světě. Doufal jsem, že nemá pravdu. „Vydal jsem se tě hledat a byl jsem přitom zajat Derzhi. Vanye touží najít Yvora Lukashe, protože doufá, že si tím opět získá princovu přízeň. Byl přesvědčen, že uprchlý ezzarijský otrok musí o psancích něco vědět. Dozvěděl se, kde se skrýváte a přitáhl mě s sebou. Slíbil, že mě nechá jít, pokud mu pomohu tě identifikovat a polapit. Souhlasil jsem. Nic jsem proti tobě neměl; muž v mé pozici nemůže s tvými cíly nesouhlasit. Prostě jsem si nemyslel, že by obyčejní psanci dokázali přežít útok Derzhi. Když jsem poznal kdo a co jsi…“

„Ty jsi mě poznal?“

„Nejde o tvoji tvář, ale o to, co se za ní skrývá. Proč si myslíš, že jsem ti dovolil ponechat si mého syna?“

Tázavě na mě pohlédl. „Pokračuj.“

„Řekl jsem Derzhi, aby zastavili útok, že máte padesát čarodějů, kteří dokáží na vojáky svrhnout skály. Když Vanyovi došlo, jak málo vás je, přísahal, že mě nechá znovu projít Baltharovými rituály. Pokud jsi někdy mluvil s nějakým ezzarijským otrokem, určitě ti řekl, že i smrt je lepší osud. Kdybych tušil, že se vydáš naším směrem a že mi pomůžeš, možná bych přišel na nějaký méně drastický způsob, jak se od něj dostat pryč. Děkuji ti za pomoc. Přežil jsem toho už hodně, ale tohle by byl pravděpodobně můj konec.“

„Přiznáním, žes byl připraven nás předat Derzhi, jsi moji důvěru v sebe zrovna neposílil.“

„Můj život je ve tvých rukou. Věřím, že jsem tady v menším nebezpečí než u lorda Vanye. Myslím si však, že se toho musíš o světě ještě hodně naučit.“ Pokud nedokázal rozpoznat démona a pochopit, jaké nebezpečí pro něj a jeho společníky znamená, pak ani nemohl chápat důsledky svých činů.

Vyšplhali jsme po krátké, prudké stezce a vstoupili na otevřenou louku, kde jsme se posadili na placatý kámen. Oblohu na jednom konci údolí rozjasnilo slunce. Blaise mlčel. Čekal jsem na jeho rozhodnutí a stejně jako on jsem si znovu procházel své svědectví. Hledal jsem chyby, přeřeknutí a lži, jichž se budu muset držet nebo se jim vyhnout. Naneštěstí právě v tu chvíli přestalo kouzlo démonem posedlé ženy působit. Začala mi být zima a zvedl se mi žaludek. Hnědá vlněná halena mi na sedřených zádech připomínala drápy, namočené v kyselině. Hluboké rány začaly mokvat a hrubá látka zvlhla krví. Zalila mě vlna slabosti a rozklepala se mi kolena. Dokonce i rudě zbarvený horizont ztratil krásu.

„Musím… mohl bych si někde… lehnout,“ řekl jsem. „Omlouvám se…“ Všechny otázky, které jsem měl pro tohoto muže připraveny, skryl závoj bolesti. Na to, co se stalo potom, si už moc nepamatuji.

Blaise zanechal přemítání, když si uvědomil, co se děje. „Jsem to ale hlupák. Kam jsem dal hlavu? Tady… počkej…“ Stočil jsem se do klubíčka a překulil se na svoji stranu kamene. Záda mi spaloval žhavý oheň. Snažil jsem se potlačit nevolnost. Můj společník zaváhal, pak vyrazil pryč vysokou luční trávou, která obklopovala kámen. Pevně jsem zavřel oči a ústa, abych se neponížil před cizincem. Když jsem oči opět otevřel, byl Blaise pryč. Kolem se vlnila tráva, z nočních stínů vystupovala vzdálená hradba stromů a nade mnou kroužili dravci, hledající snídani. Možná jsem omdlel, ale mohl bych přísahat, že když ke mně zezadu přistoupili dva lidé, luční tráva byla stále ještě zrůžovělá úsvitem.

„Nechal jsem ho zajít příliš daleko. Můžeš mu pomoct?“

„Tentokrát budu pečlivější. Nechám kouzlo působit déle a hlouběji. Ale budu přitom tak opatrná, jak jsi mi vždycky říkal. Opatrně, Saetho. Opatrně. Opatrně. Opatrně. Ty jsi ten jediný, kdo mi věří. Zítra už bude v pořádku. Žádná horečka. Žádná bolest.“

Žena mi rozřízla halenu a přitiskla kostnaté ruce na moji hlavu. Zaslechl jsem varovné tóny démonské hudby a zpanikařil. „Ne, prosím. Nedovol jí…“ řekl jsem… „Démon…“ Než jsem ji však stačil zastavit, poklesla mi čelist a zavřely se oči. Toho dne jsem už o sobě nevěděl.

Když mi příštího rána úsvit otevřel víčka, mé rány byly zhojené.

Kapitola 12

V bitvě s démony jsem byl čas od času potřísněn špínou, již byste v lidském světě nikde nenašli. Šlo o tělesné tekutiny a vnitřnosti démonů tak odporných, že by si je nikdo nedokázal ani představit. Jako otrok jsem pracoval ve stájích a na hnojištích, byl jsem nucen uklízet zvratky a výkaly opilých mužů nebo žen omámených yarethou. Jednou mi přikázali, abych uklidil zámek, v němž všichni zemřeli na nákazu, jindy jsem musel svléknout stovky těl, které hnily tři dny v letním slunci. Taková špína mi sice byla odporná, ale pokaždé jsem se nějakým způsobem dokázal očistit. Okoupal jsem se, umyl nebo vytřel pískem či slámou nebo se očistil modlitbou, rituálem či meditací. Špína se nikdy nestala mojí součástí. Toho rána jsem však zjistil, že mé rány zavřel svým kouzlem démon a žádný rituál mi už nikdy nepomůže stát se opět sám sebou. Považoval jsem za nemožné, aby někdy polevila hrůza, kterou jsem v tu chvíli cítil. Kdybych mohl svá záda opět rozervat, udělal bych to.

„Co jste to udělala?“ ječel jsem na otrhanou ženu, jež se krčila v koutě chatrče. „Je to zlé… odporné… nepřirozené.“ Když jsem minulého dne nic neřekl, jen jsem tím všechno zhoršil. Dovolil jsem jí, aby utišila moji bolest. Procházel jsem se s Blaisem a nepožádal ho, aby se mě ta žena už nikdy nedotkla. Ztratil jsem rozum i opatrnost, protože jsem se soustředil na své lži. Zahojila mé rány… měl jsem pocit, jako by se mi pod kůží hemžili červi.

„Bolí tě to? Byla jsem tak opatrná. Dobrý Blaise se díval a říkal, že jsem odvedla dobrou práci. Je mi to tak líto, líto, líto.“ Saetha sevřela ruce v pěst a přitiskla si je ke rtům.

Dobrý Blaise. Hlupák Blaise. Promnul jsem si tvář a nedokázal se rozhodnout, zda křičet nebo plakat. Pocítil jsem takový odpor, že jsem zcela zapomněl na své povýšené plácání o démonech, kteří netoužili konat zlo. Démon se asi musel v tuhle chvíli smát. Žena natáhla ruku, aby se mě dotkla. Trhnul jsem sebou a vyškrábal se na nohy. Ve spěchu jsem převrátil jeden ze sudů. „Nejde o vás. Vím však, kým jste. Vím, co ve vás žije a jakou sílu jste použila, abyste mě vyléčila. Odporné, jedovaté…“ Uvnitř jsem ze sebe sypal ochranná a očistná kouzla. „Držte se ode mě dál.“

„Nic o ní nevíš.“ Blaise stál ztuhle v otevřených dveřích zapáchající chatrče. Jeho kalhoty, košile, tunika i boty byly černé. V dlouhých, rozpuštěných vlasech měl zapleteny černé korále, obličej začerněný uhlem a na každé tváři, od čelisti k obočí, namalovanou bílou dýku. Jeho oči byly půlnočními jezírky plnými zuřivosti. „Saetha ti velmi pomohla. Jak se opovažuješ s ní takhle mluvit?“

Žena seděla skrčená v koutě, kolébala se vpřed a vzad a hlavu si chránila pažemi.

„Neviním ji, ženu. Je však mnohem nebezpečnější, než si dokážeš představit. Je posedlá rai-kirah. Podívej se jí do očí a uvidíš, že říkám pravdu. Poslouchej a ohluší tě. Copak jsi nikdy neslyšel o démonech? Máš vůbec ponětí, co dokáží způsobit? Existují kouzla, která jsou vázána v krvi… hrozivá, ničivá kouzla.“ Roky výcviku a zkušenosti vyžadovaly, abych mu řekl pravdu.

Ze ženiných modří potřísněných očí jsem poznal, že je naprosto šílená. Mluvil za ni démon. I kdyby tady se mnou byla Aife, jež by vykouzlila portál, váhal bych vstoupit do Saethiny duše… Při té myšlence se mi stáhly vnitřnosti.

„Saetha byla léčitelkou od chvíle, co dospěla. Zachránila víc životů, než kolik jich zničili Derzhi. Rodila děti, léčila rány, ošetřovala a žehnala každému, koho se dotkla. Když jsem byl chlapec, viděl jsem, jak vstoupila do vesnice, kde každý muž, žena i dítě umírali na bahenní horečku. Nedokázala je zachránit, ulevila však bolesti a utišila šílenství. Nespala, nejedla ani nepila a zůstala s nimi, dokud poslední nezemřel v klidu a míru.“ Blaise poklekl na hliněnou podlahu vedle rozrušené ženy a odhrnul jí z tváře vlasy. Sklonila hlavu a položila mu ji na hruď. Objal ji, hladil po špinavých vlasech a snažil se utišit její štkavé vzlyky. „Ať už si myslíš, že jsi viděl cokoli, není v ní žádné zlo. Od doby, co se vydala stezkou starších, k ní už nikdo nechodí. Její dovednost však nezemřela spolu s myslí.“

Byl to velmi zvláštní pohled. Šílená, plačící žena schoulená v něžném objetí pomalovaného psance. Pozoroval jsem je a můj strach a zlost se začaly vytrácet „Je mi to líto,“ řekl jsem. „Vím, že se mi pokoušela pomoct. Ale musíš mě pochopit… tolik jsem toho viděl.“

„Ale ještě ne všechno.“ Uchopil ženinu tvář do dlaní a usmál se na ni. „Odvedla jsi dobrou práci, Saetho. Jsem na tebe pyšný. Ezzarijec tě nechtěl zarmoutit. Nezná nás, dala jsi mu však první lekci. A já se postarám o druhou.“

Saetha se na mladého muže zářivě usmála a dotkla se jedním prstem jeho pomalované tváře. „Lukash. Dobrý lov, Blaisi, a buď opatrný. Opatrný, opatrný.“

Zasmál se a vstal. „Tím si můžeš být jistá.“

Než jsem se dokázal zeptat, co se děje, vystrčil mě Blaise ze Saethiných dveří a přímo do náruče malého, statného muže, jenž byl oblečen a pomalován stejným způsobem jako on. „Připrav ho, Farrole. Je prý jedním z nás a zdá se, že toho o Derzhi hodně ví. Uvidíme, jestli taky umí bojovat.“

„Počkej…“

Nepočkali. Farrol a dvě ženy mi stáhli boty a zakrvácené kalhoty. Oblékli mě do černého oblečení, které mi bylo trochu malé, a černých bot, jež byly trochu velké. Pak mi natřeli obličej uhlem a na tváře namalovali bílé dýky. Bědovali nad mými vlasy, které byly dlouhé sotva po ramena, rozvázali však provázek, kterým jsem je stáhl, a vpletli mi do nich černé korále. Zeptal jsem se, co mají v plánu, jen se však zasmáli a řekli, že se to dozvím, až budeme na místě.

„Nemůžeš po nás chtít, abychom se ti hned se vším svěřovali, že?“ Farrol se mi zdál povědomý. Byl jsem si jistý, že jsem ho viděl po Blaisově boku, když ustupovali před Aleksanderem. Tehdy jsem jej však zahlédl jen na okamžik. Podle hlasu jsem poznal, že to byl on, kdo šel pro koně poté, co mě Blaise po bičování našel. Ale ani to by nedokázalo vysvětlit ten povědomý pocit. Byl malý a kulatý, nic na něm však nebylo měkké. Byl také Ezzarijec, stejně jako jedna z žen. Druhá žena, jež mi k opasku připnula meč, byla Suzainijka. Byla vysoká a štíhlá a jmenovala se Jalleen.

Než se mi podařilo získat nějakou rozumnou odpověď, asi dvacet jezdců, oblečených podobně jako já, se vyhouplo na koně. Byli připraveni. Jen podle očí se dal jejich původ odhadnout velmi těžko. Alespoň čtyři nebo pět však vypadalo na Ezzarijce. Jeden muž byl Thrid a na černou pleť žádný uhel nepotřeboval. Tři z jezdců byly ženy.

Slunce se blížilo k zenitu. Blaise stál před skupinou a čelem byl obrácený k prašné stezce, jež vedla ven z údolí. Pažemi opsal ve vzduchu velký kruh, pak složil ruce před obličej. V jeho gestu jsem vycítil kouzlo, ale nedokázal jsem říct, o co šlo, ani jsem nezaslechl žádná slova. Jezdci čekali trpělivě s hlavami svěšenými, jako by se modlili k bohům. Bez dalšího otálení se Blaise vyhoupl na koně. Vyrazili jsme.

Podél stezky z údolí stálo asi další dvacet mužů, žen, a dokonce i dětí. Mávali a přáli jezdcům hodně štěstí. Byli to Manganarové a Suzainijci, jedna thridská žena a několik Kuvaiů. Většina z nich byla mladá, nemohlo jim být ani dvacet let. Jen tři z nich byli Ezzarijci ve středním věku a každý z nich měl ve tváři stejně prázdný pohled jako Saetha. Dotkla se mě ledová předtucha.

Jel jsem na koni mezi Blaisem a Farrolem. Vždy jsem byl pouze průměrný jezdec, a i když Blaise a jeho společníci měli do Aleksanderovy lehkosti daleko, byli mnohem lepší než já. Cítil jsem se divně a nešikovně a musel jsem se soustředit, abych se udržel v sedle, zatímco jsme pádili kupředu. Napadlo mě, že jsme vyrazili hodně pozdě a na dlouhou cestu jsme jeli příliš rychle. Nedokázal jsem přijít na to, které místo tak blízko kuvaiských hranic by mohlo být Blaisovým cílem. Když jsem se však asi za hodinu na okamžik vymanil ze soustředěného snažení udržet se v sedle, zjistil jsem, že se krajina kolem nás hodně změnila. Byli jsme v sušším kraji, podobném spíše úrodným pšeničným polím Manganaru. Bylo možné, že se Blaise během mého bezvědomí přesunul mnohem dál, než jsem tušil.

O chvíli později jsme cestovali spálenou trávou širého, rovinatého území, jen místy přerušeného skalnatým výstupkem. Připomínalo mi krajinu poblíž hranic s Azhaki, zemí, jíž se vstupovalo do písčitého moře Aleksanderovy domoviny. To však nebylo možné. Byl jsem si jistý, že jsme cestovali sotva dvě hodiny. Tedy pokud jsem alespoň na den neusnul v sedle. Přicházeli jsme od jihu a slunce stálo ještě pořád vysoko na obloze. Stíny trnitých keřů po mé pravici se teprve začaly prodlužovat. Mé znalosti zeměpisu neodpovídaly cestě, kterou jsme urazili.

Blaise nás zavedl do vyschlého řečiště v dlouhém, úzkém údolí, jež se hluboce zařezávalo do ploché země. „Našel jsem rychlý průchod, ale budeme muset počkat do tmy,“ řekl. „Najezte se a odpočiňte si. Karavanu očekává jen asi padesát baronových mužů.“

Většinu odpoledne jsem strávil neklidným přecházením úzkou roklinou. Pokoušel jsem se nemyslet na prsty, jimiž se démon dotýkal mé krve, na pokroucená slova, kterými vyléčil mé rány, na ledově modré oči, jež z pohledu na moji bolest čerpaly sílu. Saetha byla léčitelka. Možná čarovala ona, a ne její démonský společník. Ozvěna démonské hudby mi však drásala sluch a já nedokázal najít očistná slova, jimiž bych ji utišil. Byl jsem jen rozptýlen, nebo šlo o první známku zkaženosti?

Blaiseovi jezdci polehávali ve stínu, spali nebo se mezi sebou tiše bavili. V černobílém maskování a s korály, vpletenými do vlasů, tvořili podivný obrázek. Thridský muž se rozesmál a svlékl si košili. Utahoval si z Manganarce s bílou pletí a nabízel mu, že pokud se také svlékne, natře ho na černo, aby se mu víc podobal. Dva ezzarijští mladíci tiše hráli s kousky kamene dámu. Žádnému z nich ještě nemohlo být osmnáct.

Blaise a Farrol seděli stranou od ostatních. Byli zaujati hovorem a prsty načrtávali do hlíny obrazce. Vypadalo to, že Farrol vehementně trvá na svém stanovisku. Posadil jsem se na kámen v místě, odkud jsem je mohl pozorovat, a přejel si hřbetem ruky před očima, abych zostřil sluch. Doufal jsem, že se dozvím, do čeho jsem se to dostal.

„…dobrá šance, než abychom to vzdali,“ řekl Farrol. „Když se nám podaří zničit Nyabozziho, ochromíme obchod v téhle oblasti aspoň na tři roky. Žádný jiný obchodník není dost silný, aby ho nahradil.“

„Nelíbí se mi to,“ řekl Blaise. „Vypálit jeho sídlo… nemůžeme si být jistí, že dostaneme všechny ven. Ještě pár nájezdů a nechá obchodování sám od sebe.“

„Sám jsi to řekl. Nemáme čas. Proměnil ses už tolikrát…“

„Dost!“ Blaise vyskočil na nohy a odvrátil se od menšího muže. „Dělám jen to, co musím, a jsem ochoten nést následky. Pro neuvážené chování však neexistuje omluva. Musíme se dostat rychle dovnitř i ven. Budeme mít jen hodinu nebo dvě, než dorazí baron s posilou. Nebudeme měnit plán.“

„Co se to s tebou děje? Přece jsme chtěli být důraznější.“

Blaise se otočil zpět k příteli, ale než stačil cokoli říct, naše oči se střetly nad hlavami odpočívajících mužů. Z místa, kde jsem seděl, by žádný normální člověk nebyl schopen rozhovor zaslechnout, měl jsem však pocit, jako by Blaise nakonec neřekl to, co měl v úmyslu. „Musíme ostatním připomenout, že máme mezi sebou cizince. Myslím, že bychom si měli některé věci nechat pro sebe, než se přesvědčíme, že mu můžeme věřit.“ I když neměl důvod myslet si, že jej slyším, věděl jsem, že mluví ke mně.

„Ezzarijská špína. Měli bychom ho zabít.“ Farrol se s názorem na mě příliš netajil.

Během odpoledne jsem se nedal do řeči ani s vůdcem psanců, ani s žádným jiným jezdcem. Procházel jsem zkouškou a rozhodl se, že nejlepší taktikou bude všechno jen tiše z dálky pozorovat. Dokud zkouška neskončí, nic se nedozvím.

Když se konečně slunce schovalo za tenký pruh stříbřitě šedých mračen na západě, spáči se vzbudili a tichý hovor a smích se vytratily. Vojáci tasili meče, otírali je a zkoušeli a pronášeli přitom tichá zaříkání a modlitby. Přátelé si navzájem kontrolovali maskování, jiní tišili nervózní koně. Horké odpoledne vysušilo měchy s vodou, jež visely u každého sedla. Napadlo mě, jestli ti, kteří je vyprázdnili, měli nějakou předtuchu, že už je na zpáteční cestě nebudou potřebovat.

Já sám jsem se připravoval s úzkostí. Nebál jsem se boje. Bitva s lidskými protivníky mi starosti nedělala, a pokud mám zemřít, zemřu. Měl jsem však strach, že budu nucen zradit Aleksandera, abych ochránil syna. Zatracení tvrdohlavci, nadával jsem v duchu. S démony je všechno mnohem jednodušší. Ezzarijci nebyli stvoření k tomu, aby se pletli do prostých záležitostí smrtelníků. Musel jsem přijít na nějaký způsob, jak se nájezdu vyhnout.

Jako přivolaná poplašným zvonem sešla se jednotka kolem vysokého kamene, na nějž vyšplhal jediný muž. Horký vítr mu nadouval černou tuniku a cuchal dlouhé, tmavé vlasy. V houstnoucím šeru jsem rozeznal pouze bílé dýky, které měl namalované na tvářích, vycítil jsem však sílu jeho osobnosti.

„Dnes si opět ověříme, jak silné naše odhodlání je.“ Hovořil tiše, ale síla jeho slov mě přiměla, abych přistoupil blíž. Nedokázal jsem od něj odtrhnout oči. „Máme v rukou spravedlnost. Žádný muž nezůstane otrokem, pokud jej naše ruce mohou osvobodit. Žádné dítě nezůstane hlady, pokud je naše ruce mohou nakrmit. Žádný tyran nebude vládnout, pokud jej naše ruce mohou svrhnout. Naše meče přinesou tomuto temnému světu světlo.“

„Lukash!“ Slovo, jež šeptem proneslo dvacet mužů, nebylo bojovým pokřikem, nýbrž modlitbou. Lukash – světlo.

„Každý zná své povinnosti. Až dorazíte, brána se otevře. Na hradbách by nemělo být víc než deset vojáků. Stráže se změní, teprve až karavana dorazí. Buďte rychlí a silní, přátelé.“

Blaise seskočil z kamene a ztratil se mi mezi černě oděným muži. Byl to Farrol, kdo mě vyhledal a přikázal mi, abych se držel blízko u něj. „Blaise chce, aby ses zúčastnil nájezdu,“ řekl, když jsme nasedli na koně a vyrazili v čele jezdců ven z rokliny. „Známe se už od dětství, v tomhle ho však nechápu. Varuji tě. Jediný podezřelý pohyb a vyříznu ti srdce z těla.“

„Řekneš mi, kam míříme?“

„To brzy poznáš sám. Podráždíme trochu ďábla.“

Jezdci uháněli rovinami a kolem pokroucených kamenných výstupků, jež čněly k hvězdnému nebi. Studený, suchý vítr mi cuchal vlasy, propletené korály. Vzduch voněl spálenou trávou a prachem. Pádili jsme pláněmi, oblečení do půlnočních barev. Vzbuzovalo to ve mně zvláštní pocity. Zdálo se mi, jako by se mé fyzické bytí rozpustilo a splynulo s temnotou. Cítili to mí společníci stejně? Poutal je snad právě tento pocit tak pevné jednoho k druhému? Jediné, co jsem ve tmě dokázal rozeznat, byly bílé dýky, jež měli psanci namalované na tvářích. Vypadalo to, jako by se tmou táhl široký bílý pruh. Meč světla.

Blaise s námi nebyl. Byl jsem si jistý, že bych jeho přítomnost vycítil. Velení se ujal Farrol. Mávl rukou a od skupiny se oddělili dva jezdci. Vydali se směrem, kde poslední pozůstatky západu slunce rychle pohlcovala noc. Během půl hodiny nabyly hory před námi zlověstného tvaru. Na skalnatém vrcholku stála masivní pevnost, hrad s pěti věžemi a silnými zdmi, který mohl pojmout až tisíc válečníků. Dvě kamenné věže, do nichž byly vsazeny dřevěné, kovem pobité brány, chránily přístup k vyvýšené silnici, jež se vinula vzhůru kopcem. Nedokázal jsem si představit, co by proti této hoře kamení zmohlo dvacet mužů a žen.

Nyabozzi. To jméno se mi zdálo povědomé. Pokud mi dobře sloužila paměť, byl Nyabozzi jedním z dvaceti hegedů, nejstarších a nejmocnějších rodů Derzhi. Paměť mi však zároveň říkala, že sídlo krutého Nyabozziho leželo na západní hranici Azhakstanu, kde Císařská cesta křížila trasy karavan, jež mířily do zemí Veshtarů a Hammadi. Místo bylo vzdáleno jen deset dnů cesty od Zhagadu a týden cesty od Kuvaie. Nemožné. Rozhovor Blaise a Farrola mi konečně začal dávat smysl. Nyabozzi ovládal trh s otroky. U Verdonnina dítěte… co jsme to udělali… a co jsme to měli v plánu?

Jezdci sklouzli z koní. Seskočil jsem na zem a popadl za rukáv malého muže vedle sebe. „Farrole…“

Strčil mě do žeber nožem tak silně, že mi špičkou propíchl kůži skrz košili. „Zůstaneš se mnou a uděláš přesně to, co ti přikážu, jinak ti už ani Saetha nedokáže pomoct. Raději ti vyříznu jazyk, než abych ti dovolil varovat Derzhi.“

Nebyl jsem ještě připraven předvést své schopnosti, jinak bych mu jeho ubohoučký nůž vrazil do krku. Aspoň jsem však odstrčil jeho paži. Však já už najdu nějaký způsob, jak zůstat mimo, až se pustí do svého bláznivého podniku.

Dva jezdci odvedli koně stranou a já se zatím s ostatními začal plížit k bráně, jež chránila přístup ke stoupající silnici. Co si mysleli, že dělají? Tu noc se však nic nezdálo být nemožné. Sotva jsme vstoupili na udusanou cestu, z jedné ze strážních věží se na kameny zřítilo bezpochyby mrtvé tělo. O chvíli později se kovem pobitá brána pomalu otevřela. Rychle a tiše jsme jí proklouzli. Následoval jsem Farrola, a zatímco zbytek skupiny splynul s ostrými kameny podél stezky, jež vedla vzhůru kopcem k hradu, schovali jsme se pod schody, které vedly do věže. Vrata se za námi opět zavřela. Neozval se žádný zvuk ani poplach. Zahlédl jsem Blaise, jak skočil ze schodů a přistál lehce na zemi přímo před námi.

Jeho chování ve mně vzbudilo údiv a zvědavost. Pozoroval jsem, jak lehce běží vzhůru stezkou, pokyvuje hlavou a kontroluje pozice svých lidí. Tu a tam mávnul na muže či ženu, aby se posunuli vzhůru stezkou nebo schovali hlouběji do stínů. Po chvíli ticha se zpoza zdí ozvalo z dálky zavytí zhaidega, hyeny. V ten okamžik zmizel ve stínech i sám Blaise.

Byli jsme naprosto zticha. Čekali jsme. Brzy se k nám na křídlech pouštního větru, jenž vál nad věžemi a skalami, doneslo nepřirozené, bolestné zasténání a vůní pouštní noci se začal linout odporný zápach. Znal jsem jej tak dobře, že se mi málem podlomila kolena. Sténání bylo plné bezútěšnosti, nesnesitelné ztráty a nevyjádřitelné bolesti. Vzduch se naplnil pachem nemytých těl, krve a hnisajících ran, nemoci, hrůzy a plesnivého jídla. Otroci. Byly jich stovky. Cinkot řetězů sílil.

Těla… tak blízko, byla vlhká potem nebo z nich sálala horečka… nebylo se kam pohnout, jen kupředu s masou ostatních jako plazící se červ… v každém nadechnutí byl cítit zápach… nohy plné ran a puchýřů po dnech cesty… oči slepé bezesnou agonií… kůže rozervaná bičem… zápěstí a kotníky rozedřené trhavým pohybem kovových pout, spojených se stovkami dalších. Kolikrát jsem takto cestoval s karavanou otroků? Třikrát? Čtyřikrát? Naposledy to bylo ze Sikkoratu do Capharny. Třicet sedm dnů cesty rozpálenou pouští. Zhluboka jsem se nadechl a přikázal žaludku, aby se uklidnil. Tasil jsem meč a podřepl vedle Farrola, jenž se na mě zamračil.

Z věže se ozvalo zavolání, jemuž zpoza brány odpověděl mužský hlas a smích.

Napnul jsem svaly. Nepotřeboval jsem žádný příkaz, byl jsem připraven.

Brána se otevřela a dva Veshtarové v pruhovaných šatech projeli skrz.

Ještě ne… ještě ne… Cítil jsem, jak drží Blaise vůlí psance zpátky. Karavana otroků se pohnula a první z dlouhého zástupu nešťastníků prošli bránou, doprovázeni zvuky práskajícího biče a ostrým křikem dozorců. „Teď!“ vykřikli jsme společně s Blaisem, jako bychom to plánovali.

Tmavě odění psanci se vrhli na karavanu, podřezali dozorce a rozehnali stráže. Několik jezdců mělo s sebou sekery, jimiž začali roztínat řetězy a provazy ve snaze osvobodit otroky dřív, než z hradu dorazí posila na pomoc Veshtarům. Poradili šokovaným otrokům, aby vyhledali pomoc v chrámech Khessidy v blízkém městě na hranicích Basranu a aby se co nejrychleji rozptýlili, neboť baron se brzy vrátí se silnějším vojskem a bude velice nešťastný, když zjistí, že se mu rozprchlo cenné zboží.

Postaral jsem se o dva vrčící veshtarské strážné, kteří útočili na Blaisovy jezdce dlouhými, zahnutými meči, pak jsem se dostal do potyčky se zmateným Derzhi, jenž se právě vyhrabal z postele ve strážnici v přízemí věže. Probudil se rychle a chvíli trvalo, než se mi podařilo připoutat jej ke sloupu jeho vlastním zlatým řetězem. Dva jeho kamarádi vyšli ven, promnuli si oči a chvíli na něj překvapeně hleděli, než si všimli zmatku u brány. Nebyli ozbrojení. Vystoupil jsem ze stínů a přinutil je couvnout zpět do pokojů. Pak jsem dveře zabarikádoval sudy, aby se nemohli dostat opět ven. Přivolal jsem vítr a uhasil pochodně, jež hořely podél silnice. Teď, když se otroci rozprchli, neexistovalo už prakticky žádné nebezpečí, že zabijeme nesprávnou osobu.

Farrol byl zaměstnán bojem s dalším Derzhi. Šokovaný válečník bojoval pouze holýma, krvácejícíma rukama a psanec jej tlačil k zemi mečem, utahoval si z něj a posmíval se mu. Byl bych ho zastavil, protože takovými jatky nikdo nic nezíská. Právě v tu chvíli se mi však jeden Veshtar pokusil useknout ruku a já byl na chvíli zaměstnán. Když jsem se opět ohlédl, Derzhi byl mrtvý a z jeho rozseknutého hrdla se na suché kameny valila krev. Zabít veshtarského otrokáře byla jedna věc. Zmasakrovat neozbrojeného Derzhi bylo něco úplně jiného. Ustoupil jsem.

Někteří z otroků vyrazili ven bránou. Pomáhali jeden druhému a cestou obírali mrtvé Veshtary o zbraně, koně a měchy s vodou. Jiní se jen omámeně motali kolem a nechávali se odvést do bezpečí. Pár z nich se začalo krvavě mstít padlým dozorcům. Odvrátil jsem se a připomněl si jejich zoufalství. Někteří byli příliš slabí, než aby se pokusili o útěk. Seděli unaveně na dláždění a čekali, až budou opět polapeni. Bude nemožné dostat je všechny pryč.

Dlouhou dobu jsem byl zaměstnán zuřivým bojem. Malá skupina thridských žoldáků dorazila po silnici z hradu. Nikde jsem neviděl žádného z psanců. Napadlo mě, že Blaise a jeho muži možná považovali za humorné opustit mě uprostřed těchto jatek. Pět Thridů mi však nedovolilo se touto myšlenkou dlouho zabývat.

Veshtarský dozorce, jenž se snažil dostat pod kontrolu splašeného koně, se ohnal bičem a zasáhl do tváře otrokyni, která se snažila odpotácet stranou. Dopadla na kolena uprostřed silníce, ale Veshtar pobídl koně kupředu do bezpečí hradu nad námi. Projel přímo přes ni a kopyta koně, opatřené bodci, ji roztrhala na cáry. V bezmyšlenkovité zuřivosti jsem opustil posledního thridského protivníka, přeskočil mrtvou ženu a vyrazil za Veshtarem. Strhl jsem jej z koně a užíval si výrazu hrůzy na jeho tváři, když jsem jej kopnutím srazil k zemi a zabodl mu meč do břicha. Vytáhl jsem z něj zbraň a znovu ji do něj vrazil. A znovu a znovu. Vložil jsem do toho všechnu zuřivost, o které jsem si myslel, že ji odnesly krvavé sny.

Byl bych Veshtara bodal a sekal donekonečna, kdyby se mé zkrvavené paže nedotkla pevná ruka. Zvedl jsem hlavu a pohlédl do uhlem maskované tváře s namalovanými bílými dýkami. Blaise. Jeho klid mě zahalil jako plášť. Ukázal vzhůru na stoupající stezku. Oheň v mé krvi vychladl a já zaslechl zvuk běžících nohou jen pár ostrých zatáček nad námi. Vojáci. A bylo jich nejméně dvacet. Rozběhli jsme se dolů silnicí, sbírali cestou ostatní z naší skupiny a pobízeli zbylé otroky, aby si pospíšili do bezpečí noci a kamenitých kopců. Daleko na severu, na Císařské cestě vedoucí ze Zhagadu, se objevila pochodněmi ozářená armáda alespoň pěti set mužů. Vyrazili jsme pryč. Naposledy jsem se ohlédl přes rameno a spatřil, co bude na vojáky čekat, až dorazí k pevnosti – na staré bráně byla namalovaná ohromná bílá dýka.

Kapitola 13

Neuplynuly ani tři hodiny a unavení psanci se vrátili zpět do zeleného údolí, kde na ně čekali jejich společníci. Odhadoval jsem, že jsme od bran hradu barona Nyabozziho urazili kolem tří set mil. To však nebylo možné. Stejně nemožné bylo, aby Blaise vyšplhal po stěně pevnosti, zabil dva strážné, aniž by probudil ostatní vojáky, a otevřel nám brány. Byl to pošetilý plán, ale zároveň chytře vymyšlený. Pro Nyabozziho znamenala skutečnost, že přepadli karavanu otroků ve zdech jeho vlastní pevnosti, mnohem větší ponížení, než kdyby otroky osvobodili někde v divočině. Jak to jenom při bozích udělal? Mé tělo i mysl byly smrtelně unaveny.

Blížil se úsvit a ptáci opouštěli hnízda, aby smutně opěvovali jeho příchod. V chladném šedém světle jsem klečel u potoka, nabíral do dlaní vodu a snažil se vydrhnout krev zpod nehtů a uhel z tváře, zatímco špinavá voda vsakovala do trávy. Toužil jsem uvést do pořádku zmatek, který jsem cítil, a očistit svoji duši; těžce na mě doléhalo léčení Saethina démona a zuřivá pomsta, již jsem vykonal na veshtarském obchodníkovi.

Ti, které jsme zanechali v údolí, zapálili na oslavu našeho návratu vatru, upekli uloveného jelena a naslouchali příběhu o dobře načasovaném útoku s výkřiky a smíchem. Netoužil jsem zúčastnit se oslavy. Nelitoval jsem smrti veshtarských otrokářů ani svobody otroků, jež se dostali do bezpečí nebo se ukryli. Nájezd však byl od počátku špatně promyšlený. Psanci neměli ani ponětí o krutosti světa. Věděl jsem, jak skončí otroci, kteří budou opět chyceni, nebo ti, kdo byli příliš slabí, než aby se o útěk vůbec pokusili. Věděl jsem, jaký osud budou mít strážní, kteří přežili, až se baron dozví o přepadení pevnosti. Věděl jsem, jak dopadnou okolní vesnice, až Derzhi najdou jednoho ze svých mužů neozbrojeného a s rozseknutým hrdlem. Nedokázal jsem snést pomyšlení, že se o tom dozví Saethin démon.

„Máš násilí v krvi. Odhadl jsem tě dobře.“ Blaise seděl na opačné straně potoka a opíral se o pokroucenou borovici.

„Nic o mně nevíš.“ Skutečnost že jsem nevyletěl z kůže, když se tak náhle objevil, jsem považoval za známku dobré disciplíny. Blaisovy tajnosti mě pomalu začínaly rozčilovat.

„Truchlíš.“

„A přesto tvrdíš, že mám násilí v krvi.“ Bylo snad mým osudem, aby mi každý společník viděl do duše?

„Rád bych tě pochopil.“ Naklonil se blíž a oči se mu zaleskly v posledním záblesku světla srpku měsíce. „Neoplakáváš jen otroky, že? Farrol říká, že jsi chránil Derzhi. A mám takové podezření, že lituješ i to veshtarské prase, které jsi rozsekal na kusy. Učili mě, že ezzarijští čarodějové se o starosti světa nezajímají.“

„A já bych se rád dozvěděl, jak je možné, že jsme ujeli šest set mil za jednu noc a že ses dostal do pevnosti, která v posledních pěti stech letech nepodlehla žádnému nepříteli. Odpověď za odpověď.“

Potřásl hlavou a zasmál se. „Ještě ne. Jediné, oč tě nyní žádám, je, abys mě varoval předtím, než se mě pokusíš zabít. Znám tucet lepších způsobů, jak zemřít, než tvojí rukou.“

„A postaráš se o to, aby mě tvůj přítel nezabil, až budu neozbrojený spát?“

Nešlo o prázdná slova. Nežertoval jsem a Blaise se nezasmál. „O něj se nestarej. Jsi pod mojí ochranou.“

Jeho ujištění mě zrovna neuklidnilo.

*

V dalších dvou týdnech vyrazil Yvor Lukash s bandity na další tři nájezdy. Pokaždé jsem si přísahal, že s nimi nepojedu, ale Blaise vždy zdůraznil, že účast v jeho válce je měřítkem mé upřímnosti. Brzy jsem zjistil, že žádný z psanců nezná místo, kam Blaise ezzarijské děti posílá, a neví ani o mém tvrzení, že jsem příbuzným jednoho z nich. Nemohl jsem odejít a opustit syna, proto jsem nemohl odmítnout následovat ho.

Jeden nájezd nás zavedl do centra Vayapolu, kde jsme ukradli nahromaděné příjmy z daní zkorumpovanému výběrčímu jménem Govam. Govam byl známý tím, že vyměřoval bohatým obchodníkům vyšší daně. Část z nich si ponechal, ale nadřízeným zaplatil tolik, že o jeho aktivitách mlčeli. Když někdo nemohl zaplatit, sebral mu Govam dům, obchod, otroky nebo pozemek. Chudí lidé byli nuceni odvádět mu desátek a mnozí z nich museli volit mezi jídlem pro rodinu a daněmi. Govam předstíral, že s nimi soucítí, a dovolil jim odložit platbu na dobu, kdy se dluh mnohokrát zvětšil. Když pak výběrčí vymačkal z prosperujících občanů Vayapolu, co se dalo, přihlásil se o peníze, jež mu dlužili, s tvrzením, že baron přišel na jeho velkomyslnost. Nikdo mu samozřejmě nemohl zaplatit. A tak vzal Govam dlužníkům ženy a děti a prodal je Veshtarům do otroctví, i když přitom plakal a omlouval se. Toto chování nebylo v impériu ničím výjimečným. Govam v tom prostě uměl chodit lépe než ostatní.

Nakonec jsem však překonal nepříjemný pocit z toho, že dělám věc, za niž by nás nechal Aleksander roztrhat šílenými býky, a dokonce mě i docela pobavilo, když jsem viděl ukradené mince přilepené bahnem ke zdi Dolgarova chrámu. Chudí věřící mohli přijít a vyměnit úlomky cínu a železa za minci, která dokázala živit rodinu celý rok. Byl jsem rád, že tentokrát alespoň nedošlo ke krveprolití. Blaise připoutal nahého výběrčího ke sloupu lucerny a oholil mu vlasy a vousy. Byla to spravedlivá odplata. Výběrčí takto zostudil chudé manganarské řemeslníky, kteří si nemohli dovolit platit s daněmi i úplatky. Farrol pak namaloval Govamovi na břicho bílou dýku.

I když nájezd sám proběhl bez problémů, nikdo se neuráčil vymyslet plán, jak se dostat ven z města. Byla parná noc a úzké uličky páchly. Jednotky, jež na nás manganarští úředníci poštvali, jim zapůjčil sám guvernér Derzhi a jeho muži se ve městě dobře vyznali. Čekali na nás v každé čtvrti a já byl přesvědčen, že uhodila naše poslední hodinka. Hnali jsme se úzkou uličkou, odháněli z cesty prašivé kočky a protáhli se kolem jatečních jam a hromad odpadků, které se v horku pomalu rozkládaly, jen abychom kus před námi opět zahlédli pochodně a meče, jež na nás čekaly. Vrátili jsme se stejnou cestou, protlačili se skrz zírající žebráky, kteří vylezli z děr, aby se podívali, co se děje. Vyběhli jsme nahoru po sešlapaném schodišti a vrazili do tmavého dvora, páchnoucího lidskými výkaly a kouřem yarethy, mysl otupující byliny, kterou si nemohly vynachválit bohaté, znuděné ženy a chudáci bez naděje. Pospíšili jsme si skrz špinavou díru a překračovali přitom těla, o nichž jsme ani nedokázali říct, jestli patří živým, či mrtvým. Měli jsme v úmyslu uniknout domy na opačné straně dvora. Náhle jsem však zvedl ruku a ostatní se zastavili. V uličce za chatrnými budovami tiše čekali jezdci. Šeptem jsem varoval Blaise a Farrola.

„Najdu cestu,“ řekl Blaise. Rozběhl se zpátky směrem, ze kterého jsme přišli, a zmizel ve stínech. Brzy se vrátil a ukázal nám cestu labyrintem uliček a obchůdků, pak opět zmizel. Udělal to ještě čtyřikrát. Pokaždé na nás čekal u jedné ze zatáček a poradil nám, kudy se vydat teď. Nikdy se nemýlil.

Druhý nájezd nás zavedl do přelidněného města Dargonathu, které leželo v nejvzdálenějších končinách na západě impéria. Ve skladištích Hollenni hnila sezónní dodávka obilí, zaslaného z jihu, zatímco v ubohých čtvrtích města zuřil hlad. Zprostředkovatel Derzhi se vydal na koňské závody do Zhagadu, aniž by vydal příkaz k prodeji nebo rozdělení zrní. Blaise se odněkud dozvěděl o mužově zatčení za pokus otrávit jednu z císařových milenek a o tom, že už se nevrátí. Zprostředkovatelovi hollennijští pomocníci však odmítli vyslyšet prosby hladovějícího lidu a cenné obilí uzamkli. Zdálo se, že Blaise má zvláštní schopnost najít cestu do nejnemožnějších míst, protože pronikl dovnitř uzamčených skladišť a já s ostatními psanci jsme rozdělili zásoby mezi vyhladovělé obyvatele. Farrol chtěl popravit zrádné Hollenni, ale Blaise namítnul, že nemají dost času, aby to udělali správně. Chtěl spravedlnost, ne pomstu. Tato akce byla naplánována ještě hůř než nájezd na Vayapol, takže nám brzy městská posádka dýchala za krk. Farrol neměl čas ani na obvyklá symbolická gesta. Musel se spokojit s tím, že zanechal neozbrojené zrádce uprostřed chudinské čtvrti.

Další riskantní podnik zavedl sedm z nás k hraniční hlídce, kde se jeden z basranských strážných obohacoval exotickými úplatky, jež vybíral od pocestných. Když psanci obložili dům kapitána hlídky a kasárna balíky slámy, napuštěnými olejem z lamp, který ukradli z nehlídaného skladiště, pokusil jsem se Blaise přesvědčit aby raději celou záležitost oznámil císaři, místo aby upálil lidi v jejich domovech. Farrol mě okamžitě obvinil, že sympatizuji s Derzhi. „Musel si asi najít pána, který mu vyhovoval. Nebo to možná byla paní – bohatá derzhijská kráva, která mu olízala zadnici a popletla hlavu.“

„Dokonce i pomatenec dokáže rozeznat rozdíl mezi oprávněnou stížností a zbytečnou vraždou,“ řekl jsem.

„Musím si být jistý, že se z mých lekcí poučí,“ řekl Blaise. „Nemám čas na podplácení nebo žadonění u padesáti různých úředníků, kteří sedí mezi mnou a císařem. Jen mě odmítnou a nic tím nezískám. Císař se o spravedlnost nestará, stejně jako muži, kteří mu slouží.“

„V tom domě žijí nevinní lidé. Děti a otroci. A v kasárnách spí jen hloupí vojáci, z nichž většina jsou jenom nevzdělaní branci z pohraničí. Nemají žádnou moc. Jakou spravedlivou odplatu tady chceš vykonat? Jakou lekci jim chceš dát?“

„Zapalte oheň.“

Psanci hodili pochodně do slámy, ale stejně dobře ji mohli zažehnout svým zuřivým zápalem. Když jsme však vyrazili z města, Blaise nás na chvíli opustil. Po návratu měl ruce plné puchýřů a polovinu košile ohořelou. Na žádnou z Farrolových otázek po tom, kde byl a co dělal, neodpověděl.

Zúčastnil jsem se všech nájezdů a pokoušel se přijít na to, jaké čáry Blaise používá, ale zároveň také vyváznout se zdravou kůží a co nejméně poskvrněnou ctí. Má kůže zůstala celá, se ctí už to bylo horší. Vědomí, jakého podvodu se dopouštím, mě užíralo stejně, jako kyselina užírá papír. Blaise přede mnou kouzla dobře tajil, takže jsem o nich nic nezjistil. O Blaisovi samotném jsem se toho dozvěděl také velmi málo. Bylo však nad slunce jasné, že každý z bandy psanců by za něj bez váhání položil život. Čím déle jsem poslouchal a pozoroval, tím lépe jsem mu rozuměl. I když jsem s většinou podivných plánů nesouhlasil a považoval jeho černobílé vidění světa za příliš jednoduché, poznal jsem jeho hodnotu. Byl chytrý a štědrý, jemný a oddaný svým lidem, mezi něž řadil všechny na světě, kdo potřebovali něco, co jim mohl dát. Jeho vášeň pro spravedlnost byla nakažlivá. Pro Blaise byli všichni důležití. Nevzdělaný rolník, jenž se upracoval k smrti na derzhijských polích, zatímco jeho rodina nosila hadry a hladověla, stejně jako nájemný zemědělec, jemuž spálili chatrč, protože urážela zrak Derzhi, nebo dítě, které odtrhli od rodiny, aby od úsvitu do půlnoci leštilo vnitřky tolik ceněných derzhijských nádob na olej jen proto, že jeho ruce byly dost malé, aby se protáhly otvorem. Kdyby se mi jen podařilo uzavřít příměří mezi ním a Aleksanderem, staly by se životy obou, prince i psance, mnohem jednodušší a svět by byl lepším místem k žití.

Farrol byl však něco naprosto jiného. Byl Blaisovou pravou rukou a pomáhal vymýšlet všechny plány nájezdů, zatímco odhodlaně a oddaně kryl příteli záda. Podle toho, co jsem zjistil, byli přátelé už od dětství. Vázala je k sobě pouta tak těsná, že dokončovali vzájemně své věty a smáli se vtipům, které zůstaly napůl nevyřčený. Byl jsem však přesvědčen, že Farrol, tento malý, tvrdý muž, neslouží příteli dobře, a někdy mě dokonce napadlo, jestli jeho cílem není přivodit Blaisovu zkázu. Farrolovy plány byly vždy špatně promyšlené a plné krve a mířily do míst, kde způsobí Aleksanderovi nejvíce škody. Blaise se sice choval rozumněji, ale neměl ani čas, ani vůli se o všechno hádat. A mě stále ještě považovali za příliš velkého outsidera, než abych mohl být protiváhou tak blízkého přítele. Farrol mi nevěřil a nikdy to Blaisovi nezapomněl připomenout.

Co se týče mé osoby, většinou mě nechávali být. Blaise nezodpověděl žádnou z mých otázek, ale na druhé straně se ani na nic nevyptával. Jen jednou se zmínil o záležitosti, jež mě nejvíce zajímala. Došlo k tomu jednoho rána tři týdny po mém příchodu. Byl jsem zrovna na řadě v čištění ryb, které naši kamarádi nachytali v blízkém jezeře. Přišel a v přátelském mlčení se ke mně posadil. Čas od času to tak dělával s každým, kdo v táboře pracoval. Podal mi další rybu z plácající se hromady a tiše pozoroval, jak jsem rychle provedl řez kolem hlavy a podle ezzarijského zvyku ji čistě vykuchal. Pak jsem zbylé maso opláchnul. Ale ne v potoce, jak to dělávala většina lidí, nýbrž jsem do dlaní nabral vodu a použil ji jen na tuto jednu jedinou rybu. „Nikdy se neptáš na syna,“ řekl po chvíli.

„Předpokládal jsem, že mi o něm povíš, až budeš připraven.“ Vzal jsem do ruky další rybu. Nůž prováděl vžité pohyby sám od sebe, neboť má pozornost byla upřená jinam.

Přikývl, vstal a šel si opláchnout ruku. Ale ne v potoce, nýbrž ve džberu, který jsem přinesl. „Přesně tak.“ Pak pomalu vyrazil pryč a vydal se na pomoc starému muži, jenž táhnul těžké sáně, naložené špalky. Měl jsem chuť po něm hodit nožem.

Dostal jsem přikrývku a slaměnou matraci v jednom malém domku s ostatními muži. Žádný z jezdců se se mnou nepokusil spřátelit, ale na druhou stranu se mě ani nepokusil zavraždit ve spánku. Po nájezdu na Nyabozziho pevnost se mě Blaise začal vyptávat na zvyky válečníků Derzhi a moje zkušenosti s rutinou v derzhijských domech. I když mi nebyl dán podíl na úspěchu nájezdů, začali mě pro schopností v boji respektovat. Po třetím riskantním podniku mě Blaise požádal, jestli bych jeho bojovníky nenaučil, jak se bránit derzhijským mečům. Každé ráno jsme pak trávili dvě hodiny výcvikem. Zúčastňoval se ho spolu s ostatními, napodoboval každý můj pohyb, učil se, pokládal otázky a smál se vlastním chybám, zatímco jsem s nimi procházel nejsnazší cvičení. Válečníci Yvora Lukashe byli mladíci z rolnických rodin, služebné, mlynář a kovářův učedník. Nikdo z nich neměl žádný bojový výcvik, ale přesto byli všichni připraveni zemřít po Blaisově boku. Jejich úspěch spočíval ve slepé odvaze, pošetilém odhodlání a brilantní schopností vůdce, který z nich udělal něco víc, než byli.

Jednoho deštivého večera, zatímco jsem ostřil nůž, který žádné ostření nepotřeboval, se vedle mě k ohni posadil Blaise a požádal mě, jestli bych ho nenaučil „kouzlit“. Byl jsem překvapen. „Zdá se, že si radíš velmi dobře i bez mé pomoci,“ řekl jsem. „Přemýšlel jsem, že požádám tebe, abys mě něco naučil. Přivádíš mě do rozpaků. Dokážeš se objevit odnikud, vidíš věci, které bys vidět neměl, aniž bys přitom neseděl na měsíci, a jsi schopný dostat nás z jednoho konce impéria na druhé, než se mi podaří strávit večeři. Co jiného se potřebuješ naučit?“

Zarděl se a ztišil hlas. „Mám v domě myš a od Kyora jsem se dozvěděl, že se ti nějak podařilo je z vašeho domu vyhnat.“

Nerozesmál jsem se. Na to jsem se cítil příliš zmatený. Kdo jej mohl naučit tak mocná kouzla, aniž by s ním napřed prošel základy? A byl jsem ještě zmatenější, když se mu ani po půl hodině zkoušení nepodařilo třeba jen rozsvítit prsty světlo. Měl v sobě melyddu; ale stejně jako novorozeně neměl ani ponětí, jak ji využít. Zašel jsem do chatrče, kterou sdílel s Farrolem, a vyčaroval bariéru proti havěti sám.

„Jednou bych tyhle věci rád naučil syna,“ řekl jsem, když jsem skončil a Blaise mi poděkoval za lekci.

Mladý muž naklonil na okamžik hlavu na stranu. „Jsi dobrý učitel.“ Nic víc neřekl.

*

Pár dnů po nájezdu na Basran přišel Farrol za Blaisem s novým plánem. „Podkoní Jakkor říká, že každý rok v tuto dobu je do Zhagadu přihnáno stádo koní ze severních hranic. Byli zkroceni pro císařovy stáje. Říká, že letošní kusy jsou jedinečné. Pomysli na to, co všechno bychom mohli s derzhijskými koňmi udělat. Polovinu bychom mohli prodat válečníkům z Peskaru. Považovali by za spravedlivou odplatu vzít si od nás císařovy bestie. Druhou půlku si můžeme nechat. Za peníze bychom mohli živit všechny v Kuvaii déle než rok nebo najmout tolik thridských žoldáků, kolik by si ani Derzhi nemohli dovolit. A bylo by to docela snadné. Budou muset projít Makaiskou úžinou a slyšel jsem, že koně budou jenom lehce hlídaní. Derzhijské bastardy by nikdy nenapadlo, že by se jejich koně někdo pokusil ukrást.“

„Z dobrého důvodu,“ řekl jsem. „Derzhi si cení koní víc než domů, zlata, čehokoli kromě dětí, a někdy dokonce i víc než jich. A císařští koně…“ Bohové nebe a země, Aleksanderovi koně. Zešílel by. Neexistovalo nic, co by otevřeněji prokázalo jeho slabost před šlechtici, než kdyby mu ukradli koně před nosem. „Koně jsou základem jejich bohatství, představují jejich čest a pozici. Další výběrčí daní nebo samotný královský poklad by byla mnohem rozumnější volba.“

Blaise na mě pohlédl přes oheň. „Slyšel jsem tyhle pověsti o Derzhi, ale nikdy jsem jim nevěřil. Kdo by si mohl tolik cenit koně?“

„Věř tomu.“

„Prostě nás chce přinutit, abychom nechali na pokoji jeho přátele,“ řekl Farrol. „Proč ho posloucháš? Pokaždé nám vyčítá krveprolití… no, tentokrát k žádnému nedojde. Budeme zpátky za půl dne. Pokud upoutáme pozornost, tím líp. To přesně chceme.“

Nepodařilo se mi přesvědčit je, že Derzhi za pánovy koně položí život. Nemohl jsem jim vysvětlit, že neexistuje jistější způsob, jak na sebe přivolat císařův hněv. Nedokázali pochopit, že by zvíře mohlo mít pro někoho takovou cenu, a proto si nebyli vědomi důsledků plánu. Hrůza, která mě přepadla před každým jejich riskantním podnikem, se tentokrát zmnohonásobila.

Noc před nájezdem jsem vyhledal Blaise. Procházel se sám podél potoka. „Nemohu s vámi tentokrát jít a ty bys taky neměl. Nechci, abys zemřel.“ Opět jsem mu vyjmenoval všechny důvody. A psanec mi opět tiše a uctivě naslouchal, názor však stejně nezměnil.

„Proč tě tato akce tolik rozrušila, Seyonne? Copak nevidíš, že všechny důvody, které jsi uvedl, jsou právě naším cílem? Derzhi se musí naučit cenit si víc lidí než zvířat. Tentokrát tě nemohu postrádat. Potřebujeme tvé dovednosti.“ Poplácal mě po rameni. „Zpečetili jsme svůj osud už dávno. Co mohou udělat? Zabít nás dvakrát?“ Jeho rty se usmívaly, ale v očích se mu objevila výzva. Vyzýval mě, abych mu odpověděl, prozradil mu všechna tajemství, plně se zavázal jeho cílům nebo vysvětlil, proč tak nemohu učinit. Chtěl po mně, abych potvrdil svoji upřímnost tím, že s ním budu bojovat bok po boku, nebo zanechal přetvářky a odešel. Nemohl jsem udělat ani jedno a tak jsem zůstal stát a proklínal sebe, osud a každého, koho jsem znal, zatímco pokračoval v chůzi.

Potřeboval jsem, aby Blaise zůstal naživu. On jediný věděl, kde je můj syn. A musel jsem přiznat, že pro mne byl hádankou, která mě rozptylovala; nemohl jsem ho nechat zemřít, aniž by mi řekl, jak nás dokázal dostat za jeden den přes území celého impéria, ale neuměl přitom kouzlem ochránit ani dům před havětí. A co bylo ještě důležitější, byl to dobrý a čestný muž, tak schopný a cenný velitel, že jsem nemohl jen tak stát stranou a dovolit jeho pošetilosti, aby jej zabila. Takže když se rozednilo, byl jsem také oblečen do černého a můj obličej byl natřený uhlem a pomalovaný bílými dýkami. Jen jsem se modlil, aby Aleksander nikdy nezjistil, co jsem udělal.

*

Úsvit byl studený a chladný. V kopcích Khyb Rashe zaduněl hrom. Zubaté hory mi navždy budou připomínat Parnifour, město, kde jsem vstoupil do Aleksanderovy duše, abych vybojoval bitvu s Pánem démonů. Ve vysoko položených údolích Khyb Rashe byla tráva i voda velmi sladká. Koním se ve výšce rozšířily plíce a stali se z nich dobří závodníci. Nyní však nastal podzim a blížila se zima, což znamenalo, že nastal čas odvést tolik ceněná zvířata zpět do Zhagadu k hrdému majiteli. Průvod koní, čeledínů a stráží musel projít Makaiskou úžinou, průchodem dlouhým skoro čtvrt míle a širokým sotva pro dva koně. Nebylo to dobré místo k boji, ale nikdo si s tím nedělal starosti, neboť žádný bandita, jemuž záleželo na životě, by nezaútočil na císařovy koně. Bylo jasné, že Blaisovi, Farrolovi a ostatním na životě nezáleží.

Úžina se nacházela na dolním konci hlubokého, prudce se svažujícího údolí, jež v dávných dobách do hor vyhloubila voda. Většina krajiny byla pokryta měkkou zeminou a rozpadajícím se pískovcem, osekaným a vyhlazeným vodou. Ale kousek dolů údolím odolal ohromný výstupek tvrdšího kamene vlivu vody a utvořil úzký průchod, jenž vypadal jako hrdlo lahve. Řeka nakonec vzdala snahu kámen rozdrtit a vytvořila jezero ve středu prohlubně v horní části údolí. Ale i když zůstal průchod suchý, bylo velmi obtížné jím projít.

Spolu s Blaisem jsme zaujali pozici na skále při horním konci ústí, odkud jsme mohli pozorovat, jak průvod postupuje údolím. Jakmile odhadneme jejich počet a rychlost postupu, seběhneme dolů průrvou a připojíme se k Farrolovi a ostatním, kteří čekali na opačném konci průchodu. Psanci měli v plánu pochytat čeledíny a stráže, až jeden po druhém opustí průrvu, a zahnat koně do malého postranního údolí nalevo od otvoru. Pokud vše proběhne dost rychle, nikdo dál v průvodu si v příšeří brzkého rána ničeho podezřelého nevšimne. A je nepravděpodobné, že by za zvuku kopyt, jenž se odrážel od vysokých skal, cokoli zaslechli.

Nevěřil jsem tomu. Bylo to příliš jednoduché. Když jsme šplhali nahoru po skále, minuli jsme přitom tmavou, úzkou štěrbinu při vstupu do postranního údolí a já cítil, jak se mi naježily chlupy vzadu na krku.

Hrom splnil svůj slib, a tak se zdálo, že první našedlé paprsky úsvitu budou toho dne jediným zdrojem světla. Těžká mračna visela nad vrcholky hor jako vodou nasáklá vlna. Po krku nám stékaly studené kapky a odkrývaly na uhlem natřených tvářích bledé pruhy kůže. „Je možné, že cestu odloží,“ řekl jsem a horoucně si přitom přál, aby se tak skutečné stalo. „Tohle počasí není zrovna vhodné pro cestování.“

Blaise neodpověděl. Jeho tichá jistota byla zářným protikladem mého nervózního plácání.

Ale již krátce po úsvitu jsem zaslechl vzdálený dusot koňských kopyt. Cestovali pomalu a klidně. Právě obcházeli vzdálený konec šedé plochy jezera.

„Jeden… dva válečníci vpředu,“ řekl jsem. Rozeznal jsem klidný krok dospělých válečných koní od lehkého, méně ukázněného zvuku kopyt za nimi. „Čtyři koně… pak chodec, asi čeledín.“ Čeledínovi by nikdy nedovolili jet na císařových koních. „Další čtyři koně a opět chodec…“ Obrysy postav, které jsem smysly identifikoval, se vynořily ze závoje deště, z mokrého, šedého… teskného světa… Dvacet koní, pět čeledínů, jeden pro každé čtyři koně, dva válečníci a další dva jezdci, pravděpodobně nízce postavení sluhové, kteří je následovali. Nic neočekávaného. Jediným problémem by mohli být válečníci, ale nás bylo dvacet.

„Tak tedy pojďme. Můžeš si vzít na starost jednoho z válečníků. Farrol a já se postaráme o druhého.“ Blaise sklouznul z vyhlídky a zmizel v horní části průrvy. Ale já dál pozoroval průvod, který se pomalu pohyboval kolem jezera. Proč jsem měl náhle pocit, jako by mě někdo pozoroval? Ohlédl jsem se přes rameno ke stěně průrvy nade mnou. Vrcholek se ztrácel v šeru. Vzpomněl jsem si, jak jsme s Aleksanderem sledovali psance z úkrytu na útesu. Nikoho jsem nahoře necítil, ale mračna byla těžká a déšť mi stékal do očí. Posunul jsem se po břiše opět kupředu a zahleděl se přes údolí na blížící se muže a koně. Co mi na celé scéně tak vadilo?

Blaise stál ve stínu při ústí průrvy a čekal.

Jeden z válečníků, kteří jeli v čele, byl menší než jeho společník, štíhlý, ale měl silná ramena a hrdé držení těla. Byl mi povědomý… nedokázal jsem si však vzpomenout, koho mi připomíná. Cop měl válečník spleten z blond vlasů. Jeho cop… Pohlédl jsem na prvního čeledína. Měl na sobě plášť s kapucí, z níž na pravé straně vyčuhoval cop. Byl to snad válečník? Jen válečníci vznešené derzhijské krve nosili cop na straně. A co další chodec? Neviděl jsem jeho vlasy, byl však vysoký a svalnatý. Opět jsem se vrátil k muži v čele průvodu. Byl nyní tak blízko, že jsem mu viděl do tváře. Krev mi ztuhla v žilách. Byl to Kiril. Aleksanderův bratranec, princův drahý a důvěrný přítel. Můj přítel. Lord Kiril, císařův oblíbený synovec a adoptivní syn, jenž by nikdy nevedl obyčejné stádo koní. Musel existovat důvod…

„Pospěš si,“ zašeptal Blaise naléhavě. Chtěl se dostat dolů průrvou, než do ní vkročí muži s koňmi, protože nechtěl, aby zaslechli naše kroky.

„Počkej.“ Musel jsem si být jistý. Druhý čeledín obešel jezero a pohlédl na deštivé nebe. Kapuce mu sklouzla z hlavy a já bez jakýchkoli pochyb zahlédl jeho cop. Další válečník. Vzpomněl jsem si na otevřené ústí postranního údolí a vrcholky útesů, z nichž mě mrazilo v zádech. Sklouznul jsem ze skály, popadl Blaise a stáhl jej zpět do stínů úzkého průchodu, kde jsem nás oba přitiskl ke stěně pod převislou skálu. „Je to past. Jsou to válečníci, ne pacholci. A jejich vůdce… je z princova rodu. Nikdy by ho neposlali, aby doprovázel koně.“ Jen aby chytil do pasti psance.

„Zvládneme je. Tak jako tak musí projít průrvou jeden po druhém. Možná je na čase, abychom vzali rukojmí. Někoho, kvůli komu by byli ochotni vyjednávat. Říkáš, že je u dvora oblíben?“

„Ne. Ne. Copak to nechápeš? Museli vědět, že se objevíte… že se objevíme. Posily budou čekat v postranním údolí. Jsem si tím jistý. A další budou nahoře na útesech. Někdo tě zradil. Zničí vás.“

Blaise na mě tvrdě pohlédl. Měl jsem pocit, jako bych před ním stál nahý. „Jsi si tím jistý?“

„Je to princův bratranec. Neposlali by ho bez ochrany. Musíme varovat jezdce a dostat je odtud než Derzhi uzavřou past. Všichni jste ve strašném nebezpečí.“

„A co ty?“ Jeho hlas pronikl mým strachem jako ledový nůž.

Nemusel jsem lhát „Budu na tom ještě hůř než vy.“ Jestli mě Kiril uvidí krást Aleksanderovy koně, jsem mrtvý muž.

Bez další diskuse jsme se rozběhli, zastavil nás však šíp, který o vlásek minul Blaisova záda. Na vrcholku skal jsem zahlédl další pohyb. Vrhl jsem se na mladého muže před sebou a srazil ho na kameny pod nohama. Kopí se odrazilo od skalní stěny a dopadlo na nás. Odvalili jsme se do nejhlubšího stínu. „Budeme potřebovat nějaké kouzlo,“ řekl jsem, postavil se zpátky na nohy a přivolal vítr, který rozvířil mračna a déšť. „Potřebuji pomoc.“

Vytáhl se do sedu, pohlédl vzhůru k vrcholkům útesů a povzdechl si. „Sám jsi viděl, že mé schopnosti jsou dost omezené.“

„No, měl bys přijít na nějaký způsob, jak jezdce varovat, jinak jsou mrtví. Kouzlo, jež ovládá počasí, je velmi obtížné a já nedokážu odrážet šípy, které přiletí z padesáti stran najednou. Není tady nic, co by se dalo zapálit, a ve velkoplošných iluzích jsem nikdy nebyl dobrý. Mé schopnosti jsou také poněkud specializované.“

Zasmál se, pak se postavil a poplácal mě po rameni. „Tak to asi nemám na výběr a budu muset zodpovědět jednu z tvých otázek. Dostaň se dolů průrvou, jak nejrychleji budeš moct. Já varuji ostatní a postarám se o lučištníky.“ Blaise složil ruce na hrudi a s mohutnou explozí kouzla, jež vysálo všechno teplo z vlhkého rána, se znenadání proměnil. Z kamenného dna průrvy vzlétl do větru a mračen velký zlatohnědý pták s bílými skvrnami. Přitiskl jsem se zády ke kameni a sklouzl po něm dolů. Seděl jsem na zemi a s ústy dokořán na něj šokovaně hleděl. Měl jsem štěstí, že jsem se v dešti neutopil.

Kapitola 14

Proměnil se. Ezzarijci věřili, že jsem jediný, kdo zažil něco tak úžasného, a původ mých křídel za portálem stále zůstával tajemstvím. Považoval jsem se za požehnaného, nadaného, silného a neuvěřitelně šťastného, že jsem narazil na tak úžasné kouzlo. Ale v okamžiku Blaisovy proměny, když jsem na jeho tváři spatřil tak neuvěřitelně vyrovnaný výraz, jsem poznal, že jsem jen ubohý mrzák. Toto odhalení mi poprvé ukázalo můj dar v pravém světle a touha, kterou jsem celé roky potlačoval, získala dráždivou podstatu. Nevěřil jsem, že bych ji ještě někdy dokázal potlačit.

Vydal jsem se dolů roklinou a mé tělo bylo jako z olova. Tisknul jsem se ke stěně a pohyboval se kupředu pomalu, aby měl Blaise čas vyklidit cestu. Už jsem nemusel přemýšlet nad tím, jak Blaise otevřel zamčenou bránu pevnosti nebo jak se zbaví derzhijských lučištníků na skalách… Být to já, přistál bych tiše za nic netušícím nepřítelem a vrazil mu hranu dlaně do krku, abych ho umlčel. Ach, bohové, tolik jsem toužil být na jeho místě…

Zaslechl jsem výkřiky a ržání koní. Soustřeď se, blázne. Jsi chycen do pasti mezi Aleksanderem a synem a měl bys co nejrychleji najit nějaký způsob, jak se z ní dostat ven. A protože neumíš létat, měl bys běžet. Vyrazil jsem průrvou bez ohledu na nebezpečí, jež mi hrozilo z útesů. Blaisovi farmáři a služebné se útoku Derzhi nemohli ubránit.

V místě, kde Farrol naplánoval přepadení, se Makaiská úžina otvírala do širokého, kulatého prostoru, jemuž se říkalo Makaiské hrdlo. Je pravděpodobné, že toto místo dříve bývalo jeskyní, neboť všude kolem ležely velké bloky kamenů, které asi byly pozůstatky prolomeného stropu, a uprostřed se nalézalo široké, neuvěřitelně hluboké jezírko. Za spadlými kameny a jezírkem, přímo naproti východu z Makaiské úžiny, se otvírala cesta ven. Kameny zde byly na sebe naskládány do sloupů a tvořily bránu, jež vedla na svažující se holou planinu. Táhla se na východ podél úpatí hor až k městu Parnifour, na jih a jihozápad až k Avenkharu a odtud dál až k poušti Azhaki a k Zhagadu, hlavnímu městu Derzhi. Nalevo od úžiny se za zastíněnou hromadou kamení ukrývali Blaisovi lidé a čekali na průvod s koňmi. A napravo, v malém, tmavém bočním údolí, se schovávali Derzhi a čekali na svoji kořist.

Když jsem dorazil k dolnímu konci úžiny, psanci, varováni Blaisem, se právě hnali ke koním. Na opačné straně vyrazili z úkrytu dobře vyzbrojení a disciplinovaní Derzhi. Neměli v úmyslu zaútočit. Kdyby ano, vydali by se kratší cestou vlevo kolem jezírka a východu z úžiny přímo k černě oděným mladým mužům a ženám. Místo toho zamířili vpravo, skrz roztroušené kameny. Mířili k bráně, která vedla ven na planinu. Bylo to dětsky prosté. Měli v plánu odříznout únikovou cestu a vehnat psance zpět do úžiny, přímo Kirilovi do náruče.

Blaisovo varování spolu s přívalem deště a tvarem hrdla však dalo psancům šanci. Protože z postranního údolí vedl jen úzký průchod, mohli Derzhi koně do Makaiského hrdla vyvádět jen po jednom. Kvůli hromadám kamení a hluboké tůni se nemohli pohybovat přímo, ani se sešikovat. A protože jim déšť uhasil pochodně, nevšimli si ještě Blaise, stojícího s mečem v ruce v temnotě na druhé straně jezírka, ani vysoké suzainijské ženy a dvou tichých ezzarijských mladíků, jež byli připraveni zablokovat Derzhi průchod a umožnit svým lidem vyrazit do otevřeného prostoru. Neměli moc času. Kiril s muži už bude v úžině. A jakmile ho Derzhi zahlédnou, bude jim trvat jen okamžik, než prorazí Blaisovu obranu a uzavřou jedinou únikovou cestu.

Nemohl jsem použít žádné kouzlo, jímž bych Kirila zastavil. I když jsem nečelil démonům, byla má síla v lidském světě omezená. Ať už bych se v úžině pokusil o cokoliv – kdybych strhl skály, ochromil koně nebo zaplavil roklinu – riskoval bych život Kirila a ostatních. Na druhou stranu zde bylo příliš mnoho vojáků, než abych je rozptýlil malými kouzly, jako byly puchýře na kůži, nebo jim vnuknul pocit, že mají v botách hady. Zatímco jsem si lámal hlavu a snažil se vymyslet co dál, vůdce Derzhi zahlédl Blaise, varovně vykřikl a vyrazil k mladému psanci. Zaslechl jsem zvuk oceli narážející na ocel, hlasy mužů a zuřivé zaržání zraněného koně. Na přemýšlení už nebyl čas. Existovala jen jedna věc, kterou jsem uměl lépe než oni. Tasil jsem meč a rozběhl se k nim.

Ještě než jsem k bojujícím mužům dorazil, ucítil jsem ve vzduchu koně, rozrušené pachem potu a krve. Jalleen se zoufale snažila vyhnout válečnému koni, jenž se postavil na zadní, a zároveň útočit na jeho jezdce. Zasáhla ho jen jednou, pak jí muž usekl hlavu. Její krásné, štíhlé tělo dopadlo ochable na kameny a brzy bylo rozdupáno šílícím zvířetem.

„Dostaň je ven!“ křikl jsem na Blaise, který právě uhýbal meči, zatímco zespodu útočil na válečníkovu nohu. Jeho meč protnul pouze vzduch „Zadržím je.“ Popadl jsem nohu, jež mě právě míjela, a strhl z koně tělo, k němuž patřila O půl minuty později ležel Derzhi na zemi, svíjel se a klel a svíral si rozseknuté stehno, které jej už nedokázalo udržet.

Dva ezzarijští chlapci bojovali po mojí levici a snažili se krýt Blaisovi záda. Byl jsem však příliš zaměstnán bojem s dalším Derzhi, než abych zkontroloval, jak si vedou. Nechal jsem explodovat vlnu ohně, kouzlo, na němž jsem pracoval, zatímco jsem běžel úžinou. Byla to pouhá iluze, která Derzhi moc dlouho nezdrží, ale rozptýlila je natolik, že jsem se mohl postarat o dalšího z nich. Byl velmi schopný a velmi rozhodnutý se mnou skoncovat. Abych se od něj osvobodil, musel jsem ho zabít. Hloupý, hloupý idiote. Co to děláš?

Blaise stáhl derzhijského válečníka z koně. Docela se držel, byl však příliš pomalý. Derzhi ho brzy dostane. „Jdi,“ zaječel jsem znovu. „Půjdu hned za tebou.“ Přikrčil jsem se, rychle se otočil a zanechal na válečníkových zádech krvavý šrám. Zleva zazněl nervy drásající výkřik. Byl to jeden z ezzarijských chlapců, jemuž z rozseknutého břicha vyhřezly vnitřnosti. Když se Derzhi rozmáchl mečem s úmyslem chlapce dorazit, popadl jsem ho za ruku v rukavici, zabořil podpatky bot do země, abych zastavil jeho pohyb, a zkroutil mu paži, až jsem zaslechl výkřik a zapraskání kostí. Vyděšený kůň, na němž seděl, mi jej vytrhl ze sevření, já však vyrazil za ním. Vyskočil jsem na koně za něj a pevně se ho chytil, když se kůň vzepjal na zadní.

Válečník vrčel bolestí a zuřivostí. Snažil se mi vrazit do žeber dlouhou, zahnutou dýku a shodit mě z koně. Připadalo mi, jako by měl kromě ruky, kterou jsem mu zlomil, dalších sedm, a zdálo se, že žádnou z nich nepotřebuje k ovládání koně. Nejraději bych to rychle skončil, někde uvnitř zpoceného, bušícího šílenství jsem si však uvědomil, že blokujeme východ z postranního údolí. A tak jsem odolal pokušení zlomit derzhijskému jezdci vaz. Místo toho jsem se ho pevně chytil a zarazil jeho dýku koni do hýždí, čímž jsem již tak šílícího koně přivedl k zuřivosti. Vykouzlil jsem další závoj ohně mezi nás a unikající psance. V hlavě jsem přitom odpočítával vteřiny do chvíle, kdy budu muset seskočit, abych nepřišel o oko, ruku nebo nedopadl ještě hůř. Další dva válečníci se přiblížili a začali se po mně ohánět meči. Udeřil jsem jezdce naposledy do břicha, aby uvolnil sevření, pak jsem seskočil z koně, odvalil se z dosahu kopyt a vyškrábal na nohy. Nemohl jsem popadnout dech, byl jsem potlučený a díky hluboké ráně ve stehně jsem kulhal. Přesto jsem však vyrazil rozplývající se iluzí ohně k bráně.

Koutkem oka jsem zahlédl tmavé postavy Kirila a jezdců, kteří vyrazili z úžiny. Kdybych tak dokázal vykouzlit křídla… Věděl jsem, že jim v žádném případě neuteču. Brána byla příliš daleko.

Od skály u mého pravého ramene se odrazil oštěp. Přikrčil jsem se a uhnul pro případ, že by útočník měl přítele, který uměl lépe mířit. Zatímco jsem kličkoval ze strany na stranu, napadl mě zleva jezdec, patřící k průvodu v úžině. Nacvičeným pohybem sklouzl ze sedla, a zatímco dopadl lehce na nohy, kůň mi zkřížil cestu a přinutil mě ucouvnout do náruče svého pána. Nikdo neuměl lépe využít koně v boji než Derzhi. Abych zdržel zbytek jezdců, vrhl jsem proti nim další vlnu ohně – je těžké být vynalézavý uprostřed tak urputného boje – pak jsem divoce zaútočil na muže před sebou, odzbrojil jej a povalil na zem. Byl to divoký bojovník. Teprve až jsem se postavil nad něj a špičku meče mu přitiskl k hrdlu, dovolil mi poslední záblesk pohasínajícího kouzla spatřit jeho tvář… a on zahlédl moji. Kiril. Ustoupil jsem, odklonil meč stranou a zvedl ruce na znamení míru.

„U Druyových rohů! Seyonne?“

Maskování očividně dobrou práci neodvedlo. Vojáci pronikli stěnou ohně a já se rozběhl pryč, i když jsem neměl žádnou šanci na útěk. V tu chvíli však ze směru, kterým jsem utíkal, vyrazil černý stín. Jezdec na koni, jenž ke mně natahoval ruku, byl… Blaise. Chytil jsem se ho a skočil. Nějak se mu podařilo vytáhnout mě za sebe na koně, aniž by zpomalil. Pak jsme změnili směr a vyrazili ven otvorem… do šedé šmouhy nicoty, z níž se mi zvedl žaludek.

*

První věcí, kterou jsem spatřil, když se mi konečně podařilo odtrhnout oči od černě oděných zad mého zachránce, byl mrtvý strom. Kamenitá roklina, v níž jsme se zastavili, jich byla plná. Představovaly ohořelé pozůstatky lesního požáru. Pár zuhelnatělých klád a několik osamoceně stojících komínů napovídalo, že s lesem shořela i vesnice… oheň byl asi velmi žhavý a celá věc se musela stát teprve nedávno, protože ze zčernalé země a kamení trčelo jen tu a tam bodláčí. Krajina kolem nás ničím nepřipomínala údolí nad úžinou. Ve skutečnosti nám nad hlavami pálilo slunce, i když mé oblečení bylo pořád vlhké ranním deštěm.

Blaise přehodil nohu přes hlavu koně a sklouzl na zem. Já zůstal sedět na koni a unaveně zíral na malé, holé údolí. „Na chvíli si odpočineme, pak budeme pokračovat domů,“ řekl. „Jsi vážně zraněný?“

Mé roztrhané kalhoty nebyly nasáklé jen vodou. Jakmile zápal bitvy vychladne, bude mě noha bolet jako čert. „Zahojí se,“ řekl jsem a zhluboka se nadechl čistého, suchého vzduchu. „Jen si ji musím něčím obvázat.“ Nabídl mi ruku, aby mi pomohl slézt, mávnutím jsem však odmítl a sesedl z koně sám. Nebyl jsem zrovna v přátelském rozpoložení. Byl to hloupý a špatně vymyšlený plán. Obyčejná zlodějina. Dva psanci byli mrtví. Usměvavá Jalleen a jeden z plachých ezzarijských chlapců. A já zabil alespoň jednoho Derzhi… zradil jsem Aleksanderovu důvěru… stal se ze mě psanec. A svědkem musel být zrovna Kiril – jeden z proklatě nejčestnějších mužů na světě. Všechno bylo k ničemu.

„Zachránil jsi nám život a můj dvakrát.“ Blaise zůstal stát vedle koně. Jeho společníci seděli tiše na zčernalé zemi a čekali. Několik mužů a jedna žena se shromáždili kolem zbylého ezzarijského mladíka a snažili se ho utěšit. Druhý chlapec, jehož jsme opustili se střevy vyhřezlými na zem, byl jeho bratr.

Posadil jsem se na kámen a uřízl nohavici svých kalhot. Pokoušel jsem se svázat mokré cáry dohromady, abych mohl ránu obvázat, jedna z žen mi však nabídla suchý štůček látky. Kývnutím jsem jí poděkoval. Nezvedl jsem hlavu, i když jsem cítil, jak mě Blaise pozoruje.

„S penězi, jež bychom za koně dostali, jsme mohli vykonat mnoho dobrého,“ řekl.

„Dost na to, abyste tím vyvážili smrt dvou lidi?“ Obvázal jsem ránu pevně obvazem.

„Věřili tomu.“

„Věřili tobě. O ceně, kterou budeš muset zaplatit, příště raději přemýšlej předem.“

Jen část výměny názorů proběhla slovy. Cítil jsem, jak hluboce truchlí pro své společníky. Snažil se, seč mohl, aby uklidnil můj vztek, i když jeho příčinu nemohl znát. Zmatek, jenž jsem způsobil, bych ani já sám nedokázal úplně vysvětlit. Zničil jsem něco cenného, co už se nikdy nevrátí. Pochyboval jsem však, že by se mnou soucítil pro cenu, kterou budu muset zaplatit. Snad jedině kdybych znovu upadl do otroctví, což byla nejpříjemnější z alternativ, jíž by celá záležitost mohla skončit.

Farrol stál pár kroků od nás. Vypadalo to, jako by kolem mě a Blaise někdo namaloval čarovný kruh, jenž mu bylo zakázáno překročit. Kulatou tvář měl rudou a neklidně pochodoval sem a tam. Čas od času vyrazil směrem k Blaisovi, ale pak znovu ustoupil. Celou dobu přitom vrhal postranní pohledy na skupinku truchlících.

Vstal jsem a zkusil se postavit na zraněnou nohu. „Za pár dní bude v pořádku,“ řekl jsem. „Nemohli bychom někde najít vodu? Rád bych ránu vyčistil.“

Blaise přikývl a pokynul ostatním, aby nasedli na koně.

Zdálo se, jako by byla bariéra konečně prolomena, neboť Farrol se náhle vrhl k Blaisovi. „Nechápu, jak se o nás mohli dozvědět. Nemohl to být Jakkor. Nenávidí ty derzhijské bastardy.“ Střelil po mně temným pohledem. „Někdo jiný nás musel zradit. Nemohli…“

„Ty zatracený, pitomý blázne!“ vybuchl jsem. „Zabíjel jsem pro vás. Nemáte ani ponětí, co jste provedli.“

„Promluvíme si o tom později,“ rozhodl Blaise. „Teď se vrátíme domů.“

*

Pokusil jsem se uklidnit snahou rozlousknout kouzlo, jež Blaisovi umožnilo dovést nás tajemnými stezkami zpět do zelených údolí Kuvaie. Kdybych nevěděl, že čaruje, nikdy bych si toho nevšiml. A i když jsem o kouzlech věděl, nedařilo se mi odhalit jejich podstatu. Nikdy předtím jsem nepoznal kouzlo, jež by bylo v člověku uloženo tak hluboko. Připadal jsem si, jako bych se pokoušel zjistit, proč srdce buší, aniž bych otevřel tělo. Žádné pozorování ani naslouchání mi podstatu jeho tajemství neprozradilo.

Dorazili jsme po západu slunce. Kostra vatry, kterou tentokrát nikdo nezapálil, zůstala trčet k nebi uprostřed údolí. Jelena sice zabili a vyvrhli, kusy masa však rozdali a upekli na malých ohních. Údolím pak zněly písně za mrtvou Jalleen. S psanci zde žila i její sestra, jež zahalena do rudých závojů zpívala suzainijské pohřební písně, dokud truchlivá hudba neprotkala stromy jako pavoučí síť a nespoutala všechny nádherným smutkem.

Zatímco se písně linuly nocí, zapálil jsem malý ohýnek pod stromy, kde jsem mohl být sám. Ohřál jsem si ječnou polévku, abych se nasytil, a uvařil dubovou kůru, kterou jsem si chtěl vyčistit ránu na noze. Právě když jsem rozvázal krví nasáklý obvaz na stehně, vycítil jsem, že mezi tmavými stromy za mnou někdo tiše stojí. „Pojď sem. Klidně se s tebou podělím o oheň,“ řekl jsem. „Nemusíš se schovávat ve stínech.“ Byl to ezzarijský chlapec.

Mohlo mu být tak patnáct let. Během týdnů, které jsem strávil s psanci, se mnou sotva promluvil. On a jeho bratr se mnou cvičili, sledovali mě a naslouchali mi, důrazně se však vyhýbali jakémukoli osobnímu kontaktu.

Ukázal jsem na polévku, ale chlapec zavrtěl hlavou a neohrabaně se posadil na zem na opačné straně ohně. „Chtěl jsem se jen zeptat… existuje nějaká ezzarijská pohřební píseň?“

„Ano.“ Namočil jsem hadr do kouřící dubové vody, zatnul zuby a otřel jím slepenou ránu. „Je mnohem jednodušší než suzainijský žalozpěv.“ Suzainijci věřili, že smrt je jen první ze stovky zkoušek, kterou musí duše projít, než se dostane do země mrtvých, jež sama o sobě není zrovna příjemným místem na to, kolik práce dalo najít k ní cestu. „Ale líbí se mi mnohem víc. Je trochu méně ponurá. Naši bohové – Verdonne a její syn Valdis – jsou poněkud milosrdnější než Gossopar. Zpíváme ji proto, abychom mrtvé uctili a lépe si je zapamatovali.“ A přinesli útěchu pozůstalým.

„Rád bych… nemám nic…“

„Jestli chceš, tak tě ji naučím.“

Přikývl a světlo ohně se mu zalesklo v tmavých očích. A tak jsme na písni chvíli pracovali. Myslím, že jsme nalézali útěchu spíš v samotném činu než ve slovech. Napřed jsem pronesl slova v ezzarijštině, kterou chlapec neznal, pak v aseolštině, obcovacím jazyku impéria, a nakonec jsem verš zazpíval. Ukázal jsem mu jak se posadit na paty a roztáhnout ruce ve správné pozici pokory a respektu. Když jsem došel k místu, kde pozůstalí doplní jméno mrtvého, byl chlapec připraven prozradit mi jméno svého bratra. Zvedl jsem však varovně ruku. „Věříš, že jeho duše stále žije?“ zeptal jsem se.

„Rád bych tomu věřil.“ Naděje. Zármutek. Nejistota. Obava, že se mýlí. Tyto pocity jsme s ním sdíleli všichni.

„Pak mi jeho jméno neříkej. Neznáš mě.“ A kromě toho se mě dotknul démon. „Jméno je klíčem k duši. Zacházej s ním opatrně.“

„Proto se nás nikdy neptáš na jména? Da… můj bratr si myslel, že námi pohrdáš. Vždycky nám tvrdili, že žádný Ezzarijec…“

„Promiň, chlapče.“ Blaise vstoupil do kruhu světla a natáhl k chlapci ruku. Ten vyskočil a obrátil veškerou pozornost k veliteli. „Nerad vyrušuji, ale musím si s naším novým přítelem na chvíli promluvit. Pojď sem…“ Blaise si chlapce přitáhl blíž a pohlédl mu do žalem zmučené tváře. „Neměl jsem příležitost truchlit s tebou. Zítra po západu slunce mu vztyčíme mohylu a ty můžeš zazpívat píseň, kterou ses naučil.“ Pevně chlapci stiskl ramena. „Nezemřel nadarmo, to ti slibuji. Teď jdi za Farrolem. Řekni mu, že budu ve Wellytském údolí a vrátím se hodně pozdě. Musí se postarat o hlídku. Všichni jsou unavení.“

Než chlapec odešel, nemotorně se uklonil. „Děkuji.“ Vešel do lesa, ale velmi rychle se vrátil. „Jmenoval se Davet. Já jsem Kyor.“

Přikývl jsem a po ezzarijském způsobu jsem si přitiskl sevřenou pěst na hruď. „Lys na Seyonne,“ odvětil jsem. Sdělil jsem mu své jméno způsobem, jímž se říká dobrým známým. „Dobrou noc, Kyore.“

Zatímco se chlapec lehce rozběhl k ostatním ohňům, jež zářily ve tmě, Blaise ke mně kopnul mé boty. „Půjdeme na procházku. Říkal jsi, že na tom nejsi tak špatně…?“

„Budu v pořádku,“ odpověděl jsem, oblékl si otrhané kalhoty, které aspoň měly obě nohavice, a natáhl si boty. „Procházka mi udělá dobře. Alespoň mi neztuhne noha.“ Byl jsem vděčný za každé rozptýlení, jež odvede moji pozornost od katastrofy, která se ten den stala.

Pomalu jsme kráčeli vzhůru mírně stoupající stezkou k jižnímu konci údolí. Cestička se vinula houstnoucími borovicemi a břízami. Zvuky tábora a světla ohňů se rychle vytratily, takže jediné, co nakonec rušilo noční klid, byla poslední večerní píseň ptáků a potůček, jenž bublal pod hustým listím psích bobulí a kobercem květin. Čekal jsem, až Blaise promluví. Očividně ho něco zaměstnávalo. Nic však neřekl, takže jsem se musel spokojit s chladným, čistým vzduchem, v němž jsem vycítil první náznak zimy. Vyšplhali jsme na vrcholek kopce. Blaise mě provedl hustým březovým hájkem, v němž stezka začala klesat do dalšího údolí, jež leželo směrem na východ, kde právě vycházel měsíc. Zachytil jsem pach kouře a koz a brzy také zaslechl šumění dalšího potůčku. Nakonec se před námi zalesklo světlo lampy.

Na kraji lesa stála chalupa se střechou pokrytou drny. Před ní se rozkládala široká louka, zavlažovaná potůčkem, jenž se v jasném měsíčním světle třpytil jako náhrdelník z drahých kamenů. Na jedné straně domu ležela zahrádka plná čerstvých plodin a připravená ke sklizni. Bránu od ohrady s kozami, jež ležela na opačné straně domu, právě zavíral vysoký muž. Když nás zahlédl přicházet lesem, zůstal tiše stát.

„Přivedl jsem návštěvníka,“ zavolal Blaise. „Doufám, že jsem nepřišel příliš pozdě.“

„Právě jsem skončil s dojením,“ odvětil muž. „Pro nás, kteří musí na živobytí pracovat, je pořád ještě brzy.“ Mužův srdečný smích zněl velmi příjemně. Nepočkal, aby nás uvítal, místo toho se kulhavě vydal k domu. V jedné ruce držel vědro, druhou se opíral o silnou berli. Když stál prve u plotu, ani jsem si nevšiml, že má jen jednu nohu. „Linnie! Blaise přivedl návštěvu!“

Konečně jsme dorazili k domu. Dveře byly otevřené a stezku ozařovalo žluté světlo lampy, v němž se muž s jednou nohou zastavil, aby nás přivítal. Byl to Manganarec, jehož hnědé, kudrnaté vlasy a statná ramena mi okamžitě připomněly medvěda. Ve dveřích stála žena a k rameni si tiskla malý uzlíček, zabalený do přikrývky. Dlouhé tmavé vlasy měla svázané vybledlou zelenou stuhou a pleť jí ve světle lampy rudozlatě zářila. Byla to Ezzarijka.

„Vítejte!“ Muž odložil vědro a stiskl Blaisovi ruku. „Konečně jsi nás přišel zase navštívit. Zdá se, jako by to byl už rok, co jsme o tobě slyšeli naposledy.“

„Byla to velice rušná doba i pro lidi, kteří na živobytí nemusí pracovat,“ odvětil Blaise s úsměvem.

„Tiše, vy dva,“ okřikla je žena, milující záblesk v očích však zmírnil osten jejích slov. „Konečně se mi podařilo prcka uspat a s tím, kdo ho probudí, si to vyřídím.“ Dovolila Blaisovi, aby ji políbil na líci. S tvářemi tak blízko u sebe nebylo těžké poznat, že jsou příbuzní.

„Moje sestra Elinor,“ řekl Blaise a láskyplně se usmál na ženu, jež byla téměř stejně vysoká jako on. „A její manžel Gordain.“ Pak ukázal na mě. „Tento muž se k nám připojil asi před měsícem. Nechám ho, ať se představí sám.“

„Seyonne,“ řekl jsem.

Jednonohý muž mi pokynul hlavou, abych ho a jeho ženu následoval dovnitř. Místnost byla pěkná a čistá, ale pro tři muže a jednu vysokou ženu trochu malá. Na nevelikém stole z hoblované borovice jsem zahlédl dvě dřevěné misky a dva hrnky. Elinor k nim rychle přidala další dva. U stěny stály tři bytelné židle a vedle nich skříň s policemi, na nichž ležely váčky s moukou a solí, balíčky šrotu a koření, talíř s hroudou másla a další věci, které najdete v každé průměrné kuchyni. Dřevěnou podlahu pokrývala čistá sláma. Roh místnosti zabírala postel, pečlivě přikrytá pletenými přikrývkami z modře obarvené vlny, a nad ohněm visel černý železný kotlík, v němž bublala ovesná kaše, připravená k večeři.

„Posadíte se k nám?“ zeptala se Elinor a jednou rukou přitom prostírala stůl. Gordain mezitím naplnil měděnou konev mlékem z vědra a zbytek odnesl ven. „Oba vypadáte k smrti unavení. Bratr je tvrdý velitel, že?“

„Nikdy jsem nikoho, jako je on, nepotkal,“ odvětil jsem, vzal jí z ruky talíř s máslem a položil ho na stůl.

Blaise přitáhl ke stolu tři židle a pro čtvrtého sud, pak vzal z police nůž, nakrájel chleba a do každé misky položil skývu. Jeho sestra přinesla modrý keramický hrnek, v němž mohly být tak dvě lžičky cukru, a postavila ho na čestné místo uprostřed stolu. „Jakmile dá Gordain zchladit mléko, najíme se. Zkusím malého na chvíli položit. Miluje, když ho nosím.“ Shrnula jemnou přikrývku z měkkého uzlíčku na rameni a natočila se stranou, abych lépe viděl. „Seyonne, tohle je Evan-diargh.“

Byl to sen, jenž se stal skutečností. Představa, kterou jsem si stvořil z šílenství a zoufalství ve skalnaté bezútěšnosti Col’Dyathu, se nyní před mýma očima zhmotnila. Měla měkkou, teplou kůži růžově zlaté barvy, na hlavě chomáč černých rovných vlasů a dlouhé, tmavé řasy, pod nimiž se skrývaly ezzarijsky černé oči. Váhavě jsem se prstem dotkl kulaté tvářičky. Dítě se zavrtělo, povzdechlo si, a i když neotevřelo oči, zabořilo malý nosík hlouběji do Elinořina krku. Znal jsem je stejně dobře jako svoji dlaň, jako ranní úsvit nebo hvězdy nad Ezzarií. Byl to můj syn.

Kapitola 15

Střelil jsem pohledem po Blaisovi, ten se však soustředil na krájení chleba. Určitě musel vědět, že se dovtípím. Kdo by byl tak slepý, aby nepoznal vlastní dítě? Takže mě sem přivedl s určitým úmyslem a nebál se důsledků. Byl opravdu takový blázen?

Elinor položila dítě do košíku poblíž krbu. Chovala se jemně a láskyplně. Dřepl jsem si vedle ní a pozoroval, jak chlapce pečlivě zabalila do přikrývky a něžně ho pohladila po hedvábných vlasech. „Jeho jméno znamená ‚syn ohně‘,“ řekla. „Je to krasavec, že?“

Přikývl jsem, protože jsem nebyl schopen odpovědět. Z dálky jsem slyšel šeptat démonskou hudbu. Kdyby otevřel oči, hořel by v jejich tmavém středu modrý oheň.

„Je to jeden z Blaisových nalezenců, které přinesli přímo z Ezzarie. Řekl vám o nich?“

„Něco jsem zaslechl,“ odvětil jsem a koktal přitom jako Strážce při první zkoušce. „Řekněte mi… co dělá? Nemám s dětmi žádné zkušenosti.“

Elinor se tiše zasmála, vstala a založila si ruce v bok. „Pije mléko a zase je zvrátí. Spí, pláče a směje se a hlasitě vyžaduje, abychom ho celý den nosili, nebo aspoň drželi v náručí. Ale je tak sladký, že mu prostě nemůžeme odolat. Doufám, že se naučí lézt a chodit dřív, než bude příliš těžký na to, abychom ho nosili. Nemáme mu to však za zlé.“

„Nemáte žádné vlastní…“

„Ne, žádné vlastní děti nemám. Jsem neplodná.“ Zářivě se usmála na medvědího muže, který se právě objevil ve dveřích. „Gordain si nikdy nestěžoval, nikdy se ani nezmínil o tom, že by mě zavrhl. Tenhle maličký byl darem, s nímž jsme nikdy ani nepočítali. Poté, co jsme ho naučili pít Tethysino mléko, abychom se mohli také trochu vyspat, jsme jeho příchodu nikdy nelitovali.“

Gordain se usadil na židli, odložil berlu stranou a začal se Blaise vyptávat na nájezdy, které v poslední době provedl. Blaise mu pověděl smutný příběh toho dne, pak přešel k ostatním novinkám z impéria a výsledkům posledních nájezdů. Elinor mě pozvala, abych se posadil vedle jejího manžela, zatímco nám do misek rozdělila ovesnou kaši. Pak se přidala k živé diskusi. Z její řeči jsem pochopil, že než s nimi začal žít Evan, byla sama nájezdníkem. Snědl jsem všechno, co přede mě postavili, a snažil se vymyslet, co dál. Jak jsem je však pozoroval v zlaté záři ohně, jenž osvětloval malý domek, a naslouchal hovoru a plánům, jak změnit bezútěšný svět, odpověď na mé dilema byla jasná. Přesně jak Blaise předpokládal.

Který Manganarec by zůstal s neplodnou ženou, když mu kněží vtloukali do hlavy, že počet synů určí jeho pozici v posmrtném životě a počet dcer pak velikost bohatství a množství klenotů, které mu tam budou patřit? Která žena by se ujala dítěte, jež opustil celý národ, protože se ho bál? S chladnou precizností jsem prozkoumal prázdnotu v místě, kde dřív bilo mé srdce, a vytrhl kořínek života, jenž se tam uchytil. Mohl bych dítěti nabídnout něco víc než tito dva lidé?

Zůstali jsme dlouho do noci. Blaise a Gordain popíjeli letní pivo a hovořili o derzhijských šlechticích, suzainijských obchodnících a o zásobách, jež budou psanci potřebovat na zimu. Pochopil jsem, že Gordain přišel o nohu při jednom z prvních dobrodružství Blaise, a i když si nestěžoval, neschopnost připojit se k přátelům v boji jej očividně užírala. Pomohl jsem Elinor uklidit po večeři a pozoroval přitom syna. Přemýšlel jsem, jestli se probudí dřív, než budeme muset odejít. Neprobudil se.

Možná je to tak lepší, řekl jsem si, když jsem se uklonil Elinor a Gordainovi a pozoroval, jak je Blaise oba políbil. Kdyby se probudil, jen by to věci ještě víc zkomplikovalo. Zatímco jsem čekal, rozmístil jsem kolem chalupy několik kouzel. Aby voda zůstala vždy čistá. Abych vypudil nemoci, přenášené vzduchem. Aby byli Gordain s Elinor varováni, kdyby se někdo blížil. Aby kozy byly plodné a pole úrodná. Nic víc jsem pro ně nemohl udělat.

„Jsi spokojený?“ zeptal se Blaise, když za námi zmizelo poslední světlo chalupy. Čerstvý půlnoční vítr mi čechral vlasy.

„Děkuji.“

„Dvakrát v jednom dni jsi mi zachránil život, i životy mnoha ostatních. Utišil jsi bolest chlapce, jenž nedokázal najít útěchu. Myslel jsem, že by bylo správné udělat totéž.“

„Riskoval jsi,“ řekl jsem a hořkost a bolest přitom zápasily o zbytky mé duše. „Mám přece násilí v krvi. A tím, že jsi chlapce nechal u sestry a jejího manžela, jsi je přivedl do velkého nebezpečí. Musíš si toho být vědom. Je posedlý rai-kirah, démonem. Je to jenom dítě, ale jednou…“

Při Verdonnině milosti, nechtěl jsem ani pomyslet na to, co jednou přijde. Musel jsem Blaisovi poradit, jak najít Pátrače, až bude chlapec dost starý. Musel jsem mu toho tolik říct, než odejdu. Už jsem neměl důvod dále zůstávat; ze všech lží se mi dělalo zle. Jedinou otázkou zůstávalo, kam se uchýlit. K Aleksanderovi jsem jít nemohl. Po dnešku už neuvěří, že jsem jeho špion. Zpět do Ezzarie jsem také nemohl. Jediný pohled na dítě, krásné a milované, jen zvětšil propast mezi mnou a mými lidmi. Naše nevědomost byla neomluvitelná.

„Takže jsi na to ještě nepřišel. Tvé oči vidí tolik věcí, které my ostatní nevidíme. Nikdy jsem nepředpokládal, že bude trvat tak dlouho, než pochopíš.“

„Pochopím co?“ Byl jsem natolik zaujat sebelítostí, že jsem musel něco přeslechnout.

Blaise se zastavil uprostřed louky, kde měsíční zář jasné osvětlovala jeho unavenou, hranatou tvář. „Podívej se na mě,“ řekl a ukázal si na oči. „Přejed si rukou před očima nebo udělej cokoli jiného, co potřebuješ, a pak se na mě podívej. Řekni mi, co vidíš.“

S lehkým zamrazením u páteře jsem udělal, oč mě požádal, a zahleděl se mu do očí, jako jsem to udělal tenkrát v hospodě a ještě třikrát od té doby, ve snaze zjistit, co se v něm skrývá. Opět jsem spatřil dobrého, prostého muže. Nebylo v něm ani za mák domýšlivosti nebo lstivosti. V duši měl klid a mír. Opět se mi mírně zatočila hlava a já zahlédl mozaiku obrazů, překrývajících jeden druhý. Dřív jsem vinil stav své mysli za to, že se mi v hlavě roztančily obrazy duchů a krajin, kdykoli jsem pohlédl Blaisovi do očí. Zdálo se, jako by tvrdý, lesklý povrch jeho očí odrážel má vlastní vidění. Ale tentokrát jsem si uvědomil, že obrazy patří Blaisovi, ne mně. Nyabozziho pevnost, když přelétl zdi, aby nám otevřel brány. Ulice Vayapolu při pátrání po derzhijských strážích. Makaiská úžina z pohledu vysoko nad útesy. Já sám, schoulený u skalní stěny a tupě zírající na kouzlo, jehož jsem byl svědkem. Tisíc barev. Tisíc tvarů. Nenašel jsem však nic, co by vysvětlovalo jeho naléhání. Zdálo se, že je sumou vzpomínek, jako každý jiný člověk.

„Teď se podívej znovu, Seyonne, a řekni mi co vidíš.“

Stále jsem mu hleděl do očí, ale vycítil jsem změnu. Zdálo se, jako by uvolnil něco z hloubky duše. Ze vzdáleného bušení, jež jsem zaslechl, mi ztuhla krev v žilách. Pohlédl jsem hlouběji, naslouchal pečlivěji, ale stále jsem nemohl uvěřit. Pak jsem ale spatřil a uslyšel pravdu, kterou mi odhalil… do duše mi pronikla nelibozvučná hudba a za tmavýma očima jsem uviděl hořet modrý plamen. Démon. Ucouvnul jsem a rozhlédl se kolem ve snaze přijít na nějaký způsob, jak se dostat zpět k chalupě, než mě Blaise zastaví. Jeho velké, silné ruce mě popadly za ramena. „Jsem muž. Nic víc, nic míň. Rozhoduji se sám. Žiji vlastní život.“

Šílenství… strach… nevíra. Opět se mi hroutil svět.

„Podívej se na mě, Seyonne. Co se změnilo? Nic důležitého. Nic.“

Náruživost v jeho hlase mě držela na místě, nutila mě dívat se, přemýšlet, znovu zpochybnit základní principy života. Nutil mě stát na hlavě, chodit po rukou, naslouchat a věřit, řídit se rozumem a nedbat hluboce zakořeněného strachu. Celý svět náhle dostal nový smysl. Trvalo mi dlouhou dobu, než jsem pochopil. Ale v jediném okamžiku, stejně jako se po bouři rozplynou mraky a vysvitne slunce, se všechno vyjasnilo. „Jsi stejný jako můj syn.“

Blaise přikývl. Neusmál se, jen mi pokynul, abych šel vedle něj. „Musíme si promluvit,“ řekl. Cesta do Wellytského údolí nám trvala jen hodinu, ale zpátky jsme šli dvě.

*

„Narodil jsem se v Ezzarii. Mými rodiči byla porodní bába a muž, kterému říkáte Pátrač,“ vyprávěl Blaise, zatímco jsme procházeli mezi vysokými borovicemi, čnícími k hvězdnému nebi. „I když věděli, co jsem, odmítli se podřídit zvykům. Matka věděla, kam byly odkládány děti jako já, aby zemřely. Ihned po rituálech se však pro mě vrátili. Při své práci otec často cestoval, takže věděl, kam nás vzít. Mnoho let jsme žili na předměstí Vayapolu. Kdykoli jsme byli v nouzi, pomáhali nám Dolgarovi kněží. Matka byla velmi schopná porodní bába, takže nás dokázala uživit, zatímco se otec pro mě ve světě snažil najít pomoc. I když věděli, že nakonec propadnu démonickému šílenství, nemohl bych si přát více milující rodiče. O Ezzarii mi nic neřekli, nenaučili mě vaše zvyky ani kouzla. Asi se báli, abych vás jednoho dne nezradil. Chtěl bych však věřit, že jak roky ubíhaly a já rostl stejně jako každý jiný chlapec, začal jejich strach pomalu mizet.“

„Museli to být výjimeční lidé. Opustili úplně všechno a tolik riskovali.“

Z Blaisovy tiché tváře sálala láska. „Ano. Byli opravdu výjimeční. Na cestách a při pátrání narazil otec na lidi, kteří byli stejní jako já a nějakým způsobem se jim podařilo přežít. Potkal i lidi – a byli mezi nimi i Ezzarijci – kteří byli sice ‚posedlí‘, ale neprožívali hrůzu, o níž vykládali Ezzarijci. Otec je přiměl přestěhovat se do Manganaru a učit se jeden od druhého, aby se jednoho dne mohl vrátit do Ezzarie a vysvětlit, co zjistil. Jeho největší touhou bylo vrátit se jednoho dne zpátky. Vždy jsem žasl nad silným poutem, které vás váže k zemi a jednoho k druhému.“ Jeho toužebná poznámka mi připadala divná. Jak se může někomu stýskat po něčem, co nikdy nepoznal?

„Co se stalo?“ Vystoupali jsme na holý vrchol a šli podél hřebene. Vítr nám nadouval pláště a oznamoval změnu ročního období.

„Matka zůstala v kontaktu s přítelkyní, která byla v Ezzarii také porodní bábou. Během let po našem útěku k nám přinášela další děti, které byly ponechány smrti napospas.“

„Farrol,“ řekl jsem.

Blaise přikývl. „I když není z mé krve, považuji jej za bratra. Neodvedl jsem u něj však dobrou práci… dovolil jsem, aby jeho prchlivost zašla příliš daleko… to jsi už poznal. Je to ale těžké… Bylo nás celkem sedm.“

„Elinor?“ Téměř jsem se nezeptal. Nebyl jsem si jistý, jestli chci znát odpověď.

„Je mojí skutečnou sestrou. Je však víc jako ty, než já nebo ostatní. Celá léta jsem nic netušil. Deset let bylo všechno v pořádku.“

„Válka s Derzhi.“ Okamžik, kdy se svět změnil a z každého Ezzarijce se měl stát otrok.

„Všichni se ukryli. Dolgarovi kněží k sobě vzali tolik dětí, kolik mohli, a odvedli nás do poustevny za Vayapolem. Otce jsem viděl už jen jednou. Když mi bylo třináct, vzal mě jeden starý kněz s Elinor v noci ven. Setkali jsme se s otcem za ohradou s kozami. Byl nemocný a hladověl. Nemohl najít práci, neodvažoval se ukázat ani přijít do poustevny, protože se obával, že by ho někdo mohl sledovat. Nechtěl na nás poštvat zákon. Tu noc však přišel, aby nám řekl, že matka zemřela. Derzhijská žena, které už jednou pomohla porodit, poslala jednoho ze sluhů, aby ji přivedl, protože se opět chystala k porodu. Matka neodmítla, protože byla přesvědčená, že jí od ženy, kterou považovala za přítelkyni, nic nehrozí. Jakmile se však dítě narodilo, ženin manžel odvedl matku na úřad.“ Blaise se mi upřeně zahleděl do tváře, jako by se z ní snažil vyčíst vysvětlení pro takovou zradu. „Neměla už žádnou čarovnou moc. Vzdala se kouzlení kvůli mně a otec říkal, že její moc prostě vyprchala. Nechali ji však projít rituály, které užívají na čaroděje… a otec z úkrytu všechno sledoval. Říkal, že když ji vytáhli, byla mrtvá.“

Měl jsem pocit, jako by nevyslovenou otázku, plnou vědoucího smutku, ale se zábleskem naděje, nepoložil Blaise, nýbrž dítě, kterým tehdy byl. Já mu však mohl poskytnout bolestivou odpověď. „Baltharovy rituály není možné přežít bez vynaložení melyddy,“ řekl jsem. „Měl jsem ohromnou moc a všechnu jsem ji použil. Trvalo mi šestnáct let, než jsem přišel na to, že s rituály nezemřela.“

„Šestnáct let. Napadlo mě, jak dlouho ti trvalo, než jsi ji získal zpátky.“ Dítě bylo pryč. Zůstal jen muž.

„Takže jsi žil s kněžími a rozhodl ses strávit život tím, že budeš napravovat nespravedlnosti světa, které zabily tvé rodiče. A nějakým způsobem jsi získal schopnosti, o nichž se Ezzarijcům může jen zdát.“

„Ne tak úplně. Veškerou moc, kterou mám, jsem měl již od začátku. Proměňovat jsem se začal, když mi bylo osm. Měl jsem štěstí, že byli poblíž otcovi přátelé. Poprvé to bylo samozřejmě velmi bolestivé, pak mě však naučili, jak proměnu ovládat.“ Složil ruce na prsou a pohlédl na mě. „Když jsem se začal měnit, rodiče byli vyděšení. Mysleli si, že mě rai-kirah týrá, ale já měl jen strach. Byl jsem první z dětí, které prošlo…“

„Počkej chviličku,“ přerušil jsem ho. Má mysl se potácela ve zmatku. „První? Chceš tím říct, že se i zbytek dokáže… proměnit?“

„Ano. Samozřejmě pouze ti, kdo se tak narodili – Farrol, Davet, Kyor a ostatní. Tvůj syn to jednoho dne také dokáže. Proto musíš všechno pochopit, abys mu dokázal pomoct. Farrol mě považuje za šílence, protože ti to říkám. Ztratili jsme však všechny starší, kteří něco věděli o Ezzarii a o věcech, které se tam učíte.“

Cítil jsem, že bojuje s tím, co mi chce říct, a i když jsem žasl nad tímto odhalením, rašící naděje, že by můj syn mohl vyrůst a stát se tak silným a čestným mužem, jakým byl Blaise, stále kolísala na ostří nože. „Co ode mě žádáš?“ zeptal jsem se.

„Musíme vědět, jestli netušíš, co se s námi děje nebo jak tomu zabránit.“

Cítil jsem se stále víc zmatený. „Nevím… zabránit proměně? Proč byste chtěli…?“

„Protože z toho nakonec zešílíme… nebo ještě hůř.“ Blaise ulomil z nemocné jedle suchou větev, a jak jsme šli dál, začal ji lámat na malé kousky a odhazovat je zhnuseně zpět do lesa. „Postupně je stále obtížnější proměnit se zpět v člověka a nakonec přijde den, kdy se to už vůbec nepodaří. Zůstaneš v podobě, kterou si zvolíš… navždycky zvířetem… budeš v něm uvězněn do doby, než s ním úplné splyneš a zapomeneš, kým jsi byl.“ Mrštil zbytkem větve vzhůru do nebe, jako by tak chtěl přilákat pozornost nějakého vrtošivého boha. „Nebo si můžeš zvolit alternativu… která je stejně příjemná. Pokud se ve chvíli, kdy ucítíš, že proměna přichází, rozhodneš neproměnit, přijdeš o rozum. Čím častěji se proměňuješ, tím dřív ten okamžik přijde.“

„Saetha.“

„Rozhodla se neproměnit. Její přirozenou podobou, v niž se nejsnáze měnila, byla kočka. Každý z nás má jinou podobu. Která to je, se dá zjistit jen experimentováním. Proměňovala se jen občas, takže když přišel její čas, bylo jí téměř čtyřicet. Byla léčitelkou a nedokázala snést představu, že by přišla o své schopnosti… že by zůstala tak omezená a zapomněla všechno, co pro ni bylo důležité. Proto se odmítla proměnit a strávila poslední dny léčením. Ani ne za rok se dostala do takového stavu, v jakém je teď. Bojím se, že si někde uvnitř stále ještě pamatuje, kým byla.“

Kdysi dávno jsem znal otrokyni, frythskou ženu, jež mě krmila, když jsem byl měsíc přikován ke stěně ve sklepení svého třetího pána. Řekla mi, že bych měl být spokojený s údělem otroka. Bohové jí prý řekli, že každé štěstí má svoji cenu a ti, kdo vyšplhají nejvýš, zaplatí nejvíce. Za živoucí příklad jsem považoval Aleksandera, ale jeho účet nebyl ničím v porovnání s cenou, kterou bude muset zaplatit Blaise.

„A ty se tak často proměňuješ…“

„Je to nezbytné. Znamená to však, že mám velmi málo času a musím toho ještě tolik udělat. Vím, že nejsem jediný, kdo by tuhle práci mohl zastat, ale Farrol je unáhlený, Kyor mladý a Davet nyní zemřel.“ Potřásl hlavou a narovnal se. „Bohové, co to dělám? Neměl jsem v úmyslu ti toho tolik říct. Nejde tady o mě. Jde o nás všechny. O tvé dítě. Myslel jsem, že bys byl možná ochotný nám něco říct.“

„Ale my nic nevíme. Přál bych si, aby tomu tak nebylo. Ale já… nikdo z nás neměl ani tušení, že je něco takového vůbec možné. Co já vím, tak nikde neexistuje o podobné věci ani zmínka.“

„Tak je to tedy. Myslel jsem si to, protože se nikdy nikdo o ničem nezmínil. Většina lidí, jichž jsem se ptal, však nebyla v takovém stavu, aby si pamatovala všechno…“

Nedovolil jsem mu pokračovat. „Každý den se učíme něčemu novému. Mám určité schopnosti, jimiž bych vám snad mohl pomoct. Znovu se podívám a pokud někde existuje nějaká zmínka, najdu ji. Slibuji. S jednou věcí vám určitě mohu pomoct… co se týče změn, které se snažíte ve světě prosadit, musím ti o sobě něco říct…“

„Blaisi!“ Sešli jsme z lesní stezky a stanuli uprostřed tábora. Než jsem mohl pokračovat, dorazil k nám Farrol s dalšími čtyřmi psanci. Měli tasené meče a tábor ozařovalo světlo pochodní. „Díky bohu, jsi v pořádku.“

„Proč bych neměl být?“

Farrol zamířil špičkou meče na mé srdce. „Protože tohle je špeh Derzhi. Konečně jsme ho odhalili. Chytili jsme jeho společníka, který se plížil kolem tábora. Určitě se chystal na nás poslat vojáky. A důkaz máme napsaný inkoustem na papíře. Je zpečetěný samotným císařským ďáblem.“

„Nevěřím tomu,“ řekl Blaise a zmateně se ke mně otočil.

Kdybych se dokázal proměnit stal bych se v tu chvíli asi červem a zavrtal se hluboko do země. Když Farrol vložil Blaisovi do ruky osahaný kožený balíček, věděl jsem, o jaký zatracující a nepopiratelný důkaz jde. A také jsem uhodl, koho považovali za mého „společníka“… okamžik, kdy jsem mohl dosáhnout míru, pominul.

„Kde je?“ zeptal jsem se. „Jestli jste ji nezabili, asi to udělám sám.“

*

Fionu jsem našel lehce. Dopadl jsem na ni, když mě vhodili do podzemního sklepení. Dlouho nás v něm však držet nebudou, protože Blaise nemohl riskovat, že jeho lidi objeví Derzhi. V tuto chvíli asi letěl nad krajinou a pátral po královských jednotkách. Ale i když se mu je nepodaří najít, určitě tábor přesune jinam. A nás dva bezpochyby zabije.

Cítil jsem se příliš unavený, než abych se rozčílil. „Řekl ti už někdo, že jsi ta zatraceně nejneodbytnější, nejprotivnější, nejtvrdohlavější a nejbláznivější ženská, která se kdy narodila?“ řekl jsem a odstrčil ji stranou, abych získal víc prostoru a mohl si natáhnout zraněnou nohu. „Napadlo tě někdy, že kdybys mě na chvíli nechala být, hvězdy by se nezřítily na zem a slunce by nepřestalo ráno vycházet?“ Právě v tu nešťastnou chvíli se mi na hlavu převrátil košík cibule z jedné z hromad, jež nás v tmavé podzemní díře obklopovaly. Vyplivl jsem hlínu, která se na mě sesypala spolu se zapáchající zeleninou, rozmáčknul košík a snažil se udělat si z pláště polštář. Zdálo se mi, jako by od chvíle, kdy Yvor Lukash vyrazil ke Khyb Rashi, uplynula strašně dlouhá doba.

„Nikdy by se nedozvěděli, že jsem tady, kdyby z křoví nevyrazil nějaký zatracený kozel a nevyděsil toho prokletého koně. Démonická bestie. Jeden jim nemůže věřit.“

Ve tmě jsem jí neviděl do tváře a na vykouzlení světla jsem neměl náladu. Chtěl jsem prostě spát… aspoň dalších sto let. Fiona však náhle vyrazila vzhůru k dřevěným dveřím, jež za mnou Farrol s triumfálním výrazem ve tváři zabouchnul, a uvolnila tak další lavinu laskomin. Myslím, že to tentokrát byly brambory a tuřín. Zaslechl jsem zaprskání kouzla a ucítil zápach pálícího se provazu.

„Budou ty dveře strážit,“ řekl jsem. „Nejsou to žádní hlupáci. Můžeš se rozvázat a propálit dveře. Můžeš klidně spálit celý zatracený tábor. Budou však na tebe čekat s dalším provazem a dalšími dveřmi a přidají k tomu i pár nožů a mečů. Vůbec je nebude zajímat, co s námi provedou, pokud tím ochrání Blaise. Ví, co dokážeme, a co ne.“

„Takže jste nás zradil i v tomhle.“

Neměl jsem v úmyslu se hádat. „Udělal jsem, co jsem musel. Teď buď zticha. Rád bych se trochu prospal.“

Ještě jednou se pokusila vyrazit dveře, sjela přitom pozpátku po bramborách, které jí uklouzly pod zadkem, a přistála mi na zraněné noze.

„Bohové nebe a země, čím jsem si zasloužil, že na mě poslali tak upjatého a bláznivého hlídacího psa, který nemůže ani kýchnout tak, abych kvůli tomu nekrvácel?“ vybuchl jsem. „Pokud opravdu tolik toužíš vidět mě mrtvého, proč mě prostě nezabiješ sama? Bylo by to pro nás oba mnohem jednodušší.“

„Omlouvám se,“ řekla, když se konečně vyhrabala ze změti zeleniny, kterou nás oba zasypala. Pomohla mi odhrnout z klína alespoň cent brambor a naházet je všechny zpátky na hromadu. „Jste zraněný?“

Rozhodl jsem se neriskovat a raději zůstal zticha. Vyčaroval jsem však světlo, bez ostychu si stáhl kalhoty a uvázal pevněji obvaz kolem rány. To by mi tak ještě chybělo, abych v téhle zatracené díře vykrvácel.

„Zdá se, že to s tou krví zvládáte docela dobře i bez mé pomoci. Tady, pomůžu vám,“ řekla má spoluvězeňkyně. „Mám v kapse čistý kapesník.“ Natáhla ruku ke krví nasáklému obvazu.

„Ne! Nedotýkej se toho,“ řekl jsem a trhl sebou. „Nesmíš.“ Nemohl jsem dovolit, aby se dotkla krve, kterou pošpinila Saetha a její démon. Potom, co jsem se té noci dozvěděl, mi má reakce připadala hloupá, ale už jsem nevěděl, čemu věřit. Byla démonem spíše Saetha nebo Fiona? Nebo Blaise… a co byl vlastně Blaise?

„Proč ne? Mohu vám s tím pomoct. Vyčistím ránu.“

Uvědomil jsem si, že ať už jsem unavený, jak chci, je nepravděpodobné, že bych v téhle křeččí díře plné zeleniny usnul. Ne, když mi na mysl jako křičící sojka neustále dorážely události minulého dne. A tak jsem Fioně pověděl o Saethě… a o Blaisovi a psancích o Aleksanderovi a nájezdech a o synovi. Doufal jsem, že si tak pročistím hlavu a zároveň ji natolik šokuji, že bude aspoň chvíli zticha. „A tak jsem zradil muže, který se mnou sdílel duši a vrátil mi život a zemi,“ řekl jsem, když kouzelné světlo pohaslo. „Porušil jsem přísahu, zabíjel jako krví zpitý barbar a nechal dítě u naprosto cizích lidí. Mé krve se dotkl démon a já toho nelituji. No řekni, nejsi ráda, že jsi přišla? Pokud tenhle zmatek přežijeme, můžeš se vrátit zpátky a povědět Talar o mé naprosté zkaženosti. Považuji Blaise za lepšího muže než kteréhokoli Ezzarijce, i když jsem viděl v jeho očích hořet démonický oheň. Nevíme, kdo nebo co jsme, Fiono, ale mám takový strašný pocit, že se mýlíme úplně ve všem, čemu věříme.“

Můj plán byl úspěšný, alespoň co se Fiony týče. Neřekla už ani slovo a já brzy na to usnul. Poprvé od doby, co jsem se připojil k Blaisovi, se mi zdálo o ledovém zámku a temné hrůze, jež mě zevnitř užírala.

Kapitola 16

Verdonne bojovala s bohem celé roky a jejich syn mezitím dospěl. Krutý bůh strhal z ženy šaty, aby ji ponížil, roztavil jí meč, aby se vysmál její slabosti a spálil pole a lesy kolem ní, aby ji přinutil hladovět. „Podvol se mi,“ zařval lesní bůh. „Nepošpiním svůj meč krví smrtelníka.“ Verdonne se však odmítla podřídit.

– Příběh Verdonny a Valdise, tak jak jej vyprávěli První Ezzarijci, když přišli do země stromů

Blaise mi nedovolil ospravedlnit se. Svolal prostý soud, jehož se zúčastnili všichni psanci. Muži a ženy seděli na koních, které měli spolu s vozy naložené skrovným majetkem. Stáli jsme s Fionou před Blaisem a kolem nás se jako chlupy rozzuřené kočky ježily tasené meče psanců. Kdybych chtěl, mohl bych uniknout, a Blaise to určitě věděl. Rozhodl jsem se však projít tímto obřadem, neboť jsem doufal, že mi dovolí všechno vysvětlit.

Farrol se mezitím prodíral květnatým jazykem písaře Derzhi. Jeho vystouplá brada varovala každého, kdo by si chtěl dělat legraci z jeho neumělé recitace. V královském provolání stálo, že jsem svobodný muž a každý, kdo by mi chtěl ublížit, bude odsouzen k trestu smrti. Vrčení a mumlání psanců mohutnělo rychleji než nízko plující mračna vlhkého rána. Několik žen na mě plivlo a nejedná ruka se zachvěla na jílci meče.

Blaise mi položil jenom jednu otázku: „Hovoří se v tomto dokumentu o tobě?“

„Ano, já…“

„Pak nemůžeš být ničím jiným než špehem prince Derzhi. Obvykle špehy popravujeme. Bojoval jsi však po našem boku a zachránil spoustu životů, včetně mého. Nedovolím, aby se říkalo, že jsem zabil muže, jemuž jsem vděčil za život, ať už mě zachránil z jakéhokoli důvodu. Proto dnes nezemřeš. A co se týče té ženy, daruji ti její život jako odměnu za tvoji účast v nájezdech. Tím jsme vyrovnáni. Až se příště setkáme, budu vědět, komu sloužíš, a podle toho s tebou budu také zacházet.“

„Blaisi, dovol mi…“

„Řekni svému pánovi, že Yvor Lukash nespočine, dokud princ Derzhi neposlouží vlastní rukou nejnižšímu ze svých lidí.“ Blaise pokynul jezdcům a ti se dali do pohybu stezkou, vedoucí z údolí. „Doufal jsem, že bychom se mohli jeden od druhého něčemu naučit,“ řekl. „O tvé lekce však nemám zájem.“ Pak obrátil koně a pobídl ho kupředu, aby zaujal místo v čele pomalu se pohybujícího průvodu.

Farrol a Kyor zůstali, aby nás hlídali. Jakmile poslední opozdilci zmizeli za ohybem stezky, přikázal Farrol chlapci, aby přivedl koně. Malý muž se pak na mě zamračil a zasunul dýku do pochvy. S úšklebkem mi k nohám hodil dvě věci. Nůž, který mi sebrali, než mě vhodili do sklepení, a kožený balíček, v němž jsem ke svému údivu našel pokrčený vzácný královský dokument. „Zatracený, prokletý špehu. Řekl jsem mu, ať tě zabije, ale on mi nedovolil ani spálit ten kus papíru. Jsem však v pokušení rozkaz neuposlechnout.“

„Zabít mě nemusí být tak jednoduché, jak si myslíš.“

„Já vím, že umíš bojovat. Možná bys mě dokonce díky svým schopnostem a čárám zabil. Ale já vyhrál, nemyslíš? Odhalil jsem pravdu a on už tě nebude poslouchat.“

Zvedl jsem ze země kožený balíček a zastrčil si ho za košili. V tu chvíli jsem si konečně vzpomněl, kde jsem Farrola poprvé viděl. Bylo to v malé uličce ve Vayapolu. On byl tím žebrákem, jenž se mě pokusil okrást. Už tehdy se pokoušel chránit Blaise bez ohledu na vlastní bezpečí. Nebyl žádným dvojakým tajnůstkářem, jen unáhleným, bláznivým, loajálním bratrem.

Farrol zkontroloval popruh sedla. Rychle jsem sebral svůj majetek. Potřeboval jsem něco, co mi patřilo. Šaty, černé jezdecké oblečení, mi půjčil Blaise, takže jsem mohl volit jen mezi dokumentem a nožem. Byla to krásná dýka. Dal mi ji Kiril, když jsem opouštěl Zhagad v noci po Aleksanderově pomazání. Rozhodl jsem se, že nůž je snadněji nahraditelný než dokument. Rychle jsem ho opředl kouzlem a rozběhl se za Farrolem, jenž právě nasedal na koně. Když v mé ruce zahlédl nůž, rychle ucouvl a tasil meč. Já však zbraň obrátil a podal mu ji rukojetí napřed.

„Řekni Blaisovi, aby mě našel, až přijde den jeho poslední proměny. Jediné, co musí udělat, je dotknout se nože a vyslovit mé jméno. Dozví se, kde právě jsem. Pokud budu moct, pomohu mu.“

„Vložil jsi na ten nůž kletbu.“

„Přísahám, že jsem nic takového neudělal. Chci mu jen pomoct. Jestli o mně však pochybuješ, nech si ho u sebe. Pokud ho tvůj přítel a bratr nebude potřebovat, pokud ho nebudeš potřebovat ani ty nebo tady Kyor, pak ho vhoď na hodinu do ohně a kouzlo bude zlomeno. Získáš tak aspoň velmi dobrý nůž. Ale já najdu odpovědi na vaše otázky. To ti slibuji.“

Mladý Kyor nás vážně pozoroval. Vypadal ustaraně. Bylo to hrozné břemeno pro mladého muže, jenž stál teprve na začátku života. Chlapec nic neřekl, jen otočil koně a následoval Farrola ven z údolí. Když však Farrol úmyslně odhodil nůž na zem a pobídl koně do klusu, sklouzl Kyor ze sedla, sebral nůž a pokradmu na mne pohlédl. Pak se vyšvihl zpátky na koně a vyrazil pryč.

„Copak jste se úplně zbláznil? Právě jste svěřil démonem posedlému psanci vyhledávácí kouzlo. Může vás teď kdykoli najít, ať už budete chtít, nebo ne.“

Vyskočil jsem. Úplně jsem na Fionu zapomněl, protože celé ráno mlčela jak zařezaná. „Jsem si jistý, že by se mu podařilo najít mě tak jako tak. Ty jsi s tím žádné problémy neměla.“

„Přijde?“

Na cestě se usadil poslední obláček prachu. „To doufám.“

*

V opuštěném táboře jsme moc času nestrávili. Neměli jsme koně ani jídlo, pláště nebo přikrývky a naší jedinou zbraní byl Fionin nůž. Aspoň že nám nechali boty. Podle Fionina odhadu jsme byli deset dnů cesty od nejbližšího města. Při rychlé prohlídce domů jsme našli pouze pár keramických střepů, čtyři zlomené šípy, pět napůl shnilých brambor a dvě hrsti ovsa. Opravili jsme rozbitý hrnek, aby udržel vodu, a zatímco jsem vařil oves, nařezala Fiona dlouhé šlahouny reppijské révy a upletla z nich pevnou brašnu. Pojedli jsme řídkou ovesnou kaši a pár malých, kyselých malin, které jsme našli na pozdně kvetoucím keři. Pak jsme zabalili brambory a hrnek do Fioniny brašny a vyrazili jsme.

Cesta byla dlouhá a nepříjemná. Spolu s podzimem dorazily do Kuvaie ledový déšť a mlha. Zdálo se, jako by smývaly zeleň ze stromů přímo před našima očima. V noci jsme si z propletených větví a listí postavili hrubý příbytek a zahrabali se do hromad vlhkého listí a borovicového jehličí, abychom se ochránili před nejhorším deštěm. Naštěstí dokázala Fiona docela zručně vyrobit něco z ničeho. Uměl jsem sice z vlhkého dřeva vydobýt prskající ohýnek, byla to však Fiona, kdo nasbíral dost bobulí, divokých mrkví a modrých švestek, abychom neumřeli hlady, a dokonce se jí v těch několika hodinách, které jsme trávili odpočinkem, podařilo chytit i několik zajíců. Věděl jsem, jak narovnat kost v ruce, kterou si zlomila, když uklouzla po rozbahněném břehu a uhodila se o kámen. Ona však znala přesné místo, kde hledat vzácnou bylinu alcyu, jež vyléčila zanícenou ránu v mém stehně. Byla to ona, kdo objevil studánku poté, co jsme strávili dva dny o dešťové vodě. Musel jsem také důvěřovat jejímu orientačnímu smyslu, neboť mi hustá mračna nedovolovala orientovat se podle slunce nebo hvězd.

Prvních pět dnů jsme spolu hovořili jen o nejnutnějších záležitostech, které jsme potřebovali k přežití. Mrzutě jsem přemýšlel o událostech posledních čtyř měsíců a pokoušel se přijít na to, jestli existoval nějaký způsob, jímž bych si býval nenadělal nepřátelé ze všech lidí na světě, které jsem měl rád, a z většiny těch jež jsem ani neznal. Fiona se plahočila vedle mě míli za mílí a tvář přitom měla staženou do kamenně vážné masky, jako by mě eskortovala na popravu.

Abych řekl pravdu, neměl jsem ani tušení, kam vlastně jdeme. Asi do Ezzarie. Potřeboval jsem znovu všechno nastudovat a načíst, meditovat o tajemstvích, která jsem objevil, promluvit si s Kenehyrem a ostatními učenci a přijít na něco, čím bych mohl pomoct Blaisovi, Kyorovi a synovi, až budou čelit brzkému konci. Pro Blaise až příliš brzkému. Opět jsem cítil naléhavost jeho stoupenců a Farrolův prudký, ochromující žal. Měl před sebou jenom měsíce, možná týdny. Rozhodně ne roky.

Ale stejně jako když jsem opouštěl Vayapol, mi ani tentokrát Ezzarie nepřipadala jako správná volba. Můj domov se mi už nezdál reálný. Lidé, jejich životy, starosti a touhy, mi byli stejně cizí jako život a myšlenky stromů. A pak tady byla další věc. Od noci, kterou jsem strávil v podzemním sklepení, se mé sny o ledovém zámku vrátily s takovou zuřivostí, že jsem se budil unavený, chvěl se a trhal sebou při každém zvuku a dotyku. Dělal jsem, co jsem mohl, abych neusnul. Sny mě však začaly pronásledovat, i když jsem byl vzhůru. Plížily se ke mně, zatímco jsme pokračovali v cestě. Místo studeného deště, který mi prosakoval oděvem, jsem náhle pocítil ledový vítr, jenž mi rval z těla rozedrané hadry. Zrychlil jsem váhavé kroky, jimiž jsem směřoval k domovu, neboť jsem pocítil neodolatelné nutkání nalézt cestu do ledového zámku. Do tiché osamělosti kuvaiského lesa se vplížila ledová hrůza, jež mě neustále nutila ohlížet se přes rameno. Nikdy mě žádný sen takto neovládl. Večer pátého dne cesty jsme se krčili u skomírajícího ohýnku a já byl už napůl šílený.

Vytáhl jsem si košili až k uším ve snaze zabránit ledovým pramínkům, jež si našly cestu skrz náš z větví postavený příbytek, aby mi stékaly za krk. Fiona opékala na ohni nějaký bílý kořen, nabodnutý na ulomené větvi. Voněl jako spálené maso. Hleděl jsem do ohně a snažil se přitom zůstat vzhůru a ignorovat beznadějné kručení v žaludku. Náhle však dostal kouř tvar sloupů a mostu a v bílých a modrých záblescích plamene jsem zahlédl duchy, přecházející přes most. Jeden z nich se ke mně otočil právě ve chvíli, kdy mě zahalila temnota…

„Co se děje?“ Fiona rozřízla zčernalý kořen a jednu půlku mi nabídla. „Celý den sebou cukáte jako nervózní kočka. Zase máte horečku, že?“

„Ne.“ Opatrně jsem měkkou, rozpadající se hmotu stáhl z větve a chvíli si ji přehazoval z jedné ruky do druhé, aby zchladla a já si o ni nespálil prsty. V tu dobu už však vypadala tak nechutně, že jsem nevěděl, co s ní mám dělat. Opět jsem pohlédl do ohně. V plamenech se stále ještě třpytil duch. „Řekni mi, proč jsi za mnou přišla,“ řekl jsem a zavřel oči. Moc mi to však nepomohlo, neboť zámek na mě čekal ve tmě za zavřenými víčky. „Jsi týdny cesty od domova, neustále v nebezpečí. Nechápu to.“

„Je to povinnost, které byste nerozuměl.“ Věděla, že je to jen slabá výmluva. Oháněla se slovy jako mečem, vyrobeným z peří.

„Tvůj úkol skončil už před týdny. Tvá paní by měla být spokojená, protože nejsem ani v blízkosti Ezzarie. Opravdu se mě snažíš nechat zabít? Co jsem ti udělal, že mě tak nenávidíš?“

Fiona chvíli hleděla na bílý žmolek v ruce, pak ho s odporem vhodila do ohně. „Není pravda, že bych vás nenáviděla. Nenávidím to, co děláte. Vysmíváte se zákonům. Vrátil jste se zpět a žil si dál, jako byste byl nezkažený a skutečně vás zajímala pravda. Bylo to tak očividné. Porušil jste všechny zákony a tradice a lidé vás přesto ctili… odpustili vám… jako by se zkaženost dala prominout stejně rychle jako přeřeknutí. Bylo… je mojí povinností dokázat, že se mýlí.“

Na okamžik se jí podařilo zahnat mé přízraky. Byl jsem přesvědčen, že nemluví o mně. Šlo o něco hlubšího a bolestnějšího. Něco ji užíralo jako tříska zaseknutá v srdci. Nedokázal jsem jí však pomoct „A co jsi dokázala?“ zeptal jsem se.

„Jenom to, že jsem ještě tvrdohlavější blázen než vy.“

Poprvé za dobu, co jsem ji znal, se její naprostá upřímnost obrátila proti ní. Začal jsem se smát. Na tváři se jí objevil tak ublížený výraz, jako by se píchla o jehlu, jen aby zjistila, že kvůli tomu přišla o celou ruku. Zjemnil jsem proto svoji odpověď. „No, s tím musím souhlasit,“ řekl jsem a pozvedl hrnek s dešťovou vodou v ironickém pozdravu. „Aspoň v něčem se shodneme. Myslím, že od této chvíle se změní celý náš vztah.“

I když se na mě zuřivě mračila, zdálo se, jako by ji mé rýpnutí vytrhlo z ponuré nálady. Popadla další svazek bílých kořenů a nabodla je na větev. Měl jsem nepříjemný pocit, že měly moji tvář.

„Zdá se, že sis vzala ponaučení z mých lekcí o tvrdohlavém bláznovství. Takže bych tě měl nyní možná naučit něco o šílenství,“ řekl jsem a opřel se zády o studený, mokrý kámen. „Musím se však rozhodnout, kde by měla další lekce proběhnout.“ Pověděl jsem jí o rozhodnutí prostudovat pověsti o démonech a také o své nejistotě ohledně návratu do Ezzarie. Stejně jako v podzemním sklepení mi i nyní připadalo snazší mluvit než být zticha. Raději jsem zapudil plíživou hrůzu, než abych ustoupil do šílené samoty. O snech jsem se nezmínil.

K mému překvapení se vážným tónem přidala k hovoru. „Existuje ještě jeden zdroj pověstí o démonech mimo Ezzarii,“ pravila. „Řekla vám o něm paní Catrin.“

„Catrin?“ Chvíli mi trvalo, než jsem si vzpomněl na rozhovor v Col’Dyathu a uvědomil si, že Fiona byla při tom, když mi Catrin pověděla o Pendyrralovi a jeho podivném střetnutí s démonem. „Mluvila o ďábelském Baltharovi. Nemůžu, ne…“

„Pak jste zbabělec a lhář, který nemá zájem nalézt pravdu.“

Existují ohně, jež studený déšť a dlouhé cestování nedokáží uhasit, a Fiona našla způsob, jak jeden zapálit. „Nevíš, o čem mluvíš,“ vybuchl jsem. „Jde o stejného Balthara, který zjistil, že když pohrbíš čaroděje zaživa a zahltíš ho vidinami, jimž se nedokáží vyrovnat ani nejhorší noční můry, přinutíš ho tak použít poslední zlomek moci. Nech tam toho ubožáka dost dlouho, přiveď ho na pokraj šílenství a on uvěří, že jeho melydda byla zničena. A někdy, když to s délkou rituálů přeženeš, když ho jimi necháš kvůli špatným zápisům projít podruhé nebo narazíš na člověka naší rasy, jenž nemá žádnou melyddu… jaká škoda, udusí se nebo zešílí nebo obojí. A nezapomeň o tom říct bratrstvu čarodějů Derzhi, bandě ubohých šarlatánů, kteří se bojí o teplá místečka v šlechtických domech. Oni pak tvá kouzla použijí na každého ezzarijského muže, ženu a dítě, které se jim podaří polapit. Co by mi takový muž mohl říct, abych s ním dokázal pobývat v jedné místnosti? A neobtěžuj se s odpovědí, dokud neprojdeš tím, co napáchal.“

Fioniny tváře byly rozpáleny něčím víc než jen horkem z ohně, ale její rozhodnost nepolevila. „Věděl jste, že Balthar měl dvě děti, které se narodily posedlé démony?“

Zíral jsem na ni. I když má kůže stále pulzovala odporem a zuřivostí, podařilo se jí velice rychle mě umlčet.

Využila výhody a pokračovala: „Jako první se narodila dcera. Poslali ji na smrt ani ne hodinu po porodu. Balthar se začal hluboce zajímat o pověsti o démonech, dokonce šel tak daleko, že opustil Ezzarii, aby se dozvěděl víc. Řekl přátelům, že zjistil věci, jež by je překvapily a objasnily některé z našich záhad. Než se mu však podařilo cokoli vysvětlit, narodil se mu syn. Opět byl posedlý démonem. Zabarikádoval se v domě a odmítl dítě vydat. Nakonec však královna Tarya poslala pro dítě chrámové stráže. Balthar přísahal, že pokud chlapci ublíží, pomstí se všem Ezzarijcům. Královna mu zakázala opustit dům do doby, než bude postaven před soud, aby se zodpovídal z obvinění ze zkaženosti. Po té noci ho však už nikdo nikdy v Ezzarii nespatřil.“

„A dítě?“

„Bohové ho zničili.“

„Odkud to všechno víš?“

„Požádal jste mě, abych to zjistila.“

„Já?“

„Řekl jste mi, abych přemýšlela o věcech, které jsem viděla a slyšela během naší poslední bitvy. Abych kladla otázky. Pátrala. Tak jsem to udělala.“

Zdálo se, že mě život nikdy nepřestane udivovat. Začínal jsem být přesvědčený, že jsem buďto nekonečně hloupý, naprosto nevšímavý, nebo úplně slepý. A možná všechno dohromady. „To ty jsi objevila Pendyrralův příběh, ne Catrin.“

„Nezáleží na tom, kdo na něj přišel. Pokud se chcete něco dozvědět, budete muset najít Balthara. A nikdo v Ezzarii nemá ani ponětí, kde je.“

Podepřel jsem si hlavu rukou a snažil se zahnat přízraky, jež se mi opět roztančily před očima. „Já vím, kde tuto informaci získat, ale zeptat se bude obtížné.“

„Jak těžké může být zeptat se na něco?“

„Doporučoval bych ti, aby ses v tu chvíli ode mě raději držela dál.“ Jen pár lidí vědělo, kde se Balthar skrývá, a všichni sídlili v císařském paláci v Zhagadu. Budu muset být velmi opatrný. Aleksander by asi nebyl štěstím bez sebe, kdyby mě spatřil.

*

Trvalo nám čtyři týdny, než jsme dorazili do Zhagadu, perly Azhakstanu, pouštního města, jež bylo srdcem impéria Derzhi. Měli jsme štěstí, neboť jsme se přidali ke karavaně suzainijského obchodníka s vínem. Ukázal jsem mu svůj dokument a řekl mu, že mě osvobodili, protože jsem zachránil králova oblíbence, což byla vlastně pravda. Bohaté karavany s vínem padaly často za oběť banditům, proto byl obchodník velmi rád, když jen za trochu jídla a společnost na dlouhé cestě Manganarem do pouště Azhaki získal dalšího bojovníka, jenž se ještě ke všemu těšil císařově přízni.

Suzainijský obchodník byl tradicionalista, proto trval na tom, aby se Fiona oblékla do oděvu, jenž by ji zahaloval od hlavy až k patě, a aby cestovala s ostatními ženami, což Fionu velmi podráždilo. Mně to naopak celkem vyhovovalo, protože jsem se už nemusel obávat o její bezpečnost. Takto nikdo nedokázal říct, že je rovněž Ezzarijka. Cítil jsem se provinile, protože Fiona neměla žádný císařský dokument, který by jí zajišťoval svobodu. Připomínal jsem jí to pokaždé, když jsem měl příležitost s ní promluvit, a znovu a znovu jí barvitě líčil, co ji očekává, jestli se dostane do zajetí. Odmítla mě však pochopit a vydat se domů. Tiše zuřila, vztekala se a téměř se mnou nepromluvila, ale nakonec oblékla bílý šat, nasedla do ženského vozu a držela se z dohledu.

Mé sny se stále vracely, ale aspoň se nezhoršovaly. Ve společnosti více lidí je bylo jednodušší odehnat. Cestu jsem si tvrdě odpracoval, neboť jsem obchodníkovi pomohl odrazit dva nájezdy. Naštěstí neměl žádný z nájezdníků oblečeny černé šaty ani na tvářích namalované bílé dýky.

*

Do Zhagadu jsme vstoupili pozdě ráno. Ochlazení, které s sebou přinesl podzim, způsobilo, že jsme mohli cestovat pouští skoro celý den kromě několika hodin kolem poledne, takže naše cesta netrvala dlouho. Uctivě jsem se rozloučil s Dabarakem, obchodníkem s vínem, a požádal ho, jestli by si Fiona nemohla ponechat svůj háv, protože jsem chtěl, aby v tak necudném městě, jako byl Zhagad, chodila slušně oblečená. Stáli jsme právě na vnějším trhu, rušném obchodním centru, kde život obvykle ustal jen na jednu tichou hodinu v pravé poledne. Jeho zelené oči se zaleskly ve slunečním světle. „Vaše žena má stejně hrdý postoj jako suzainijská žena a stejně tak dokáže zkrotit i svůj jazyk. Ale měl byste ji naučit ovládat oči. Neklopí je, když s ní mluvíte. Za takovou drzost bych své ženy potrestal.“

„Uvažoval jsem o tom, že ji potrestám,“ řekl jsem. „Ale pak jsem se rozhodl, že mi to za to nestojí. Velmi obtížně se přizpůsobuje.“

Muž soucitně pokýval hlavou. Cítil jsem, jak se mi Fioniny drzé oči zavrtávají do zad. Kdyby mohla, tak by mě snad na místě uškrtila. Čtyři týdny jsme spolu skoro nepromluvili. Doufal jsem, že tak veřejný výsměch ji konečně přiměje odejít. Měl jsem tušit, že tolik štěstí mít nebudu.

Našli jsme si pokoj v malém hostinci v obchodní čtvrti. Zaplatili jsme za něj mincemi poražených banditů, jež si mezi sebou rozdělili strážci karavany. Na trhu jsem koupil papír, pero a inkoust a poté, co jsme se s Fionou chvíli hádali o to, jestli budeme spát oba v jedné posteli nebo jestli utratíme peníze za dvě (Fiona vyhrála – nechali jsme si jednu postel a dohodli se, že se v ní budeme střídat), jsem rozložil nakoupené věci na stole v našem pokoji. Naostřil jsem pero Fioniným nožem a napsal dopis.

Má paní,

pevně doufám, že Vás můj dopis zastihne zdravou a šťastnou. Při našem posledním setkáni jste mi nabídla, že pokud se někdy ocitnu v potížích, uděláte, co bude ve Vaší moci, abyste mi pomohla. Doufal jsem, že Vaší vzácné nabídky, kterou jste učinila ve velmi nebezpečných dobách, nebudu muset nikdy využit, bohužel jsem se však dostal do vážné situace, příliš komplikované, než abych ji vysvětlil v krátkém dopise. Stručně řečeno, potřebuji informaci, kterou mohu získat pouze prostřednictvím některé osoby na derzhijském dvoře.

Je možné, že jste o mně v posledních několika týdnech slyšela velmi špatné věci. Prosím Vás, abyste se zdržela soudů do doby, než Vám budu schopen vysvětlit celý příběh, který se za těmito zprávami skrývá. Přísahám na dílo, na jehož vytvoření jsme se spolu před dvěma lety podíleli, že se má víra, čest a cíle nezměnily. Má žádost ani v nejmenším neohrozí bezpečí nebo čest toho, kdo nás svedl dohromady. Ve skutečnosti by mu naopak mohla být ku prospěchu.

Pokud byste cítila, že poskytnutím soukromého slyšení mé osobě ohrozíte vlastni pozici, velmi rád Vás slibu zprostím. Snažně však žádám o shovívavost a diskrétnost.

S největší úctou

Váš cizí přítel

„Komu to píšete?“ zeptala se Fiona, když si přes mé rameno přečetla dopis. „Něčí milence? Vaší? S takovým podpisem… ‚váš cizí přítel‘…“

„Ne tak úplně,“ odvětil jsem. „Pokud jsou bohové moudří, stane se tato žena jednoho dne císařovnou Azhakstanu.“ Vždycky mě potěšilo, když jsem dokázal Fionu šokovat.

Kapitola 17

Problém byl, že jsem v císařském paláci v Zhagadu neznal žádného z dvořanů ani úředníků. Určitě ne někoho, kdo by mohl vědět, kde ďábelský Balthar pobývá. Sloužil jsem pouze v císařském letním paláci v Capharně, nikdy ne v Zhagadu, takže jsem znal pouze tři lidi, kteří by dokázali za rozumnou dobu zjistit, co jsem potřeboval vědět – Aleksandera, jeho bratrance Kirila a Aleksanderovu ženu, princeznu Lydii. Na Aleksandera jsem spoléhat nemohl a Kiril, jehož válečníci zemřeli mojí rukou, bude stejně tak rozzuřený. Princezna byla mojí jedinou nadějí. Lydia sama nebyla zrovna tichá, dokázala však naslouchat mnohem lépe než její manžel.

Vrátil jsem se na trh a najal si veřejného poslíčka, aby donesl můj dopis Hazzirovi, Lydiinu důvěrníkovi v soukromých záležitostech. Doufal jsem, že se po princeznině svatbě s Aleksanderem přestěhoval spolu s ní do Zhagadu. Pozná můj podpis a bude vědět, jak zprávu tajně předat své paní.

Po zbytek dne jsem pochodoval sem a tam v blízkosti poslíčkova stolu na vnějším trhu. Neodvažoval jsem se zůstat stát, protože by si mě mohl někdo všimnout. Na druhou stranu jsem se však neodvažoval odejít ze strachu, že bych poslíčka minul a on by vzal další práci a zmizel dřív, než bych získal odpověď. Pražící polední slunce zahnalo většinu lidí do domů nebo alespoň do chladivých stínů zahrad zastřešených mřížovím a dvorů obehnaných zdí. Jen nejprivilegovanější občané města vlastnili fontány, do nichž přiváděli vodu z pórovitého skalního podloží města. Když se však modré odpolední stíny prodloužily a městem začal vát vítr z chladnoucích dun, všichni opět vyšli do ulic. Muži se zdravili s přáteli, sedali si spolu ke kamenným stolům na trhových náměstích a hráli ulyat nebo popíjeli nazrheel – horký, páchnoucí čaj, který Derzhi milovali. Ženy ve vlajících průhledných závojích vycházely ven nakoupit ovoce a maso k večeři a zastavovaly se u veřejných zřídel, aby prohodily pár slov s přítelkyněmi nebo příbuznými. Velcí i drobní obchodníci rozložili vždy na večer nejlepší zboží – šperky, vína, exotická koření a parfémy – pro bohaté obyvatele města, jež se rozhodli strávit příjemný večer nákupy. Jen sluhové a otroci vstávali dost brzo na to, aby nakupovali v chladném ránu.

Právě jsem zvažoval, že Fioně koupím grilovanou klobásu na dřevěném špízu, když jsem zahlédl modře oděného poslíčka, jak běží dolů zaprášenou cestou, vedoucí z vnitřního cirku města, kde se v zapadajícím slunci leskly zlaté císařské paláce. „Máte pro mě odpověď?“ vrhl jsem se k muži dřív, než stačil popadnout dech.

„Pán říkal, že se spolu s vaším nejoddanějším přítelem budou dnes večer modlit v Druyově chrámu na vnějším cirku. O obchodě si promluví až poté, co obětují bohům k zítřejší hostině. Setkání bude muset být krátké, protože má dnes večer v rezidenci společnost, takže se nebude moct dlouho zdržet.“

Hodil jsem muži minci a vyrazil zpět do hostince. Musel jsem počkat do šesté hlídky, neboť Druya byl bůh noci a tmy a „nejoddanější“ derzhijská žena přichází do Druyova chrámu vždy až pár hodin před půlnocí.

*

„Půjdu s vámi,“ řekla Fiona.

„Ne. Nezná tě. Nechci ji vystrašit.“

„Nemyslím si, že by se princezna Derzhi dala tak snadno vyděsit. Obleču si tuhle zatracenou róbu, takže si bude myslet, že jste s sebou přivedl manželku. Uklidní ji to.“

Manželku… V posledních měsících jsem měl hlavu plnou snů, obav a cestování, takže jsem neměl čas o Ysanne moc přemýšlet, někde vzadu v mysli však byla vždy se mnou. Obával jsem se, že hrozná věc, jež nás rozdělila, byla jenom příznakem hlubšího problému, který jsem až příliš dlouho ignoroval v přesvědčení, že nám láska pomůže vždy všechno překonat. Byla královnou a svému poslání obětovala celý život. Opakovaně mě varovala, nikdy jsem ji však neposlouchal. Během let, kdy jsme byli odloučeni, se toho hodně stalo, změnil jsem se, a i když jsme udělali, co se dalo, nikdy jsem se nesmířil s jejím postavením. Díky pozici, kterou zastávala, pro ni bylo nemožné věřit mi. Mé minulé zkušenosti mě naopak nutily, abych od ní důvěru vyžadoval. A nyní se naše cesty definitivně rozdělily. Obával jsem se, že cesta zpátky už neexistuje. Napadlo mě, jak se jí asi daří a jestli si dovolila přemýšlet o synovi… nebo o mně. Ztracen v bolestných vzpomínkách jsem přeslechl zbytek Fioniných argumentů. Když jsem se však vydal přeplněnými uličkami k bronzovému dómu Druyova chrámu, bíle oděná postava mě tvrdošíjně následovala.

*

Vnitřní prostory chrámu byly tmavé. Jediným zdrojem světla byla lavice se svíčkami pod ohromnou rudozlatou mozaikou býka na vzdálené stěně. Kopulovitou střechu podpíral les oranžových sloupů s rudými pruhy. Ze žádného místa v chrámu nemohl člověk spatřit gigantický obraz boha v celé kráse, mohl jen zahlédnout zlomek jeho majestátnosti skrz složitě propletený interiér. Silné chrámové stěny sice tlumily hluk ulice, na hácích, vyčnívajících z masivních sloupů, však visely na provazech zlaté, stříbrné a bronzové zvonky, jež rozkymácel vířící vzduch. Pohybovali jsme se rychle přítmím chrámu a zanechávali za sebou tiše zvonící stopu. Kolem se procházelo několik věřících a pokládalo obětiny na pět kamenných oltářů, které přetékaly květinami. Všechno již bylo připraveno pro zítřejší slavnost. Napodobil jsem je a pomalu přecházel od jednoho žulového kvádru k druhému, přičemž jsem na každý vhodil hrst květin, jež jsem koupil od květináře před branami chrámu.

„Už jste se dost pomodlil?“ zeptal se malý derzhijský gentleman s upraveným plnovousem, jenž vedle mě zůstal stát poté, co na třetí oltář položil vlastní obětinu.

„Ano,“ odvětil jsem.

„Pak si tedy pospěšme.“ Přátelsky mě vzal za paži. Stisk, jímž mě nasměroval k temnému přístěnku mezi dvěma oltáři, však byl velmi pevný. „A žena, která vás sleduje…?“

„Je se mnou,“ řekl jsem a zaskřípal zuby. „Je neškodná. Přísahám na svůj život.“

„Když to říkáte. Budu vás sledovat a má dýka bude soudcem. Máte čtvrt hodiny, ani o chvilku déle.“

Než jsem stačil Hazzirovi poděkovat, obrátil pozornost k nástěnné malbě, jež zobrazovala Druyovu tajemnou jeskyni v ohnivých hlubinách země. Vstoupil jsem do přístěnku a ucítil, jak za mnou vklouzla dovnitř také Fiona. V tmavém zákoutí na mě čekala vysoká postava, oblečená do bleděmodrého hedvábí. Zářivě rudé kudrny měla vyčesány do vysokého drdolu, jímž se pyšnily královny, a odhalovala tak dlouhou, ladnou křivku hrdla, kterou by nedokázal okopírovat žádný sochař. Vzduch vibroval napětím a já se připravil na nejhorší.

„Seyonne! Musel ses zbláznit, když jsi sem přišel.“

„Vaše Výsosti.“ Uklonil jsem se, ona mi však ruku nepodala. Její ruka byla štíhlá a jemná, ale já viděl, jak tato dáma během půl hodiny ve vzteku rozbila tolik nábytku, že z něj zůstala hromada vysoká jako dospělý muž.

„Před čtrnácti dny přijel Kiril. Nemohla jsem uvěřit tomu, co nám řekl.“ Když jsem se opět napřímil, zahleděla se na mě. Její ohnivě zelené oči, jež byly ve stejné výšce jako mé, se dožadovaly vysvětlení. Proč by měla poskytnout slyšení muži, jenž byl obviněn ze zrady jejího milovaného pána? „Celé týdny byl Aleksander mimo sebe. Trestal se za to, že ti dovolil vydat se do nebezpečí a tolik ti ublížil. Trápil se, protože jsi pro něj opět musel trpět. Když pak zjistil, jak zle jsi ho zradil… a jakým způsobem… jeho koně… Máš vůbec ponětí, co jsi provedl?“

„Má paní, přísahám, že mohu všechno vysvětlit. Nejsem bez viny…“ Oheň v zelených očích by mi nedovolil předstírat. „… ale proti princi jsem se s nikým nespiknul. Pokud by to bylo v jeho zájmu, udělal bych všechno znovu, dokonce i nosil řetězy. Nemáme však dost času na to, abych vám všechno pověděl.“

Potřásla hlavou „Tím bys stejně ničeno nedosáhl. Sám nejlíp víš, jak málo dokážou slova nebo přání v tomto světě změnit. Proč jsi přišel?“ Její pohled podezřívavě zaletěl k bíle zahalené Fioně, nemínil jsem však ztrácet vzácný čas vzájemným představováním.

„Potřebuji zjistit kde bych mohl nalézt muže jménem Balthar.“

Princezně vyprchala barva z tváří Stáhla rty. „Balthar… ten co přišel s rituály pro otroky?“ Lydia byla dlouholetou odpůrkyní otroctví.

„Ano.“

„Takže ti jde o pomstu? Myslela jsem, že jsi lepší…“

„Pro zločiny, jež spáchal, neexistuje žádný odpovídající lidský trest. Mohou jej soudit pouze bohové. Musím však zjistit, co ví o záležitostech, které pro můj lid mnoho znamenají. Prosím, má paní. Jeho vědomosti by mohly být tak důležité…“ Jak bych mohl vysvětlit své obavy, otázky, složitost kouzel, světa a historie, vznešenost duší, odsouzených k šílenství? Zabralo by mi to hodiny.

„Jde o Seyonnova syna, má paní. Už od narození je posedlý démonem.“ Fiona si stáhla bílý závoj a odvážně pohlédla na princeznu. „Musíte pochopit, Ezzarijci o soukromých věcech neradi mluví.“

Měl jsem chuť Fionu uškrtit. Jak jen mohla odhalit tak riskantní věc?

„Tvůj syn!“ Lydia na mě šokovaně pohlédla, pak obrátila zrak zpět k Fioně. „Pak jste tedy Seyonnova manželka, královna, jež pomohla…“

„Ne,“ odvětili jsme s Fionou současně.

„Ššš, Vaše Výsosti!“ Hazzir vrazil do přístěnku a vzal Lydii za paži. „Před chrámem se něco děje.“

„Odpusťte, má paní,“ řekl jsem, popadl Fionu a táhl ji pryč. Také jsem nyní zaslechl výkřiky a hluk před branami chrámu. „Nechci vás kompromitovat.“

Lydia se však na okamžik postavila nervóznímu sluhovi a zahleděla se na mě, jako by si chtěla vtisknout můj obraz do mysli pro pozdější pečlivější prozkoumání. „Odpověď na tebe bude čekat o půlnoci u Gasservaské fontány.“

„Má paní, kromě hlavního vchodu existuje z chrámu jen jediná cesta.“ Elegantní Hazzir se zdál být na pokraji výbuchu.

„Získám pro ni čas,“ řekl jsem. „Schovejte se u zadních dveří, dokud nenastane tma.“ Než jsem dokončil větu, byli princezna i její ochránce pryč. Strčil jsem Fionu do malého přístěnku, v němž by se dokázalo schovat leda dítě nebo velmi malá žena. „Zůstaň tady a nepleť se mi do cesty. Buď však připravená utéct.“

„Kde jsi, zrádce?“ Aleksanderův vztek se odrazil od chrámových stěn, jako by zařval sám majestátní býčí bůh. „Zbabělče! Podvodníku!“ Obyčejní věřící se v šoku a strachu rozprchli. „A kde je ta, s níž jsi se měl sejít? Jaké kouzlo jsi použil, abys ji obrátil proti mně?“

Nemohl jsem dovolit, aby pátral po Lydii nebo ve vzteku ublížil nevinným. „Jsem tady, můj pane,“ řekl jsem a pohyboval se přitom od jednoho sloupu k druhému a rozhoupával zvonky, abych jej rozptýlil zvonivou ozvěnou. „Skutečně jsem poprosil o schůzku prostředníka. Chtěl jsem ho požádat, aby se za mě přimluvil. Doufal jsem, že když už nevěříte mně, budete aspoň naslouchat člověku, o němž pochybovat nemůžete.“

„Kde je? Jak se opovažuješ pošpinit můj dům svojí proradností?“

„Odmítla mě a vydala se zpátky, aby vám o všem pověděla. Trvala na tom, abych se napřed podřídil vašemu soudu.“ V poslední době jsem se v lhaní stával mistrem. Aleksander vždy tvrdil, že když se ho pokouším podvést, zežloutne mi tvář. Teď mi však do ní naštěstí neviděl. „Proto vás musím poprosit…“

„O nic mě nepros!“ Chrámem se rozléhal zvuk jeho kroků. Pohyboval se od jednoho sloupu k druhému, honil mě, pátral po mně. Ne melyddou, ale instinkty válečníka. „Všechny tvé bláboly o víře, cti, světle a temnotě… byly to všechno lži? Postav se mi a řekni je znovu, abych mohl zatleskat tvému umění.“

Zostřil jsem smysly a naslouchal. „Ne, drž je zpátky,“ řekl někomu poblíž. „Chci, aby odsud všichni zmizeli. Nevíme, čeho je schopen.“ Zaslechl jsem nezaměnitelný zvuk meče, taseného z pochvy. „A Sovari, jestli najdeš moji ženu…“

„Budu diskrétní, můj pane.“

Zvuk tichých kroků se brzy vytratil a v chrámu zůstal už jen jeden Derzhi; ten, jenž tasil meč. Zavřel jsem oči a přivolal vítr, jímž jsem uhasil svíce. Chrám zahalila temnota a Derzhi se zastavil. V duchu jsem lady Lydii popřál rychlé a tiché nohy.

„Můžeš si čarovat, jak chceš, Seyonne. Jeden z nás tě však dostane. Nedovolím, abys mě znovu zradil.“ Stál jen pár kroků ode mě. Byl tak blízko, že bychom si spolu mohli promluvit normálním hlasem, ale já opět vyrazil mezi sloupy, tišil zvonky za sebou, a naopak vysílal vítr k těm vzdáleným, abych jej udržel dál od sebe.

„Můj pane, copak mě ani nevyslechnete?“

„Naslouchal jsem až příliš. A víš, co jsem slyšel? Příběh o Yvoru Lukashovi. Jeho chátře se prý skoro podařilo ukrást císařské koně. Byl s nimi prý i čaroděj, který si pohrával s mými válečníky. Dva z nich zabil a jednoho ochromil. Mí šlechtici říkají, že muž, který se nedokáže postarat ani o své koně, nemá co dělat v čele impéria.“ Kroky se opět přiblížily a hlas mu ztvrdnul. Zaslechl jsem zvuk křemene, narážejícího na kov. Sotva deset kroků od místa, kde jsem se ukrýval, se rozzářila pochodeň. „Někteří říkají, že je to tentýž čaroděj, který napadl hrad jednoho z mých baronů a zabil neozbrojeného válečníka. A možná mi tentýž muž ukradl krátce poté zisky z daní ve Vayapolu. Jiní říkají, že bojuje lépe než Lidunnijské bratrstvo. Znám jen jednoho muže, který by něco takového dokázal. A slyšel jsem, že muž, kterému jsem svěřil svoji duši… s nímž jsem se spřátelil a ctil ho víc než kohokoli jiného… si pomaloval obličej dýkami a vysmál se mi. Chceš mi snad vyprávět tento příběh? Nebo snad trváš na lži, kterou jsi vyprávěl u Dasiet Homolu? Pořád chceš tvrdit, že nejsi jedním z nich?“

„Kdybyste jen…“

„Druyo, buď svědkem mé hlouposti… věřil jsem ti. Už nikdy víc, Seyonne. Vyjdi ven a pověz mi svůj příběh. Tentokrát si však s sebou vezmi meč.“

Srdce se mi stáhlo nad zuřivostí a bolestí v jeho hlase. Pouta, jež mě vázala k Aleksanderovi, byla hlubší než přísahy nebo příbuzenské svazky. Cenil jsem si jich víc než vlastního života. Nemohl jsem ale utišit jeho bolest, aniž bych mu všechno vysvětlil. Neměl jsem však ani ponětí, jestli je to v tuto chvíli vůbec možné. Ještě nenastal správný okamžik říct mu o Blaisovi. Princ byl zaslepen hrdostí a podezřívavostí. Musel jsem mladého psance udržet naživu a v bezpečí. Teprve pak se pokusím vymyslet, jak nás oba usmířit s Aleksanderem. „Nežádám, abyste mi věřil, můj pane. Vím, jak prázdně taková slova znějí, když je rána hluboká. Chápu…“

„Chápeš? Do měsíce se má konat shromáždění, jež svolala polovina z dvaceti hegedů. Přikázali mi… přikázali… abych se zúčastnil a vysvětlil, co hodlám podniknout v záležitosti rebelů. Chápeš, co to znamená?“

Věděl jsem. Ponížení. Na takovou ztrátu respektu mohl válečník Derzhi reagovat pouze jedním způsobem. Válkou. Situace byla daleko horší, než jsem předpokládal, neměl jsem však pro něj žádnou odpověď. „Kdybych vám tím mohl pomoct, můj pane, vzdal bych se vám. Ale i když z mé popravy uděláte velké divadlo, nevyřeší to vaše problémy. A nepomůže vám ani válka s vlastními lidmi, i když ji baroni vyžadují. Zdržte je. Přesvědčte je. Nikdo nedokáže číst v srdcích mužů lépe než vy. Až váš vztek vychladne, vzpomenete si, proč nedokážeme jeden druhému nic zatajit. Znáte mě lépe než kterýkoli muž nebo žena na tomto světě. Dejte mi čas a já vám ukážu, jak rebelii ukončit. Přísahám.“

„Už nemám čas. A nemáš ho ani ty.“ Poslední zbytky naděje, že bych jej dokázal přesvědčit o svých dobrých úmyslech, se rozplynuly. „Nevezmu zpět svůj dar, ale postarám se o to, aby sis jej již nikdy nemohl užít. Odsoudil jsem Yvora Lukashe a jeho nájezdníky za zradu. Zničím je. Zemřou a jejich smrt padne na tvoji hlavu. Každý muž, žena a dítě, kteří Yvoru Lukashovi pomohou, nakrmí ho, poskytnou mu útulek, šaty nebo ošetří rány, budou odsouzeni za zradu impéria a popraveni.“

„Můj pane, prosím…“

„A co se týče tebe, jestli ještě někdy vstoupíš do své rodné země, budou odsouzeni i tví lidé. Spálím Ezzarii plamenem, který žádný čaroděj nedokáže překonat.“

Má krev se proměnila v led. Téměř jsem nemohl odpovědět „Toho se nemusíte obávat. Nedovolí mi vrátit se.“ Ale úplně o tuto možnost přijít… Znal jsem Aleksandera dobře, přesto jsem podcenil sílu jeho hněvu.

Princův tichý hlas byl mnohem nebezpečnější než předchozí zuřivost. Jeho slova mě rozdírala do krve. „Kdysi jsem považoval trest ‚stranění se‘ za zbabělý. Teď jsem však pochopil. Někdy nedokážeš snést pohled na pravou, ošklivou tvář něčeho, co jsi považoval za dobré. Jsem však jen tvrdohlavý Derzhi, jenž musí jít svou vlastní cestou. Můžeš se vzdát a stanout s přáteli před soudem, nebo bojovat a zemřít teď a tady. To je jediná volba, jež ti zůstává. Vzdej se, nebo zemři.“ I když si nepomáhal melyddou, byl princ velmi dobrý bojovník. Pohyboval se sotva pět kroků ode mě a přesně věděl, kde se skrývám.

„Je mi to líto, můj pane. V tuto chvíli nemohu udělat ani jedno.“ Opsal jsem ve vzduchu kruh a chrámem se prohnala ohnivá exploze, jež rozhoupala každý zvonek. Vypadalo to, jako by se uvnitř zdí rozpoutalo malé zemětřesení. Vyrazil jsem k přístěnku, ale Fiona mi už utíkala naproti. Rozběhli jsme se k zadnímu vchodu. Když do chrámu vrazili princovi vojáci a vydali se mu na pomoc, schovali jsme se za jeden ze sloupů, a zatímco byli stále oslepeni jasným světlem a rozptýleni kakofonií zvonků, proběhli jsme kolem nich a vyrazili do noci. Zastavili jsme se až ve středu té nejchudší čtvrti hlavního města.

*

„Pořád vás považuje za svůj majetek,“ řekla Fiona, když jsme konečně zpomalili a snažili se splynout s davem žebráků, opilců, otrokářů, zlodějů a děvek, jenž vládl zaprášeným ulicím.

Nedokázal jsem odpovědět. Hlava se mi stále točila mocným kouzlem a marnou zuřivostí, jež byla obrácena proti mně, proti Aleksanderovi a jeho ukvapené hrdosti, proti Blaisovi a jeho pošetilému idealismu a proti světu, v němž jsem zklamal všechny, které jsem miloval.

V mdlém světle prskajících pochodní se vyzáblé ženy handrkovaly o nemocné kozy a kostnatá kuřata, zatímco se jich za sukně držely špinavé děti. Bezzubý Frythian nám kynul, abychom se v boční uličce přidali ke hře ulyatu. Cenou byla otrhaná, chvějící se desetiletá dívenka. „Na práci nebo pro potěšení,“ řekl. „Je skoro nedotčená.“ Odstrčil jsem dotěrného muže stranou a sotva jsem dokázal ovládnout rozzuřenou touhu zabodnout do něj nůž.

Fiona mě odtáhla pryč. „Dokud se nedostanete z tohohle odporného města, nebudete v bezpečí.“

„Neublíží mi.“ Upínal jsem se k posledním zbytkům své víry.

„Řekla bych, že své výhružky myslel velmi vážně.“

„Znám ho líp, než zná sám sebe.“ Přesto jsem neočekával, že se tak rezolutně obrátí proti mně.

„Jste idiot.“

„To jsem.“ Z pouště vál studený vítr a Fiona se začala chvět. Svlékla bílý šat, aby nás nemohli snadno vystopovat, a nyní na sobě měla jen krátké kalhoty a tenkou košili. Prohrabal jsem hromadu starých šatů, rozložených na ulici vedle staré ženy s mrtvýma očima, a našel potrhaný plášť, jenž páchl slabě po ovcích, a krátkou kazajku z fialové vlny, jež měla na zádech zlověstnou trhlinu, potřísněnou něčím tmavým. Kazajku jsem dal Fioně a sám si oblékl plášť. I když jsem nedokázal uvěřit že by mi Aleksander ublížil, o jeho vzteku na Yvora Lukashe jsem si nedělal žádné iluze. „Teď by ses měla vrátit domů. Zakryj si tvář a dostaň se ode mě, jak nejdál budeš moct.“ Ezzarijci už tak riskovali otroctví, a kdybych byl přinucen ukázat dokument abych se vyhnul zajetí, a odhalit tak svoji totožnost každého, kdo by byl v tu chvíli se mnou, by odsoudili za napomáhání Yvoru Lukashovi. To by znamenalo smrt. Pomalou a bolestnou smrt.

„A co slib, který vám dala princezna?“

To bylo samozřejmě dilema. Musel jsem najít Balthara. Když mi nyní bylo zakázáno vrátit se do Ezzarie, nic jiného mi nezbývalo. Nemohl jsem si dovolit riskovat a zaplést princeznu ještě víc do svých záležitostí. „Najdu nějaký jiný způsob, jak získat informace. Teď běž a nezastavuj se. Pokud zůstaneš a Derzhi tě nezabijí, pak slibuji, že to udělám já.“

Můj hlídací pes však odmítl odejít „Vyšle posla. Pokud se s ním setkám já, nebudou ho moct spojit ani s vámi, ani s Yvorem Lukashem. Nejsem jednou z nich. To ví i princ.“

„Je to příliš nebezpečné. Nedovolím ti to.“ Vyrazil jsem sešlou uličkou k hospodě, ale Fiona do mě strčila tak silně, až jsem zády narazil do stěny domu.

„Nedovolíte? Kdo z vás udělal mého ochránce?“ Než jsem mohl odpovědět, městská hlídka začala vyvolávat půlnoc. „Počkejte tady. Budu zpátky, než stačíte zavřít pusu.“

„Ani nevíš…“

„Vím, jak najít Gasservaskou fontánu. Kdysi jsem tam někoho zabila.“ Bez dalšího slova zmizela v davu.

Schoulil jsem se v boční uličce. Napadlo mě, jestli Fionu ještě někdy uvidím. Poprvé od chvíle, co jsem ji potkal, jsem doufal v její návrat.

Kapitola 18

Plazil jsem se směrem k ledovému zámku a nechával za sebou ve sněhu krvavou stopu. Ostrý led se mi zařezával do zmrzlých rukou a nohou. Stále jsem byl příliš daleko. Temnota mě pohltí dlouho předtím, než se dostanu dovnitř. Vtáhl jsem vzduch do zmrzlých plic. Náhle se majestátní brány otevřely a vynořil se z nich dav třpytivých přízraků. Byli vysocí, vzpřímení a hrdí a já v úžasu pozoroval jak jedou přes duhový most. Pohybovali se plískanicí, a přitom mizeli a zase se objevovali v rovině viditelného. Byli tak krásní a tak nebezpeční. Jezdec v čele průvodu vedl bílého koně, pokrytého černými a stříbrnými ozdobami. Bylo to ohromné, silné a temperamentní zvíře, ale nemělo jezdce. Armáda duchů se mi neustále vzdalovala, až téměř zmizela ve tmě. V místě, kam jsem již skoro nedohlédl, se setkali s postavou, oblečenou do černé a stříbrné barvy. Muž stál osamoceně v zuřící bouři. Vládl jí stejně jako zemi, po níž kráčel. Moc, síla a nebezpečí, které jej obklopovaly, byly stejně velkolepé jako jeho stříbrný a černý oděv. Muž nasedl na koně a já varovně vykřikl, neboť jsem věděl, že byl zrozen ze stejné temnoty, která se mi vplížila do duše, a že ledový oheň, jenž mi spaloval vnitřnosti byl jeho dílem. Křičel jsem bolestí a zoufalstvím, ale duchové mě přes divoký vítr neslyšeli. A ať jsem se snažil sebevíc, nezahlédl jsem jezdcovu tvář.

„Kdy mi konečně řeknete, co se děje?“ Hlas plný napětí, jenž se ozval zpoza mne, mě vytrhl ze snění. „Je už dost zlé, že křičíte ze spaní. Teď ještě sedíte s očima v sloup, jako byste měl v plánu umřít přímo na téhle špinavé bárce. Pokud mě chcete utopit, proč mě rovnou nehodíte do vody?“

Křehká loď z kůží potaženého žebroví se začala pomalu otáčet, až se ocitla téměř kolmo k proudu. Tmavě zelená voda chtivě dorážela na její nízké boky. „Omlouvám se.“ Zadržel jsem dech a opřel se do vesel.

„Takže co se děje?“

„Možná ti to řeknu, až mi povíš, koho jsi zabila u Gasservaské fontány.“

„Nic vám říkat nemusím.“

A tak jsem pomlčel o snu, jenž se mi vplížil do mysli, i když jsem bděl. Bylo to horší než dřív, naléhavější a nebezpečnější. Černě a stříbrně oděný muž stojící v bouři… z moci a nebezpečí, jež z něj čišely, mi tuhla krev v žilách.

„Nikdy jsem o tomhle místě neslyšela,“ řekla. „Proč by někdo chtěl žít na ostrově? Návštěvníkům tak zrovna život neulehčuje.“

Opět jsem se opřel do vesel a bojoval se silným proudem. Uvažoval jsem přitom, jestli Fiona náhodou není božím trestem za mé hříchy. Nedařilo se mi jí v ničem vyhovět. V koni viděla zuřícího démona. Zatáčky na cestě považovala za přehnaně zkroucené. Den se jí zdál příliš horký, studený, větrný nebo vlhký a mé činy příliš uspěchané nebo pomalé, zbabělé nebo nerozvážné. Od noci, kdy se vrátila s informací o Baltharově úkrytu na osamělém ostrově uprostřed řeky Sajer, ani na okamžik nezmlkla. Vůbec bych se nedivil, kdyby si nepřestala stěžovat, ani když jsem spal. Snad doufala, že tak zapomenu na to, co mi řekla; že ve svém „sběračském“ období u Gasservaské fontány někoho zabila.

Sběrači byli zloději, které Talar vysílala do měst během let derzhijské nadvlády. Kradli věci, jež Ezzarijci, ukrytí v lese, potřebovali k přežití, ale nemohli je vypěstovat, vyrobit ani najít. Sbírání bylo velmi nebezpečné a sběrači neustále riskovali zajetí a otroctví. Ti, jež přežili, se stali velmi dobří ve špehování a úskocích. Není divu, že byla Fiona tak schopná. Udivilo mě však, že se dostala až do Zhagadu. Co by mohl ezzarijský sběrač dělat v centru impéria?

Dal jsem jí spoustu příležitostí, aby mi pověděla, co se stalo u Gasservy. Myslel jsem, že se o celé věci zmínila z určitého důvodu. Během cesty ze Zhagadu toho sice řekla hodně, ale o její minulosti jsem se nic dalšího nedozvěděl. Brzy již dorazíme k Baltharovu útočišti, můj hlídací pes však nepřestával ani hlídat, ani mluvit. „Copak se mračna z téhle zatracené řeky nikdy nezvednou? Už jsou to tři dny, co jsme se u Passily obrátili na sever, a od té doby jsme ani jedinkrát nezahlédli slunce.“

„Vesluj, Fiono. Už chci mít celou tuhle záležitost za sebou.“ Čím víc jsme se blížili k Baltharovi, tím menší smysl tahle návštěva dávala. Proč by mi měl tak odporný ubožák říct něco důležitého? Kvůli pomstě byl ochotný zničit všechny Ezzarijce. I kdyby během pátraní objevil tajemství démonických zrození, rozhodně nebude ochotný se o ně podělit. Nevrátil se přece, aby zachránil děti ostatních lidí.

Ze Zhagadu jsme s Fionou cestovali na severozápad. Stranili jsme se ostatních lidí a použili zbytek odměny, již jsem dostal od obchodníka s vínem, abychom koupili zásoby a chastu, na níž jsme se vydali přes poušť. Když jsme dorazili do kopcovité oblasti severně od Basranu, která byla proslulá chovem ovcí, prodali jsme chastu na trhu v Passile a po chvíli pátraní objevili převozníka, jenž byl ochotný pronajmout nám loď. Naneštěstí jsme ještě museli celý den veslovat přes jezero a kus proti proudu řeky k Baltharovu ostrovu. Mohli jsme počkat na pravidelnou obchodnickou bárku, která převážela zboží přes jezero do západní části impéria. Za poplatek by nás a naši malou loď vysadili při ústí řeky Sajer, ale tyto bárky často využívali otrokáři a lidé si už začali všímat Fioniných ezzarijských rysů. Nechtěl jsem riskovat, že by mě v Passile někdo zahlédl, a Fiona zaslechla, jak se vojáci baví o novém princově ediktu, týkajícím se Yvora Lukashe. Chtěli jsme se dostat pryč, než někoho napadne, že by na naše hlavy mohla být vypsaná odměna.

Po celou cestu mě trápil sen a s každým dnem se zhoršoval. Zatímco jsme veslovali směrem k Fallatielu, sotva jsem se dokázal soustředit.

I když byla sotva půlka odpoledne, téměř nic jsme neviděli. Kolem nás se točila šedá mlha a naše kůže, oblečení, brašny i vesla navlhly. Bylo chladno, zplihlé vlasy se mi však lepily k obličeji. Nedokázal jsem říct, jestli kapky, jež mi stékaly po krku, byly dešťová voda nebo pot. Kormidloval jsem spíš podle sluchu než zraku. Naslouchal jsem zlomu v proudění vody, kde se řeka stáčela na sever, rozdělovala se a obtékala ostrov Fallatiel.

Podle toho, co nám řekl převozník, najdeme na západní straně ostrova zátoku s písečným a štěrkovým břehem, vhodným k přistání. Jednou za rok na tom místě obchodníci nechávali zásoby soli, mouky, oleje, svíček a dalších věcí. Obyvatele ostrova prý však nikdy nikdo nespatřil. Za všechno platil někdo v Zhagadu. Netušil však kdo.

„Zpomal trochu,“ řekl jsem. Pleskání a zurčení vody nás upozornilo na kameny a vzápětí se z mlhy vynořily dva ohromné obrysy. „To jsou kameny, na které nás upozornili. Teď zamíříme kousek doprava. Proud by nás měl zanést až na břeh.“

O chvíli později jsem se přebrodil mělčinou a vytáhl loď na mírně se svažující břeh. Kousek od nás seděl na převislé větvi ledňáček a čekal, až se bude moct vrhnout do vody a ulovit si večeři. Hejno vlaštovek na nás zaštěbetalo a vzneslo se do mlhy, rozhořčeno vyrušením ze spánku v kamenech, jež obklopovaly místo přistání.

„Haló!“ zavolal jsem. Mlha ztlumila můj hlas, takže mě nepřekvapilo, že mi nikdo neodpověděl. „Pojďme. Nebudu tady stát a čekat, až nás přijde uvítat.“ Otřel jsem si z nohou vlhký písek a natáhl boty, které jsem si zul, abych mohl vytáhnout loď na břeh. Fiona zatím odvlekla naši loď z dosahu vody a přivázala ji ke skupince vrb.

Z pláže vedla mezi ohromnými kameny úzká stezka, jež mizela v hustém jehličnatém lese. Ptáci na nás křičeli a malá zvířátka před námi mizela v keřích ostružiníku, rostoucího hustě pod stromy. „Haló!“ zavolal jsem znovu.

Putovali jsem už skoro čtvrt hodiny a nenašli žádné známky toho, že by zde někdo žil. Jen stromy, kameny a ptáky. Napadlo mě, jestli jsme nedostali špatné instrukce. Náhle jsem však za námi vycítil pohyb a varovně se dotkl Fioniny paže. „Je pochopitelné, že by se před cizinci z Ezzarie choval opatrně,“ řekl jsem hlasitě, aby bylo má slova slyšet i z dálky. „Nemůže vědět, že jsme přišli jen kvůli informacím.“

„Slyšela jsem, že je v tomto oboru jediným skutečným znalcem,“ přidala se Fiona, když pochopila můj úmysl. „Byla by škoda minout se… ach!“ Zničehonic se zastavila na vrcholku stoupání, o němž jsem si byl jistý, že vede k nejvýše položenému místu ostrova. Na hřebeni dalšího kopce stála zřícenina: pět párů vysokých, půvabných sloupů. V mlžném večeru vypadaly jako duchové, jež si jen na chvíli odpočinuli během tance. Dřevěná střecha už dávno prohnila, ale elegantní křivky tesaných kamenných překladů se daly stále rozpoznat. Některé ležely na vrcholcích sloupů, jiné se zřítily na zem a byly nyní téměř zarostlé ostružiním a popínavými rostlinami.

Viděl jsem trosky mnoha budov, které postavili starodávní stavitelé. Všechny byly půvabné, dokonale opracované a vypovídaly o rozvinuté a vytříbené kultuře. Všechno, co se mě má matka pokoušela naučit o umění, o proporcích, vyváženosti, symetrii a eleganci, se odráželo v jejich dílech. Nikdy jsem však nenašel ruinu, jež by byla v tak dokonalém stavu. Tato stavba mohla být předchůdcem ezzarijského chrámu. I když poté, co je člověk spatřil oba, se dal jedinečný originál od hrubé kopie snadno rozeznat. Některý z mých předchůdců, jenž pátral po jednotě lidské mysli, musel toto místo objevit. Našel v jednoduché harmonii model pro svá díla a postavil pak kopie po celé zemi. Bylo ironií objevit ho ve chvíli, kdy jsem nabyl přesvědčení, že s námi není něco v pořádku.

Na stromy obklopené planině mezi námi a zničeným chrámem se rozkládala obdélníková nádrž. Kamenné okraje byly stále neporušené a z tmavé, nehybné vodní hladiny stoupaly závoje mlhy. V podivném souladu jsme se s Fionou vydali téměř neviditelnou stezkou k nádrži, naklonili se přes okraj a pohlédli do vody. Nevím, co jsme očekávali, ale rozhodně ne to, co jsme v odrazu na hladině spatřili. Mezi našimi rameny vykukovala veselá tvář… měla kulaté líce, malá ústa, jasné, černé, mírně zkosené oči a chomáč bílých vlasů na plešatějící hlavě.

„Vidíte něco? Během let jsem to už mnohokrát zkoušel, ale nikdy jsem nespatřil nic zajímavého. Vodu. Hvězdy. Vítr. Sebe. Jsem si však jistý, že bychom měli něco vidět. Proč by nás jinak lákalo přijít blíž a nahlédnout přes okraj?“ Pohlédl z jednoho na druhého. „Znám vás?“

Vyskočil jsem a obrátil se. Oddychl jsem si, když jsem si uvědomil, že za námi stojí skutečná postava. Nikdo nás tedy z nádrže nepozoroval. „Přišli jsme sem za…“ Pohlédl jsem na veselého starého muže s jasnýma očima. Byl jen o trochu vyšší než Fiona. Nedokázal jsem uvěřit, že on je ta zrůda.

„Nevyslovuj to jméno, pokud ti vadí. Nebo použij oslovení, které se ti líbí. Já už si s tím starosti nedělám. A kromě toho tady nikdo není, takže ho neslýchám tak často jako dřív. Už jsem ho téměř zapomněl. A možná by to tak bylo nejlepší. Jména jsou jenom přítěží.“

Muž, jenž dokáže bezstarostně mluvit, i když je zatížen břemenem takové hrůzy, smrti a šílenství… neexistuje horší zrůda. Zahlcen čirou nenávistí jsem si přejel hřbetem ruky před očima. Plně jsem soustředil melyddu a hledal stopy démonické posedlosti. Jediné, co jsem však spatřil, byl malý, hubený, mračící se muž s rozcuchanými bílými vlasy. Trhl sebou, jako by vycítil útok mého zraku.

„Nejste přátelé. Vůbec ne.“ Pokynul hlavou k Fioně. „Ty nejsi tak hrozná jako tvůj společník. Celá věc se ti sice nelíbí, ale aspoň jsi zvědavá. On skoro nedokáže udržet ruku z nože. První návštěvníci po velmi dlouhé době a já kvůli nim umřu.“ Povzdychl si. „Ne že by mi to zrovna vadilo.“

Založil si ruce za zády – byl oblečený do beztvarého šedého hávu – obešel nádrž a znovu do ní nakoukl, jako by se chtěl ujistit, že v ní opravdu není co vidět. Po chvíli se po nás ohlédl. „Můžete jít samozřejmě se mnou. Ukážu vám, kde všechno najdete. Pak si se mnou dělejte, co chcete.“

Udělal několik kroků, ale ani Fiona, ani já jsme se nepohnuli. „Čekal jsem celé roky, víte? A nikdo nepřišel. Nemohl jsem odejít, protože abyste uvěřili, musíte to spatřit na vlastní oči. Takže jsem se o to ani nepokoušel. Ale myslel jsem, že jednoho dne někoho pošlou. Věděl jsem, jak budeš vypadat. Jsi bezpochyby Strážce. Tvá melydda je silná. Cítím ji ve vzduchu i na jazyku. Já sám jí měl vždycky tak málo, že ji bez testů nedokázali ani vycítit. Byl jsem vždycky jen prostřední. Musel jsi poznat úžasné věci, a přesto… no, na to bude čas později, tedy pokud budeš trpělivý a trochu s tím zabíjením počkáš. Pojďte. Čeká na nás oheň a kořeněné víno. Vždy vyžaduji, aby mi posílali víno. Dva soudky na celý rok. Poslali by mi cokoli, co bych chtěl, ale já už o nic nežádám. Jen ať pošlou to, co obvykle posílají. Je to jednodušší, víte?“

Potřásl hlavou a vstoupil mezi první pár sloupů. „Tak pojďte. Člověk by si myslel, že patříte k nim.“ Poplácal rukou jeden ze sloupů, tiše se zasmál a zmizel uvnitř chrámu.

Jakmile bylo pouto jeho podivného plácání přerušeno, oba jsme se s Fionou pohnuli. Nepromluvili jsme. Nevěděli jsme, co říct. Tohle jsme zrovna nečekali. A on asi taky ne. Byl přesvědčen o našem úmyslu zabít ho… vždycky jsem se bál, že bych přesně to udělal, kdybych se s tímhle zloduchem někdy setkal… ve skutečnosti jsme si však přišli vyslechnout jeho příběh… a zdálo se, že přesně to chtěl.

Schody vedoucí k chrámu byly rozbité a v prasklinách rostly zelené šlahouny popínavých rostlin. Z toho, co jsem viděl, však byla podlaha uvnitř kruhu sloupů neporušená. V ohništi hořel oheň tak horký, že se z něj ani nekouřilo, a nad ním visel měděný kotlík. Vzduch byl prosycen vůní vína a hřebíčku. Postavil jsem se k ohni, abych si prohřál vlhké šaty. Když mi však starý muž nabídl hrnek vína, odmítl jsem. „Nepřišel jsem s vámi pít víno.“

„Ne. Vidím, že ne.“ Zahleděl se na jizvu na mé tváři, kam mi jeden z Aleksanderových nepřátel vypálil znamení otroka královského domu Derzhi. „Musíš být výjimečný muž. Prošel jsi rituály, a přesto se ti podařilo získat zpět melyddu. Kdybych tě tak dokázal přesvědčit, abys mi řekl, jak jsi to udělal.“ Balthar si zhluboka povzdechl, otočil se a nabídl hrnek Fioně. Pohlédla na mě, pak si od něj hrnek vzala. Podržela si ho blízko u těla a zhluboka se nadechla vůně, která z něj stoupala. Byla velmi hubená a špatně snášela chlad. Neměl jsem žádné schopnosti, jimiž bych prověřil, jestli víno neotrávil. Doufal jsem, že to Fiona umí.

Balthar přiložil na oheň další poleno a lusknul prsty. Dřevo okamžitě zahalily horké, jasné plameny a zahnaly tmu, která se plížila chrámem. Koutkem oka jsem zachytil za ohništěm záblesk jasné rudé a modré barvy. Mozaika, stejně jako v našich chrámech. V ruinách, jež jsem navštívil, jsem žádné pozůstatky mozaik na podlahách nenašel. Možná byly zničeny se vším ostatním nebo jimi možná zdobili jen místa, jako bylo tohle. K čemu jim toto místo asi sloužilo? Určitě ne pro vstupování do lidských duší.

„Jdi a prohlédni si ji,“ řekl Balthar. „Trvalo mi velmi dlouho, než se mi podařilo dát ji zpátky dohromady.“

„Nejsme tady, abychom si prohlíželi ruiny,“ odvětil jsem. „A nepřišli jsme vás ani zabít. Hledáme informace o rai-kirah.“

Starý muž dál prohrabával oheň a upravoval měděný kotlík. „Co se chceš o démonech dozvědět? Určitě jsi po tak dlouhé době nedošel k názoru, že svitky neříkají pravdu.“ Zasmál se a také si nalil hrnek vína. Kdybych sám nebyl znechucen ezzarijskými učenci, jeho sarkasmus by mě urazil.

„Jde o dvě věci,“ řekl jsem a začal s první, již jsem považoval za jednodušší. „Kdysi jste studoval příběh Strážce, muže jménem Pendyrral, který se setkal s velmi zvláštním démonem. Tvrdil, že je jiný než ostatní.“

Balthar se neotočil, ale jeho ruce ztuhly. „Ano.“

„Někdo další… já… zažil jsem podobnou věc. Musím pochopit, o co šlo.“

Obrátil tvář vzhůru. „Toužíš po tom tak zoufale, že jsi přišel za ďábelským Baltharem. O čem jsi přemýšlel poté, co ses s ním setkal? Považoval ses za zkaženého?“

„Nevěřím ve zkaženost.“ Svým prohlášením jsem překvapil i sám sebe. Nikdy dřív jsem tuto myšlenku ani v mysli jasně neformuloval.

Balthar se plácl do kolen a hlasitě se rozesmál. „Tak tohle jsem tedy opravdu nečekal. Mátl jsi mě už od začátku. Copak ezzarijští učitelé zapomněli na disciplínu? Je teď snad Strážcům dovoleno souhlasit nebo nesouhlasit, jak se jim zlíbí?“

„Věřím ve zlo. Viděl jsem ho příliš mnoho, než abych je mohl ignorovat Nevěřím však ve zkaženost, která plave ve vodě nebo se plíží prasklinami v podlaze.“

„Věříš, že jsem zlý.“

„Ano. Viděl jsem… prožil jsem… váš odkaz.“

„Proč tedy netasíš meč? Pokud jsem zlý, prokázal bys světu laskavost, kdybys mě zabil.“ Roztáhl doširoka ruce. „Nebo snad sloužím nějakému účelu? Udržuji snad rovnováhu, jež nám nedovolí zničit rai-kirah?“ Nepronesl svá slova bez rozmyslu. Naopak, byla dobře promyšlená a skrývalo se za nimi hluboké tajemství.

Zaslechl jsem šepot ze snů a na krk mi dýchl ledový dech. Obraz přede mnou se na okamžik rozhoupal, jako prádlo pověšené do větru, aby uschlo. „Musím pryč,“ řekl jsem, natáhl před sebe paže a ustoupil k chrámovému schodišti, kde jsem se snažil zhluboka nadechnout těžkého vzduchu. Náhle jsem nebyl schopný vést dál rozhovor na tak choulostivé téma. Nebyl jsem si jistý, co tady vlastně dělám. Nedokázal jsem si vzpomenout na otázky, jež jsme chtěli položit.

Fiona se ujala slova a dala se do vysvětlování. „Démon, kterého tento Strážce potkal, tvrdil, že ho nositel uvítal. Obětí byl umělec, jenž opustil rodinu a přátele a vzdal se velmi výhodné zakázky vyzdobit místní zámek. Raději maloval květiny. Pátrač tvrdil, že ho za šíleného prohlásila manželka a známí, kteří považovali umělcovu snahu za bezcennou. Manželka byla bohatá a porodila mu devět dětí. Využila otcova vlivu a získala pro manžela práci na zámku. Oběť vykazovala všechny známky posedlosti, až na jedinou – netoužila po zlu. Tedy pokud nepovažujete za zlo opuštění ženy a dětí. Jeho manželka si to myslela.“

„A jaké bylo jejich setkáni?“ zeptal se Balthar stejně věcným tónem, jaký použila Fiona.

Pověděla mu o tom, co jsem zažil. Téměř slovo od slova zopakovala vše, co jsem řekl radě starších, i když v tu dobu nebyla vůbec v místnosti. A co se týče ostatních informací… odkud je získala? Zahleděl jsem se na její úzkou tvář a napadlo mě, jestli tuto mladou ženu vůbec znám.

„Nevai…“ Balthar se ke mně užasle otočil. „Přilákal jsi Nevaie. Co jsi?“

„Neřekl nic o…“

„Mluvil o Gastaiích, považoval je za hrubce… ano, ano… a o Rudaiích, kterým říkají ‚tvůrci‘, i když nevím čeho. Mluvil taky o ‚ostatních‘. To z něj dělá Nevaie, jednoho z užšího společenství. Patří k nejsilnějším z nich.“

„Odkud to všechno víte?“ zeptala se Fiona. „Žádná pověst se o těchto věcech nezmiňuje.“

Balthar se však soustředil zcela na mě. „Zdají se ti teď sny, že? Ach ano, máš to vepsané ve tváři. Sníš, ale nevěříš, že jde jenom o sen. Pendyrral také snil. Zemřel, aniž by se dozvěděl, co jeho sny znamenají.“ Balthar si v rychlém tempu poklepával prstem na bradu. „A co ta druhá věc, o níž jste se chtěli něco dozvědět?“

„Děti,“ řekla Fiona ostře, než jsem stačil odpovědět. „Stejné děti, jako byly vaše. Démonské děti.“

Starý muž kýval hlavou tak dlouho, až rozhýbal celé své tělo. Nepřekvapilo by mě, kdyby začal sténat a okusovat si klouby prstů stejně jako Saetha. Když však nakonec promluvil, zněl jeho hlas velice vyrovnaně. „Myslel jsem si to. Je to logické. ‚Ten muž zplodil dvě,‘ říkáte, ‚a pokud na něco přišel, pak musí vědět, proč spáchal zločiny tak hrozné, že jeho jméno bude již navždy synonymem hříchu.‘ Není to tak?“

Hluboká lítost, jež se v jeho slovech skrývala, byla tak prostá, tak tichá, že jsem si jí téměř ani nevšiml.

„Poté, co se má dcera narodila a byla zavražděna, jsem dva roky pátral po odpovědích. Pročetl jsem a prostudoval každý spis, deníky Strážců i Pátračů. Věděl jsi, že ještě minimálně tři lidé zažili totéž, co ty? A to jenom v posledních stech letech. V období předtím… kdo ví, kolik podobných setkání nezaznamenali nebo ze záznamu vymazali? Považovali by to za znamení zkaženosti. Teprve v poslední době jsme uznali za rozumné udržovat psané záznamy v co nejkompletnějším stavu.“

Hovořil stále rychleji a rychleji, pak potřásl hlavou, jako by chtěl zchladit rostoucí horlivost. „Zašel jsem znovu za Pendyrralem a prosil ho, aby mi řekl všechno o svém setkání. Chtěl jsem zjistit, jestli mé dítě nemohlo být posedlé právě takovým démonem. Ano, vidím, že jste o tom také přemýšleli.“ Zvědavě na mě pohlédl, pak pokračoval. „Ale Pendyrral mi už víc říct nemohl. Nakonec jsem se rozhodl najít tu ženu, démonovu oběť, ale nenašel jsem ji. Stalo se to už příliš dávno. Nalezl jsem však místo, kam ji Pátrač a Utěšitel vzali, aby se spojili s Pendyrralem a jeho Aife.“

Vzhlédl a ukázal rukou na sloupy kolem nás. Ve tmě vypadaly jako duchové. „Šlo o podobnou ruinu. Postavil ji národ tak starý, že se o něm žádný písemný záznam nezmiňuje. Byla to čtvercová budova, zarostlá plevelem a stromy. Stěny a podlahy byly naprosto zničené a tašky střechy tak rozdrcené, že je ani nejchudší z místních lidí nemohli k ničemu použít. Nezůstalo tam skoro nic kromě melyddy. Kolem každé z těchto ruin je nashromážděno tolik moci. Proč jsme se je nikdy nepokusili podrobněji prozkoumat?“

„Nejsou pro nás důležité,“ odvětila Fiona. „Musíme se soustředit na válku.“

„Ach, ano. Válka s démony. Chráníme svět před hrůzami, které páchají. Vznešená oběť a jediný důvod našeho bytí. Nikdy vás nenapadlo zeptat se proč?“ Baltharovy oči se v záři ohně leskly jako dva černé drahokamy.

„Tak nám řekněte, co jste se dozvěděl,“ opáčil jsem. Odmítal jsem se nechat strhnout jeho nadšením. „Co vás osvítilo?“

Stál jsem u chrámových schodů a hleděl do mlhy. Balthar ke mně přistoupil. „Žádné osvícení jsem nezažil. Toho dne jsem našel pouze zlomek. Začátek. Upustil jsem nůž, víš? Pokoušel jsem se rozkrojit jablko, ale třásly se mi ruce. Plakal jsem, protože se mi nepodařilo najít žádné odpovědi. Nůž zapadl do hromady sutin, zbytků vnitřní stěny, a já se jimi musel protáhnout, abych se k němu dostal. A našel jsem tohle.“ Zpoza košile vytáhl kus provazu, jenž měl uvázaný kolem krku. Na něm visel kousek šedého kamene o velikosti asi poloviny mé dlaně. Do prastarého úlomku byla vyryta mužská postava s křídly… stejná postava, jež byla namalovaná na ezzarijském Svitku proroctví… mohl jsem to být klidně já po proměně za portálem. Nechápavě jsem na kámen hleděl. Věděl jsem, že se blížím k nějakému důležitému objevu. Obrázek z ezzarijských pověstí vyrytý do stěny prastarého chrámu…

Balthar mi nedal čas, abych si celou věc přebral v hlavě. Místo toho mě strhl s sebou jako proud řeky Sajer. „Dva roky jsem prohledával ruiny od Parnifouru ke Kareshi a jediné, na co jsem přišel, bylo, že v nich není co objevit. Žádné kresby stavitelů, žádné malby ani nápisy, jež by někdo mohl přeložit. Všechno bylo zničeno. Všechno. Proč? Vedl snad někdo proti jejich stavitelům válku? Nenáviděl je snad někdo tak hluboce, že zničil každou stopu jejich existence?“

Chvěl jsem se, i když v říčním údolí nebylo po mrazu ani památky. Balthar mě popadl za paži a přitáhl mě k modrým a červeným šmouhám, které se leskly v záři ohně.

„Teprve po letech jsem našel tohle místo. Potom, co se mé druhé dítě narodilo posedlé démonem a bylo zničeno, jsem na dlouho propadl šílenství. Dokázal jsem myslet jedině na pomstu, jež by se stala mým odkazem světu. Ale jak roky ubíhaly, podařilo se mi dát dohromady celý příběh. Uvědomil jsem si, co jsem udělal. Mé hříchy jsou však ničím proti tomu, co napáchal náš národ. Došel jsem k přesvědčení, že nám bohové posílají démony posedlé děti jako trest. Podívej se dolů,“ řekl. „Přečti si dějiny našeho lidu stejně, jako jsem to udělal já. A pak mi řekni, kdo z nás dvou je horší.“

Mozaika nebyla kompletní. Díry a mezery o velikosti lidské dlaně byly zasypány rozdrcenými kameny a maltou. Nešlo o skutečnou mozaiku, kde obrazy tvoří kousky barevného kamene. Obrazce byly vytesány a namalovány na velké dlaždice, jež pak byly rozbity na malé kousky a poskládány zpátky dohromady. Před námi se odvíjel příběh, jenž pokrýval polovinu podlahy. Přinutil mě pokleknout, abych si ho mohl prohlédnout zblízka.

Do rudého a modrého pozadí byly zasazeny tisíce úlomků, z nichž žádný nebyl větší než můj palec. Linie a barvy tvořily živé obrazy a tvary: muži s křídly, ženy s těly koní, děti, měnící se v ptáky, jeleny a lišky, život v lesích, plných vysokánských stromů a půvabných sloupových budov, podobných té, v níž jsem nyní klečel. Život plný čar a tajemství. Dlaždice tvořily na okrajích slova a symboly, nedokázal jsem však odtrhnout oči od obrazů před sebou. Všechny postavy měly černé vlasy, bronzovou kůži a mírně zkosené oči. Byli to Ezzarijci. Zaplavil mě úžas.

Téměř polovina obrazů znázorňovala každodenní život. Velké a malé kresby všech možných činností byly namačkány vedle sebe, jako by si umělec vzpomínal na stále nové věci, které chtěl ukázat a vtisknout na obraz, jenž už byl hotov: postavy jedly, spaly, myly se, předly, pěstovaly a sklízely plodiny, zaplétaly si vlasy, stavěly domy a chrámy a hrály na hudební nástroje. Někde uprostřed, přímo za velkou mezerou, začal být příběh konkrétnější. Zleva doprava, dlaždice za dlaždicí, se přede mnou objevoval důkaz. Skupina mužů a žen, celkem pět postav, jež byly na každém obrázku stejné, prováděla složitý rituál, při němž používala oheň a dým, hudbu, nože a zrcadla. Poblíž stála větší skupina mužů, žen a dětí. Všichni se zdáli hrozně vyděšení, drželi se za ruce, zavírali oči nebo se úplně odvraceli, jako by se nemohli dívat na to, co přijde. Na každém dalším panelu příběhu byl namalován nějaký tvar, který rostl s každým obrazem. Strašidelná šmouha mohla být symbolem bouře, nákazy nebo jiných hrůz. Teprve na posledním obrazci získala konečnou podobu. Na této dlaždici stálo pět mužů a žen před ostatními s hlavami svěšenými a po tvářích jim tekly slzy. Ruce měli zvednuté v jasném znamení hrůzy, studu a strachu. A těsně za těmito dvěma skupinami se z beztvaré masy zformovala třetí skupina… bestiální stvoření, jež žila v mých snech od doby, kdy jsem se s nimi v sedmnácti letech poprvé setkal… démoni, jež se drželi zpátky jen ze strachu před noži a zrcadly, které byly použity při rituálech. Nedokázal jsem tyto obrazy zcela pochopit, ale Balthar vyslovil závěr, k němuž jsem při pohledu na dílo před sebou dospěl sám.

„Vidíš, Strážce. Zodpovědnost padá na naši hlavu. Byla to naše magie a zázraky, které démony stvořily.“

Kapitola 19

„Jak vás něco takového mohlo vůbec napadnout?“ ječela Fiona na Balthara, stojíc vedle mě. „I kdyby celý tenhle nesmysl něco znamenal, mozaika není úplná. Je samá díra.“

„Trvalo mi dvacet sedm let, než jsem dospěl tak daleko. Nemyslím, že bych mohl udělat něco víc. Můj zrak už není, co býval, a zbývající dlaždice jsou tak rozbité, že je obtížné na nich cokoli rozeznat. Dlouho ležely ve vodě, víte. Ti, kdo zničili chrám, je vhodili do řeky. Řeka pak asi brzy nato změnila směr, protože s sebou vzala nebo zničila jen pár kousků. Ale jde jen o malou část. Ne, všechno je tady. Vše se dá na první pohled rozeznat. Je to velmi jasné.“

„Ale nemůžete si být jistý jejím významem. Jak byste to mohl vědět?“

„Copak jsi slepá, děvče? Přišli a zničili důkaz vlastních zločinů. Když si uvědomili, co vypustili do světa, nemohli dovolit, aby se o tom ostatní, obyčejní lidé dozvěděli. Oni… my… jsme museli napravit naše chyby. Vyhlásili jsme válku vlastnímu výtvoru a žili s tou vinou každý den po tisíc let. A když už si myslíme, že bychom mohli zapomenout, bohové nám jako připomínku sešlou děti. Naše vlastní děti, posedlé zlem, které jsme stvořili. Našel jsem odpověď.“

„Nemůžete si tím být jistý.“

Fionino odmítnutí vyznělo prázdně. Balthar měl samozřejmě pravdu. Nůž na obraze byl stejný jako ten, který jsem používal při zabíjení démonů. Zrcadlo bylo oválné a velké jako lidská dlaň. Byla snad postava, jež ho držela, sám Luthen? A ta, jež zpívala, byla to Ioreth? Démoni měli původ v ezzarijské magii. Nedalo se to popřít.

A zbytek… přejel jsem rukou po obrázku okřídlené postavy a ucítil pálení v ramenou, touhu v břiše a bolestnou prázdnotu v hrudi. Co se s námi stalo? „Mýlíte se alespoň v jedné věci,“ řekl jsem a můj hlas byl stažený žalem. „Děti nejsou trestem. To, čím procházíme, se ničím nevyrovná utrpení, jež musí snášet. Nevidíme to, protože je buďto zabijeme, nebo pošleme pryč.“ Vzpomněl jsem si na výraz v Blaisově tváři, když složil ruce na hrudi a proměnil se ve zvíře, jež bylo jeho součástí. Nebyla to bolest nebo neklid, zajetí nebo posedlost, nýbrž čirá radost. Dokázal jsem ji rozpoznat jen proto, že jsem ji mezi troskami života, plného násilí, také na pár okamžiků zažil. Blaisův klid představoval dokonalý mír, celistvost, již jsem si nedokázal ani představit Jen konec, jemuž čelil, byl hrozný.

„Co ty o tom víš? Nic.“ Balthar vykřikl tak hlasitě, že se ze stromu nedaleko vzneslo v šedém mračnu hejno vrabců. „Ty děti by nás zničily. Udělali jsme správnou věc, když jsme se jich zbavili. Nenáviděl jsem to, ale bylo to jediné východisko. Naším trestem byla nutnost zabít je za to, co jsme napáchali.“

Balthar samozřejmě odmítl moji domněnku o neúplnosti své teorie. Nemohl to vědět, protože nikdy nepotkal Blaise.

Zatímco jsem se pokoušel dát dohromady mozaiku vlastních zkušeností, snažila se Fiona Balthara překřičet. Argumentovala všemi body ezzarijské tradice – démoni byli pouze přírodní silou, ne zlem sami o sobě, a dar magie nás zavazoval k tomu, abychom se jim postavili. Ve spisech neexistovalo nic, co by nás z něčeho vinilo. Ale neúplnost ezzarijských důkazů ji zradila; nemohla vyprávět jiný příběh, protože jsme žádný jiný neznali. Takže Baltharovi pověděla o Blaisovi a Saethě a dožadovala se, aby vysvětlil jejich existenci. Balthar ji nazval lhářkou a mě ještě něčím horším. Neměl jsem mu to za zlé. Pokud by uvěřil, že démonem posedlé děti mohou vyrůst a být v pořádku, jeho pečlivě vykonstruované usmíření se smrtí vlastních dětí by se rozpadlo. Nedokázal jsem však Balthara litovat.

„Jste oba blázni,“ řekla Fiona zuřivě a téměř zadupala na barevné dlaždice. „Vy, starochu, jste vrah a otrokář. Vytvořil jste tuhle zvrácenost z vlastní zloby. Pokoušíte se vykoupit své hříchy tím, že předstíráte, že existuje ještě něco horšího.“ Pak se divoce zamračila na mě. „A vy jste prolezlý zkažeností. Zrak vám kalí vlastní nečistota. Nebudu věřit ani jednomu z vás.“

„Nepopírám své zločiny,“ zaprskal Balthar a zajíknul se. „Jste ale… svéhlavě… hloupě slepí. Přesně jak jsem očekával. Protože jste mozaiku neviděli první. Protože ji našel nenáviděný Balthar. Mohla by tvrdit, že nebe je modré, a Ezzarijci by to popřeli. Jak jsem si někdy mohl myslet, že bych někoho z vás mohl něčemu naučit? Kdybyste se dozvěděli horší pravdy… hrůznější věci… co byste udělali, hm? Zabili byste mě dřív, než bych stačil něco prozradit.“

Ječeli na sebe tak dlouho, až jsem dostal chuť na ně zařvat, ať se jdou hádat jinam. Odpovědi mi plavaly myslí a čekaly, až použiji ten správný háček a chytím je. Potřeboval jsem jenom trochu klidu, abych mohl přemýšlet.

V levé horní části mozaiky jsem našel malý obrázek, znázorňující mladou dívku, měnící se v laň. Několika prostými tahy štětce umělec zachytil bolest v její tváři… bolest, jež přečkala tisíc let, aby mi poodhalila pravdu. Na krku měla zavěšený amulet se třemi protnutými kruhy, díky němuž jsem ji poznal i na dalších obrázcích. Nějaká žena položila na dívku ruku. Útěcha, kouzlo… ať už to bylo cokoli, utišilo její bolest. Prostudoval jsem komplex obrazů a opět narazil na tutéž dívku. Byla starší, ale na krku stále měla amulet. Věnovala se stejným činnostem jako všichni ostatní: vařila, četla, psala, tkala. Podíval jsem se dál, abych zjistil, jestli se ještě někde objeví. Našel jsem ji ještě mnohokrát. Někdy jako mladou ženu, jindy jako laň nebo jiné stvoření, někdy jako kombinaci ženy a zvířete. A pokaždé měla na krku amulet se třemi protnutými kruhy. Viděl jsem, jak se vdává za muže, jenž se dokázal proměnit v ptáka, a jak rodí dítě.

Nadšeně jsem ignoroval ostatní obrázky, namalované na otesaných dlaždicích, a hledal jen tu jedinou postavu, jež by mi mohla říct víc. Támhle, malinkatý obrázek, který měl naprosto jiný tvar než všechny ostatní kolem něj. Mladá žena byla napůl proměněná ve zvíře a ve tváři i v těle měla vepsánu bolest a zoufalství. Podávala dítě manželovi a pak… další obrázek bylo těžké rozeznat, protože dlaždice byla prasklá… laň uprostřed obdélníku. Dveře? Naklonil jsem se blíž. Okraje obdélníku byly vlnité, ne rovné, a za laní se daly rozeznat slabé obrysy podivně tvarovaných stromů a neznámých květin. Všechno mělo rozmazané okraje. Musel to být portál. Známý tvar vystoupil z plochých dlaždic, jako by jej vyčarovala Aife. Rozčileně jsem začal hledat dál. Musel jsem vědět, co se stalo pak. Byl jsem už téměř u místa s magií a démony a bál se, že o obyčejném životě už nic nenajdu… ale tady… ve skupince dlaždic těsně před prázdnou mezerou a čtvercem s pěti čaroději jsem objevil další malý obdélník s laní uvnitř. A další. A další, zastrčený v rohu a v pozadí každého čtverce. Ne, ne, ne. Musí existovat nějaká odpověď. Téměř jsem už propadal beznaději, když jsem ji opět našel. Vítala se s manželem a očividně starším dítětem. Vrátila se zpět zpoza portálu. Několik dalších obrázků… některé v laní podobě, některé v lidské. Žádný další jsem nenašel. Nezešílela, nebyla uvězněna.

Povzdychl jsem si a sedl si na paty. Obrázek nenabízel žádné okamžité řešení, jen tisíce možností. Ale také naději. Určitě naději.

Zdálo se, že uběhla spousta času. Hádka ustala a já si toho ani nevšiml. Tichý Balthar prohrabával oheň a míchal jídlo, zatímco Fiona seděla na zemi na opačné straně mozaiky, bradu si opírala o kolena a pozorovala mě. „Co si myslíte, že jste se z tohohle padělku dozvěděl?“ řekla hlasem mnohem vyrovnanějším, než bych po předchozím výstupu očekával. Vypadala unaveně.

„Jen další otázky,“ řekl jsem. „Démony jsme bezpochyby stvořili my. Otázkou však je, proč mají na Blaise a jeho druhy jiný vliv než na nás? Je to opravdu démon, jenž způsobuje jejich šílenství a nutí je stát se zvířetem? Nebo prostě potřebují… něco… někde,“ dotkl jsem se prstem obrázku ženy-laně vstupující do portálu, „o čem nevíme jak, kdy nebo kde dát? Jediné, co jsem se dozvěděl, je, že proměna je jejich přirozenou součástí. To by však po dni pozorování pochopil každý. My jsme ti, s nimiž není něco v pořádku.“

„Jste stejně šílený jako on.“ Tentokrát znělo tiché obvinění téměř přátelsky.

Zdálo se, že Balthar s Fionou uzavřel smír. Možná se shodli na tom, že oba trvají až příliš tvrdohlavě na svém názoru, takže nemělo smysl o celé záležitosti dále diskutovat. Já sám jsem se cítil tak unavený, že když nám starý muž přinesl suchý tvrdý chléb a ječnou polévku, nedokázal jsem najít sílu ani dostatečné rozhořčení, abych ho odmítl. Zatímco jsme jedli, bavili se mí společníci o úplně obyčejných věcech, jako byl říční proud, hry nebo každoroční dodávka zásob, která představovala krvavou odměnu, již mu zasílalo bratrstvo čarodějů Derzhi. Možná dokázali přestat přemýšlet o nebezpečném tématu, kterým celý tento večer začal, ale já nemohl. Mé oči ani má mysl neopustily mozaiku. Sledoval jsem obrysy postav a snažil se proniknout do tajemství a myšlenek jejich tvůrců. Poté, co jsem konečně utišil hlad, jsem se vrátil zpět k obrazům. Když se mi nakonec začaly rozplývat před očima a mé myšlenky se pohybovaly už drahnou dobu v kruhu, přikryl jsem se pláštěm a usnul s rukama položenýma na mozaice.

A samozřejmě se mi opět zdál tentýž sen. Příštích několik hodin jsem jej znovu intenzivně prožíval a část mé mysli, jež přitom ani na okamžik neztratila kontakt s reálným světem, přemýšlela, jestli intenzita snu souvisí s tím, že jsem usnul v místě, přetékajícím melyddou. Tu noc jsem stokrát žil a stokrát zemřel. Mé údy zmrzly, oči byly oslepeny, touha neukojena. Hrůza a temnota mě rdousily pokaždé, když jsem spatřil muže v černé a stříbrné, jak se ujímá velení legie. Po probuzení do vlhkého, mlžného rána, jsem však znal odpověď.

*

„O čem snil Pendyrral?“ zatřásl jsem Baltharem, jenž spal na lůžku ze suchého listí. Musel jsem se držet zpátky, abych starému muži, stále omámenému spánkem, ve své úzkosti neublížil. „A co ostatní, kteří zažili to, co já?“

„Zámek,“ zamumlal. „Pendyrral snil o zámku ve sněhové pustině. Za každou cenu se musel dostat dovnitř. Cathorovi, jednomu z ostatních, se o něm zdálo také. Pečlivě si sny zapsal. Zdálo se mu o té samé věci, i když se to zdá divné. Fellyd po setkání s démonem zmizel. Někteří říkali, že odešel na sever.“

„A žili v tom zámku tvorové… přízraky… kteří byli tak krásní a úžasní, ale neviděli ho?“

„Ano. Ano. Pendyrral je tak popsal.“ Starý muž se posadil a poškrábal se na hlavě. „Proč?“

Sny… sny o tom, kam patřím. Touha vejít do ledového zámku. Tito rai-kirah se nám pokoušeli něco říct, přilákat nás blíž. Mí lidé se vždy obávali, že se démonům podaří najít způsob, jak vstoupit do našich myslí… a když se tak stalo, nenaplnili je strachem a šílenstvím, nýbrž úžasem a hladem a jistotou, že existují tajemství, jež musíme rozluštit. Ale proč? Nedokázal jsem uvěřit, že by to udělali jen, aby nás zničili.

„Zdálo se Pendyrralovi o temnotě, která ho požírá? Nebo o přízracích, jež opustily zámek, aby se vydaly bouří někomu naproti? Zdálo se mu o muži, o němž tušil, věděl, že je ztělesněním zla, a jenž vládl takovou silou, že dokázal ničit pouhým dotykem?“

Balthar nakrčil obočí. „Ne. Na nic takového si u žádného z nich nevzpomínám. Báli se svých snů. Báli se touhy prožít je. Neměli však strach z bytostí ve snech. Vůbec ne. Pendyrral říkal, že byly nádherné.“

Já sám měl strach jen z muže v černé a stříbrné, z temnoty, jež mě pohltila, když jsem se nemohl dostat na místo, kam jsem patřil.

„Bohové, to je ono.“ Vyskočil jsem na nohy a začal pochodovat sem a tam. Tahal jsem se za vlasy a přesunoval v mysli části skládačky, jež jsem dal ve snu dohromady. Bylo to tak jasné. Pendyrral a Cathor nechápali, protože neznali Blaise.

Náhle vystoupala po schodech z mlhy Fiona. „A copak?“

„Odpovědi na některé z otázek. Například kdo démony posedlé děti jsou. Proč se nedokážeme přinutit démony zabít. Proč démoni hledají teplo a život. Smysl zkaženosti a nečistoty. Proč nám bylo řečeno, že musíme být opatrní, jinak si démoni najdou cestu do našich duší.“ Kůži jsem měl rozpálenou a v žilách mi pulzovala horečnatá pravda. „My démony nestvořili, Fiono. Jsou naší součástí.“

„Zešílel jste!“

„Jsou částí naší duše, jež nám byla vyrvána magií.“ Dopadl jsem na kolena vedle mozaiky. Slova se ze mě řinula, myšlenky se utvářely a měnily. Život se mi před očima měnil, stejně jako se dokázal proměnit Blaise. „Podívej. Proměna. Byla součástí jejich života, stejnou součástí jako vaření nebo rození dětí. A portály…“ Teď, když jsem pochopil, co slabě načrtnuté obdélníky znamenají, jsem je nalezl na každé z dlaždic, „…procházeli jimi lehce mezi dvěma místy. Jedno z nich se velmi podobá našemu domovu. Ale na opačné straně portálu je všechno jiné… možná se tam dostali stejným způsobem, jakým cestuje Blaise. A pak tohle.“ Ukázal jsem na mezeru těsně před obrazem hrůzného kouzla. „Musíme zjistit, co se na tomto místě stalo. Možná pak začne celá věc dávat smysl. Ať už to ale bylo cokoli, lidi to vyděsilo a kouzlo se už nedalo vrátit zpět. Podívej se, jak vypadali potom. Je to první obrázek, na němž nikdo z nich není proměněný. Portály zmizely a s nimi i to druhé místo. A zrůdy, jimž říkáme démoni, byly odděleny. Všechno se to stalo najednou.“

„Nikdy,“ řekla Fiona. Ucouvla ode mne a potřásla hlavou. Její hubená tvář ztratila bronzovou barvu. „Nikdy mě nepřinutíte, abych uvěřila, že jsem démon.“

„Nejsi démon. Ne. Samozřejmě že ne. Na druhé straně ti však zároveň chybí jedna část bytosti. Stejně jako mně, Ysanne, Talar a ostatním z našich lidí.“ Můj syn. Uprostřed chaosu, kdy se pode mnou otřásaly základy světa, jsem se upnul k jediné myšlence. Můj syn byl tím, čím měl být. „Vždycky jsme tvrdili, že rai-kirah nejsou zlí sami o sobě, že jen hladoví po teple a životě. Podle svitku rai-kirah je špatná pouze posedlost duše. Proto je nezabíjíme, jen je posíláme zpátky. Copak to nevidíš? Jsou naší součástí stejně jako naše ruce, srdce a touhy. Dokážeme je pochopit jen ve snech, kde je můžeme spatřit. Před tisíci lety jsme byli rozerváni.“ Poklepal jsem na obraz čarodějů, jež provedli zaklínání. „A těchto pět lidí se rozhodlo, že už se nikdy nevrátíme zpátky. Uvažuj o pravidlech, podle nichž žijeme. O nejstrašnějších obavách, které do nás byly od dětství vtloukány. Nechtěli se nám svěřit s tím, co udělali a proč. Raději všechno zničili, abychom nikdy nezjistili, čím jsme kdysi byli.“ Pomlčel jsem o svém rostoucím přesvědčení, že můj sen… varování… Předchůdce… že všechno je spojeno s mezerou v příběhu, s příčinou všeho.

Od chvíle, co jsem začal, neřekl Balthar ani slovo, jen naslouchal, hleděl na mě a velice pomalu se kolébal. Ústa měl ochable otevřená, kulaté tváře náhle propadlé a plné vrásek. Pažemi si pevně objímal pokrčené nohy a bradu měl opřenou o kolena. Vypadal, jako by ztuhl šokem. Prsty levé ruky si však bušil do kolena jako datel zobákem do mrtvého stromu. Když jsem se však odmlčel a zrakem znovu přelétl mozaiku ve snaze odkrýt víc z jejích tajemství, velmi tiše promluvil. „Pendyrral byl přesvědčen, že už jej démon posedl a jen si dává na čas, než mu vstoupí do duše. Pak přišly sny a on šílel touhou to místo najít. Tvrdil, že tam patří spolu s přízraky, které jej volají. Zabil se, víš… aby tam nemusel jít. Měl ženu a pět dětí. Nemohl snést myšlenku, že by zešílel nebo se z něj stál démon.“ Bezcílně potřásl hlavou. Zdálo se, jako by z něj vyprchal veškerý život. Jeho jasné oči potemněly a ze rtů se mu linulo tiché sténání. Věděl jsem, že neexistují jednoduché odpovědi. Pro žádného z nás.

„Co ještě víte, Balthare?“ zeptal jsem se. „Jsou věci…“ Pendyrral nesnil o temnotě ani o jezdci. Něco se od té doby změnilo. Porazil jsem Pána démonů… Naghidda… Předchůdce. Nepodařilo se mi však pohřbít svoji hrůzu. Co mohlo vepsat do tváří lidí takové zděšení poté, co bylo prastaré kouzlo vykonáno? Proč se lidé dobrovolně ochromili, zničili svoji historii, přinutili děti svých dětí vést válku, jež nikdy neskonči? „Jak do celého příběhu zapadá proroctví?“ zeptal jsem se.

„Nevím! Už nic jiného neexistuje. Nic víc. Všechno je zničeno. Vezmi si svoje dohady a jdi pryč. K ničemu to není. Nezáleží na tom.“ Bubnoval si nyní prsty na holou hlavu, jako by se pokoušel na něco si vzpomenout… nebo možná naopak na něco zapomenout.

„Napřed se musím dozvědět všechno, co jste zjistil o démonech. Nebo jste snad o svých znalostech lhal?“

Ostrá otázka probrala Balthara ze zamyšlení. „O proroctvích vím velmi málo, o démonech však víc než kdokoli jiný. Ale pokud máš pravdu, musím se toho i já ještě spoustu naučit. Vsadím se však, že dokážu učit déle než ty poslouchat.“ Zvedl ze země klacek a mrštil jím do ohně takovou silou, že z ohniště vylétly rudé uhlíky.

„Pak mě učte.“

„Proč bych měl?“

„Protože jsem žil šestnáct let s hrůzou, kterou jste vytvořil. Něco mi dlužíte.“

Balthar neodpověděl, ale po zbytek rána mi vyprávěl legendy o démonech. Jako učenec se zabýval démony už dlouho předtím, než se jeho děti narodily posedlé. První polovinu života strávil studiem každého slova, každé pověsti, každé zkušenosti Strážců, jež dokázal sebrat. Pak se dokonce vydal do světa, aby sbíral legendy jiných národů. Příběhy Derzhi a duchů bojišť. Pověsti o manganarských válečných přízracích, jež požírají hříšné duše. Legendy basranských vypravěčů a kuvaiských minstrelů. „Všechny jsem si zapsal,“ řekl starý muž, „ale nikomu jsem nedovolil si je přečíst. Chtěl jsem, aby byly kompletní a nikdo mě nemohl obvinit ze zkaženosti. Když jsem opustil Ezzarii, všechno jsem spálil. Kdybych však měl dost papíru a inkoustu, znovu bych je sepsal.“

Byl přesvědčený, že existují tři skupiny démonů, jimž říkal společenství. Démoni, s nimiž bojovali Strážci, patřili téměř výlučně k jednomu společenství. Můj démon je nazval Gastaii a i Balthar se již s tímto pojmem setkal. „Jsou to lovci, kteří pátrají po potravě. Jejich touha po násilí stoupá s hladem.“

O takovém chování jsme se učili již během výcviku, ale nikdy jsme se nedozvěděli žádná jména.

„S některými Gastaii jsme se setkali už mnohokrát. Ty příběhy znáš. Když bojuješ velmi často, dřív nebo později na některého z nich narazíš – na démona, jenž se chová stejně jako při předchozích bojích. S každým návratem jsou horší a horší.“

Přikývl jsem. Nikdy jsme jim nedali jména, protože by tak mohli získat moc nebo fyzickou podstatu. Učitelé se však ujistili, že budeme připravení na boj s démony, kteří se v naší historii objevili již několikrát.

„Druhým se říká Rudaiové. Tvůrci. Několik démonů se chvástalo spojením s Rudaii. Některé kuvaiské legendy vypráví o přízracích, které tvoří světy z kamene a větru. Napadlo mě, že tyto příběhy odpovídají zkušenostem několika Strážců. Ayolad a Teskor se setkali s démony, kteří, aby je zmátli, měnili krajinu, již vyčarovala Aife. Oba tvrdili, že se setkali s jedním a tím samým démonem několikrát. Jejich zprávy však byly pokaždé velmi stručné. Vždy mě zajímalo proč. Všechny zmínky o tvůrcích ale pocházely z dávné minulosti. Ayolad žil před šesti sty lety, Teskor před dvěma. V tomto čtyřsetletém mezidobí se s nimi setkalo dalších několik Strážců. Nemyslím že bychom se za mého života s některým Rudaiem setkali. Jedině, že ty…“

Zavrtěl jsem hlavou.

„A Nevaiové… jsou pouhým šepotem. Hrdí a skrytí. Nejužší společenství nejsilnějších, kteří jsou kontaktu s námi nejvíce vzdáleni. Vždy mě zajímalo… Legendy říkají, že derzhijský bůh Athos byl kdysi pozemským králem, velkým, krásným a jasně zlatým. Dokázal se prý proměnit v jakékoli zvíře. Jeho vláda byla tak velkolepá a lidé jej tak milovali, že začali bohové nebe a hvězd žárlit. Přiměli ho, aby se proměnil v jednoho z nich. Pak jej očarovali, aby se už nikdy nemohl vrátit zpět na zem. Mysleli si, že bude mezi nimi ztracen a lidé na zemi obrátí zrak zpět ke hvězdám. Jeho sláva však rostla a jeho záře opanovala polovinu nebe. Hvězdy se bály, že přijdou i o tu část, jež jim zůstala. A tak Tyros, bůh noci, přijal Athose za syna a pomazal jej vládcem, který jej musí následovat. A proto den následuje noc. Slunce má vliv na životy lidí, ale hvězdy… myslím, že hvězdy jsou Nevaiové. Sledují nás a žárlí na každého, kdo by je chtěl připravit o moc, nikdy se nás však nedotknou. Živí se tím, co přinesou Gastaiové, ale touží spíš po moci než po životě.“

Dotkl se několika slov, napsaných na okraj mozaiky. „Tato slova neznám. Nepodobají se našemu jazyku ani žádnému ze slov, které jsme zaslechli od démonů. Ale podívej se blíž. Tady je slovo pro Nevaie, tady pro Gastaie a Rudaie. Takže tito prastaří lidé znali jejich jména. Možná by nám o nich tahle slova mohla říct něco víc.“ Hlas starého muže se chvěl. „Pokud bychom to ovšem chtěli vědět. Některé věci… některé věci je lepší nechat být.“

„Zrozeni s mocí, zrozeni se schopností, zrozeni pro službu,“ řekl jsem. „Valyddarové, eiliddarové, tenyddarové. Máme vlastní společenství.“

„Dcery noci…“ Zatímco mi Balthar vyprávěl o letech studií, mé oči neopustily obrazy na rozlámaných dlaždicích: žena-laň, muž s křídly, neznámé stromy za portálem. V době, kdy mlhou zakryté slunce zmizelo, aby zanechalo svět opět temnotě, jsem dokázal stromy stvořit v mysli. A nejen tyto stromy, ale i jiné, které na mozaice nebyly zobrazeny. Mohl jsem se dotknout košíků, tak reálně namalovaných několika tahy štětce, a představit si, co v nich je: plody, jež nerostly na žádné rostlině, kterou jsem kdy poznal, chléb, jenž chutnal po obilí, o němž v impériu Derzhi nikdo nikdy neslyšel, a drahokamy, jež se třpytily barvami, které mé oko nikdy nespatřilo. Zatímco ji dítě a manžel pozorovali z jedné strany portálu, běžela žena-laň cestou mezi květinami posetými loukami a já si byl jistý, že dokážu popsat, co leží za další zatáčkou. Jak to bylo možné? Jako ničím jiným na světě jsem si byl jistý tím, že stezka, po níž žena-laň běžela, stále někde existuje. Hrozil jsem se však toho, co budu muset udělat, abych ji našel.

*

„Chci, abys pro mě kouzlila, Fiono.“

Fiona seděla celý den na chrámových schodech a beze slova naslouchala Baltharovým příběhům. Poté, co jsme se podělili o sýr a datle, se vydala s Baltharem zkontrolovat naši loď a vyprázdnit sítě a pasti. Myslím, že se Fiona chtěla ujistit, že Balthar nepoužil žádné kouzlo. Já zatím trávil dlouhý večer přemýšlením. Nyní byla Fiona zpátky. Seděla se zkříženýma nohama u ohně a štípala větve na podpal. Balthar usnul. Já seděl o kus dál a opíral se o jeden ze sloupů.

„Mám snad vykouzlit portál? Tenhle staroch je možná šílený darebák, ale není posedlý démonem. A nevěřím, že by nějaký Strážce mohl vstoupit do jeho duše, i kdyby měl všech pět pohromadě, což vy jistě nemáte.“ Odloupla kůru z jedlové větve. „A kromě toho ještě pořád nesmíte vkročit za portál.“

„Zakázali mi bojovat s démonem. A to také nemám v úmyslu.“ Snažil jsem se vysvětlit, co mám v úmyslu udělat, a jak jsem se tak poslouchal, musel jsem souhlasit s Fionou. Byl jsem šílený. Kdo by se vydal na cestu, jež u něj vyvolává noční můry?

O okamžik později vyskočila Fiona na nohy a začala po mně ječet. „To je vražda. Je to horší než vražda. Nemůžu to udělat.“ Rozčileně vyrazila na opačnou stranu chrámu, jako by se chtěla dostat co nejdál ode mne a mého plánu. O několik vteřin později však byla zpátky. Klesla na kolena, jako by chtěla být na stejné úrovni jako já. „Co tím dokážete? Jediné, čím se můžete řídit, je tlachání tohohle šílence. A sen a vidina démona, s nímž jste se setkal, když jste byl bez sebe únavou a žalem.“

„Tak mi řekni, co jiného mám dělat, Fiono. Jsem si jistý… jistý… že svět ohrožuje ještě něco mnohem horšího, než byl Pán démonů. Jediný způsob, jak můžeme přežít, je sjednotit se pod silnými, schopnými a čestnými vůdci… a to znamená, že se spolu Aleksander a Blaise musí nějak dohodnout. Ale než se tak stane, musím najít odpověď na Blaisův osud a zjistit povahu té hrozby, abychom věděli, proti čemu stojíme. A jediný způsob jak to udělat je vyplnit tohle.“ Ukázal jsem na díru uprostřed mozaiky. „Kde jinde mohu najít odpověď?“

„Tomu přece nevěříte.“

„Tak mi pověz jiný příběh než ten, který je tady. Pokud dokážeš nějaký vymyslet, tak mi ho pověz. Kdyby existovalo jiné východisko, nedělal bych to.“

„A co naši lidé? Královna, Talar… a ostatní. Proto jste tak nebezpečný. Nechcete dělat věci správně, nechcete naslouchat těm, kdo…“

„Celé roky dělali Ezzarijci to, co bylo potřeba. Jsem o tom přesvědčen. Naše síla a věrnost udržovaly svět v bezpečí. Nikdy k tomu ale nemělo dojít. Těch pět to neudělalo z hrdosti nebo z touhy po majetku či větší moci. Podívej se na ten obraz. Přinutila je k tomu hrůza. Nemůžeme je vinit. Nepočítali však s tím, že zároveň stvoří démony. Podívej se na jejich tváře: Jsou šokováni tím, co udělali… a tak přinutili nás, své děti, abychom napravili jejich chyby. Nedůvěřovali nám však natolik, aby se nám svěřili se svými důvody, a teď to vypadá, že se něco muselo stát. Něco se změnilo. Mé sny se liší od snů ostatních. Nezanechali nám nic, čím by nás varovali před Pánem démonů a nebezpečím, jež znamenal pro svět. Říkali mu Předchůdce. Nemohu si pomoct, ale mám dojem, že událost, kterou se naši předkové tolik snažili odvrátit, přece jen nastane. A my nemáme ani ponětí, jak jí zabránit. Bohové noci, Fiono. Zabíjíme vlastní děti, protože jsme nevědomí a máme strach. Nadešel čas, kdy musíme pátrat po informacích jinde. Řekni mi kde.“

„Najděte si někoho jiného, kdo pro vás bude kouzlit.“

„Nikdo jiný není. Nemohu se vrátit do Ezzarie, protože by Aleksander splnil, co slíbil. A nemáme čas na to, aby ses vrátila zpátky ty a poslala místo sebe někoho jiného. Ysanne tvrdila, že nezná nikoho lepšího, kdo by pro mě mohl kouzlit, a v tomto bodě jejímu úsudku věřím.“

„Zemřete.“

„No a? Bude to snad někoho zajímat? Možná tebe, protože tím skončí tvůj úkol a ty se budeš muset vypořádat s vlastními démony. Věřím, že mi budeš dobrou svědkyní. Pokud zemřu, padne odpovědnost sdělit všechno ostatním na tvoji hlavu.“

„Nemůžete mě k tomu přinutit.“ Pomalu se nechávala obměkčit. Abych řekl pravdu, nevěděl jsem, co si o tom myslet, neboť jedna má část doufala, že odmítne.

„Ale mohu tě požádat. Mohl bych říct, že jsem se do celé záležitosti zapletl tvojí vinou… což by byla pravda jen zčásti. Mohl bych tvrdit, že mi něco dlužíš, protože tě můj falešný zajíc zachránil před mečem Derzhi. Musím však předpokládat, že jediný důvod, proč jsi stále se mnou, je smysl pro povinnost. Toužíš zjistit, co ohrožuje Ezzarii a naši válku, nejen objevit důkazy mé zkaženosti. Je tady tolik důkazů… tolik tajemství… že by bylo velmi nezodpovědné odmítnout je prozkoumat třeba i jen tak nedokonalým nástrojem, jakým jsem já. Pokud opravdu hledáš odpovědi, pak dojdeš ke stejnému závěru – stojí to za zkoušku.“

Bez mrknutí na mě hleděla a její tvář byla bez výrazu. „Budeme potřebovat čistou vodu. Tentokrát vám nedovolím přeskočit rituály.“

„Ani bych se o to nepokusil.“

*

Té noci jsem toho moc nenaspal. Neměl jsem strach. Později na to bude času víc než dost. Jenom jsem nechtěl snít. Někdo mi pronikal do snů a já toužil strávit nějaký čas o samotě. Hvězdám se podařilo najít si cestu mlhou a nyní se ledově blýskaly vysoko nad stromy.

Fiona předstírala, že spí. Zabalila se do přikrývky a ležela bez hnutí. Ale když jsem se na úsvitu vrátil od Baltharova pramene s měchem plným vody, rozkládala už svůj bílý suzainijský háv a moji náhradní košili, kterou jsem koupil v Zhagadu, a pokoušela se malýma rukama pokrčené šaty vyrovnat. Ani jeden z nás nepromluvil. Zatímco zametala prach, listí a popel v širokém kruhu kolem ohně, začala si pro sebe šeptat očistná zaříkání. Nalil jsem polovinu vody do jedné z Baltharových hliněných nádob a postavil ji vedle Fioniných šatů. Pak jsem vzal měch s vodou a čistou košili dolů k nádrži. Dal jsem se do umývání a přemýšlel přitom, co asi Fiona řekne Baltharovi. Nebo mu snad jednoduše připraví čaj a zamíchá do něj nějaké bylinky, po nichž usne, zatímco si vypůjčíme jeho duši? Pak ale nastal čas se od takových myšlenek oprostit.

Hodinu jsem strávil kyanarem a využil pomalých, navyklých pohybů, abych soustředil myšlenky a připravil své tělo. Pak jsem vypil vodu a oblékl si čistou košili. Nakonec jsem se posadil vedle nádrže a začal s Iorethiným zaříkáním. Ve chvíli, kdy slunce spálilo poslední závoj mlhy, shodil jsem ze sebe pouta s tímto světem. Bylo to až směšně jednoduché. Brzy jsem byl připraven. Má mysl se nyní pohybovala mezi světem, v němž jsem existoval, a tím, do něhož jsem měl v úmyslu vstoupit.

Neměl jsem ani ponětí, kolik času uplynulo, než pro mě přišla postava v bílém šatu a dovedla mě do chrámu. Mohly to být jen okamžiky, nebo také hodiny či dny. Poklekl jsem na podlahu vedle tiše spícího muže a bíle oblečená postava se posadila na opačnou stranu. „Je čas, Strážce,“ řekla ta, jež seděla naproti mně. „Pokud jsi rozhodnut znovu se vydat touto stezkou nebezpečí, života a naděje, pojď se mnou.“ Natáhla ke mně ruce. Dotkl jsem se jich a svět zmizel.

Najdeš místo, které znáš, promluvil klidně chladný hlas v mé hlavě. Najdeš zde jistotu a záchranu. Nezmizí, dokud tak nerozhodnu. Budeš schopen je najít i uprostřed chaosu. Každý den vyčaruji portál a budu hodinu čekat. Vrať se brzy.

Nahlédl jsem do šedého obdélníku, který visel ve vzduchu přede mnou, a spatřil zříceninu věže na holém, kamenitém kopci. Col’Dyath. Děkuji, řekl jsem a usmál se. Necítil jsem, že by můj úsměv opětovala.

Stezka pod mýma nohama byla pevná a nehybná. Prošel jsem portálem, vstoupil na známou skálu a zhluboka se nadechl. Teď. Fiona zavřela portál, jak jsem ji o to požádal, a já zůstal sám. Nebe se s udivující rychlostí roztočilo, země se mi rozpadala pod nohama a světlo zmizelo. Stál jsem na okraji propasti.

Kapitola 20

Mocní duchové, kteří se obyčejně o záležitosti lidí a bohů nezajímají, sledovali, jak se smrtelnice postavila mocnému bohovi. Obdivovali Verdonninu odvahu a slitovali se nad ní. Když ji bůh připravil o šaty, oděli ji do sluneční záře. Když jí bůh roztavil meč, staly se její zbraní blesk a hrom. Seslali déšť, aby vymyl její rány, vítr, aby ji povznesl na nebesa, a oheň, aby ji živil.

„Podvol se,“ zařval lesní bůh. „Jsi smrtelná. Když zemřeš, stejně dosáhnu svého. Nemáš naději.“ Verdonne se však nevzdala.

– Příběh Verdonny a Valdise, tak jak jej vyprávěli První Ezzarijci, když přišli do země stromů

Myslel jsem, že vím, co je strach. Bylo mi teprve sedmnáct, když jsem poprvé vstoupil do duše šílené ženy, abych čelil démonovi. Během otroctví v Capharně jsem se střetl s nejmocnějším démonem, jakého jsem kdy poznal. Tehdy jsem byl přesvědčen, že nemám ani tolik melyddy, abych bojoval s blechou. Během tří dnů, jež jsem strávil pohřben v Baltharově rakvi, a pak v létě na Col’Dyathu jsem cítil, jak pomalu propadám šílenství. Ale mýlil jsem se. Nikdy jsem nepoznal skutečný strach, nízkou duši pohlcující hrůzu. Až do dne, kdy se mi poslední kus pevné země rozpadl pod nohama a zbytky světla pohltila absolutní tma.

„Aife!“ vykřikl jsem. Jen z vyděšené vibrace své hrudi jsem poznal, že výkřik byl skutečný, neboť můj hlas zanikl v nekonečné nicotě. Byl jsem hluchý, protože se zvuk neměl od čeho odrážet. Byl jsem slepý, protože temnota kolem mě neměla žádnou hmotu, žádné odstíny, které by se daly rozlišit. Neměl jsem se ani čeho dotknout, co cítit: ani chlad, ani teplo, ani vítr, jenž by pohladil moji kůži a ujistil mě o mé existenci. Vnímal jsem pouze hrůzu. Začal jsem padat a zvedl se mi žaludek. Bezmocně jsem rozhodil paže i nohy. Rychle jsem si však přitáhl kolena zpět k hrudi a objal je pevně pažemi. Měl jsem strach, aby mi údy neodpadly a já o ně nenávratně nepřišel stejně jako o smysly.

Ach, bohové země a nebe, co jsem to udělal? Na vyčarování křídel bylo příliš pozdě. Potřebná slova již byla ztracena v chaosu mého rozpadajícího se rozumu. Věděl jsem, že mě čeká pád. Během bojů s démony jsem stál na okraji propasti již mnohokrát. Když se však portál zavřel, úmyslně jsem nevyslovil zaříkání. V posledním jasném záblesku rozumu, ve chvíli, kdy mé myšlenky byly ode mne vzdáleny jako hvězdy od země, jsem se rozhodl, že by to bylo plýtvání melyddou. Nemohl jsem letět donekonečna, a pokud jsem se chtěl za hranicemi duše setkat s jinou bytostí, bylo nejlepší s tím hned začít. A pokud jsem měl po uzavření portálu zemřít, nemělo cenu utrpení protahovat.

Idiote! Ubohý hrdý blázne.

Prosil jsem o pomoc bohy, na jejichž jména jsem si už nedokázal vzpomenout. Pokoušel jsem se kontrolovat střeva, jež se mi stáhla jako umírajícímu. Toužil jsem po pevné zemi, i kdyby mi měl náraz zlomit páteř nebo roztříštit hlavu. Pokračoval jsem však v pádu a cítil, jak se mi z hrdla dere šílené zavytí…

Zachránil mě dotek mrazu na tváři. Byla to jen nepatrná změna v prázdnotě nekonečné noci, kterou jsem padal. Zchladila však moji horečnatou paniku na tak dlouho, abych se upomenul na výcvik. Ne. Ne. Ne. Nevstoupíš do tohoto království jako ječící novorozeně, bez ohledu na to, jestli se jedná o říši démonů nebo smrti. Jsi Strážce Ezzarie. Celý život ses na tuto chvíli připravoval. Pokud bytosti, jež čekají ve tmě, patří k tvému národu, pak by ses měl sebrat.

Důstojnost. Příliš vznešené slovo pro chvějící se kus vyděšeného masa, ale aspoň jsem se nerozkřičel, když se neviditelné prsty začaly dotýkat mých šatů a vlasů. V tu chvíli jsem už nepadal, i když si to můj stažený žaludek a vnitřnosti ještě neuvědomily.

„Jsem…“ Musel jsem zatnout zuby, abych nepronesl známou výzvu. Cítil jsem démony. Z jejich blízkosti a síly mě brněla kůže. Nebyl jsem tady však proto, abych bojoval. „Přicházím v míru,“ řekl jsem. Můj hlas se zdál v prázdnotě téměř neslyšitelný. Pokoušel jsem si vzpomenout na slova, jež jsem si tak pečlivě připravil pro bytost, která mě v propasti uvítá. „Dargoth viagh – promluvme si.“

Nedostal jsem žádnou odpověď. Jen stovky ledových prstů se dál dotýkaly mých údů, kostí, úst, uší a všech dalších částí uvnitř i vně mého těla. Když mi však pronikly do hlavy, hrudníku a břicha a začaly zkoumat mé kosti, svaly a orgány, zkroutil jsem se a snažil je odstrčit. V reakci na můj odpor začaly být zkoumavé dotyky ostřejší a spalovaly mě tenkými, pálícími ranami uvnitř i vně, až jsem měl kůži v jednom ohni. Ohnal jsem se po nich, ale neviditelné prsty nebyly součástí žádné pevné hmoty. Buď trpělivý. Jsi tady, aby ses učil, ne abys bojoval. Cítil se takto posedlý člověk? Bylo mu zle? Cítil se odhalený? Znásilněný?

„Chci zjistit, co se mým i vašim lidem tehdy na počátku stalo. Chci najít příčinu naší války. Proč spolu bojujeme i přesto, že trpíme, když se navzájem zabíjíme? Prosím, dovolte mi promluvit. Nikomu neublížím.“

„Sykkor. Asethya dv svyadd.“

„Mezzavalit.“

Z jejich šepotu mě zamrazilo. Byl jako chladná, olejovitá mast na mé rozpálené kůži. Pokoušel jsem se zůstat v klidu a rozluštit jejich slova, nedokázal jsem se však soustředit, nemohl jsem si vzpomenout. I když jsem slovům nerozuměl, poznal jsem, že byla pronesena v jazyce démonů. Ezzarijci znali v této řeči pouze několik slov. Kdyby mi však zůstal ještě nějaký prostor pro strach, tato slova by mě jím naplnila až po okraj. Byla totiž plná nenávisti.

„Yddrass!“ Tomuto slovu jsem rozuměl. Strážce.

„Nepřišel jsem bojovat. Jsem neozbrojený.“ Kdybych si dokázal vzpomenout jak, rozesmál bych se. Ani jsem netušil, jestli mám pevnou půdu pod nohama. Jak jsem si mohl být jistý, že se tato stvoření zajímala o mé záměry nebo si všimla, že u sebe nemám žádnou zbraň? Věděl jsem jen, že slyším… cítím… tři různé hlasy, jež se ihned poté, co zjistily, že jsem Strážce, začaly mezi sebou hádat. Nemusel jsem jim rozumět abych pochopil, o čem se hádají nebo co si myslí o Strážcích. Ledová pěst jež mi aspoň hodinu svírala žaludek, se sevřela kolem mých vnitřností a téměř mi je vyrvala z těla. A to byl pouze začátek.

Výcvik Strážce varoval před zajetím démony. Šlo samozřejmě jen o spekulace, založené na krutosti a metodách, které démoni používali již tisíc let. Varování měla Strážce přimět k pečlivému odhadu svých sil i sil protivníka, neboť neexistoval žádný způsob, jak Strážce na zajetí připravit. A bylo to tak dobře, protože jsme ani netušili, co krutost, muka a bolest vlastně jsou. Naše chápání se zdálo být pouhým smítkem prachu na hoře pravdy.

Jeden z ledových prstů se mi obtočil kolem krku a táhl mě, dusícího a lapajícího po dechu, temnotou. Připadalo mi, jako by mě táhl po velkém kusu ledu, ale když se zastavil, opět jsem z okolí vůbec nic necítil. Dokázal jsem prostrčit ruku podlahou i stropem, neboť temnota byla pode mnou i nade mnou. A se stejnou lehkostí jsem jí pohnul do stran. Vzduch byl ostře ledový a nehybný. Nedokázal bych říct, jestli se nacházím venku nebo uvnitř nějaké budovy. Na chvíli jsem však uvěřil, že jsem sám. Opatrně jsem se posadil a chvějícími prsty se pokusil vykouzlit světlo. Bez úspěchu.

„Garaz do tsiet, Yddrass.“ Tvář mi ovanul syčivý dech a přinesl s sebou zápach otevřeného hrobu.

Odtáhnul jsem se, neboť se mi zvedl žaludek. V tu chvíli mi však silná rána do břicha vyrazila dech. Další úder do zad mi nalomil žebro. Zvedl jsem ruce, abych útočníky zastavil, ale nahmatal jsem jen vzduch. „Počkejte! Přišel jsem, jen abych se dozvěděl…“

„Garaz do tsiet, Yddrass.“ Tentokrát mě rána zasáhla do hlavy. Rudé záblesky, jež mi tančily před očima, existovaly pouze v mé mysli, neboť v tomto hrozivém místě světlo neexistovalo. Schoulil jsem se, abych se ochránil, ale ledové prsty mě popadly za zápěstí a kotníky a opět mě přinutily se natáhnout. Pak mi na hruď dopadlo něco nesmírně těžkého.

„Přestaňte! Všem nám hrozí velké nebezpečí. Jeden z vás mě varoval…“

„Garaz do tsiet, Yddrass.“ Zasypal mě déšť ran.

Nakonec jsem zjistil význam těchto slov: „Bojuj se mnou, Strážce.“ Klidně však mohla znamenat „Budeš litovat, že jsi naživu.“ V prvních hodinách mě bili tak dlouho, dokud mi nezlomili všechny kosti v těle. Několikrát jsem omdlel, ale vždy mě probudili, jen aby mi ukázali, jak mám ruku, prst, nohu nebo žebro rozlámané na kousky. Nechali mě být, teprve až jsem se úplně sesypal.

Takhle jsem si to zrovna nepředstavoval.

*

Prázdné ticho. Ledová temnota. Podlaha, jež nebyla podlahou, ve mně neustále vzbuzovala panickou hrůzu, že jí propadnu. Nemohl jsem dýchat ani se pohnout. Nedokázal jsem si představit, že v takové bolesti dokážu žít byť i jen o okamžik déle. Každý můj úd, sval a kost křičely bolestí a vysílaly signály do celého těla, až jsem měl pocit, že jsem ztratil pevný tvar. Stala se ze mě hromádka mučivě rozpálených vláken. Nikdy bych nečekal tak strašnou bolest.

V zuboženém stavu, kdy jsem každou chvíli upadal do milosrdného bezvědomí, jsem strávil několik hodin. Když jsem se popáté nebo pošesté probudil, ucítil jsem něco novéno. Jídlo. Nevonělo nijak vábně, ale v tuto chvíli by nevonělo příjemně vůbec nic. Napadlo mě, jestli mi přinesli také něco k pití. Stal jsem se posedlý touto myšlenkou. Podle zápachu nemohlo být jídlo dál než na vzdálenost paže od mé hlavy. Stejně dobře by však mohlo být na měsíci, neboť jsem netušil, jestli zlomenými údy dokážu vůbec pohnout. Bušení v mé levé paži však poněkud polevilo, a tak jsem ji opatrně vytáhl zpod těla. Neumřela. Ve skutečnosti jsem při opatrném pohybu zjistil, že i přes všechno, co jsem právě prožil a považoval za bolestivou pravdu, mi zlomili jen několik žeber, pár prstů na levé ruce a oba kotníky. Všechno ostatní jsem měl jen beznadějně zhmožděné.

Ignoroval jsem kovový talíř s ne zrovna čerstvým masem, ale přitáhl si blíž hrnek, jenž se mi podařilo zvednout k ústům. Hned první doušek jsem vyplivl. Ještě nikdy jsem neokusil pití, jež by chutnalo tak odporně. Nijak mi však neublížilo, a tak jsem si hrnek podržel blízko u těla, a jakmile se mi podařilo sebrat se, znovu jsem se zkusil napít. Po utišení žízně jsem upadl do bolestivého omámení. Ale než jsem si stačil skutečně odpočinout, kopnutím mě vzbudili.

„Garaz do tsiet, Yddrass.“ A všechno začalo zase od začátku.

*

V nekonečné temnotě jsem prožil snad všechny hrůzy, s nimiž se člověk setkává jen v nočních můrách. Padesátkrát mě utopili a padesátkrát spálili na popel. Bili mě, až ze mě zůstala jen neforemná hmota, a bičovali, dokud se jim nepodařilo roztrhat mě na cáry. Mezi jednotlivými výbuchy násilí jsem se schoulil do klubíčka a modlil se, aby mě konečně zabili. Každé nervové zakončení opařili vařícím olejem a každý kus kůže probodli železnými bodci. Pronikli k mému hluboce pohřbenému strachu z hadů a uzamkli mě do malého prostoru s tisícovkou těch tvorů. Zjistili, jakou hrůzu mám ze zmrzačení, a postarali se o to, abych ho poznal ve všech podobách. Jednou mě snad celý den nechali ve víře, že mi usekli obě paže u ramenou. Byl jsem přesvědčen, že občas skutečně udělali vše, co jsem cítil, ale pak mě vyléčili nebo zvrátili následky svého konání jen proto, aby si mohli všechno užít znovu. Jindy jsem zase uvěřil, že jde jen o iluze, groteskní vize natolik podbarvené realitou, že nikdy úplně nevyprchaly. Nikdy jsem se nedozvěděl pravdu. Jen jednou věcí jsem si byl jist: během těch nekonečných dnů prožívala každá část mého těla nikdy nekončící agonii.

Pokoušeli se mi také vniknout do duše. Na začátku každého mučení jsem cítil, jak některý z nich doráží na dveře mé duše a snaží se najít cestu dovnitř. „Seggae llydna.“ Řekni své jméno. Byla to jediná bitva, již jsem vyhrál. Věděl jsem však, že je jen otázkou času, než i v ní podlehnu. Zatím se museli spokojit s tím, že když se mnou skončili, zůstali poblíž a krmili se zbytky mé bolesti a zoufalství jako kočky, olizující zbytky mléka po dojení. Nekřičel jsem ani neprosil o milost. Toužili po tom a možná že bych si ulehčil život kdybych jim dal, co chtěli, ale dlouhé roky, jež jsem strávil bojem s démony, by mi nedovolily nasytit jejich hlad. Když mě však nechali o samotě, zakryl jsem si ústa špinavými, zakrvácenými pažemi a rozvzlykal se bolestí. Toužil jsem po chvíli klidu a míru, po jediném záblesku světla.

Pravidelně mě krmili syrovým, žluklým masem. Možná nebylo skutečné nebo snad omámili mé smysly, abych uvěřil v to nejodpornější, co jsem si dokázal představit. Ale aspoň jsem byl z dob svého otroctví zvyklý sníst naprosto cokoli. Toužil jsem po smrti, ale tvrdohlavý instinkt mi nedovolil, abych ji uspíšil, a tak jsem jedl, abych se udržel naživu.

Nikdy jsem nezahlédl ani záblesk světla, nepocítil ani závan tepla. Slova, jimiž mě zasypávali, byla plná nenávisti a pomsty. Nevěděl jsem, jestli je den nebo noc, zda uběhly hodiny, týdny nebo měsíce. Po čase jsem si už ani nedokázal vzpomenout, po čem bych měl toužit… chtěl jsem jen, aby všechno skončilo. Samozřejmě že jsem se pokusil použít melyddu a vykouzlit světlo nebo nějakou ochranu. Nedokázal jsem však sebrat sílu a s každým pokusem se na mě démoni vrhali s ještě větší vervou.

Ze začátku jsem se v okamžicích klidu, kdy mě mí mučitelé nechali na pokoji, pokoušel odplazit pryč, neboť místo, kde mě drželi, nemělo stěny ani mříže. Dokázal jsem se sotva pohnout, ale přesto jsem se celé hodiny vlekl pryč. Doufal jsem, že najdu něco, čeho bych se mohl dotknout, co bych mohl cítit nebo slyšet, nebo jsem alespoň doufal, že nezemřu v jejich rukou. Nikam jsem se však nedostal. Přes veškerou snahu to vypadalo, jako bych se ani nepohnul z místa, a žalářníci mě pokaždé bez problémů našli. Jejich první dotek, jenž jsem ucítil těsně za očima, byl vždy ten nejhorší.

Zoufale jsem chtěl najít nějaký důvod, proč žít dál, a tak jsem se snažil naplnit mysl obrázky svých milovaných. Nedokázal jsem si však vzpomenout na tváře a zanikající ozvěna hlasů mi způsobovala větší muka než fyzická bolest, již jsem musel snášet. Když se tentokrát vrátíš pošpiněn, proroctví už tě neochrání… Někdy nedokážeš snést pohled na pravou, ošklivou tvář něčeho, co jsi považoval za dobré… Doufal jsem, že bychom se mohli jeden od druhého něčemu naučit, o tvé lekce však nemám zájem… Nevidím důvod proč bych se měla postavit rozhodnuti rady. Jsi odvolán z pozice Strážce. Tvá přísaha je neplatná. Tyto hlasy mi nepřinášely útěchu.

Jediná věc, která mě zachránila před úplným rozkladem, byla vzpomínka na Fionu. Má Aife byla tam někde ve světě světla a malou, tvrdohlavou tvář měla staženou v tajemném transu, zatímco mi kouzlem tvrdošíjně udržovala otevřená zadní vrátka v duši spícího Balthara. Každý den se mi na hodinu otvírala možnost útěku. Nevěděl jsem, jak se vrátit nebo jestli budu mít dost síly a schopnosti cestu použít, ale jen ta možnost mi stačila. Nikomu na světě – ani Aleksanderovi, ani Ysanne, ani Catrin – bych nevěřil tak, jako jsem věřil tvrdohlavé, neústupné Fioně. Bude na mě čekat a jednoho dne najdu způsob, jak jejího daru využít. Do té doby se budu snažit prostě přežít.

*

„Yddrass, gzit!“

Právě jsem prožil další strašlivé bití, z něhož se mi točila hlava a zvedal žaludek. Schoulil jsem se do klubíčka a snažil se připravit na další odporný blaf, který mi přinesli. Náhle jsem však ucítil ledový dotyk démonických prstů. „Nechte mě být. Už jste si užili.“ Má slova by je určitě nezastavila, dokonce jsem pochyboval, jestli mi vůbec rozumějí, nesmírně mě však potěšilo, že jsem stále dokázal zformulovat nějakou myšlenku. Dva z démonů mě vytáhli na nohy a přitlačili k železnému sloupu, jenž se zhmotnil, kdykoli potřebovali. Třetí mě k němu připoutal za ruce.

I když jsem své věznitele nikdy neviděl, dokázal jsem je rozeznat podle hlasů, dotyků a choutek. Ten nejpodlejší se neustále snažil vymyslet nové a nové způsoby mučení a byl velmi zklamaný, když jsem nereagoval, jak očekával. Dal jsem mu jméno Vrbový Jack. Vrbový Jack byl odporná postava, jež se objevovala v mnoha ezzarijských příbězích pro děti. Dalšího z nich jsem pojmenoval Gyyfud. Připomínal mi chlapce, jehož jsem kdysi znal. Hrál si s ohněm a podpálil přitom dům svých rodičů. Démon Gyyfud měl stejný zvyk, místo domu ale pálil mé ruce a nohy. Třetímu démonovi jsem říkal Boresh, neboť se podobal jednomu ze sluhů v paláci v Capharně. Jeho choutky byly také vždy ponižující a obscénní.

„Nic se ode mě nedozvíte. Nic.“ Ale samozřejmě že dozví. Nakonec se dozví úplně všechno.

„Yddrass…“ Byl to nový hlas, vyšší, a zněl tak tichounce. Návštěvník byl šokován mojí přítomností a já musel protrpět další rychlou prohlídku těla.

I když jsem každou novou věc vítal jako důkaz, že mě čas ještě neopustil, novým návštěvníkem jsem zrovna nadšený nebyl. Pouze jednou vstoupil do mého vězení někdo jiný než tři žalářníci. Druhého nebo třetího dne se objevil návštěvník s tichým hlasem, jenž mě vysvlékl z šatů a naučil Boreshe, jak lidskému muži nejvíce ublížit. Návštěvníci byli nebezpeční.

Vrbový Jack na nového návštěvníka bez přestání mluvil a já si uvědomil, že se vychloubá a předvádí. Nedokázal jsem odhadnout úroveň démonovy inteligence, ale nemyslím si, že svým hrdým chováním dosáhl zamýšleného cíle. Návštěvník mu mne totiž ukradl.

Když odešli, ležel jsem asi hodinu v tepajícím omámení, jež mi nahrazovalo spánek. Kolem hrdla se mi obtočil ledový úponek, a než jsem mohl protestovat, usadila se mi v krku jako pěst velká hrudka nicoty. Za tichého šepotu mě začali vléci pryč. Táhli mě dlouho, velmi dlouho, než mě konečně nechali být. Myslím, že jsem se ocitl na jiném místě, i když se ve skutečnosti od toho minulého vůbec nelišilo. Stále mě obklopovala nekonečná temnota, ledový chlad a mrtvolný zápach. Nebo jsem možná cítil jen sám sebe.

„Yddrass,“ řekl tichounký hlas. „Seggae llydna!“

„Ne.“ Potřásl jsem rozbolavělou hlavou. Neprozradím jim své jméno. Ještě ne.

„Dol fysgarra, Yddrass?“ Neměl jsem ani ponětí, co to znamená. „Garaz do tsiet.“ Tato slova na mě ječeli už tolikrát. Pokaždé, když je zopakovali, mě začali zuřivě bít, jako by mi chtěli jejich význam vmlátit do hlavy. Když skončili, opět mě vytáhli na nohy. Nakonec jsem se už nedokázal zvednout a oni museli přestat.

„Nemám tušení, o co vlastně jde, ale vypadá to, že jsi vyhrál,“ řekl jsem, když jsem se konečně mohl nadechnout a promluvit. Tvář jsem měl přitisknutou k velmi tvrdé podlaze. „Přišel jsem jenom proto, abych získal odpovědi na několik otázek. Chci najít jednoho Nevaie.“

„Nevai!“ Velice je to obveselilo. Zatímco se smáli, dupali mi na ruce a kopali mě do obličeje. Napadlo mě, že možná oni sami jsou Nevaiové.

Tito démoni sice nebyli tak vynalézaví jako Vrbový Jack, ale zdálo se, že si užívají každou minutu. Hlavně se jim zalíbily hrané bitvy, jejichž účelem bylo složit mě na lopatky, zatímco jsem držel zbraň. Nezáleželo na tom, že i když jsem ji měl v ruce, nemohl jsem ji použít. „Dol fysgarra, Yddrass?“ A všechno pokračovalo jako dřív.

*

S druhou skupinou jsem byl stejně dlouho jako s první. Nevím, jestli uběhly týdny, měsíce nebo snad rok. Pomalu jsem začal ztrácet paměť. Už se mi nedařilo pročistit si hlavu a myšlenky mi proklouzávaly mezi prsty dřív, než jsem je stačil zachytit. Bylo nemožné soustředit se na duševní cvičení, jimiž jsem si udržoval alespoň zdání zdravého rozumu. Nedokázal jsem ani pořádně spát, neboť mě všechno příliš bolelo. Na druhé straně jsem však nebyl ani skutečně vzhůru. Už jsem si nedokázal vzpomenout, jaké důkazy mě přiměly vydat se na toto místo. Myslím, že to mělo něco společného se snem. S obrazem a zábleskem barev. Chtěl jsem se něco dozvědět, ale nemohl jsem si vzpomenout, co to bylo. Ležel jsem ve tmě, krvácel a všechno ve mně tepalo bolestí. Rozesmál jsem se. Kdo by vstoupil do chřtánu shengara jen kvůli obrazu? Kdo by se vzdal duše jen kvůli snu? Jenom šílenec. Nejasně jsem si vzpomínal, že mě kdysi přátelé opravdu považovali za šíleného. Museli mít pravdu. Větší starosti mi však dělala skutečnost, že jsem si dlouhou dobu nemohl vzpomenout na jména barev, které se mi míhaly myslí.

*

„Yddrass, gzit.“

Postavil jsem se, jak nejrychleji jsem mohl. Byl to velmi bolestivý proces, kdybych si však nepospíšil, zaplatil bych za to. Nešika nenáviděl, když jsem nevstal okamžitě. Nešika byl vůdce třetí skupiny věznitelů. Nebyl jsem si jistý, kdy jsem jim padl do rukou. Jednou jsem se prostě probudil a zjistil, že visím spoutaný za zápěstí a ve tmě si mezi sebou šeptají hlasy, které neznám.

Nešika byl velmi přísný. Poroučel lokajům se stejnou horlivostí, s jakou mlátil vězně. V tuto chvíli však zněl velice nervózně. Možná se mě chtěl ujmout někdo nový. Ve tmě poblíž jsem vycítil někoho neznámého. Nepáchl odporně, což bylo velmi neobvyklé.

„Hyssad!“ Nově příchozí promluvil tiše, ale jeho hlas se zdál být mnohem hmotnější, jako by vycházel ze skutečného těla. Pokud tomu tak opravdu bylo, litoval jsem ho. Fyzická těla byla hrozná… zbytečná… přinášela tolik bolesti… měla hlad, žízeň a zapáchala… neustále…

„Dego zha nevit!“ Tato slova jsem neznal. I když jsem se rychle naučil význam několika jednoduchých, ale brutálních příkazů, stále jsem toho o démonickém jazyce věděl velmi málo. V duši posedlého člověka hovořili démoni jazykem oběti. Až když Strážce zabil démonovu fyzickou podobu, byl nucen jednat s ním v démonském jazyce. Poznal jsem však, že je Nešika velmi rozčilený. Očividně se mu nelíbilo, že dostal příkaz odejít. Démoni nenáviděli slovo „hyssad“. Nově příchozí však trval na svém a můj věznitel skutečně brzy odešel. Vzdálil se tiše jako obvykle. Nikdy jsem si nezvykl na chybějící zvuk kroků. Neslyšel jsem je přicházet, a tak jsem byl neustále napnutý jako struna. Nikdy jsem nevěděl, kdy nebo ze kterého směru přijde další rána.

Nebyl jsem si jistý, jestli jsem se chtěl setkat s někým, kdo mohl vydávat příkazy Nešikovi. Existovala totiž docela velká pravděpodobnost, že také nebude mít Strážce zrovna v lásce. Schoulil jsem se do nejmenšího klubíčka a zakryl si hlavu pažemi. Lepší je být připraven. Kéž by nechali na pokoji aspoň moji hlavu. Nenáviděl jsem zmatený pocit, v němž jsem se neustále nacházel.

„Neublížím ti.“

Zprvu jsem nedokázal přijít na to, proč mi tato slova připadají tak divná. Po chvíli jsem si však uvědomil jejich smysl a také fakt, že jim rozumím. Byla pronesena v ezzarijštině. Když mě za paži pevně uchopila teplá, lidská ruka, málem jsem vyletěl z kůže. Obával jsem se, že do mě tento neočekávaný dotek vypálí znamení.

Na chvíli jsem zaváhal, ale pak jsem se dotkl svalnaté paže, která mě svírala. „Kdo?“ Můj hlas se třásl. Náhle jsem se začal chvět zimou, slabostí, strachem a zoufalstvím. Nikdy bych nevěřil, že jeden dotek a dvě slova dokáží uvolnit takovou záplavu emocí. Tak dlouho jsem už žil v temnotě.

„Ještě žiješ. Jak dlouho už jsi tady, chlapče?“

„Nevím. Celou věčnost.“ Drkotaly mi zuby.

„Nepochybuji o tom, že ti to tak připadá. Tady…“ Pomohl mi posadit se. „Pozor na oči.“

Zareagoval jsem příliš pozdě. Před obličejem se mi rozzářilo slunce a má hlava explodovala řezavou bolestí. Zabořil jsem si hlavu do rukou a potlačil zasténání.

„Ach, zatraceně. Omlouvám se.“ Plamen za víčky ztratil něco ze svého jasu. „Teď to zkus znovu. Pomalu. Pravdou je, že je tady dole tma jako v hrobě.“

Kromě nesmírně jasné bílé barvy jsem neviděl skoro nic. Oči mi slzely tak strašně, že bylo zbytečné snažit se udržet je otevřené. Na chvíli jsem si musel užívat změnu v jasu jen zpoza zavřených víček.

„Nedělej si starosti. Není tady nic zvláštního k vidění. Já jsem ten nejobyčejnější člověk, jaký se kdy narodil, a ty… u mých bot, vypadáš strašně. Teprve teď jsem zaslechl, že se šíleným podařilo někoho zajmout. Gastaiové prostě nedokáží udržet tajemství. Jsou to ďáblové, kteří nestojí ani za prasečí ocas. To ale asi víš, protože už s tou bandou nějaký čas žiješ, že? Při všem svatém, jak se ti podařilo skončit zrovna u těchhle darebáků? Jsou tak šílení, že už je neposílají ani na lov.“

Znovu jsem zkusil pootevřít oči. Zahlédl jsem rozmazaný obraz statného muže s plochou tváří a dlouhými, rovnými vlasy, jež pomalu dostávaly stříbřitý nádech. Byl to člověk. Skutečný a pravý Ezzarijec.

„Prosím.“ Břicho mi sevřela bolest a přidala se k pálivému bodání v rozervaném rameni. Překulil jsem se kupředu. „Můžeš mi pomoct?“ Můj ubohý stav mi nedovolil přemýšlet nad tím, jak je možné, že se jeden z mých lidí může volně pohybovat říší démonů.

„Možná. Obvykle se mezi tahle zvířata nikdo neplete, ale Kaarat jim nedovolí, aby zničili Strážce, aniž by si ho sám užil. Ty jsi Strážce, že? Nebo se svět změnil natolik, že sem poslali jiného blázna?“

„Jsem. Byl jsem.“

„Jsi to ty, kdo tak dlouho bojoval sám? Opravdu dokážeš měnit formu? Slyšel jsem, že si dokážeš nechat narůst křídla. Je to skutečný zázrak. Zabil jsi Naghidda? Byl jsi to ty?“

Mojí rozcupovanou myslí se rozezněly poplašné zvony. Toužil jsem po lidském hlase. Toužil jsem se někomu svěřit se vším, co jsem si ještě pamatoval… pak bych si možná dokázal vzpomenout i na zbytek. Nedokázal jsem však umlčet opatrnost. Po tvářích mi proudily slzy, jež nebyly způsobeny jasem světla. „Prosím, nemohu…“

Položil mi jemně ruku na rameno a ztišil hlas. „Promiň, chlapče. Není fér na tebe tlačit. Jen už je to tak strašně dávno. Toužím po novinkách, po nějakém znamení, že jsme v naší povinnosti ještě nepolevili. Sice tady musím plnit jejich rozkazy, ale jsem stále pánem své duše. To ti přísahám.“

„Přišel jsem, abych se něco naučil. Abych zjistil pravdu o démonech.“

„Pravdu?“ Tiše se zasmál. „Jak tak na tebe koukám, asi sis už uvědomil, že tohle není zrovna nejlepší místo, kde ji hledat.“ Pak ale ztišil hlas ještě víc. „Podívej, nemáš důvod věřit mi a děláš dobře, že jsi opatrný, ale mám tady nějaký vliv. Mohu ti odpřísáhnout, že žádného spojence kromě mě tady nenajdeš. Ti šílenci tvrdí, že jsi u sebe neměl žádné zbraně. Ale je možné, že sis je s sebou přece jen vzal. Žádný Strážce nevkročí za portál neozbrojen. Myslím, že jsi našel nějaký chytrý způsob, jak je ukrýt. Pokud mi řekneš, kde je najít, možná budu mít štěstí a dostanu tě odtud. Až se dostaneš ven, můžeš mě tady nechat nebo mě vzít s sebou. To už bude záležet na tobě.“

„Je tak těžké…“ Tak těžké si vzpomenout. „Ne. Neměl jsem žádné zbraně. Přišel jsem… jeden démon mě varoval… hrozí nám něco strašného… přišel ke mně Nevai…“ Nikdy mi neuvěří. „Musel jsem se dozvědět víc.“

Návštěvník se na velmi dlouhou dobu odmlčel a já dostal strach, že odešel. Pootevřel jsem oči a zjistil, že na mě zmateně hledí. „Varoval tě Nevai? Kdo k čertu…? Co ti řekl?“

Náhle se odněkud zblízka ozval Nešikův vražedný jekot. Přikrčil jsem se, přitáhl si kolena k hrudi a schoval si ruce mezi stehna.

„Zatracení ďáblové!“ řekl Ezzarijec. „Musím pryč, než se rozhodnou, že si mě taky nechají. K ničemu ti nebudu, když mě roztrhají na kusy. Drž se, chlapče, a tady…“ Na okamžik mi položil velkou, teplou ruku na hlavu. Ucítil jsem mravenčení, „…malý dárek. Možná tě pobaví. Uvidím, co pro tebe mohu udělat.“

Světlo zmizelo. Temnota mě obklopila jako hlína, pohřbívající rakev. „Nechoď,“ vykřikl jsem. „Bohové, smilujte se. Prosím, neopouštěj mě.“ Divoce jsem zamával pažemi ve snaze najít ho. Přišel jsem o veškerou hrdost a představa, že budu opět opuštěn v temnotě, mě málem zničila. Byl jsem připraven říct mu cokoli, ale on už byl pryč.

Nešika a jeho kamarádi mi dali jasně najevo, co si myslí návštěvnících, jež se pletou do věcí, po nichž jim nic není. Když se mnou konečně skončili, nebyl jsem si jistý, jestli za mnou vůbec někdo přišel. Možná to byla jen halucinace, způsobená další ránou do hlavy.

Kapitola 21

I když uplynula velmi dlouhá doba, než jsem Ezzarijce opět spatřil, uvěřil jsem, že byl skutečný. Od okamžiku, kdy se dotkl mé hlavy, jsem rozuměl řeči démonů a dokázal jí i hovořit. Naneštěstí jsem už dávno pochopil význam většiny slov, jimiž mě mí věznitelé zasypávali. Byly to fráze jako dol fysgarra – kde jsou tvé zbraně a garaz do tsiet – bojuj se mnou. Dále po mně neustále požadovali, abych jim řekl své jméno a vysvětlil, jak se mi podařilo zabít Naghidda, Předchůdce, démona, jehož obdivovali. Nedokázal jsem si sice vzpomenout kdy nebo jak, ale musel jsem asi něco takového udělat. Asi jsem opravdu zabil mocného démona, jemuž říkali Předchůdce. Byl jsem Strážce a mojí povinností bylo bojovat s démony. Démoni se dokázali velmi zručně ohánět neviditelnými biči, holemi a noži a já si byl jistý, že pokud to tak bude pokračovat dál, zapomenu úplně všechno. Nějakým zvláštním způsobem mi však skutečnost, že jsem jejich hrubé mluvě rozuměl, poskytla záchytný bod. Už jsem nebyl v bolestné temnotě sám. Bytosti, jež vládly slovy, jsem mohl nenávidět, a to udržovalo moji mysl naživu. I když jen tak-tak.

*

Ten den se ničím nelišil od ostatních nekonečných dní, jež mu předcházely. Seděl jsem shrbený nad kusem syrového masa, hladově žvýkal a snažil se nepřemýšlet o tom, co vlastně jím. Nejdůležitější bylo, že pokud ho dokážu sníst dost možná mě udrží naživu. Ruce se mi nepřestávaly chvět, a tak zatímco jsem se pokoušel rozkousat tuhý, chrupavčitý kus masa, snažil jsem se je přimět ke klidu. Odmítly spolupracovat.

„Okamžitě mi ho předáte.“

Nenáviděl jsem se za to, jak sebou při každém neočekávaném zvuku nebo pohybu trhnu. Rychle jsem spolknul poslední kus masa a vypil zbytek splašků v hrnku. Tekutina byla řídká a kyselá, ale jestli si pro mě přišli tak brzy, budu potřebovat všechny živiny, jež do sebe dokážu dostat. Utřel jsem si ústa hřbetem chvějící se ruky, pak jsem se pokusil pročistit si mysl a otevřít se prázdnotě.

Naučil jsem se prázdnotu obejmout, ponořit se do ní. Neotupila sice moji bolest ani neposílila mysl, ale dokázal jsem tak alespoň před útokem ochránit pár posledních, mizejících vzpomínek. Šlo o změť slov a vět, jež by v mém světě něco znamenaly, vysvětlily by, proč jsem přišel… pár vzácných obrázků… hebká, milá tvář dítěte, vysoko letící hnědobílý pták, cop zářivě rudých vlasů a kamenná věž. Už jsem je neuměl pojmenovat ani si nedokázal vzpomenout proč byly tak důležité. Ale když jsem byl sám, opatrně jsem je vytáhl a obdivoval je, jako lakomec obdivuje své klenoty. Má tajemství byla důkazem, že jsem stále ještě svým pánem.

Nešika byl velmi rozčilený. Zachvěl jsem se při vzpomínce na jeho vztek. „Zůstane tady. Nezajímá mě, kdo ho chce. Ještě jsme s ním neskončili. Nutíme ho platit. Oplácíme mu, co nám v minulosti provedl. Zničil polovinu z nás a také Naghidda, který slíbil, že zase budeme moct lovit a budeme mít tolik yladdimari, kolik si jen budeme přát.“ Yladdimari – lidské životy.

„Kaarat jej chce postavit před soud. Pokud jej odsoudí, pravděpodobně se vyplní vaše přání. Pokud je skutečně vrahem Naghidda, nikdo s ním nebude chtít mít nic společného. Padlého Tasgeddyra mnozí ctí.“

Přitiskl jsem si pěsti k uším a snažil se zjistit, jestli je nově příchozí člověk. Neustále jsem slyšel věci, jež neexistovaly. Hlas se nepodobal Ezzarijcovu. Neodvažoval jsem se doufat. Uběhly už celé měsíce… věčnost… od chvíle, co se objevil.

Koutkem oka jsem zahlédl záblesk rudé a fialové. Někdy jsem měl dojem, že jsem v temnotě zahlédl světla nebo barvy. Ale to se obvykle stávalo až poté, co mě uhodili do hlavy nebo mi něco zapíchli do očí.

„Yddrass, gzit.“ Nešika do mě kopl. Už jsem se nedokázal tak rychle postavit.

„Tvrďte, že tohle stvoření zabilo Naghidda? Nemožné.“

„Je to on a my ho dostaneme zpátky.“

„Spokojíš se s tím, co dostaneš, zvíře. Sluhové Bezejmenného, jak odporné…“

Cítil jsem, jak do mě zezadu někdo strčil. Zavrávoral jsem kupředu… přímo do stáčejícího se, pěnícího jezera beztvaré šedi. Stačilo jen pár okamžiků a zvrátil jsem veškerou odpornou hnilobu, již jsem právě snědl. A tak když jsem se nakonec vypotácel do bouřlivého příšeří, točila se mi hlava, byl jsem zmatený a potřísněný krvavými zvratky.

*

„To je on?“

„Alespoň to tvrdí šílení. Zdá se to však nepravděpodobné. Myslel jsem, že by ses na něj rád podíval, než ho odvedu, aby podal svědectví. Budeš tak moct překonat Yasnita, až začne s historkami o bitvách.“

Dopadl jsem koleny na ztvrdlý sníh. Byl jsem sotva schopný pootevřít oči. Ledový vítr mě hladil jako břitva ostrými prsty po nahých zádech, vnikal mi do krku a nutil mě ke kašli. Někdo do mě strčil špičkou boty, jako bych byl mrtvá kočka, nalezená na ulici.

„Nevypadá jako strašlivý bojovník z příběhů. Jak jsi na něj přišel?“

„Kaarat se dozvěděl, že chytili jedno z těch stvoření. Chce jej postavit před soud. Od chvíle, co se k němu dostali šílení, už ale tohoto nositele tisíckrát vyprázdnili, takže to asi k ničemu nebude. Po tak dlouhé době tam dole přijdou yladové o rozum. A když se dostanou ven, umřou.“

Jaké hrůzné břemeno mě tolik tížilo pokaždé, když jsem pomyslel na své dlouhé zajetí? Šlo o něco strašnějšího než jen o hrozbu, že mě pošlou zpátky. Bylo tak těžké si vzpomenout.

„Slyšel jsem, že se o něj začal zajímat Denas. Prý kvůli jeho spojení s Naghiddem.“

Nade mnou se znuděně vznášely dva hlasy. „Denas! Netušil jsem, že se zajímá o něco jiného než o své ambice… a samozřejmě o Vallynu.“

„Tiše, Vilgore. Neměl bys její jméno tolik rozkřikovat, a už vůbec ne v souvislosti s Denasem. Nelíbí se jí to. I když Denas vyhoví každému jejímu přání, přesto ji dokáže rozlítit.“

„Takže kdy budeš hotov s její zahradou?“

„Nikdy. Požaduje, abych vysadil víc růží a dalších aspoň padesát druhů květin…“ Ještě nějakou chvíli se spolu mrzutě bavili. I když jsem rozuměl, o čem mluví, nechápal jsem smysl jejich slov. Bylo mi strašně zima. Kdo by dokázal přemýšlet o zahradách a růžích, když ho vítr bičuje ledovými krystalky? Asi jsem jim špatně rozuměl.

A pak se začali bavit o drbech, jež zaslechli: o nových spojenectvích, o vraždě muže, jenž odkryl nějaký komplot, a o zmizení osoby, která za vším stála. Říkalo se, že je mrtvá. Kdo mohl vědět, kde to skonči? Pak ztišili hlasy a začali hovořit o tom, jak se ti nahoře nedokážou dohodnout, kdo povede „velké tažení“, a o Rhaditovi, jenž stále hledal někoho, kdo otevře průchod. „Tohle nebylo poslední zmizení,“ řekl zahradník. „Někdo si najal vraha. Naparuje se, jako by byl Naghidd znovu naživu.“

„Nevěř mu, Vilgore. Slyšel jsem, co říkali o dobrém Zelazovi. Byl poslední, kdo věděl…“

„Buď zticha, příteli.“

Nic z toho nedávalo smysl a mé zamlžené mysli unikaly všechny informace, které by mi snad dokázaly posloužit. Stále jsem se choulil na zasněžené zemi. Přitiskl jsem si chvějící se ruce na oči a snažil se zahlédnout, kde to jsem a kdo byli lidé, jež spolu hovořili o intrikách, jaké bych spíš očekával v císařském paláci než v říši démonů. Nikoho jsem neviděl. Šedé světlo bylo velmi slabé a mé oči, do nichž vnikaly ostré ledové krystalky, slzely. Koutkem oka jsem opět zahlédl záblesk rudé a fialové a dostal strach, že mi nenávratně poškodili zrak. Nakonec se mi však podařilo zaostřit.

Asi stokrát jsem zamrkal ve snaze ujistit se, že nesním. Jen kousek ode mě jsem zahlédl dokonalý zmrzlý obrázek motýla. Nebyl samozřejmě živý. Jeho tvar, velikost i detailní kresby na křídlech byly dokonale vypracovány. Křehké stvoření z ledu. Jeho velice světlé barvy pouze vzdáleně připomínaly jasně rudou, žlutou a ostře černou, jimiž byl zbarven ve skutečnosti. Vypadal tak živě, že jsem zadržel dech. Kdybych jej vyděsil, uletěl by do zuřící bouře, jež by jej rozdrtila.

Objal jsem své chvějící se tělo pažemi a vyškrábal se na kolena. Mhouřil jsem oči a mrkáním se snažil zahnat mrznoucí slzy, které mi bránily ve výhledu. Motýl, sedící na listnatém keři, rovněž vytesaném z ledu, byl jen začátek. Keř byl obsypán růžemi ve všech stádiích rozkvětu. Nacházela se zde zavřená poupata i bolestná dokonalost plně rozkvetlých květin, odsouzených hned v příštím okamžiku k uvadnutí. Náznaky růžové a rudé, hluboce uvězněné v ledu, připomínaly jejich skutečnou barvu. Vtáhl jsem do plic vzduch a zachytil jemně sladkou vůni. Byl to snad jen výplod mé vyhladovělé představivosti?

Za keřem se nacházely tisíce jiných kvetoucích rostlin všech možných druhů, z nichž některé jsem ani neznal. Rozpínaly se do všech směrů, kam jsem jen v šedém příšeří dokázal dohlédnout. A uprostřed všeho stály vysoké, úžasné stromy, nehybné i přes zuřící vítr. Každý lísteček byl zachycen s neuvěřitelnou přesností. Síť cestiček vedla zmrzlou zahradou k fontánám, jež chrlily v neměnném vzoru kapky vytesané z ledu a byly obklopeny obrazy ptáků, dívek a dětí, které namáčely vědra do zmrzlé vody. Nad zamrzlými potůčky se klenuly jemné mosty.

Možná mě tady chtějí nechat, napadlo mě. Mohl jsem klidně představovat kostnatý, potlučený chrlič, jenž má z této úžasné zahrady vyhánět zlé duchy. Byl jsem tak prochladlý a zlomený, že jsem se sotva dokázal pohnout, ale ve skutečnosti pronikla oslepující krása zmrzlých obrazů a neměnná čistota jejich dokonalosti tak hluboce do mé duše, že jsem ani nechtěl odejít. Zemřít zde, uprostřed krásy. To by nebyla zas až tak špatná věc. Zapomněl jsem, jak krása vypadá.

Když jsem byl dítě, vyprávěli mi příběhy o ledovém království démonů. Nikdy jsem si však nepředstavoval zámky, cesty a mosty vytesané z ledu, natož pak zahrady a motýly. Jediné, v čem jsme se nemýlili, byl pronikavý chlad… a zrůdy v hlubinách.

Stále jsem slyšel dva hlasy, jež si mezi sebou šeptaly o spiknutí a intrikách, ale nikoho jsem neviděl. Skutečnost, že mí mučitelé nemají fyzickou podobu, mě doháněla k zoufalství. Všechny mé bojové schopnosti byly k ničemu. Zbyla ze mě jen troska, která pravděpodobně ani nedokáže zvednout meč.

Pak jsem ale mrkl a zahlédl, jak se červená šmouha sehnula k motýlovi. Křehké stvoření se přesunulo z větve na napůl otevřenou růži, jež vykvetla přímo před mýma očima. Náhle jsem pochopil a usmál se pro sebe. Sledoval jsem, jak se rudé světlo v šeru třpytí, a počkal, až motýla bezpečně usadilo. „Stvořil jste ji vy?“ zeptal jsem se. Démonská slova, pronesená mým hlasem, zněla hrubě a cize.

Jak jsem očekával, nabyl rudý třpyt podoby muže, jenž se otočil a pohlédl na mě. Byl to sukovitý, malý, hnědý muž v rudé košili a kalhotách. Vedle něj stál druhý muž, mladší, docela hubený. Vypadal podrážděně. Byl oblečený do dlouhého fialového pláště s kapucí. Jejich postavy byly vytvořeny ze světla, ne z masa a kostí, měly však výrazné tváře a dokonale tvarované údy, i když nebyly o nic hmotnější než zář blesku.

„Řekl něco?“ zeptal se ten ve fialovém. Zahradník mu říkal Vilgor.

„Řekl,“ odvětil muž v rudém. „A moje odpověď je ano, vytvořil jsem ji. Proč tě to zajímá?“

„Ú-ú-úžasné,“ procedil jsem skrz drkotající zuby. „Dokonalé.“ Vypadali tak šokovaně, že jsem málem vybuchl smíchy. „Zůstalo mi jenom trochu vě-vě-domí a i to je napůl zmrzlé, ale dokážu rozpoznat umělce, hodného chvá-chvály.“

„Drzá havěť.“

Vůbec jsem nebyl připraven na mocný výbuch kouzla, jenž mě okamžitě vytrhl ze zahrady a vrhl zpět do točící se temnoty.

*

„…není o tom pochyb, dobrý Kaarate. Než jsme jej přivedli k vám, ukázali jsme ho lovcům. Víc než dvě stě ho poznalo. Je to yddrass, odporný Strážce, který se nás nedávno pokoušel vyhladovět. Krutá paže ničitelky Aife. A protože dlouhou dobu neexistoval žádný jiný Strážce kromě něj, musí to být on, kdo nedal Barrakevalovi na výběr, nýbrž ho krutě zabil a porušil tak zákony vlastních lidí. Tento Strážce musí být potrestán. Zničen,“ řekl muž ve fialovém. Vilgor. Poznal jsem jeho hlas, i když jsem jej neviděl.

Pokoušel jsem se v příšeří aspoň něco zahlédnout. Uplynuly už celé hodiny od chvíle, kdy jsem ze svého okolí naposledy něco rozeznal. Táhli mě a strkali do bouří poničených budov, hluboko pohřbených pelechů obývaných stíny a temných místností, do nichž sotva proniklo světlo. Byly plné nenávisti, již jsem cítil tak jasně, že bych jí dokázal dát tvar. Nakonec jsme dorazili do této ponuré šedé místnosti. Byla dlouhá a úzká, ladně klenuté stěny se prudce zvedaly a střetávaly někde vysoko, v místě, které se ztrácelo ve všudypřítomných stínech.

I když byla stále ještě odporná zima, alespoň jsme se dostali pryč z větru. Byl jsem za to vděčný. Připoutali mě k úzkému sloupu a paže mi svázali nad hlavou. Styděl jsem se, neboť tak vystavili mé zhmožděné tělo všem na odiv. Bylo zde alespoň sto démonů. Zahlédl jsem jen několik, kteří byli natočeni ve správném úhlu a stali se viditelnými, ale cítil jsem na sobě žhavé modré oči ostatních. Byl jsem nahý, pohmožděný, špinavý od krve, zvratků a dalších věcí. Kolena se mi chvěla a hrozila, že se podlomí a já zůstanu viset za bolavá zápěstí. Vlasy mi visely v dlouhých, zplihlých pramenech do tváře, některé jsem měl přilepené zmrzlou špínou k tvářím a rtům.

„Jak se sem ten yddrass dostal? Nemáme žádný záznam o nějakém boji, který by se v té době odehrál.“ Přísné, klidné otázky přicházely z místa odněkud přede mnou.

„Šílení tvrdí, že se vzdal ze strachu z jejich předchozí zuřivosti,“ řekl Vilgor. „Ale nemyslím si, že by se jim dalo věřit. Jsem přesvědčen, že bojoval s démonem, jenž k nám nepatří, a chytili ho. Možná toho démona dokonce zabil, ale na útěk už bylo příliš pozdě, a tak se propadl do hlubin k šíleným. Ale na tom nezáleží. Jedinou otázkou zůstává, dobrý Kaarate, k jakému trestu jej odsoudíme a kdo bude mít tu čest a potěšení ho vykonat.“

„Hm. Obtížná otázka.“ Muž se natočil stranou a mně se konečně podařilo jej spatřit. Byl to hubený, šedovlasý muž vyššího věku. „Kde je Merryt? Byl to on, kdo mě na tohoto Strážce upozornil a požádal, zda může u soudu promluvit. Chtěl bych vědět, co nám chce říct.“

Vilgor, fialově oděný démon, se dopálil. „Ten ylad! Přece byste nechtěl poslouchat toho odporného…“

„Vyslechnu každého, kdo může do celé záležitosti vnést světlo. Viděl někdo Merryta?“

Rozhodnutí soudce vzbudilo pobouření. Mnoho démonů očividně sdílelo Vilgorovu nechuť k Merrytovi. Ylad – člověk. Krev se mi rozproudila v žilách.

„Jsem zde, vznešený Kaarate, a velmi si vážím cti, kterou jste mi prokázal svolením promluvit na shromáždění Rudaiů. Nechť vaše společenství trvá navěky.“ Majitel hlasu vystoupil zpoza mne. Statný, šedovlasý muž se poklonil Kaaratovi a nezatřpytil se přitom ani nezmizel. „Přináším zprávu od Denase.“ Místnost ztichla, jako by bouře za šedými stěnami ustala. „Pověřil mě, abych vám sdělil, že se o tuto záležitost velmi zajímá. Bylo vždy zvykem, že se zajatý Strážce stal žrádlem pro jeho Gastaie.“

Kaarat si povzdychl. „Tento Strážce by však měl být vyslechnut. Řekli nám, že stále ještě může mluvit, a my máme tolik otázek. Je jiný. Vládne takovou mocí, že se mu podařilo zničit Naghidda. A dokáže měnit podobu. Tolik se toho od něj můžeme dozvědět. Věci se mění rychleji, než jsme byli zvyklí. A pokud má Rhaditova legie vyrazit do boje…“

„Vznešený Kaarate, s touto záležitostí vám nepomohu. Jen jsem přinesl vzkaz, jak mi poručil Denas. Pokud se rozhodnete neuposlechnout jeho doporučení, budete muset jako poradce shromáždění Rudaiů sám rozhodnout jak dál.“

Kaarat znervózněl. „Dobrá, dobrá. Jak bych já dokázal vůbec něco změnit.“ Postavil se a zatřpytil bleděmodrým jasem. „Uznávám, že tento vězeň je skutečně Strážce, který má na svědomí mnoho životů. Krutě zabil Barrakevala, nevaroval jej ani s ním nevyjednával, porušil naše zákony války, uzavřené s pandye gash, a proto patří Barrakevalovým lidem, kteří ho zajali. Pošlete ho zpátky…“

„Ne!“ zachraptěl jsem a snažil se nepropadnout panice. „Prosím dovolte mi promluvit, vznešený pane.“ Místnost explodovala třpytícími se světly a postavami. Všichni křičeli a mluvili jeden přes druhého. Musel jsem zavřít oči, abych se dokázal soustředit „Přišel jsem abych se s vámi setkal. Celé roky… jsme nevěděli, kdo jste… tolik nedorozumění… Prosím…“

Rána pěstí do břicha utnula moji prosbu. Otevřel jsem slzící oči a spatřil šedovlasého Ezzarijce, jenž se na mě rozzuřeně mračil. „Buď zticha, vězni. Vznešený Kaarat vynesl rozsudek.“

„Ale já přišel neozbrojen,“ zasípal jsem a snažil se přimět ustaraného soudce, aby mě vyslechl. Slova, jež jsem v temnotě tak dlouho uchovával, se zoufale snažila vydrat ven. „Nebezpečí… varování… prosím, poslouchejte. Nevai…“

Další rána. Už jsem nebyl schopen dál protestovat. V tu chvíli ke mně přistoupil Vilgor a odstrčil Merryta stranou. Fialově oděný démon si pro sebe něco zamumlal, pak sundal z háku na sloupu mé spoutané ruce a postrčil mě směrem k vlnícím se dveřím. „Zatracení Nevaiové, musí se do všeho plést. Kdo se Denase prosil, aby za námi posílal svého bastarda?“

Zakopl jsem a upadl. Rány, jež mi zasadili, vyvolaly zvracení, i když už jsem neměl co zvrátit. Točila se mi hlava. Schoulil jsem se, abych ulevil bolesti a nevolnosti a snažil se přitom dostat pod kontrolu svoji hrůzu. Nemohl jsem jim dovolit, aby mě poslali zpátky do temnoty, k Nešikovi a Vrbovému Jackovi. Gastaiové mě přinutí na všechno zapomenout. Vplíží se mi do duše, zůstanou tam navždy a budou se živit mojí hrůzou. Co když mě nikdy nenechají zemřít? V posledním záblesku tvrdohlavého odporu jsem zaútočil na fialově oblečeného démona. „Hyssad! Táhni! Jsem Strážce…“

Zbytek jsem již nestačil vyslovit. Náhle jsem měl dojem, jako by mi vybuchla hlava. Když jsem se opět probudil, obklopovala mě tma.

*

Nedokázal jsem otevřít oči. Cítil jsem se, jako bych měl místo hlavy prasklý meloun. Břicho mi hořelo a ruce se třásly. Kdy přijdou? Kdy opět začnou? Překulil jsem se na kolena a spočinul hlavou na beztvaré temnotě podlahy. Musel jsem bojovat, abych sebral poslední zbytky sil. Neřeknu jim své jméno. Nevzdám se své duše. Nebudu křičet. Nebudu. Odmítal jsem nakrmit démonův hlad, dokud ze mě nezůstane vůbec nic.

„Tady, pojď.“ Něčí ruce mě chytily pod pažemi a zvedly na nohy. „A buď zticha.“

Odtáhl jsem se, zapotácel a rozhodil bezmocně rukama. „Ne. Ne,“ zamumlal jsem skrz rty, ztuhlé chladem a otokem. „Klidně můžete umřít hlady.“

Ruce mi sevřely zápěstí. „Tak pojď, chyť se mě. Omlouvám se, že jsem tě praštil přes hlavu, ale musel jsem tě umlčet. Tady… opři se o mě…“ Šeptající muž si položil moji paži kolem statných ramen. „Musíš se naučit, jak věci v Kir’Vagonothu chodí. Nikdy se nesnaž ničeho dosáhnout přímo a nikdy, nikdy nikomu neprozraď, kdo jsou tví přátelé. Teď buď zticha, chlapče. Nechceme přece, aby ti ďáblové zjistili, že jsem pro tebe přišel.“

Konečně se mi podařilo hlas skrz závoj strachu rozeznat. „Merryte?“

„Mohl bys, prosím, ztišit hlas? Odkdy se Ezzarijci tak lehce ohánějí jmény?“

Táhl mě ledovou tmou a dalším vírem, z něhož se mi opět udělalo zle. Nakonec jsme se ocitli v dlouhém, tmavém průchodu. Jediné světlo vycházelo ze samotných stěn, postavených z šedého kamene nebo možná z ledu. Poté, co jsme prošli labyrintem ponurých chodeb, jsme vstoupili do malé místnosti, jež byla až po strop naplněná oblečením, nádobím, krabicemi se svíčkami, balíky příze a svitky kůže, kovovými tyčemi, kusy dřeva a dalšími věcmi. V pootevřené dřevěné skříni jsem zahlédl různě veliká kladiva a dláta. Na stěnách visela lana, řetězy a kožené řemeny. „Tohle je docela užitečný úkryt. Ve své komnatě na zámku nic schovávat nemůžu. Tohle místo ještě nenašli a já udělám všechno proto, aby to tak i zůstalo. Ďáblové kopírují všechny věci, které v našem světě spatří, ale u poloviny z nich nemají ani tušení, jak je použít.“ Malý stůl byl plný per, inkoustu a papírů, z nichž některé byly napůl popsané, jiné pokrčené. „Někteří si dokonce stvořili těla, jako by je to mohlo udělat lidmi.“

Zůstal jsem stát u dveří, choulil se a chvěl a pozoroval Merryta, jak trhnutím otevřel mosaznou truhlu a vytáhl z ní kožený vak, jenž si schoval do záhybů pláště. „Musím někoho naučit, co je to respekt,“ řekl, když truhlu opět zavřel a zamkl. Postavil se a přejel mě pohledem. „Zatraceně, vypadáš hrozně.“

Ezzarijec zmizel v jednom koutě, ale brzy se vrátil se stříbrnou konvicí a křišťálovým pohárem, jenž mi vložil do ruky. Tupě jsem na pohár zíral, zatímco mi jeho obsah vystříkl na ruku. Byl plný studené, čisté vody.

„No tak, napij se. Na nic jiného není čas. Vím, že toužíš umýt se, vyspat a sníst něco pořádného, ale bude lepší, když ještě nějaký čas zůstaneš, jak jsi. Nechceš přece vypadat, že bys mohl někoho ohrozit.“

Ohrozit? Přimhouřil jsem oči a prohlédl si své sehnuté, zjizvené a špinavé tělo. Začal jsem se smát a opřel se o studenou šedou stěnu. Nemohl jsem přestat a Merryt mi musel vzít pohár z třesoucí se ruky, jinak bych ho rozbil. Na levé ruce mu chyběly dva prsty, na pravé jeden.

„Pojď,“ řekl. „Musíme jít. Čeká na nás Denas. Je nejmocnější ze společenství Nevaiů a jediný, kdo tě mohl dostat ven z podzemí. Řekl jsem mu, že bys mohl být užitečný. Přiměj ho, aby tomu uvěřil, a brzy ti bude líp. Strážci, kteří si dokáží udržet chladnou hlavu, tady najdou zajímavé uplatnění. Mohl bych tě naučit spoustu věcí.“ Znovu naplnil pohár a podržel mi ho u rtů. Ještě nikdy jsem neokusil nic tak úžasného. Naplnil ho ještě třikrát, pak jej odložil stranou a vzal mě za paži. „Musíme jít. Poslechni mě a dávej si pozor na to, co říkáš. Tvá tajemství jsou jediným bohatstvím, které v této říši máš.“

„Myslel jsem…“ Bylo obtížné přemýšlet „Myslel jsem, že o mě Denas nemá zájem.“

Merryt vykoukl ze dveří, jako by se chtěl přesvědčit, že je chodba prázdná, pak mě vytáhl ven z místnosti. „Napřed to tak opravdu vypadalo. Celou dobu odmítal vytáhnout tě ven. Ale věci se mění. Jak už jsem řekl, nikdy nevěř tomu, co ti kdo povídá. Pokud někdo tvrdí ‚nahoru‘, pak to pravděpodobně znamená ‚dolů‘ nebo ‚do strany‘.“

„Ale všichni ví…“

„Ne tak docela. Proto jsme museli riskovat a dovolit jim, aby tě poslali zpátky k šíleným. A proto taky nebudeme nikomu vykládat, že jsme tě zase vytáhli ven. Všichni si myslí, že je tvůj příběh u konce. Denas chce získat výhodu pro své plány. Možná si myslí, že bys byl dobrý sluha.“

„Děkuji.“ Víc už jsem neřekl. Nechtěl jsem se před ním rozplakat. Byl svědkem až příliš mnoha z mých ponížení.

Merryt mě poplácal po rameni, pak mě vyvedl chodbou ven do bouře. Následoval jsem ho s hlavou skloněnou před větrem a snažil se pohybovat vzpřímeně a zároveň dost rychle na to, aby mé holé nohy a ruce nezmrzly. Naštěstí Merryt trochu kulhal, jinak bych mu vůbec nestačil. Po dlouhé době, kdy jsme se prodírali prudkou bouří, náhle proniklo sténání větru do mých myšlenek. Začal jsem mít nepříjemný pocit Ostražitě jsem zvedl hlavu. V dálce se přes rozervanou ledovou propast klenul neuvěřitelně dlouhý, půvabný most. Vypadal jako bledá duha, jež vedla do vysoké, z ledu vytesané pevnosti z mých dávno zapomenutých snů.

Zavrávoral jsem a dopadl na kolena. V úžasu jsem s otevřenými ústy hleděl na zámek a ledový vítr mi přitom rozdíral plíce. Kašlal jsem tak dlouho, až sníh přede mnou zrudnul krví. Probuď se… probuď se… než to přijde. Merryt už téměř zmizel v šeru. „Prosím… pomoc…“ Vítr mi ukradl hlas a muž ani nezpomalil. Vstaň. Pohni sebou. Tohle není sen. Nohy jsem měl jako z ledu, vůbec jsem je necítil, ale přesto se mi podařilo zvednout se ze země a zapotácet kupředu. „Počkej…“

Merryt se otočil právě ve chvíli, kdy jsem opět upadl. Rychle se vrátil, zvedl mě a položil si moji paži kolem ramen. „Nemůžeme tě tady přece nechat zmrznout. Aspoň ne do doby, než se dozvíme, co máš v úmyslu. Je to už jen kousek.“

Byl to víc než jen kousek, ale to mi nevadilo. Nezůstal jsem sám ve sněhu, vydaný napospas temnotě.

Nepřekročili jsme most ani jsme do zámku nevstoupili úžasnými branami, jež hlídaly ohromné postavy okřídlených šakalů, vytesaných z ledu. Místo toho jsme s Merrytem zámek obešli, vyšplhali po ostrých ledových útesech k zadní bráně, která byla ukryta mezi stěnou zámku a zmrzlým útesem za ním. Zatímco odemykal bránu, chvěl jsem se a hleděl dolů na bouří bičovanou planinu, kde jsem ve snech tolikrát ležel. Z vysoko položeného místa jsem v dálce zahlédl obrys města s jeho sloupy, věžemi a střechami. Bylo temné, jako by je obyvatelé opustili nebo možná podlehli nějaké nákaze. Vypadalo, jako by čekalo, až je zimní bouře pohřbí. Napravo od města se až k patě hory, na níž zámek stál, táhlo ve velkém oblouku moře třpytících se světel. Připomínaly mi tábor válečníků večer před bitvou. Pokud jsem se nemýlil, přišli jsme právě odtamtud.

„Tak pojď. Nikdo nás nesmí vidět. Proto jsme museli jít dlouhou cestou okolo.“ Merryt držel bránu otevřenou a kynul mi rukou se třemi prsty, abych si pospíšil.

Naposledy jsem pohlédl na bezútěšnou divočinu. Byl někde tam venku. Muž oblečený do černé a stříbrné, jenž s sebou přinese hrůzu, kterou jsem cítil ve snech a jež byla připravena pohltit zbývající světlo tohoto temného místa a světa, na nějž jsem už téměř zapomněl. Merryt do mě zezadu strčil a já se vpotácel do zámku.

Kapitola 22

Merryt mě schoval do malé prázdné komnaty s vysokým stropem, jež mi nepříjemně připomínala celu. Varoval mě, abych se nepohnul ani nepromluvil, dokud k tomu nebudu vyzván. Stejně jako v chodbě, kde měl Merryt svůj úkryt, i zde vycházelo ze stěn matné světlo, díky němuž se sice člověk dokázal orientovat ale na čtení bylo příliš slabé. Tedy pokud si člověk luxus, jakým byly knihy, mohl dovolit. Chvěl jsem se, krčil a tupě přemýšlel, jestli jsem se náhodou neocitl v něčí podivné noční můře. Chvíli jsem se píchal a štípal ve snaze probudit se, ale nakonec jsem došel ke smutnému poznání, že jsem přece jenom vzhůru.

„Co tady děláš?“ zeptal se hluboký hlas. Byl silný, mrazivý a tvrdý, jako by i on byl vytesán z ledu. Ozval se tak jasně, že jsem málem vyletěl ze své špinavé kůže.

Musel jsem se sebrat. Denas byl natolik mocný, že dokázal jedním prostým slovem „nezájmu“ změnit rozsudek soudu Rudaiů. Stejně snadno mě mohl pouhým pokynutím prstu poslat zpátky k Nešikovi. Už to bylo tak dávno, co jsem naposled musel použít mozek. Nakonec se mi přece jen podařilo v popletené mysli najít slova, která jsem tak dlouho skrýval. „Pozvali mě,“ řekl jsem a přitom se modlil, abych se v tomhle místě plném spiknutí a intrik svěřil tomu pravému.

„Kdo tě pozval?“

Tvá tajemství jsou jediným bohatstvím, které v této říši máš. „Neřekl mi jméno.“

Hlas se na dlouhou dobu odmlčel. Bez ohledu na to, jak moc jsem mhouřil oči, jsem v místnosti nikoho nezahlédl; ani stvoření z masa a krve, ani třpytivou zář. Cítil jsem však něčí hrozivou přítomnost. „Když tě zajali, neměl jsi u sebe žádné zbraně. Kde jsou?“ V hlase jsem nezaslechl ani stopu přátelství nebo zájmu.

„Žádné jsem si s sebou nevzal.“ Na jazyk se mi draly zmatené prosby a sliby, že povím všechno, na co si jen dokážu vzpomenout, slova, jež prosila o vyslyšení. Co když řeknu příliš mnoho, nebo příliš málo, a pošlou mě zpět do hlubin? Schoval jsem chvějící se ruce do podpaží.

„Chceš, abych uvěřil, že Strážce, muž, který zabil Naghidda, vstoupil do této říše neozbrojen? Copak se naši nepřátelé chtějí vzdát, i když jsou stále ještě pány našeho vězení?“ Neměl jsem ani ponětí, o čem to mluví.

Zavřel jsem oči a hledal ve zmatené mysli slova, jimiž bych vysvětlil své činy, jejichž smysl mi v tuto chvíli unikal. Slova, která jsem tak dlouho shromažďoval, zněla absurdně, když jsem stál nahý před démonským pánem. Musel jsem být opatrný. Můj vlastní osud byla jedna věc, ale někde Strážci stále ještě bojují a plní své poslání. Nemohl jsem riskovat jejich životy. Nechceš vypadat, jako bys mohl někoho ohrozit. Možná bych se měl řídit radou Merryta. Během měsíců hrůzy jsem si však přísahal, že nebudu lhát těm, kdo mě budou vyslýchat ani se před nimi zahanbeně plazit. Už jsem měl dost lží. Takže by sis, ty bláznivý Strážce, měl raději vzpomenout, co jsi chtěl vlastně říct.

„Nehovořím už za Aife a Strážce,“ řekl jsem nakonec a vzdal se posledních zbytků bohatství. „Vykázali mě ze země, protože jsem došel k názoru, že naše dlouhé nepřátelství není správné. Nepřišel jsem se vzdát, ale najít pravdu.“ S celou hrdostí, již jsem ještě dokázal sebrat, jsem poklekl na jedno koleno, napřímil se. „Žádám vás o útočiště.“

„Útočiště!“ Skutečně jsem ho překvapil. „A když odmítnu?“

Dal jsem dohromady poslední zbytky svých slov. „Čestný nepřítel by mě nezraněného poslal zpátky domů, abych čelil trestu vlastních lidí.“ Toužil jsem vrátit se domů. Kdybych si jen dokázal vzpomenout, kde to bylo a proč mě odtamtud vyhnali.

Udělal jsem chybu. Místnost náhle zahalila temnota, jako když se na letním nebi stáhnou před bouřkou mračna. „Ty se mě odvažuješ poučovat…“

Tazatelův rostoucí vztek však přerušil zvonivý ženský smích. Byl to magický, vábivý zvuk, jenž zněl jako ty nejčistší zvony Druyova chrámu. Pohlédl jsem vzhůru a do stran, ale nikoho jsem nespatřil. Ještě nikdy jsem nezaslechl tak melodický smích. Zdálo se, jako by se při jeho zvuku i stíny stáhly do koutů.

Chvíli jsem čekal na další otázky nebo na rozsudek. Prázdné ticho mi však dalo na srozuměnou, že mě mí pozorovatelé opustili… pokud tady vůbec někdy byli. Unaveně jsem se posadil na studenou, nerovnou podlahu, pokrčil kolena, opřel se o ně pažemi a složil na ně hlavu. Ruce se mi chvěly tak silně, jako by patřily někomu jinému.

Seděl jsem tam možná hodinu. Byl jsem příliš unavený, než abych spal, myslel nebo plánoval. Dokonce jsem už ani neměl strach. Hledal jsem prázdnotu. Tentokrát ne jako úkryt před bolestí, nýbrž pro prázdnotu samu o sobě. Obtočil jsem ji kolem sebe jako vlněný plášť, který mě zahřál a ochránil před hořkostí mé existence. Ale pak jsem v hloubkách prázdnoty zaslechl šepot, jenž mě v mysli zaštípal jako píchnutí včely. Žiješ ještě, Strážce?

Každá buňka v mém těle se probudila k životu. Co to bylo za zázrak?

Chopil jsem se těch slov jako hladovějící muž, který hromadí drobky chleba a touží hladit je a schovat si je, chce se mu smát, ale děsí ho, že na sebe přiláká pozornost a někdo mu je sebere. A pokud je sní příliš rychle nebo příliš ledabyle, budou pryč a on to nedokáže snést.

Zdráhavě jsem prozkoumal své nejhlubší nitro, místo, kde žila melydda a jež bylo mrtvé celé měsíce, co jsem trpěl v hlubinách Gastaiů. A něco jsem našel… podobná ochabujícímu pulsu umírajícího muže se pod mojí rukou rozvlnila moc, jako by bojovala o život. Vábil jsem ji a něžně, opatrně pobízel, dokud nezesílila, nevytlačila z mé mysli stíny a nedala mi hlas. Žiju. Ať už jsi kdokoli… Žiju. Pomoz mi. Ucítil jsem, jak se ke mně z místa tak vzdáleného, že jsem si to ani nedokázal představit, v horlivém úžasu natáhla ruka…

„Tak pojď. Snad jsi mi tady neumřel.“ Ani ne na vzdálenost dlaně od mé tváře se objevil plochý obličej barvy zašlého bronzu. Ezzarijec mi zatřásl ramenem tak prudce, že mé zuby zacvakaly do rytmu chvění rukou. „Mám tě přivést k Denasovi a jeho hostům.“

„Denas…“ Tíha zklamání mě málem zničila. Vyslal jsem nejjemnější dotek melyddy, ale nic jsem nenašel. Nebylo to skutečné. Musel jsem asi usnout.

„Vypadá to, že jsi byl úspěšný. Podařilo se ti aspoň vzbudit pozornost. Jsi asi zkušený hráč.“ Než jsem stačil z hlubin zoufalství vydolovat odpověď, položil mi Merryt na rty silný prst a vyprovodil mě z místnosti. „Na tom nezáleží. Až se vyjasní tvé postavení, budeme mít víc než dost času promluvit si.“

Byl jsem vyčerpaný, hladový, zmatený a zraněný, byla mi zima a právě jsem zažil takové zklamání, že jsem si ani nevšímal, kam mě vlastně vede. Prošli jsme větrným nádvořím, dlouhými, ponurými chodbami s mnoha zatáčkami, až jsme nakonec dorazili do skromné komnaty, jejíž stěny byly pokryty těžkými závěsy. Místo lůžka zde ležela dlouhá rohož nebo poduška, na níž byly navršeny přikrývky, a bílá kožešina, která zjemňovala kamennou podlahu, byla poseta rudými polštáři. V jednom rohu stál malý šedý kámen, obklopený devíti svíčkami, jejichž záře tvořila v temnotě jasné šmouhy. Ezzarijský truchlící kámen. Vysoké dveře se otvíraly do většího prostoru, v místnosti však byla příliš tma, než abych zahlédl něco víc. Pak jsem zaslechl, jak můj průvodce mluví s někým u dveří. V okamžiku byl zpátky a na zem vedle kožešiny postavil ohromnou mísu s kouřící vodou.

„No tak,“ řekl a podrážděně ukázal na vodu. „Pospěš si. Nemáme čas otálet. Všechno se změnilo a žádný z těch zatracených démonů se neobtěžoval říct mi, co se děje.“

Klekl jsem si vedle mísy a ponořil do ní chvějící se ruce. Překvapilo mě, že i přes páru, jež z ní stoupala, je voda studená, avšak čistá a čerstvá. Nabral jsem tuto cennou tekutinu do dlaní a opláchl si obličej. Rána na čele mě zaštípala, ale já i přesto zasténal ve zvířecím potěšení a celý proces zopakoval.

„Budeš se muset naučit, jak si ji ohřát nebo zchladit. Dokážou ji sice vytvořit, ale nikdy nevíš, jaká bude.“

Nedokázal jsem promluvit. A bylo to tak dobře, protože jsem ani za mák nerozuměl, o čem to mluví. Možná že v pravý čas všechno pochopím. Pro tuto chvíli jsem si užíval vody a kousku látky, jenž mi dal k vydrhnutí.

„Máš čtvrt hodiny, ani o vteřinu déle. Nevyplácí se nechat Nevaie čekat. Znají víc způsobů, jak ti překroutit mysl, než kolik mají Ezzarijci modliteb.“ Voda zčernala a Merryt zachrochtal jako divoké prase. „Neštovice na ty šílené bestie! Ještě nikdy jsem neviděl nikoho tak špinavého. Ani tolik krutosti.“ Beze stopy taktu si prohlížel jizvy, které se mi podařilo za léta nashromáždit. „Zdá se, že už jsi toho v životě hodně zažil. Podařilo se ti v hlubinách přežít tak dlouho a máš i tolik jiných zranění z dřívějška.“ Tříprstou rukou se dotkl mé levé tváře. „A tohle… možná že se o lidskou rasu zajímáš asi tak málo jako já. Kéž bychom měli čas si promluvit. Nesnáším, když nevím, co se děje. Hned se vrátím,“ řekl a zmizel v sousedním pokoji.

Když se mi podařilo alespoň jednou utřít celé tělo a Merrytovým malým nožem zkrátit změť špinavých vlasů na hlavě, cítil jsem se hned o krok blíž k lidské bytosti. Merryt se zatím vrátil s hnědými kalhotami, dlouhou, bílou košilí z hrubého plátna, černými punčochami a botami. Ale nejlepší ze všeho byl silný plášť z černé vlny.

„Tentokrát nemůžeš předstoupit před Denase nahý. Má hosty. Řekl jsi mu zajímavý příběh. Útočiště. Jsem zvědavý, jak celá věc dopadne…“ Na okamžik se odmlčel, jako by čekal, jestli něco nedodám. Ale já zápasil s knoflíky a tkaničkami, což nebyla vůbec lehká záležitost. Ruce se mi chvěly a v šedém světle jsem sotva dokázal zaostřit. Kromě toho jsem si nebyl jistý, jestli bych si vůbec dokázal vzpomenout proč jsem o útočišti mluvil. Po uvolnění nahromaděných slov mi v mysli zavládl chaos. Všechno bylo tak matoucí. Merryt pokrčil rameny a pokračoval: „…ale Ezzarijcům byla nahota vždy nepříjemná. Omlouvám se, že nemám žádné náhradní lidské oblečení. Odmítám nosit krásné hadry démonů. Obleču si jen to, co vyrobili lidé. Bylo by hloupé, kdyby se mi podařilo najít portál, jímž bych se dostal domů, a mé démonské oblečení by zmizelo a já zůstal nahý, ne? Tyhle šaty ti budou muset stačit. Je třeba udělat dobrý dojem, ať už mají za lubem cokoli. Udržel jsem tě naživu už tak dlouho, že v tom klidně můžu pokračovat. Rád bych viděl, jak si tady poradíš.“

Sotva jsem si obul boty na nohy, plné strupů, vyhnal mě Merryt z komnaty zpátky do labyrintu Denasova zámku. Z naší cesty si toho moc nepamatuji. I přes kulhání se Merryt pohyboval velmi rychle a já měl co dělat, abych mu stačil. Musel jsem utržit nějakou ránu do zad, protože mě každý pohyb neuvěřitelně bolel. A měl jsem takový hlad, že bych snědl vlastní boty. Občas jsem zahlédl třpyt světla a ucítil, jak nás míjejí démoni. V místnostech, kolem nichž jsme procházeli, jsem dokonce zahlédl několik téměř lidských postav. Nakonec jsme sestoupili po širokém točitém schodišti do bohatě klenutého atria. Z šedě a bíle vzorovaných dlaždic na podlaze se mi málem zatočila hlava, neboť byly téměř průhledné, a když jsem pohlédl vzhůru, sotva jsem zahlédl vrcholky točitých sloupů, jež podpíraly klenbu. V každé prohlubni kruhové místnosti stály sochy – ohromní, průhlední ptáci a zvířata, vytesaná z ledu. Fontány, které jsme po cestě míjeli, zdobily víry a hladiny zmrzlé vody. Pouze v jedné malé fontáně, jež stála uprostřed atria, voda opravdu tekla. Její slabé zurčení znělo za zvuku našich kroků poněkud truchlivě.

„A jsme tady.“ Ezzarijec se na okamžik zastavil před vysokými dveřmi, do nichž byla vyřezána změť květin a šlahounů, a natáhl ruku k lesklé klice ve tvaru hada. Než však mohl dveře otevřít, zatahal jsem ho za rukáv.

„Děkuji,“ řekl jsem. „Řekneš mi, kdo jsi?“

„Někdo, kdo se snaží zůstat naživu. Pokud přežiješ několik následujících hodin, možná se seznámíme blíž. I když pravděpodobně asi ne. Denas nenávidí lidi, jako by byli něčím hrůzyplným. Možná mu budeš připadat příliš obyčejný, než aby se s tebou zahazoval.“

Místnost, do níž jsme vstoupili, byla mnohem větší než ta předchozí. Stěny z modrobílého ledu stoupaly do ohromných výšek a odrážely světlo tisícovky svící. Přes všechen oheň však bylo v komnatě velmi chladno a panovalo zde příšeří, takže jsem rozeznal jen nábytek v blízkosti dvoukřídlých dveří. Bylo to velmi zvláštní. Zdálo se, jako by místnost zaplnili tolika koberci, polštáři, židlemi, stoly, sochami a jinými ozdobami, že by se jimi daly zařídit dva paláce Derzhi. Stačilo udělat tři kroky a už jste se museli vyhnout stolu s mramorovou deskou, bronzovému koni, jenž se vzpínal na zadních, nebo podnožce, pokryté vyšíváním. Z vysokých stropů visely dokonale propracované lustry a někde hlouběji v místnosti zářily na sloupech stříbrné lampy, jež vytvářely malá jezírka světla kolem váz s ledovými růžemi. Stejně jako všude jinde i zde byly všechny barvy jen bledým odstínem skutečnosti. Vypadalo to, jako by umělec, jenž tento svět namaloval, vylil na svoji paletu šedou barvu, která se smísila s ostatními, takže žádná z nich nebyla taková, jaká by měla být.

„Tady jsi, Merryte. Chci, aby sis se mnou dnes večer zahrál dámu.“ Z příšeří komnaty vystoupil malý muž s nadutými tvářemi. Aspoň se zdál být člověkem, neboť jsem jeho tělo viděl ze všech úhlů. Ale pak jsem si všiml démonského třpytu, jenž obklopoval jeho lidskou postavu. Byl malý, plešatěl a byl oblečený do podivných šatů ze zlatého brokátu, které sestávaly z kalhot a dlouhého pláště bez rukávů, jenž mu sahal až ke kotníkům. Zdálo se, že si zapomněl obléct košili, a na nohou měl obutou jen jednu botu. Určitě to nebyl Denas, neboť měl jiný hlas. „A tohle je ten drzý cizinec.“ Založil si ruce v bok a neslušně na mě zíral.

Držel jsem jazyk za zuby.

Merryt se mírně uklonil. „Rád si s vámi zahraji, Seffyde, ale napřed musím odvést vězně k Denasovi.“

„Chce ho ona, víš? Denas nemá na cvičení zajatců čas. Nejraději by vás všechny viděl mrtvé.“

„Jsem si velmi dobře vědom Denasovy nechuti vůči yladům… ale myslel jsem, že si bude přát vězně vyslechnout.“ Merryt se zdál zneklidněn.

„Ne. Chce ho ona.“

„K čemu by Vallyne mohl být?“

„Je to jen další zatracená věc, kvůli které se hádají. Nemůžeme dohrát v klidu ani jedinou hru, protože se hned začnou kvůli něčemu škorpit. Všichni jsou někde támhle.“ Seffyd pokynul ochablou rukou do šera. „Kdo ví? Nevíš, kde je Vilgor? Měl mi přinést novou hru, ale nikdo ho neviděl. Obyčejně je velmi rychlý…“

„Možná si Vilgor tentokrát pustil až příliš pusu na špacír.“ Merryt mě zatahal za ruku. „Omlouvám se, Seffyde, ale Denas chce vězně okamžitě vidět, takže bychom měli raději jít.“

„Ach, na tom nezáleží. Stejně se mi ve hře nevyrovnáš. I Gastai má víc rozumu.“ Zlatě oděný muž si povzdychl a vydal se pryč. Protlačil se uličkou za námi, kde porazil dřevěný stolek, jenž se rozbil na tisíc kousků.

Merryt si pro sebe něco zamumlal a tvrdě mě postrčil kupředu. Zavrávoral jsem a málem spadl do zmrzlé fontánky. Merryt mě naštěstí na poslední chvíli zachytil. „Omlouvám se, chlapče. Zatracení démoni… pokaždé mě dokáží vyvést z rovnováhy. Vždycky lžou. Nikdy nemůžeš vědět, co mají za lubem.“ Tentokrát mě postrčil jemněji, a zatímco jsme se prodírali lesem nábytku, šeptal mi do ucha: „Například nikdy neporaz Seffyda v dámě ani v žádné jiné hře. Strašně nerad prohrává. Viděl jsem, jak poslal protivníky, kteří příliš často vyhrávali, do hlubin. Kdyby jej porazil člověk, kdo ví, co by udělal.“

Snažil jsem se to pochopit. „Oni posílají jiné rai-kirah dolů ke Gastaiům?“

„No, nestačí jim, když si jenom lezou na nervy nebo se navzájem poráží ve hře. Berou Gastaie jako určitý druh zábavy. Mohou přinutit jeden druhého vzít na sebe fyzickou podobu. Pak si provádí stejné věci, které dělali tobě, a někdy ještě horší. Ale jen neuvěřitelně mocný démon může zabít jiného démona. Většina z nich to nedokáže, zvláště ne když protivník pochází z jejich vlastního společenství.“ Merryt na okamžik zpomalil a kývnul směrem k lampám před námi. „Dávej si dobrý pozor, příteli. Ti, které teď potkáš, jsou velmi staří, podlí a nebezpeční. Nevaiové se rádi pěkně oblékají, ale tváře, které spatříš, jsou stejně neskutečné jako sedmihlaví draci, s nimiž ses setkal jako Strážce. Mohou ti zpříjemnit život, nebo ho udělat ještě horším, než bylo cokoli, s čím ses doposud setkal.“

Přikývl jsem a znovu si přál, abych se mohl napřed prospat, než budu muset opět přemýšlet. Kolik hodin už uplynulo od chvíle, kdy mě fialově oblečený Vilgor vytáhl z temného vězení? Následoval jsem Merryta směrem k stříbrným lampám, odkud zazníval zvuk hovoru a smíchu. Zaslechl jsem hudbu… znal jsem ji velmi dobře… byla to falešná melodie démonského kouzla. Tentokrát však nešlo jen o nervy drásající odraz v mysli, nýbrž o skutečnou hudbu, plnou groteskních tónů harf, fléten a houslí. Démonská aura, duši rvoucí jistota jejich přítomnosti, již jsem cítil všemi smysly a rozpoznal z mnoha vražedných setkání, zesílila natolik, že jsem zpomalil krok. Toužil jsem po své zbrani.

„Zvykneš si na to.“ Merryt mě zatáhl za skládací paraván, pokrytý jemnými stříbrnými ozdobami. V zářivém světle stříbrných lamp jsem zahlédl aspoň padesát démonů, možná i víc. Někteří měli fyzickou podobu jako Seffyd. S kůží, vlasy, šaty i rysy tváře vypadali jako každý jiný člověk. Jen kdyby nebylo slabé barevné záře, jež je obklopovala. Jiní si ponechali zářivou podobu stvořenou ze světla, která se objevovala a zase mi mizela z očí. Ti, kteří měli fyzická těla, se oblékli do extravagantních kostýmů ze stříbrného a zlatého saténu a ozdobili si je načechranými nákrčníky a čapkami s péry, bohatou výšivkou a klenoty, hodnými krále. Ostatní – zářící, světelné bytosti – byli oblečeni jednodušeji. Na sobě měli měkké tuniky a kalhoty či sukně v jasných barvách drahokamů, jež byly naprostým protikladem vybledlých odstínů, které se daly najít po celé říši démonů.

Ať už byli z masa a krve či ze světla, všichni hosté se živě bavili. Někteří tančili na černobílých dlaždicích podle tónů hrozivé hudby, jiní seděli na rudých, sametových pohovkách nebo na tlustých polštářích z modrého saténu a byli zaujati konverzací. Jedni pili bledé víno z křišťálových pohárů, druzí hráli hry s figurkami, jemně vyřezávanými ze slonoviny, ebenu nebo nefritu.

Když jsme však s Merrytem vstoupili do světla, konverzace, smích i hudba ustaly. Tichý, zírající dav se před námi rozestupoval, jako když otrok roztahuje závěsy na pánově posteli. Prošli jsme mezi démony a zastavili se před skupinou tří rai-kirah: jeden byl pouhou zlatou září, druzí dva měli těla z masa a kostí. Zlatý démon, vysoký a statný, se tvářil podrážděně, zatímco jeho dva společníci seděli naproti sobě u malého stolku, kde hráli nějakou hru. Nepotřeboval jsem, aby nás představili. Pohledný, světlovlasý Nevai se zdál přibližně stejně starý jako já a povýšená pronikavost jeho přítomnosti mě nenechávala na pochybách, že je majitelem zámku. I když neměl fyzické tělo, zdál se mi i přes svůj třpyt víc hmotný než většina lidí, které jsem znal. Když ke mně obrátil ledové oči, téměř jsem se zastavil. Podařilo se mi však od něj odtrhnout zrak. Byli to jeho společníci, kdo mi málem vyrazil dech.

Oni jediní pokračovali dál ve své činnosti. Zdálo se, jako by intenzita jejich přátelského souboje zatlačila všechno ostatní do pozadí. Nalevo seděla žena oděná do stříbrného hávu, posetého diamanty, jež zajiskřily pokaždé, když se naklonila, aby pohnula jednou z vyřezávaných figurek. Vlasy, které vypadaly jako zlatý závoj, měla na jedné straně hlavy přichyceny diamantovým motýlem. Její smích byl zvonivým zvukem, jenž jsem před chvílí zaslechl. Porcelánové tváře se jí zarděly triumfálním potěšením, když štíhlou rukou, ozdobenou prsteny se safíry, převrhla jednu z figurek protihráče. Toužil jsem zavřít oči dřív, než pohlédnu do těch jejích, neboť ledový démonský oheň neměl v obrazu tak úžasné krásy co dělat.

Její protivník postrádal obdivuhodný vzhled svých společníků. Byl to štíhlý, světlovlasý muž prostředního věku i výšky, s krátkým, pečlivě zastřiženým vousem. Jeho aura měla brilantní modrou, fialovou a vířící šedozelenou barvu a do těchto barev byl rovněž oděn. Na sobě měl těsnou košili a kalhoty v tmavě modré a fialové, naleštěné černé boty a šedozelený plášť, jenž se leskl jako voda v zapadajícím slunci. Mé oči se však zastavily na jeho tváři a smích, plný pobavené rezignace, mi rozproudil krev v žilách. Vstal, uklonil se dámě a vzdal se bitevního pole ve prospěch krásné vítězky. Když se ke mně konečně otočil, zahlédl jsem domýšlivý úsměv a oči, jež hořely modrým démonským ohněm a neutuchající dobrou náladou. Byl to on, rai-kirah, s nímž jsem se setkal v poslední bitvě, veselé stvoření, jež mi zničilo život a přivedlo mě prostřednictvím snů na pokraj šílenství, démon, jenž mě vylákal ze světa, který jsem znal, a uvrhl mě do víru největší hrůzy.

Kapitola 23

„Jak mu budeme říkat, Vallyne? Uplyne alespoň tři sta let, než nám prozradí své jméno. Je to pěkně tvrdohlavý chlapík. Nemůžeme mu prostě říkat Yddrass. Způsobilo by to neuvěřitelné zmatky, když tady teď máme dva Strážce, i přesto, že Merrytovo jméno, k jeho vlastní lítosti, nezneužíváme.“ Štíhlý démon se světlými vousy nakrčil znechuceně nos nad mým doprovodem, ale pak se zasmál a obešel mě kolem dokola, jako bych byl nějaká socha. „Asi budeme muset přijít s něčím jako ‚Návštěvník‘ nebo ‚Zloděj koní‘. Nic ve zlém, ylade, nemám důvod myslet si, že jsi někdy nějakého koně ukradl. Nebo snad ‚Ohlodávač kostí‘. Myslím, že ho tak jednou nazvali Gastaiové. A co takhle ‚Zjizvená tvář‘?“ S rukama sepnutýma za zády se postavil na špičky, aby si zblízka prohlédl moji levou tvář. Nic v jeho lehkomyslném tlachání nenaznačovalo, že už jsme se potkali.

„Nevidím důvod dávat mu nějaké jméno,“ řekl Denas. Bouře, jež se strhla při našem prvním rozhovoru, sotva utichla. Měl jsem pocit, jako by se temný vztek stal prodlouženou částí jeho průsvitného těla a rozlil se po místnosti, jako by fakt, že jeho bytost nebyla uzavřena do pevné schránky, umožnil emocím bez zábrany vytrysknout. „Je to yladská špína.“ Pouhým kývnutím hlavy démonský pán propustil zbytek společnosti. Okázalý dav se pomalu, zdráhavě vzdálil a zmizel v roztroušených stínech ohromné místnosti.

Žena se nezvedla od hracího stolu, nýbrž si podepřela bradu dlaní a s pobaveným výrazem ve tváři nás pozorovala. Pokoušel jsem se odvrátit, prohlédnout si okolí a dozvědět se něco o jeho obyvatelích, ale zjistil jsem, že od ní mohu jen obtížně odtrhnout zrak. Byla neuvěřitelně krásná. Ústa, jež byla na lidský standard krásy příliš široká, vyvažovala daleko od sebe posazené oči, jako by si příroda schovala tuto kombinaci pro svůj nejkrásnější výtvor. Měla veliké, zelené oči, které zářily jako hvězdy na nebi a skrývaly v sobě tajemství a kouzla. Žádné umělé zabarvení samozřejmě nedokázalo zakrýt, kým ve skutečnosti je. Ještě nikdy však neměl žádný démon tak krásnou podobu. Zároveň jsem však nikdy dřív nepocítil takové nebezpečí jako ve chvíli, kdy na mě soustředila svoji pozornost. „Myslím, že bychom mu měli říkat Fyadd.“ Měla hluboký, teplý hlas, jenž v mém zhmožděném těle vzbuzoval pocity, které jsem už dávno považoval za mrtvé. Nazvala mě Vyhnancem.

Uklonil jsem se jí, neboť jsem nevěřil svému hlasu, a chvějící se ruce jsem schoval za zády. Pokud budu tuto dámu vídat v budoucnu častěji, stav mých rukou se pravděpodobně nezlepší.

Zahleděla se mi do očí a její zářivý úsměv projasnil ponurý svět. „A neopovažuj se ho odtáhnout do své mučírny, drahý Vyxi. Je jenom můj. Denas si chtěl získat zpět moji náklonnost, a tak mě ujistil, že jej mohu požádat o cokoli. Já si vybrala jeho. Myslím, že mi můj pán v tuto chvíli není příliš nakloněný. Dalo by se říct, že je dokonce podrážděný. Možná své nabídky i lituje,“ dodala potměšile. Démonský pán se naježil a já raději odvrátil zrak. Nerad bych přílišnou všímavostí rozpoutal hurikán, který jen obtížně ovládal.

Štíhlý, vousatý démon, jemuž říkala Vyx, se náhle prudce otočil, a než jsem stačil mrknout, seděl už na polštáři u ženiných nohou. Jeho fyzické tělo zmizelo a zůstal jen obraz, načrtnutý světlem. Ve tváři měl stejně rozpustilý výraz a jeho tělo bylo pořád štíhlé, ale fialová, modrá a vířivá šedozelená byly nyní jeho součástí, ne jen barvou oblečení. „Ach, má paní, teď budete špásovat nejen s ponurým Denasem, ale i s yladem s prázdnou myslí… jak hrozné. Myslel jsem, že budete jen má.“

„Ať už sis myslel cokoli, není to důležité, šílený duchu. O tomhle Strážci jsem toho hodně slyšela. Bude mým společníkem. Denas se nezabývá ničím jiným než sám sebou a svojí slávou. Tebe zajímají jen rozpustilé kousky a cestování. Nechal jsi mě bez povyražení příliš dlouho. Ne, tenhle bude můj, dokud mě neunaví. Musel bys přijít s něčím jedinečným, abych ti ho přenechala. Teď jdi. Pošli sem sluhu, aby ho odvedl k mým ostatním miláčkům.“

„Jak si přejete, má paní.“ Vyx se hluboce poklonil a zmizel.

Denas zavrčel a založil si mohutné paže na hrudi. „Nemáš ani ponětí, s čím si zahráváš, Vallyne. Merryt tvrdí, že přišel o rozum, ale stále je to yddrass, který zabil Naghidda. Měli bychom ho vyslechnout a zbavit se ho. Musíme se toho ještě spoustu dozvědět, než nás Rhadit povede…“ Pohlédl na mě s hořkou nenávistí, „…vstříc našemu osudu.“

„Měli jsme dohodu, drahý pane,“ řekla žena. „Činím si nárok na výhru a ty s tím nemůžeš nic dělat. Tvoje touha po slávě mě nezajímá.“ Její stříbrný háv a diamanty se zaleskly ve světle. Potměšile se usmála a zvedla prázdný pohár. Denas popadl ze stolu karafu a nalil jí víno. Napila se, pak pohár pozvedla k hostům, kteří se stále skrývali ve stínech. „Bez ohledu na to, kam vás osud a pletichy zavedou, můj život bude vždy tady, v Kir’Vagonothu.“

Teprve ve chvíli, kdy Vallyniny oči spočinuly na mém společníkovi, něco z jejího jasu pohaslo. „Denasi, řekla jsem ti, že mi tvůj odporný posel nesmí na oči.“ Vypila do dna pohár s vínem, pak pokynula jednomu z démonů, aby se k ní připojil u hracího stolu.

Denas kývl na Merryta, jenž se uctivě uklonil. Jeho prsty se ale zaryly do mé pohmožděné paže tak hluboko, až jsem se bál, aby mi ji nezlomil. „Co od tebe k čertu chce?“ zamumlal. Náhle se přede mnou objevila zářící zelená postava, jež natáhla ledovou ruku a sevřela mi ji kolem krku. V tu samou chvíli se Ezzarijec poklonil ženě, jež k němu seděla otočená zády, a zašeptal koutkem úst: „Pokud je uprostřed všech těchhle darebáků nějaká shnilá duše, pak je to ona, příteli. Dávej si pozor na jazyk a hlídej si záda. Až budu moct, najdu tě.“

Merrytovu radu jsem ani nezaregistroval. Zatímco mě odváděli pryč, žena se rozesmála a já přes všechna varování dovolil, aby její hudba naplnila moji prázdnotu. Zvonky, harfa a flétna, první ptačí píseň po tiché zimě. Ještě nikdy jsem neslyšel tak krásnou melodii, zahranou na tak sladkém nástroji. Nezastavilo mě ani zamračení, jímž se se mnou rozloučil Denas. Mojí jedinou touhou bylo navěky spát za zvuků této hudby. Byl jsem tak unavený.

*

Naštěstí mé potřeby byly velice skromné. Tušil jsem, že toho v další fázi života v Kir’Vagonothu, jak démoni pojmenovali zemi sněhu, větru a ledových motýlů, moc nezjistím. Zeleně oblečený démon mě na neviditelném vodítku táhl jednou místností za druhou. Byly zaplněny přepychovým nábytkem a neobvykle rozestavěnými stoly, z nichž všechny byly potemnělé a opuštěné. Nakonec jsme vstoupili na prázdné nádvoří, vydlážděné šedými cihlami a chráněné před nejhorším větrem a sněhem vysokými zdmi a mřížovou střechou. Tam mi démon sebral Merrytův nádherně teplý plášť, boty a zbytek ošacení a místo toho mi dal obyčejnou zelenou bederní roušku. Pak mě rychle postrčil do kouta k patnácti vrčícím psům.

„Bez dovolení paní nesmíš s nikým promluvit. Brána vedoucí na nádvoří je uzamčená, a pokud se pokusíš utéct, budeme varováni. Trest za neposlušnost bude velmi tvrdý.“ Zesílil neviditelný stisk, jímž mi svíral plíce, dokud se mi nezatmělo před očima. Když mě démon konečně pustil a já se opět mohl nadechnout, přikývl jsem a schoulil se v koutě. Klesl jsem k zemi a přitiskl se zády ke studené stěně. Věděl jsem, co mínil slovem tvrdý.

Démon, jehož fyzická podoba byla neuvěřitelně chlupatá a nevypadala zrovna inteligentně, zmizel a já zůstal s ohromnými, nervózními a zubatými zvířaty sám. Okamžitě mě obklíčilo sedm psů. Vrčeli, běhy měli ztuhlé, ocasy nízko u země. Cenili na mě zuby a z množství slin, jež se jim hromadilo v tlamě, jsem poznal, že pravděpodobně přemýšlejí o šťavnaté měkkosti mého hrdla a jater. Přinutil jsem se zpomalit tep srdce a uklidnit dech. Byl jsem naprosto zticha a bez jediného pohybu jsem zvířatům dovolil, aby mě očichávala a strkala do mě, jak se jim zlíbí. Naštěstí byli psi spíš nervózní z mého příchodu, než že by byli skutečně zlí. Po čtvrt hodině se přesvědčili, že nepředstavuji žádné nebezpečí, stočili se do velkých chlupatých koulí a šli spát. Několik méně nebezpečně vypadajících bestií jsem přilákal blíž a schoulil se mezi ně. Poprvé od okamžiku, kdy jsem vstoupil do propasti, jsem spal v teple a nezdály se mi žádné sny.

*

Život s Vallyninými psy nebyl špatný. Mátla mě však skutečnost, že mě nechali tolik dnů o samotě, aniž by se mě na cokoli zeptali; nebili mě, nemučili a mohl jsem spát, jak dlouho jsem chtěl. Vydlážděné nádvoří bylo sice prázdné, ale čisté a o trochu teplejší než hlubiny Gastaiů. I když se světlo neměnilo a nebe si ponechávalo stále bouřkově šedou zimní barvu, alespoň nebyla úplná tma.

Užíval jsem si společnosti, i když jsem brzy zjistil, že psi jsou stejně neskuteční jako ledový motýl. Nebo snad i méně opravdoví, neboť motýl měl fyzickou podstatu a neopatrný dotyk jej mohl roztříštit, kdežto psi byli pouhou iluzí. Meč v břiše by je nezabil, ale stačilo jediné čarodějovo slovo a rozplynuli by se. Uvědomil jsem si to, když jsem hladil chlupatou bestii, jež mi sahala ke kolenům a v očích měla neustále ospalý výraz, a necítil tlukot jejího srdce. Pátral jsem dál a zjistil, že i když některá ze zvířat měla určitou tělesnou teplotu, jiná byla naprosto studená. Někteří psi měli ocas, jiní ne. Další dokonce neměli zuby. Vypadali jako zmetky z hrnčířské dílny. Každý z nich měl určitou vadu, díky níž vypadal nehotově. Udivilo mě, proč je vůbec někdo krmí. Byli však velmi dobrou iluzí a já je považoval za skutečné. Když se ke mně přitulili a šli spát nebo jsem je škrábal na břiše a na chlupatém krku, byl jsem jim za jejich nekomplikované přátelství vděčný. Nemohl jsem je zradit. Nemohli mě nenávidět. Představovalo to pro mě zvláštní útěchu.

Jídlo bylo mnohem lepší než v hlubinách šílených Gastaiů. Zavřel jsem oči a dovolil představivosti, aby mi řekla, co jím, neboť chuť jídla často nesouvisela s jeho vzhledem. Občas mi přinesli chléb, vařené maso nebo sýr, jež vypadaly jako zbytky ze stolu. Jídlo nechutnalo nijak zvlášť. Vlastně mělo velmi neobvyklou chuť. Ne že by bylo špatné, jen chutnalo jinak, než by mělo. Kde mělo být čerstvé, bylo zatuchlé. Povrch byl tvrdý nebo hladký i v místech, kde by měl být šťavnatý nebo křehký. Jeho různorodost mi připadala velmi příjemná, i když jsem brzy zjistil, že pokud je to jen trochu možné, je lepší vyhnout se všemu, co třeba i jen vzdáleně připomíná sýr. Chutnal totiž, jako by někdo odejmul veškerou smetanu a zanechal jen plíseň. Nemínil jsem si však stěžovat. I když jídlo, jež rai-kirah vyčarovali, nikdy nevidělo vepřové, drůbež, zeleninu nebo strom, dokázalo uživit lidské tělo. Nehladověl jsem.

Má zranění se začala hojit. Po několika dnech, které jsem strávil skrčený ve špinavém koutě, neodvažoval se ani rozhlédnout a trhnul sebou při každém zvuku, jsem se rozhodl, že je načase začít se hýbat, neboť si jinak brzy nedokážu vzpomenout jak na to. První den jsem se postavil a trochu se prošel kolem. Nikdo neprotestoval. Další den jsem se pohyboval víc a protáhl si ztuhlé, namožené svalstvo. Opět se zdálo, jako by si toho nikdo ani nevšiml. Třetí den jsem začal cvičit. Zpočátku jsem trávil dlouhé hodiny prováděním nejpomalejších a nejjednodušších cviků kyanaru a pokoušel se získat zpět sílu a rovnováhu. Pak jsem přešel ke složitějším cvičením a začal běhat se psy, jež bezcílně honili jeden druhého po obvodu nádvoří. Po týdnu, kdy jsem se rychle hroutil s rozpálenými plícemi i nohama, jsem začal dělat pokroky.

Pohyb, spánek a osvobození od neustálé bolesti mi dovolily nabýt zpět něco z jasnosti mysli. Dal jsem se do počítání dnů – dobu, kdy jsem spal, jsem považoval za noc – a zaznamenával si je škrábanci do dlaždice v rohu nádvoří. Ruce se mi stále chvěly, ale dokázal jsem opět přemýšlet, a když jsem se namáhal, vzpomněl jsem si i na úryvky ze svého života: mé první školní dny, některé části výcviku Strážce, ezzarijské rituály, izolované události z let, která jsem strávil v otroctví, a nekonečné bitvy s démony.

Naneštěstí jsem přišel na to, že ať se snažím, jak chci, nemůžu si vzpomenout na ty nejdůležitější věci: na osobní život, rodinu, přátele, jak jsem upadl do otroctví a byl osvobozen, ani jak jsem skončil v Kir’Vagonothu, proč jsem riskoval život a rozum nebo na příčinu strachu, který u mě sny vyvolaly. Má paměť byla jako pečlivě popsaný svitek, který někdo po dokončení pokapal inkoustem – určité části textu byly dokonale srozumitelné, jiné naprosto nečitelné.

Nebyl jsem si jistý, jestli vůbec chci zjistit věci, jež jsem zapomněl. Za každými dveřmi, které jsem se pokusil otevřít, se skrývalo něco hrozného a bolestného. Prozatím jsem se raději soustředil na fyzická cvičení. Když jsem pak nebyl schopný pohnout ani prstem, začal jsem procvičovat zpěvy a recitace, jež odvedly moji pozornost od úvah o minulosti, přítomnosti a budoucnosti. Nakonec jsem vždy spolu se psy padl únavou a usnul. Však on už přijde ten pravý okamžik vzpomenout si. A pokud jsem měl zemřít nebo strávit věčnost jako vězeň, pak na tom stejně nezáleží, ne?

Na útěk jsem ani nepomyslel. Přesvědčil jsem sám sebe, že důvodem jsou příliš vysoké a hladké stěny, jediná brána ze silných černých mříží a zámek, uzamčený kouzlem, na jehož otevření má síla nestačí. Střechu tvořilo stejné černé mřížoví jako bránu, a i kdybych si byl jistý, že se mi je podaří ohnout, musel bych být třikrát tak vysoký, abych na ně dosáhl. Má melydda byla pryč; mrtvá nebo zničená, nebyl jsem si tak docela jistý. Kouzelná zaříkání mi byla stejně platná jako hluchému uši nebo slepému oči. Krátký záblesk síly, který jsem pocítil při výslechu, musel být pouhým snem. Ale žádné úvahy nemohly zamaskovat pravdu. Pokud bych se pokusil utéct, démoni by mě poslali zpět do hlubin. Hrůza z takového osudu mě poutala lépe než jakékoli řetězy.

Za celou dobu jsem Vallyne, Merryta ani Denase nezahlédl, a dokonce ani Vyxe, podivného démona, jenž mě hrozivými sny přilákal do Kir’Vagonothu. Na nádvoří se objevoval pouze zeleně oblečený sluha, který mi přinášel jídlo, uklízel zbytky – nereální psi byli naštěstí velmi čistotní – a kontroloval pramínek vody, jenž vtékal do koryta. Často jen tak sedával na lavici v rohu nádvoří a pozoroval nás. Nikdy na mě nepromluvil ani nedal najevo, že nejsem jedním z otravných psů. Občas se však objevil v pevné fyzické podobě namísto světélkujícího démonského těla, a když se tak stalo, vykračoval si velmi hrdě. Nemyslím, že se předváděl před psy. Musel jsem se smát, když jsem ho pozoroval, jak si upravuje padající kalhoty, prohrabuje si silnými prsty pocuchanou hřívu hnědých vlasů nebo se dotýká plných rtů s pokleslými koutky, jako by se chtěl ujistit, že jsou na místě.

Ani jednou jsem se nepokusil se sluhou promluvit. Neměl jsem zájem být potrestán, ať už by trest byl krutý, nebo ne. Ale jednoho dne, když se mu psi během zametání neustále pletli pod nohy, jsem zapískal a dováděl s nimi, zatímco on dělal svoji práci. Když skončil, velice mírně mi pokynul hlavou. Usmál jsem se a také se mu uklonil.

Brzy poté mě pozoroval, jak do dlaní nabírám vodu na mytí a pak se chvěji a pobíhám kolem, dokud neuschnu. Při příští návštěvě mi vedle hromady jídla zanechal čistý ručník. Nepokusil jsem se překlenout propast mezi námi, i když se zdálo, že má skutečně chuť si se mnou promluvit. Avšak pokaždé, když se objevil ve fyzické podobě, uklonil jsem se mu. Nevysmíval jsem se ani jsem to nepřeháněl, jen jsem mu prokazoval respekt.

Několik dní poté, co mi přinesl ručník, se opět objevil v lidské podobě. Pohyboval se pomalu, ztuhle a shrbeně, jako by se nemohl narovnat. Když se sehnul, aby na zem položil těžké tácy se žrádlem pro psy, bolestně zamručel a na okamžik ztuhl. Protože jsem byl dokonale obeznámen s mnoha druhy zranění, došlo mi, že si asi musel natáhnout svaly na zádech a nevěděl toho o lidské anatomii dost na to, aby se uzdravil a ulevil si od bolesti. Když jsem však přistoupil blíž a natáhl ruce na znamení, že mu pomůžu, zahlédl jsem, jak mu na zádech tenkou tunikou ze zeleného hedvábí prosakují krvavé šrámy. Vzal jsem od něj tácy, odložil je stranou a odvedl jej ke žlabu. Gesty jsem mu ukázal, aby si svlékl košili. Opravdu ho zbili, pravděpodobně holí, a já si vzpomněl na Merrytova slova, že démoni dokáží jeden druhého přinutit vzít na sebe fyzickou podobu, již pak krutě týrají. Vzal jsem jeho košili, namočil ji a studenou vodou mu vytřel čerstvé rány. Věděl jsem, jak vyčistit ránu, aniž bych ji zhoršil, a jak přitlačit na jedno místo, aby necítil, co dělám někde jinde. Když jsem udělal, co jsem mohl, vrátil jsem mu košili a ukázal, že může jít. Buďto byly mé schopnosti výjimečné, nebo démonská těla nevnímala bolest stejně jako lidská, protože se mi poklonil a vrátil se k práci, jako by bylo všechno v naprostém pořádku.

Měl jsem vědět, co bude následovat. Příští den jsem dostal nového strážce. Byla jím velmi hrubá a ošklivá démonská žena. Měla u sebe hůl, jíž bila psy, kteří se k ní přiblížili. Mračila se na mě, hrozila mi holí a její šedomodré světlo s každým pohybem pulsovalo. Rozhodl jsem se nedráždit ji ani její křehce vypadající zbraň a raději jsem omezil své aktivity. Nekrčil jsem se ani jsem se před ní neplazil, jen jsem zůstal ve svém rohu a pozoroval ji. Když odešla, vrátil jsem se zpět k cvičením.

Po několika týdnech tréninku se mi začala vracet síla. Dlouhé hodiny, jež jsem trávil během, prospěly mému dýchání a dovádění rozpustilých psů zdokonalilo můj postřeh. Použil jsem každou techniku, kterou jsem dokázal vydolovat z paměti, abych utužil svaly, zostřil smysly a zbavil se nekonečných hrůz. Ale mé ruce se stále třásly, a i když jsem několikrát na konci dne pocítil slabé zavíření melyddy, každé ráno jsem se probudil s duší studenou a mrtvou.

Na konci jednoho velmi náročného dne, zrovna když jsem se umýval u koryta a přál si, abych mohl použít hůl staré démonské ženy k procvičení šermu, zatřásl někdo zámky na bráně a na nádvoří vtrhla malá, kyprá mladá žena. Díky velmi stabilně vypadající fyzické podobě vypadala jako skutečný člověk. Živůtek žlutých šatů měla roztržený, tváře zardělé a kudrny pocuchané. Byla zadýchaná. Když si mě všimla, malé oči se jí rozšířily překvapením. „Ach!“

Z chodeb za nádvořím se ozývaly výkřiky a na dlážděné podlaze zněly zvuky těžkých kroků.

„Ach, prosím, pane, můžete mi pomoct? Ten krutý lord tvrdí, že buďto mě dostane, nebo mě předhodí šíleným démonům. Jsem v tomhle zámku uvězněná už sto let.“

Zajímavé. Její slova byla prázdná a v hlase jí nezazněl ani náznak skutečné hrůzy. Strach a já jsme byli dobří známí. Vzbudila ve mně zvědavost… a opatrnost. Dal jsem si pozor, abych nepronesl ani slovo, ukázal na holé stěny a pokrčil rameny. Gesty jsem jí navrhl, aby se schovala ve smečce psů. I kdyby byla nejzoufalejší z uprchlíků, neměl bych jí co jiného nabídnout.

„Ale on mě tady najde.“ Přistoupila blíž a položila mi sepjaté, velmi studené ruce na hruď. Její chvějící se blízkost na mě zapůsobila. V náhlé záplavě neznámého pocitu bylo jen velmi málo soucitu nebo touhy chránit ji. Musel jsem se soustředit, abych její prosby přes hukot krve v uších vůbec zaslechl. „Slyšela jsem, že na tomto nádvoří drží čaroděje, člověka s duší. Ach, prosím, dobrý pane, pomozte mi svými kouzly.“ Její prosby byly ubohé. Ať už to byl kdokoli, nenaučil se sladit výraz očí s hlasem.

Ustoupil jsem do bezpečné vzdálenosti, zavrtěl jsem hlavou a ukázal prázdné ruce.

Výkřiky sílily. „Kde jsi, ty ďáblice? Za tohle mi zaplatíš. Však já už tě naučím, kdo je tady pánem.“

Málem mě dostali, neboť mužův hlas byl téměř dokonalou imitací Denasova křiku. Ale jen téměř dokonalou. Když ji rozzuřené výkřiky opět zahnaly do mé náruče, roztáhl jsem ruce a odmítl jí poskytnout útočiště.

„Odporný zloduchu!“ Uhodila mě do tváře. Přilákala tím vrčící psi. Sotva si však ženu očichali, začali kňučet a vrtět ocasy.

Následoval jsem jejich příkladu, hluboce se uklonil a snažil se přitom vymazat z tváře nevěřícný úsměv. A dobře jsem udělal. Když jsem opět zvedl hlavu, stála přede mnou místo kypré uprchlice majestátně vyhlížející žena, stejně vysoká jako já. Její roztržené žluté šaty odhalovaly dokonalé ňadro a křehké rameno. Její krása mi rozproudila krev v žilách. Byla to Vallyne a podrážděně podupávala nohou. „Tak jo, řekni mi, kdys to uhádl?“

Rozum. Kde jsem nechal rozum? Zatímco jsem ji hltal očima, ukázal jsem si na ústa a zvedl obočí.

„Ano, ano. Můžeš mluvit. Budeš mluvit. Copak jsi tak krutý, abys nepomohl ženě v nesnázích?“

Rozhodl jsem se raději pomlčet o tom, že její herecké schopnosti jsou asi stejně dobré jako její sýr. „V současné době nejsem v postavení, abych někoho zachraňoval,“ odvětil jsem.

„A určitě nebudeš, pokud v brzké době neuděláš něco zajímavého. Jsi tady už celé dny a ani jednou ses nepokusil o útěk, nepoužil jsi žádné kouzlo, nezašeptal jediné slovo hodnému strážci ani bolestně nezasténal ve snaze obměkčit mé srdce. Jediné, co děláš, je, že spíš, něco si pro sebe mumláš, běháš kolem a dovádíš s těmihle odpornými bestiemi. A přesto tvá mysl žije, což je u někoho, kdo přichází z hlubin, velmi neobvyklé. Jsi snad z kamene?“

V tu chvíli jsem pochopil spoustu věcí a jednou z nich byl i fakt, že určitě nejsem z kamene ani mrtvý, i když si tak někdy připadám. Sledovala mě tak pečlivě, že znala mé zvyky… nebo mě někdo špehoval? „Jistě víte, že i když nejsem zrovna v nejlepší kondici, skutečně se mi podařilo se strážným spřátelit. Byl to velmi příjemný, jemný muž, který vždy velmi oddaně hájil vaše zájmy. Myslel jsem, že se náš vztah docela dobře vyvíjí, ale pak byl odstraněn. A i když mají vaši psi velmi limitované schopnosti, byli mi výtečnými společníky. Kdybych věděl, že ode mě očekáváte víc, snažil bych se vám vyhovět.“

„Máš drzý jazyk, Vyhnanče.“

„Myslím, že už mi to kdysi řekli. Společnost ve mně vždy dokáže vzbudit to nejlepší… nebo nejhorší.“

Na rtech se jí objevil náznak rozpustilého škádlení. „Chceš tím říct, že si nepřeješ dělat dál společnost mým psům?“

„Přišel jsem, abych se něco dozvěděl, a jsem přesvědčen, že vaši psi mě už nic víc naučit nedokáží. Doufal jsem, že mi ukážete něco lepšího.“

Naklonila hlavu na stranu a pozorovala mě. „A co nabízíš výměnou za mé vyučováni? Možná bys mi mohl říct své jméno.“ Kudrnaté prameny zlatých vlasů jí hladily nahá ňadra a já si začal nepříjemně uvědomovat ubohost své bederní roušky.

Odvrátil jsem oči a zahleděl se na bezpečné, šedé dláždění. Zavrtěl jsem hlavou a doufal, že dostanu divokou představivost pod kontrolu. „Ach, má paní, to je obtížné. U mých lidí je zvykem prozradit jméno jen dobrým přátelům a příbuzným. My dva jsme se sotva potkali. Možná bych vám mohl posloužit jinak?“

Tmavým mřížovím střechy zadul studený vítr. Zamlžilo se mi před očima, a když jsem opět dokázal zaostřit, byla žena přede mnou zabalená do pláště z bílé kožešiny a kapuce jí elegantně halila bohaté vlasy. Voněla po květinách, víně a vonných svíčkách. „Hraješ na nějaký hudební nástroj?“

„Bohužel ne. Jen pouhým dotykem dokážu nástroje rozladit,“ odvětil jsem.

„A co takhle zpěv?“ Po tváři jí přelétl smích a škádlivý výraz, jako když se na čistém letním nebi náhle zableskne.

„Jen pokud to vyžaduje má svatá povinnost. Bylo mi řečeno, že mám hlas jako divoký kanec.“ Někdo mi to řekl, když mi bylo šestnáct. Na krátký okamžik jsem zahlédl jinou tvář… také krásnou… ale pak mi Vallyne přejela slonovinově bílým prstem po hrudi a fialové oči ze vzpomínky se proměnily v zelené se zábleskem modři, rudě zlatá kůže vybledla do alabastrova a tmavé vlasy zaplály zlatým ohněm. Na jméno druhé ženy jsem si nedokázal vzpomenout.

„Pak tedy hry. Možná bys pro mě mohl být skutečnou výzvou, jíž se mi od obvyklých spoluhráčů nedostává.“ Vzala mě za ruku a pomalu jsme se spolu vydali k černě zamřížované bráně. Psi se mi točili kolem bosých nohou, kňučeli a fňukali.

„Jsem lepší hráč než hudebník, ale musím přiznat, že mám s hrami jen málo zkušeností.“

„Copak opravdu nic neumíš? Očividně jsi jen další necivilizovaný, hrubý válečník, kterých mám v zámku víc než dost. Vsadila bych se, že neumíš ani číst a psát.“ Bez jediného slova nebo dotyku se brána před námi otevřela.

„Naopak, madam. Nemohu o sobě tvrdit, že jsem učenec, ale umím číst a psát. Kdysi dávno to bylo mé zaměstnání.“ Jakmile jsem tato slova pronesl, bolestivě se mi stáhlo srdce. Považoval jsem to za velmi zvláštní reakci. Kdo by přikládal takovou váhu vzpomínkám na dobu, kdy byl sluhou?

Brána se za námi zavřela a mí přátelé psi začali teskně výt, zatímco mě dáma odváděla pryč zámeckými chodbami. „Psaní mi k ničemu není. Kdo by to četl? Ale čtení… Miluji knihy. Možná bych měla vyzkoušet tvé schopnosti.“

„Jak si přejete, má paní.“

Napadlo mě, jestli se opět stanu otrokem. I když Vallynina ruka spočívala něžně na mé paži, nemohl jsem se zbavit pocitu, že mi zápěstí opět sevřely okovy. Ale zatímco jsme mířili zámkem do jejích komnat, přestaly mě tyto úvahy zajímat. Naplnila chodbu zvukem svého smíchu a já jej do sebe vpíjel, jako pouštní písek nasává déšť.

Kapitola 24

„Tohle bude tvá ložnice,“ řekl mi třpytivý démon, jehož hlas duněl jako zvon a jenž páchl, jako by šel pozdě na vlastní pohřeb. Skrytě jsem si přitiskl ruku na nos, abych se vyhnul zápachu. Jeho fyzická podoba se měnila z lidské na prasečí a čím rozčilenější byl, tím silněji páchl. Jmenoval se Raddoman a zastával nějakou nižší funkci v domácnosti Vallyne. „Paní tě chce mít nablízku, aby ses k ní mohl dostavit, kdykoli se jí zlíbí. Přikázala, aby ti byly vyčarovány šaty a lidské jídlo, kdykoli budeš potřebovat.“ Očividně s takovou blahosklonností nesouhlasil.

Pokynul mi, abych vstoupil dovnitř. Komnata byla malá a plná nábytku, umění a jiných věcí jako každá jiná místnost na zámku. Podél zdí stály židle, na nichž bylo navršeno malované nádobí. Vázy s ledovými květinami stály na stolech, pokrytých mosaznými krabicemi, dřevěnými šálky, košíky, lahvemi a sochami koní a psů. Dvě černé, lakované podnožky někdo zastrčil pod stůl, neboť u žádné ze židlí, u nichž by je člověk mohl použít, nebylo místo. Před krbem ležel srolovaný koberec a stohy dřeva spolu s hromadou uhlí se schovávaly na nedosažitelném místě v koutě za vysokou knihovnou. Někde za skříní se skleněnými policemi, plnými takových zbytečností, jako byla zrcadla, kartáče, smaltované šálky a zvětšovací skla, se nacházelo úzké okno. Otevřenými okenicemi vál dovnitř sníh a zasypával místnost bílým popraškem. Nikde jsem neviděl postel nebo něco podobně užitečného.

„Děkuji, Raddomane. Je od vás velice milé, že jste mi ukázal cestu.“

„Jen plním příkazy své paní.“ Zachrochtal a proměnil se v prase. Poněkud mě to vyvádělo z míry, neboť byl vyšší než já. „Nemám rád ylady.“

„Chápu. Možná bychom se mohli lépe poznat.“

Zachvěl se a po místnosti se rozšířil silný zápach. Snažil jsem se potlačit nevolnost „Nemám tě rád.“

„To je mi líto.“

„Ale paní řekla, že se mám zeptat, jestli nechceš ještě něco přinést, protože yladové mají jiné potřeby.“

„To je od ní velmi milé.“ Ještě jednou jsem si prohlédl nepořádek kolem. „Potřeboval bych vodu… džbán vody a mísu na umývání… Byl bych vám za to velmi vděčný. Myslím, že zbytek věcí tady někde najdu sám.“

Démon opět zachrochtal a zmizel.

Během další hodiny jsem se prohrabal změtí kolem a vyklidil jeden z koutů, kde jsem navršil koberce, pár plochých polštářů a několik vrstev poskládaného oblečení. Vytvořil jsem docela pohodlnou postel. I když mě lákalo vklouznout do ní a zahřát se, pokračoval jsem v průzkumu komnaty. Po kolena vysoká nádoba s víkem, již obchodníci používají k uskladnění jedlého oleje, se bude hodit, když si budu potřebovat ulevit. Pohyboval jsem nábytkem a přesunoval ho sem a tam, dokud se mi nepodařilo protáhnout se k oknu a zavřít okenice. Nedaly se úplně dovřít, takže vítr a sníh stále pronikaly dovnitř. A proto jsem roztáhl další koberec a nacpal ho do okenního otvoru. Ihned jsem pocítil změnu. Nebylo tady zrovna teplo a já měl pořád pocit, jako by mi žilami proudil led, ale aspoň teď byla bouře jen venku, a ne i uvnitř. Když se mi konečně podařilo vyčistit krb a naskládat do něj dříví a třísky na podpal, zjistil jsem, že je nemám čím zapálit. Krátký okamžik oslepující frustrace mi připomněl mé marné naděje na znovuzískání melyddy. Rozhodl jsem se raději šetřit síly na důležitější věci.

Ze skleněných polic jsem vzal hřeben, lžíci, šálek a malou, kulatou, rudou krabičku s voňavým krémem, jenž jsem mohl použít místo mýdla. Když jsem v uboze upleteném košíku našel dvě naostřená pera a několik listů hrubého papíru, měl jsem pocit, jako bych objevil poklad neuvěřitelné ceny. Po chvíli přehrabování v krabicích a truhlách jsem našel zátkou uzavřenou lahvičku hnědé tekutiny, jež voněla po pomerančích, ale měla všechny vlastnosti vodového inkoustu. Náhle mi připadalo důležité něco s nalezenými věcmi udělat. Měl jsem pocit, jako by pero a papír dokázaly dát mé zrádné paměti základ, na němž by mohla stavět.

Z jednoho ze stolů jsem do velké nádoby shrnul hromadu mincí, okázalých šperků, ořechových skořápek, hřebíků a kousků provázku, pak jsem si přitáhl blíž plochý polštář a sedl si na něj. Roztáhl jsem papír a namočil pero do tekutiny, vonící po pomerančích. Pak jsem pečlivě zauvažoval o svých zkušenostech a vyhlídkách do budoucna a pomalu, pečlivě napsal: Den 1. Písmo bylo téměř nečitelné. Jemná hnědá linka se vlnila a putovala ze strany na stranu jako opilec. Mé neustálé chvění ničilo vše, co jsem se jako písař naučil. Chvíli jsem přemýšlel, co napsat dál. Nakonec jsem dodal: Vallyne mě odvedla od psů. Démoni jsou špatní herci. Nic jiného mě nenapadlo, a tak jsem zazátkoval lahvičku a vytřel pero do hadříku, který jsem utrhl z většího kusu látky. Pak jsem papír složil a po chvíli hledání ho schoval do malé stříbrné krabičky, již jsem umístil vedle narychlo vyrobené postele. Zalil mě zvláštní pocit satisfakce, jenž byl velice nepřímo úměrný činu, který jsem právě vykonal.

Poté jsem se posadil na postel a složil hlavu do dlaní ve snaze vydobýt něco ze své mysli. Ale ještě než jsem stačil z úkrytu v hlubinách vydolovat malou hromádku cenných obrázků, vrátil se Raddoman. Tentokrát se mi zjevil v lidské podobě jako statný, nahrbený muž s mastnými hnědými vlasy a tuhým copem, jenž mu trčel vpřed spolu se špičatou bradou. Připadalo mi to velmi zvláštní. Démoni na sebe mohli vzít stovky různých podob… nebo se mohli objevit jen jako záblesk světla… ale přesto se dali jeden od druhého snadno rozeznat. Nikdy bych si nemohl Raddomana splést s Kaaratem, Vallyne, Denasem nebo Vilgorem, fialově oděným démonem, který mě vytáhl z hlubin. I když na sebe démoni vzali lidskou podobu, vzezření bylo jen malou částí jejich osobnosti.

„Tady máš šaty a tu bláznivou vodu. Pospěš si. Paní chce, abys přišel do knihovny.“ Postavil na zem silnou keramickou nádobu nedefinovatelné barvy a hodil mi chomáč černého a rudého hedvábí.

„A kde najdu knihovnu?“

„Zatracený ylade!“ zavrčel sluha. „Nedokázal bys najít vlastní zadnici, i kdyby ti na ni někdo přišpendlil ruce. Knihovna je vedle ložnice paní.“

Než jsem ho mohl dále rozčílit otázkou, kde najdu Vallyninu ložnici, proměnil se Raddoman v bahnitě hnědou šmouhu a uvolnil zápach a něco z potlačovaného vzteku. „Neměl bys tady být, ylade. Copak vám nestačí to, co už jste nám vzali? Klidně si přijdeš, jako by ti patřil i tento svět. Slyšel jsem o tvém příchodu… beze zbraní… prý jsi nás chtěl vidět a něco se o nás dozvědět. Jako bys k nám patřil a chtěl tuto zemi ovládnout. Kam nás pošleš, když nás odsud vyženete, jako jste to udělali už dřív?“

„Vzali co? Prosím, já nerozumím. Nepřišel jsem…“

Nenechal mě však domluvit, jen po mně hodil párem bot a zmizel.

Šaty byly velmi jemné. Šedé kalhoty zdobila po stranách odshora až dolů černá výšivka. Vínově rudá, hedvábná a u krku rozhalená košile měla dlouhé rukávy a knoflíky z černých perel. Po kolena vysoké, černé kožené boty byly měkké jako líce ženy. Umyl jsem se, jak nejlépe jsem mohl, a použil k tomu ledovou vodu a krém z krabičky. Pak jsem se hřebenem pokusil dát do pořádku rozcuchané vlasy, abych před dámou vypadal co nejlépe. Koneckonců, měla v rukou moji budoucnost. Ale abych byl upřímný, přemýšlel jsem spíš o jejích rukou než o budoucnosti.

Zapnul jsem si boty, vyhlédl ze dveří, ale kromě šedé chodby jsem nic nespatřil. Nikde jsem nikoho nezahlédl, a tak jsem vykročil… a zjistil, že nestojím v chodbě, nýbrž v malé místnosti, přecpané židlemi všech možných typů: s vysokým opěradlem, s kulatým opěradlem, s opěrkami i bez nich, jednoduchými i zdobenými, s polstrováním i bez. Komnata vypadala jako salón, v němž ponížení žadatelé o audienci čekají na královo milostivé přijetí. Ale stále jsem nikoho neviděl. Pohlédl jsem zpět dveřmi a opět spatřil svůj pokoj, jenž se však nyní nalézal na opačné straně chodby a o dva schody výš. Nemělo smysl dělat si s tím starosti. Protáhl jsem se mezi židlemi k jediným dalším dveřím v místnosti. Opět chodba. Vstoupil jsem do ní a připravil se na další nepříjemný přesun, ale tentokrát zůstala na místě. Pohyb Denasovým zámkem u mě vyvolával podobný pocit, jako když člověk v noci schází dolů ze schodů a očekává ještě jeden stupeň, místo něhož však tvrdě narazí nohou na rovnou zem. Do chodby vedlo nespočetně dveří, ale já brzy našel ty, jež jsem hledal. První dveře byly vysoké a úzké a zavedly mě do ohromné místnosti zcela zaplněné knihami.

Ještě nikdy jsem neviděl tolik svazků pohromadě. Matně jsem si vzpomínal na dům, kde jsem byl asi otrokem a jehož majitel miloval knihy, ale jeho sbírka se určitě nemohla rovnat Vallynině knihovně. Stěny místnosti musely být asi pětkrát vyšší než já, ale jejich skutečná výška se ztrácela v šeru. Balkóny se zábradlím, k nimž vedly troje schody, umožňovaly přístup k nejvyšším policím. S knihami jsem tedy v říši démonů nepočítal.

Ve středu místnosti stály tři silné sloupy, obtočené břečťanem vytesaným z ledu, na nichž visely křišťálové lampy, jež vytvářely uzavřené jezírko jasu uprostřed moře stínů. V ozářeném trojúhelníku jsem zahlédl pět přepychově oblečených démonů, tři muže a dvě ženy, kteří odpočívali na bledých, rudě polstrovaných lehátkách. Šeptali si mezi sebou a upírali pohled mým směrem.

Vallyne stála před nimi v démonské podobě, jež se ve světle lamp jevila jako stříbrná záře. Když se ke mně otočila, nemohl jsem náhle popadnout dech. Na sobě měla háv ze safírově zeleného hedvábí, který měla kouzelně obtočený kolem dokonalé postavy a přichycený na rameni diamantovou sponou. Zelené oči se jí při pohledu na mě potěšeně rozšířily. Zarděl jsem se.

„Vyhnanče! Bála jsem se, že se snad neobjevíš. Mí hosté zoufale touží po zábavě.“

„Omlouvám se… nevěděl jsem… nebyl jsem připraven.“ Můj jazyk, jenž se na nádvoří pohyboval tak mrštně, nyní odmítal spolupracovat. „Neznal jsem cestu.“

„No, když už jsi tady, tak ze mě nesmíš udělat blázna. Slíbila jsem, že najdeš nějaký zajímavý příběh.“ Mávla rukou kolem. „Takže do toho.“ Stál jsem a hloupě na ni zíral, dokud netrpělivě nepotřásla rukama. „Knihu, Vyhnanče. Přečteš nám něco.“

Odtrhl jsem od ní oči a přistoupil k jedné ze stěn. Přejel jsem prstem po hřbetu knih, vyrobených ze všech možných barev kůže, látky a papíru. Některé byly staré a otrhané, jiné úplně nové. Zděšeně jsem si uvědomil, že nerozumím jazyku, v němž jsou napsány. Pohyboval jsem se dál podél knihovny a prohlížel jednu knihu po druhé. Marně jsem mžoural v příšeří a doufal, že mě šálí zrak a slova začnou dávat smysl, jen když se budu víc soustředit. Hledal jsem rychleji a rychleji. Obešel jsem roh. Ulevilo se mi, neboť písmo alespoň dostalo známý tvar, nadpisům jsem však stále ještě nerozuměl. Bylo zde zastoupeno mnoho jazyků, a to mi dodalo naději. O kousek dál jsem dorazil k prvnímu schodišti. Vystoupal jsem po něm a našel několik titulů v jazyce Frythů. Problém byl, že jsem frythsky neuměl. Vyšplhal jsem do třetího patra.

„Myslíš, že tam nahoře najdeš cestu ven z Kir’Vagonothu, Vyhnanče? Nebo snad chceš knihami, jež najdeš, naplnit novou knihovnu? Jeden svazek bude stačit.“

„Okamžik, madam. Rád bych našel něco zábavného.“ Snad jsem ji neurazil tvrzením, že některé ze svazků nepovažuji za zábavné. Pokud se mi však nepodaří brzy nějakou knihu najít, drzost bude nejmenším z mých provinění.

Támhle, kuvaiský rukopis. V kuvaištině jsem však znal jen pár slov, sotva tolik, abych pochopil obsah nejjednodušší z knih. Ale jestli měla v knihovně kuvaiská díla, určitě musela mít spisy i v některém z jazyků, jež jsem ovládal. Obešel jsem další roh a rozjařeně padl na kolena, neboť se mi podařilo objevit polici s tituly v aseolštině. Teď ještě najít něco zábavného.

Ptáci a zvířata Basranu. Basran. Při pohledu na jméno, jež mi znělo povědomě, jsem se potěšeně usmál. Byl jsem tak daleko od domova, že jsem začal pochybovat i o těch několika vzpomínkách, které mi ještě zůstaly. Ilustrace byly sice velmi pěkné, ale nebyla to zrovna kniha podle představ mé nové paní, a tak jsem pokračoval v hledání. Astronomické teorie, Kmenové jazyky a Obchodní stezky Khyb Rashe, to znělo poněkud suchopárně. Krásná a starobylá historie Luttů byla příliš dlouhá a napsaná v archaickém jazyce. Ale nakonec jsem našel malou knížečku, svázanou ve vínově rudé kůži, s názvem Loď štěstěny: Deset příběhů. Zdálo se, že jde o zážitky basranského dobrodruha. Pro jistotu jsem vytáhl ještě druhou knihu s názvem Mýty a legendy, kdyby se ukázalo, že první je příliš nudná, a rychle jsem se vydal zpět k čekajícím démonům.

„Snad se vám tyto knihy budou líbit, madam.“

Vallyne ulehla na šedý divan a ukázala na nízkou dřevěnou stoličku. „Pospěš si tedy.“

Opřel jsem si knihu o kolena, neboť mé neposlušné ruce by ji jinak nedokázaly udržet, a začal číst. „‚Vyslechni, ó čtenáři, úžasný příběh. Cestoval jsem daleko a viděl věci, jež by i můj otec považoval za nemožné…‘“

Není divu, že mě tato kniha zaujala. Možná bych takový příběh dokázal perem a hnědým inkoustem také napsat.

Sarakhan byl mladý basranský pasák ovcí, jehož unavil nudný život na okraji pouště, a tak se vydal hledat mytický velký oceán. Zpočátku jsem během čtení metodicky pátral v paměti. Viděl jsem někdy oceán? Plavil jsem se na lodi nebo šplhal v ráhnoví? Setkal jsem se s piráty nebo jedl ovoce ze stromů s fialovými listy, které měly divná jména? Zamiloval jsem se někdy… oženil? Ach, bohové, proč si nedokážu vzpomenout na tak důležité věci? Ale po chvíli jsem vzhlédl, abych zjistil, jak se mému publiku příběh líbí, a střetl se s velkýma zelenýma očima, podbarvenýma démonskou modří a plnýma zářícího úžasu. V tu chvíli se mi všechno ostatní vypařilo z mysli. „…opět… vypluli…“ Zradil mě hlas a já cítil, jak se mi do tváří nahrnula krev. Přinutil jsem se vrátit zpět k příběhu. Opatrně, Strážce. Nacházíš se v nebezpečí, o jakém se ti nikdy ani nezdálo. Přečetl jsem dalších deset stran až k místu, kde Sarakhan vystoupil na pobřeží a dosáhl tak konce první cesty.

Když jsem skončil, Vallyne na mě zmateně pohlédla. „Jen pokračuj. V knize je toho přece víc, ne? To nemůže být všechno.“

„Ano, madam. Rád budu pokračovat, ale čas od času se musím svlažit trochou vody nebo vína.“ Zdálo se mi poněkud neslušné zmiňovat se o takové věci, ale měl jsem naprosto vyprahlé hrdlo – a to nejen ze čtení.

„Ano, ano. Až budeš potřebovat, řekni si. Ale teď pokračuj.“ Ostatní posluchači pokývali souhlasně hlavami, ale já měl oči jen pro svoji paní.

Bez přestávky jsem přečetl další dva Sarakhanovy příběhy. Zelené oči mě nutily pokračovat, dokud mě nezachvátil kašel. A i pak jsem se snažil vymáčknout ze sebe slova, abych ji potěšil a udržel plamen úžasu v jejích očích. Právě ve chvíli, kdy bych byl nucen přestat, se vedle mě objevil Raddoman s pohárem vína. Aniž bych odtrhl oči od stránky, rychle jsem vypil hořkosladký nápoj a pokračoval. Někde kolem sté stránky jsem však zjistil, že další list je prázdný. Vyděšeně jsem prolistoval zbytek knihy. Všechny stránky byly prázdné. Idiote. Proč ses nepodíval? Sotva jsem však obvinění v duchu pronesl, uvědomil jsem si, jak je hloupé. Jak jsem mohl něco takového tušit?

„Proč jsi přestal? Dali jsme ti víno.“ Vallyne se posadila na divanu a při pohledu na její zamračenu tvář se mi stáhly vnitřnosti.

„Má paní, ta kniha.“ Přistoupil jsem k ní a ukázal jí prázdné stránky. „Zdá se, že není úplná. Nevěděl jsem.“

Popadla knihu, prolistovala ji a pak jí mrštila takovou silou, až odletěla po šedých dlaždicích. „Příště se dobře podívej, co vybíráš.“

„Samozřejmě, má paní. Jen jsem…“

„Znáš zbytek příběhu? Čteš ho s takovou lehkostí. Možná jsi ho už někde slyšel.“

„Omlouvám se, neznám ho. Nikdy dřív jsem ho neslyšel. Mohl bych přečíst něco jiného…“

Hosté se začali zvedat z lehátek a zahalovat do hávů, jako by se právě probudili. Vallyne se ke mně otočila zády, aby se jim mohla věnovat. Těžká zima, jež v komnatě panovala, na mě dolehla jako plášť. Začal jsem se chvět. Prázdnota mysli, srdce i žaludku mě před ní nedokázala ochránit. Bylo mi snad po celou dobu, co jsem četl, teplo jen proto, že mi věnovala pozornost?

Seděl jsem a čekal na ni. Zatímco se loučila s posledním z hostů, sotva se mi dařilo potlačit netrpělivost. Když se vrátila zpět do jezírka světla, vyskočil jsem ze stoličky. „Mám jinou knihu. Možná bych mohl číst jen vám.“

Naklonila hlavu na stranu a zahleděla se na mě. Pak se usmála. Páteří mi proletěl blesk a uklidnil mé chvění. „Pro tuto chvíli to stačí. Čteš však velmi dobře. Někdy si to zopakujeme. Vrať se do svého pokoje. Jestli chceš, můžeš si odpočinout.“

„Možná bychom si mohli chvíli popovídat. Přišel jsem, abych se něco dozvěděl.“ Nelíbil se mi zoufalý tón mého hlasu. Co se to se mnou dělo?

„Bohužel to nejde. Čekám návštěvu. Raději bys tady neměl být, až přijde. Snad později.“

Nevěděl jsem, jak bych ji přesvědčil. Snad kdybych padl na kolena a žadonil. Ještě jsem však neklesl tak hluboko, i když jsem o této možnosti vážně uvažoval. Místo toho jsem se uklonil, vzdálil se a nabádal, abych si nezapomněl zchladit hlavu studenou vodou a uhasit šílený oheň, jenž ve mně zapálila. Cítil jsem se, jako by mi bylo zase patnáct. Choval jsem se divně, nedokázal jsem skrýt své pocity ani kontrolovat nejzákladnější pudy. Byla démon. Jak jsem mohl na něco takového vůbec pomyslet?

Vrátil jsem se zpět do ložnice, což nebyl zrovna jednoduchý úkol, neboť i když jsem se rozhodl jít cestou, kterou jsem se do knihovny dostal, zjistil jsem, že se rozmístění komnat změnilo. Ale zdálo se, jako bych na každé křižovatce chodeb věděl, kterým směrem se dát, a i když jsem ze zvědavosti nahlédl do mnoha místností, byl jsem si jistý, že nejsou mým cílem. Zaujalo mě však jen velmi málo věcí. Později jsem v ložnici vytáhl ze stříbrné skříňky pero a papír a napsal: Démoni sbírají smetí. Většina věcí je rozbitá nebo neúplná.

Stejně jako já, dodal jsem v duchu a schoval psací potřeby. Pak jsem si svlékl krásné šaty a vlezl do postele. Nedokázal jsem si vzpomenout na nic úžasnějšího, než bylo teplo pestrých vrstev koberců, látek a polštářů. Kdybych teď a tady ve spánku zemřel, byl bych šťastný. Ale místo toho se mi zdálo o Vrbovém Jackovi, a když jsem se o několik hodin později probudil, měl jsem sucho v ústech a chvěly se mi ruce.

Posadil jsem se a opřel se čelem o kolena. Zakryl jsem si hlavu pažemi a přinutil se zklidnit dech a bušení srdce. Pomalu jsem si začal uvědomovat, kde jsem.

„Zkusil ses s ní milovat?“

Trhnul jsem sebou, narazil zády do zdi a shodil tak z hromady mís a košíků nějakou kovovou věc, jež se s velkým rámusem zřítila na podlahu.

„Nemůžeš, víš? Nejde to, dokud jí neřekneš své jméno.“

„Merryte!“

Kapitola 25

„Jak se ti daří?“ zeptal se Ezzarijec a přitáhl psací stůl blíž k mé posteli. „Přinesl jsem ti něco k jídlu. Z tvého pohledu to asi bude snídaně.“ Na stole stála karafa s vínem a košík se švestkami, hrozny, jablky, tvrdým salámem a chlebem. Uřezal kus salámu, hodil mi ho, pak se obsloužil sám.

Bylo úžasné sledovat, jak zručně pracuje, navzdory svému zmrzačení. Na levé ruce mu chyběl malík a prsteník, na pravé prostředník. Snažil jsem se nezírat na něj, i když jsem si pod dekou automaticky přepočítal prsty.

„Posledních pár týdnů jsem se snažil o tobě něco dozvědět, ale Vallyne se se svými zvrácenými plány nesvěřuje jen tak někomu. Zvláště pokud jimi chce rozčílit Denase. Vynaložil tolik námahy, aby se k tobě tajně dostal, a ona tě teď všem ukazuje. Denas vypadá jako blázen.“

„Daří se mi dobře,“ řekl jsem. „Jsem na tom mnohem líp než dřív. Děkuji. Nenacházím slov, kterými bych dokázal vyjádřit svoji vděčnost.“

Když jsem si konečně mohl Merryta dobře prohlédnout, uvědomil jsem si, že je to ohromný muž. Na sobě měl krátké kožené kalhoty a vestu, hnědé punčochy a rezavou košili, jež sotva dokázala obejmout jeho svaly. Dlouhé, šedé vlasy měl staženy pevně dozadu, což dělalo jeho širokou, hranatou tvář ještě větší. V žádném případě se o něm však nedalo říct, že by byl tlustý. Pravděpodobně se udržoval v kondici cvičením, které se naučil během výcviku Strážce. Spolkl velký kus salámu a nalil víno do dvou stříbrných šálků. „Nepochybuji, že bys udělal totéž. Je velmi příjemné opět spatřit lidskou tvář, jednoho z mých bratrů.“ Zhluboka se napil, pak mi postavil druhý šálek na dosah. „Tady dole už dlouho žádný Strážce nebyl. Nikdo z nich už není naživu. Kéž bych ti mohl slíbit, že tvůj život bude lehký. Ale s Nevaii a jejich nekonečným pletichařením jeden nikdy neví. Až tohle skončí, možná mi ani nepoděkuješ.“

„Za to, že jsi mě dostal z hlubin, budou i děti mých dětí ctít tvé jméno,“ řekl jsem a pozvedl šálek na pozdrav. Ezzarijcovy oči spočinuly na mé chvějící se ruce. Zachránil mi život i poslední zbytky rozumu.

Zvedl šálek a opět se zhluboka napil. Zdálo se, že nic nedělá v malém. „Už jsi připraven říct mi, proč jsi sem přišel beze zbraní? A ten příběh o Nevaiovi a varování…“

Ezzarijec mezi démony. Trosky mé mysli ještě zcela nepohřbily mé instinkty. I kdybych si dokázal vzpomenout na polovinu věcí, jež bych potřeboval vědět, nebyl jsem si jistý, jestli bych měl nebo chtěl něco prozradit. „Je mi to líto. Všechno je tak zmatené…“

Merryt zvedl ruku. „Na tom nezáleží, chlapče. Nebudu na tebe tlačit. Chápu, že se Strážce jen nerad svěří někomu, kdo uzavřel s rai-kirah dočasný mír.“ Opřel se o těžkou skříň za sebou a vhodil si do úst zrnko hroznového vína. „Ale jednoho dne… Hodně jsem toho o tobě slyšel. Křídla. Naghidd. Tolik bitev. Jsem strašně zvědavý a rád bych věřil, že mi jednoho dne budeš natolik důvěřovat, abys mi všechno řekl.“

„Děkuji za snídani. Raddomanovi se zrovna nelíbí, že mě musí krmit.“ Okusil jsem salám a víno a uvědomil si, jak hladový vlastně jsem. Jídlo nebylo tak dobré, jak vypadalo, ale od chvíle, kdy jsem naposledy jedl, uplynuly už celé hodiny, a tak jsem všechno bez váhání zhltal. Když jsem utišil hlad, bylo pro mě snadnější věnovat pozornost ostatním věcem. Především jsem si uvědomil, že se cítím provinile, protože skrývám svá tajemství před Ezzarijcem, který mi prokázal tolik dobrého. „Chci ti věřit. Samozřejmě že chci. Ale v tuto chvíli nevěřím ani sám sobě a sotva si dokážu vzpomenout na vlastní matku. Potřebuji trochu času. Možná kdybys mi řekl něco o sobě… o tomhle místě.“ Nedokázal jsem ani spočítat otázky, jež se mi po každém setkání s Merrytem vyrojily v hlavě. Zdálo se, že toho o mně ví tolik, co já sám. Možná i víc.

„Odpovím na každou otázku. Nemám co ztratit, ale mohu získat přítele a spojence. Jen se tady nemohu zdržet moc dlouho. Zkřížit tvé paní cestu se nevyplácí. Když se rozčílí, změní podobu a mohu tě ujistit, že ani během bojů s démony jsi nic podobného neviděl. Proto mě tolik nenávidí. Vím totiž, kým doopravdy je.“ Opřel si boty o polštář. „Ne, děláš správně, že na tomhle místě nikomu nevěříš. Nikdy nikomu nevěř. Trvalo mi velmi dlouho, než jsem se tuto lekci naučil.“

Čišela z něj jistota a sebevědomí muže, který věří ve vlastní síly. „Když mě zajali, bylo mi čtyřicet tři,“ řekl. „Byl jsem v nejlepším věku. Bojoval jsem už sedmnáct let a neprohrál ani jednu bitvu. Má Aife, která byla zároveň mojí ženou, onemocněla, ale brzy se opět uzdravila. Alespoň jsme si to mysleli. Měla to být snadná bitva. Šlo o mladou dívku, kterou teprve nedávno posedl démon. Do té doby byla nevinná. Cítili jsme se provinile, protože ostatní za nás museli dělat naši práci. Odmítl jsem vzít si za partnerku jinou Aife… byl jsem takový hlupák. No, vlastně toho není moc, co bych ti mohl říct. Byla to těžká bitva, která trvala velmi dlouho, a má žena nedokázala udržet krajinu stabilní. Neustále se kolem mě měnila. Už jsem démona skoro měl, když se celé místo začalo kolem mě rozpadat a já cítil, že se portál zavírá. Moje žena byla příliš slabá a neudržela ho otevřený. Myslím, že zemřela.“

„To je mi líto.“

Potřásl hlavou a zkroutil ústa do rezignované grimasy. „Není třeba. Je to už strašně dávno.“ Otáčel stříbrný šálek s vínem pořád dokola a dokola, až se v měkkém světle šedého kamene zablýsknul. „Měl jsem štěstí, pokud se to tak dá nazvat, že jsem padl do rukou Rudaiovi. Rudaiské společenství loví jen zřídka. Dalo by se říct, že jsou docela civilizovaní, zatímco… no, ta nejhorší zvířata jsi poznal sám a ostatní nejsou o moc lepší. Strážci, které zajmou Gastaiové, nemají šanci změnit svůj osud. Jsou postaveni před shromáždění Rudaiů, vyslechnuti, vyšetřeni a posláni zpět k těm, kdo je chytili. Takto jsou Gastaiové placeni za lov.“

„Takže ostatní…“ Všichni Strážci, kteří zmizeli a nikdy se nevrátili. Ztraceni… zajati. Nikdy jsme se nedozvěděli, co se s nimi stalo. Tolik lidí je oplakávalo a modlilo se za ně. Strážci si pokaždé, když prošli portálem, dávali pozor, jestli některého z nich nezahlédnou, ale nikdy jsme nenašli ani stopu.

„Všichni jsou mrtví. Pár jich chvíli žilo v zajetí, někteří se dokonce mohli nějaký čas volně pohybovat, než se nějakému ďáblovi znelíbili. Ale už je to mnoho let, co poslední z nich zemřel. Já měl štěstí. Démon, který mě chytil, mi prozradil tajemství, jak přežít.“

Na jazyk se mi najednou draly stovky otázek. „Povíš mi ho taky?“ Napřed jsem se musel postarat o to nejdůležitější. Pokud jsem chtěl dosáhnout svého cíle, musel jsem přežít.

„Ta ďáblice mě držela nějakou dobu v zajetí a dovolila Gastaiům, aby si se mnou dělali, co chtěli. Sám nejlépe víš, že to není zrovna příjemný zážitek. Ale nakonec se mě zeptala, jestli bych raději žil, nebo zemřel. Odpověděl jsem jí, že nechci žít jako démon. A ona mi prozradila tu nejpřekvapivější věc.“ Naklonil se blíž, pozvedl husté obočí, pak doširoka otevřel své černé oči a ukázal na ně. „Jsme pro ně neuvěřitelně vzácnou trofejí a každý rai-kirah by udělal skoro cokoli, aby jednoho z nás získal. Ale nevstoupí do nás násilím. Ve vnějším světě není Strážce jako ostatní lidé. Máme schopnosti a ochranu, které jim nedovolí nás ovládnout. Pokud do nás démon vstoupí násilím a my se mu nepřestaneme bránit, pak se v nás nemůže udržet. Pak může přijít jiný ďábel, bojovat s tím prvním ve snaze vyhnat jej a získat nás pro sebe. Takový boj dokáže napáchat velké škody, a to nejen na nich, ale hlavně na Strážci, o něhož bojují. Poté, co Strážce několikrát změní majitele, už za moc nestojí a oni to slíznou od ostatních démonů, protože zbytečně zničili člověka. Za ty roky jsem viděl už několik Strážců, jimž se něco takového stalo.“ Chmurně potřásl hlavou a začal prohrabávat košík ve snaze najít víc salámu.

„Vstupují… bojují jeden s druhým v lidské duši… jako to děláme my?“

„Hm. Tak nějak. Není to zrovna pěkná věc. Takže když nás nemůžou zmlátit ani vyděsit natolik, abychom jim sloužili, snaží se nás přinutit přijmout je dobrovolně. Chtějí nás přesvědčit, že nemáme na vybranou, že budeme šťastnější a mocnější nebo že se tímto způsobem dostaneme domů. Jak už jsem říkal, měl jsem štěstí. Magyalla mi tohle všechno prozradila a teď z toho můžeš mít užitek i ty. Protože když se na tomto místě spojí člověk dobrovolně s démonem… no, je to něco úplně jiného. Už po několika hodinách je obtížné, dokonce nemožné ty dva opět rozdělit. Je to horší než jakýkoli případ posedlosti, s nímž jsme se v lidském světě setkali. Ale oni strašně moc chtějí, abychom se s nimi spojili.“ Třemi prsty mnul buclatý, fialový povrch švestky. „Slíbili mi moc, jakou si ani nedokážeš představit.“

„Ale tys to neudělal. Ani s Magyallou?“ zeptal jsem se hlasem dítěte, jež trvá na tom, že se v nočních stínech neschovávají strašidla. Démoni znali jeho jméno. A proč by mu démon, který ho zajal, tohle všechno vykládal, kdyby neprojevil ochotu spojit se s ním? Ta část nedávala smysl. Ale v tu chvíli nedával smysl velký kus světa, takže jsem to nechal být a poslouchal dál.

„Netvrdím, že jsem o tom neuvažoval. Zkus tady zůstat tolik let jako já a uvidíme, jak se budeš tvářit. Viděl jsem, jak se pár z nás pokusilo o spojení vyjednávat. Všichni rai-kirah začali neuvěřitelně žárlit a ti ubozí bastardi stejně skončili mrtví. Ale já nikdy neměl odvahu udělat to. Kdo by si ponechal nadvládu? Démon, nebo člověk?“ Jedním pohybem si strčil švestku do úst, vyplivl pecku na podlahu a utřel si ústa hřbetem ruky. Pak se teatrálně zachvěl. „I po tak dlouhé době se mi jen při tom pomyšlení dělá zle. Nikdo kromě mě není pánem mého osudu! Ale ať už je důvod jakýkoli, k ničemu nás nenutí. Jen musíš být velmi opatrný. Všichni démoni jsou zrádní. Denas a Vallyne jsou nejmocnější a nejnebezpečnější z Nevaiů. A neustále spolu bojují, čímž dělají všechno ještě horší.“

„A co ten další démon, který byl s nimi? Ten s vousem? Je taky takový?“

„Vyx? Ne, je to blázen. Pohybuje se kolem a předstírá, že je důležitý, ale provádí jenom hlouposti. Slyšel jsem, že to byl on, kdo rozkmotřil Denase s Vallyne. Ale nedokáže dokončit hru ulyatu, aniž by zapomněl, co vlastně dělá. Ne. Vyx je nula. Tomuhle místu vládne Denas a nechtěj mu zkřížit cestu. Prý chce ovládnout všechny démony a je ochoten pro to udělat cokoli. Ale u něj člověk aspoň dokáže předvídat, co udělá. Ta čarodějnice Vallyne je mnohem nebezpečnější. Je jako pavouk; neustále splétá síť intrik a doufá, že se do ní někdo chytí.“

Ukázal na své oči. „Tady, podívej se. Nebudu to považovat za neslušné. Jsme velmi daleko od Ezzarie a ty bys jednoho dne mohl potřebovat přítele.“

Protože mi to dovolil, prozkoumal jsem ho všemi smysly, které se mi podařilo zmobilizovat, a skutečně nenašel ani stopu po démonovi. Ale nepříjemného pocitu mě to stejně nezbavilo. „Nechápu, proč nás tolik chtějí,“ řekl jsem. „Tady je přece nemůžeme nijak ohrozit. Ne beze zbraní. A nejsme ani v postavení, kdy bychom mohli napáchat tolik zla, abychom je nasytili. Proč to prostě neskoncují a nezabijí nás?“

Merryt pozvedl šálek s vínem. „Ano, trvalo mi dlouho, než se mi podařilo rozluštit tuhle hádanku. Dělají to proto, že my, když ochutnáme tuhle bledou, nepodařenou kopii vína, víme, že jde o bledou, nepodařenou kopii vína. Oni ne. Těla, která pro sebe vytváří, jim tvrdí, že tenhle salám chutná dokonale, ale oni ví, že to není pravda. Přivádí je k šílenství, že dokážeme ochutnat a vycítit pravdu, kdežto oni ne. Proto posílají Gastaie na lov. Mají pro ně najít skutečný život a pocity a přinést je zpátky, aby se jimi mohli nasytit.“

Skutečný život a pocity. Nikdy jsem o tom takhle nepřemýšlel. „Takže nehledají jenom zlo.“

„Ne, nehledají jen zlo. V tomhle jsme se mýlili. Jdou po všem, co jim fyzické smysly mohou zprostředkovat. Jde jim o samotný lidský život.“

„Jak?“ zeptal jsem se. „Jak toho mohou dosáhnout?“ Cítil jsem, že mám na dosah objev nesmírné ceny, jen kdybych jej dokázal rozeznat, až ho najdu. Přišel jsem, abych se něco dozvěděl. To jsem si aspoň pořád dokola opakoval. Ale co? Na jaké otázky jsem se snažil najít odpověď? Toužil jsem Merrytem zatřást, přinutit jej pronést něco, co by mi dovolilo vzpomenout si. Všechno, co jim fyzické smysly mohou zprostředkovat…

Merryt si povzdychl a dopil víno v šálku. „Jednoho dne ti ukážu, jak to dělají. Ale není nutné, abych toho do tebe nacpal tolik najednou. Dozvíš se všechno, a ještě spoustu dalších věcí. Pokud se rozhodneš žít, brzy zjistíš, že tady nemáš nic jiného na práci. Raději si však nedělej příliš velké naděje, protože nikdy nevíš, jestli ti vůbec umožní vybrat si mezi životem a smrtí. Nedovolil jsem jim vyděsit mě natolik, abych udělal něco pošetilého. Využil jsem svých schopností a přežil. Pracuji pro shromáždění Rudaiů, jejich představu soudu, i když rozsudky, které vynáší, mají se spravedlností společného asi tolik, co rozsudky císaře Derzhi. A když se jim to hodí, využívají mých služeb i Nevaiové. Dalo by se říct, že jde o zvláštní případy, kdy mohou využít mých schopností. Není to špatný život. Je zajímavý, protože se pořád něco děje. Ale musím říct, že je velmi příjemné dostat šanci popovídat si s člověkem.“ Zeširoka se na mě usmál a dolil nám šálky. „Neopiješ se. Ani v tomto ohledu se jim víno nepovedlo. Ale je zábavné předstírat, že ano.“

Zhluboka se napil. Ale než jsem se k němu připojil, položil jsem mu otázku, jež zaměstnávala moji mysl od chvíle, co se svým příběhem začal. „Jak dlouho už jsi tady, Merryte?“

Statný muž zaklonil hlavu a opřel si ji o stěnu, pak zavřel oči. „Podle mého odhadu, který není zrovna přesný, bych řekl, že něco kolem tři sta sedmdesáti let.“

*

Problémem byla samozřejmě těla. Podivné, křehké schránky, jež jsme s sebou nosili, byly tak náchylné k bolesti. V říši démonů naše těla nestárla ani neonemocněla, ale zároveň nám také znemožňovala útěk. Prošli jsme portálem Aife, fyzickým spojením, které vytvořila mezi touto úrovní existence a světem, jejž jsme znali. Merryt tvrdil, že jediná cesta ven vede opět jen portálem Aife… tedy pokud by se nám podařilo nějaký najít, což se mu za celých tři sta sedmdesát let nepovedlo. O přerušeném snu jsem se mu nezmínil. Z let, kdy jsem byl otrokem, jsem si pamatoval dost na to, abych věděl, jak zničující je doufat v útěk. A abych byl upřímný… žil s démony tak dlouho… udělal toho sice pro mě hodně, ale jak bych se mu mohl svěřit třeba i jen s takovou maličkostí, jakou byl sen? Byl jsem sice zmatený, přesto jsem však věděl, že to není nejlepší nápad.

„Na druhé straně mohou rai-kirah většinou cestovat, kam se jim zlíbí,“ řekl Merryt „Potřeboval bys opravdu mocné kouzlo, abys jim v tom zabránil. Cestují pustinou, kde jim stačí nalézt nějakou prasklinu nebo otvor, jímž vstoupí do lidské duše. Pohybují se mezi světy stejně snadno, jako když peskarský lord mění postele milenek.“

A to ho přivedlo zpět k otázce milování. Toto téma mi bylo velmi nepříjemné, což jej velice pobavilo. Většina Ezzarijců se o soukromých věcech baví nerada a skutečnost, že mé dětinské poblouznění bylo tak očividné, mě uváděla ještě víc do rozpaků. „Dokážeš to vydržet hodně dlouho. Ale nakonec dojdeš k přesvědčení, že už se nikdy nevrátíš zpátky a nevezmeš do náruče lidskou ženu. Budeš tady ležet ve tmě a uvědomíš si, že to není zas až tak špatná věc. Ale těla, která si pro sebe vytváří, nedokáží správně cítit. Musí se dostat do tebe, aby cítili. Proto potřebují tvé jméno a udělají cokoli, aby je získali.“

Nezeptal jsem se, jestli to bylo důvodem, proč své jméno prozradil. Nebylo důležité, proč to udělal, nýbrž že to udělal. Měl jsem jen jeho slovo na to, že démoni nevyužijí mé jméno, aby mi vstoupili do duše. A milování… raději jsem o takových věcech nepřemýšlel.

Merryt slíbil, že se brzy vrátí. Prý by mě rád provedl kolem, až mě Vallyne přestane tak pečlivě hlídat. Představoval jedinou přátelskou tvář na tomto ponurém místě. Těšil jsem se, až se s ním opět setkám. Když odešel, vytáhl jsem papír a psací potřeby. Rozhodl jsem se považovat je za pojistku pro případ, že bych přišel úplně o rozum. Den 2. Jak dlouhá je věčnost? Po této šťastné myšlence jsem papír opět uschoval.

*

Krátce poté, co Merryt odešel, se ve dveřích ložnice objevil sluha Raddoman, jenž mnou tolik opovrhoval. Přinesl mi vodu a malou misku bílé kaše, která páchla po cibuli. Když zahlédl zbytky jídla, které mi přinesl Merryt, zachrochtal a vzal na sebe prasečí podobu. „Vypadá to, že se o sebe umíš postarat sám,“ řekl. „Takže mě nepotřebuješ.“

„Vůbec ne,“ odvětil jsem a uctivě se uklonil, pak jsem vzal pozlacenou nádobu a malou, prasklou misku a postavil je na stůl. „Je pravděpodobné, že se můj návštěvník už neukáže, a kromě toho mi nepřinesl vodu. Vážím si možnosti umýt se. Jsem vám vděčný za pomoc.“

„Neudělal jsem to pro tebe.“ A vypadá to, že ani proto, abych mu poradil, jak se umýt. Raději jsem se snažil v jeho blízkosti nedýchat.

„To znamená, že mám ještě víc důvodů být vám vděčný. Není lehké pomáhat někomu, koho nenávidíte.“

„Nechápu, proč se s tebou paní zahazuje. Vím, co jsi. Jsi pandye gash, jeden ze skrytých yladů. Ukradli jste nám Kir’Navarrin. Jsi jen vraždící yddrass. Zabíjel jsi nás, nenáviděl nás, ničil naše lovce a posílal je zpátky. Proč jsi přišel?“

Nevěděl jsem co říct. „Sám tomu nerozumím,“ odvětil jsem. A to bylo jen velmi mírně řečeno. „Přišel jsem, abych se něco dozvěděl.“

Raddoman se očividně o moji touhu po vědomostech nezajímal. V tuto chvíli byl už venku ze dveří a v polovině cesty pryč chodbou. Vystrčil jsem hlavu z místnosti a zavolal za ním: „Můžete mi říct, co smím dělat, a co ne? Musím zůstat v tomhle pokoji? Nikdo mi nevysvětlil, co se očekává od… hosta. Nerad bych překročil pohostinnost naší paní.“

„Kdybych tady rozhodoval já, poslal bych tě zpátky do hlubin,“ řekl. Zastavil se jen na tak dlouho, aby se na mě zamračil. Jeho modré oči se v temnotě zablýskly jako dva plamínky svíček. „Nebo bych tě venku pověsil a nechal zmrznout.“

Uctivě jsem přikývl a doufal, že se dostane k něčemu užitečnému.

„Ale paní říkala, že můžeš používat svoji komnatu a věci v ní a pohybovat se po jejím křídle zámku. Nesmíš však vstoupit do její ložnice ani do komnat lorda Denase. Jestli neposlechneš, budeš potrestán.“

„Tak kde…?“

Ale Raddoman už mezitím zmizel a zanechal po sobě jen zápach. Bylo jasné, že se od něj už nic nedozvím.

Posadil jsem se na postel v šerém pokoji a zabalil se do přikrývek, abych se zahřál. Jedl jsem hrozny a snažil se vzpomenout, proč jsem přišel do Kir’Vagonothu. Tvrdil jsem, že se chci něco dozvědět. Nalézt pravdu. Najít útočiště, protože jsem už nehovořil za Strážce a Aife. Protože mě podivný démon Vyx navštívil ve snu a varoval mě před… něčím… nebo mě možná vylákal do říše démonů, aby zničil posledního zkušeného Strážce. Tato slova jsem si uchovával v paměti po celou dobu, co jsem trpěl v rukou Gastaiů, ale nyní jsem už nechápal jejich smysl. Všichni toužili dozvědět se má tajemství, ale mým tajemstvím bylo, že jsem si nic nepamatoval.

Rozčilen vlastní neznalostí jsem si slíbil, že než uplyne hodina, otevřu alespoň jedny dveře, jež povedou k mé minulosti. Byl jsem otrokem svého strachu a bylo načase vymanit se z jeho nadvlády. Aife. Kdo je má Aife? Alespoň na ni bych si měl být schopen vzpomenout. Moje partnerka. Žena, která pro mě čaruje a posílá mě mocným kouzlem do bitev, má o mě starost a přeje mi hodně štěstí. Poslala mě na tuhle misi? Čeká na mě za hranicemi snů? Pokoušel jsem si představit osobu na opačném konci snu. Byl jsem zmatený. Více tváří. Žal… odcizení… nedůvěra… nelibost. Nedávalo to smysl. Každé pomyšlení na Aife pro mě bylo dýkou v hrudi. Pronásledovala mě ozvěna vlastních slov: Už nehovořím za Aife. Přišel jsem vyhledat útočiště. Dostal jsem hrozný strach, že jsem se uchýlil do Kir’Vagonothu, protože jsem neměl kam jít.

Hlava mi námahou málem vybuchla. Přitlačil jsem si dlaně na oči. Kéž bych dokázal ze své zmatené mysli vymáčknout nějakou rozumnou myšlenku. Byl jsem tak pohlcen temnotou, že jsem ani nezaslechl návštěvnici, jež vstoupila do mého pokoje. Všiml jsem si jí až ve chvíli, kdy mi položila ledovou ruku na rozpálenou hlavu.

„Jakou bitvu to bojuješ, můj Vyhnanče?“ Něžnými prsty mi odstranila ruce z očí a pohlazením mi otevřela víčka. Její tvář byla tak blízko… průzračná slonovina s nádechem růžové. Její lidský vzhled nebyl tak dokonalý jako světlem vykreslená démonská tvář, ale při pohledu na lehké zabarvení její tváře jsem okamžitě zapomněl všechno, na co jsem si do této chvíle dokázal vzpomenout.

„Nevím,“ přiznal jsem a zvedl jeden chvějící se prst, abych se dotkl jejích rtů. Toužil jsem to udělat už od chvíle, kdy jsem ji poprvé spatřil. Dovolila mi toto gesto a neprotestovala, ani když jsem ji druhou rukou pohladil po krku. I kdybych byl při smyslech, v tuto chvíli by mě opustily. Pocítil jsem sám nad sebou údiv… dovolit si něco tak intimního k ženě, již jsem sotva znal… démonské ženě. „Nemůžu si vzpomenout.“

„Tak to nezkoušej,“ řekla. „Soustřeď se jen na přítomnost. A v tuto chvíli chci, aby ses se mnou prošel v zahradě.“

„Jak si přejete, má paní.“ Ve srovnání se sladkou hudbou jejího hlasu zazněla má odpověď hrubě.

Vzala mě za ruku, pomohla mi vstát a podala mi černý vlněný plášť, který mi vzali, když mě zanechali se psy. Pak jsem spatřil záblesk kouzla a náhle jsme s Vallyne, zahalenou do bílé kožešiny, stáli na okraji zmrzlé zahrady. „Není to báječné?“ řekla, zatímco mě vedla bíle vysypanou cestičkou mezi dvěma košatými duby, obsypanými ledovým listím.

„Úžasné,“ odvětil jsem. „Nikdy jsem si něco takového nedokázal ani představit.“ I když bylo nebe zahalené černými, šedými a tmavě modrými mračny a silný vítr nám málem rval šaty z těla, krása zahrady zářila vlastním světlem a zůstávala nedotčena bouří.

„Tvůrci pracovali na této zahradě velmi dlouho,“ pravila. „Nemá smysl čekat celou věčnost na okamžik, kdy se budeme moct vrátit zpátky. Musíme udělat to nejlepší z mála, které nám zůstalo. Podívej, tady je gamarand.“ Zatáhla mě ke stromu se dvěma žlutými kmeny, jež se obtáčely jeden kolem druhého v nekonečném objetí. Klenuté větve byly obsypané kulatými růžovými květy, uhnízděnými v kalíšcích bledě zeleného listí. Představil jsem si skutečnou nádheru stromu, jeho živé barvy, které se stále ještě třpytily v mé paměti. I když jsem si byl jistý, že v zemi, kde jsem se narodil, žádný takový strom nerostl, jeho tvar a barvy mi byly tak povědomé, že jsem od něj nedokázal odtrhnout oči, dokud mě Vallyne nezatahala netrpělivě za ruku.

„Tak pojď! Je tady toho k vidění mnohem víc. Řekla jsem jim, že chci, aby všechno vypadalo jako v Kir’Navarrinu. A když zapomenou, vytvořím pro ně iluzi, kterou jim všechno připomenu. Udělala jsem to tak i se psy a pak jsem se jich nemohla vzdát, i když se rostliny povedly mnohem víc.“

„Co je Kir’Navarrin?“ Raddoman se o tom místě také zmínil.

„Jak je možné, že to nevíš? Jsi z Kir’Zarry, pandye gash.“ Ve zmateném úžasu nakrčila obočí. „Jak může zloděj zapomenout na věc, kterou ukradl?“

„Zapomněl jsem toho sice hodně, ale tohle… nemyslím, že bych o tom místě někdy slyšel.“

„Kir’Navarrin je země, v níž jsme žili, než nás pandye gash vyhnali.“

Pandye gash, skrytí válečníci, jméno, jež dali démoni Ezzarijcům. Takže Kir’Navarrin musí být jejich jméno pro zemi, kterou vykouzlila Aife, pomyslel jsem si, pro lidské duše, jež jsme jim odmítli přenechat. „Prosím, povězte mi víc, má paní. Chci pochopit.“

„Teď ne. Napřed ti chci něco ukázat. Tady, vidíš?“ Přivedla mě k sousoší psů, dovádějících na mýtině, pokryté ledovým kvítím. Poznal jsem v nich obraz svých společníků. Měla pravdu. Tato do ledu vytesaná zvířata byla dokonalá v každém detailu, kdežto iluze na nádvoří nebyly. Ale ani iluze, ani sochy nebyly živé.

Táhla mě dál stezkou, skrz loubí z propletených stonků vína, obsypaných ledovými hrozny, přes světlounce zelené trávníky, jež hraničily se záhony jemně zabarvených květů. Stáli jsme na křehkém mostě a hleděli na nehybný rybníček pod námi, na němž byly navěky zachyceny labutě s roztaženými křídly, přistávající na klidné hladině. Shluky bříz s bílou kůrou, jejichž světle žlutá podzimní barva se mísila s jemnými odstíny rudé a zlaté, měly větve ohnuté ve vánku, jejž necítily. Nekonečná rozmanitost stromů, mechů a kamenitých jezírek. A všechny byly vytesány z ledu, tiché a nehybné pod žalostnou klenbou nebes. Vallyne se naklonila přes bronzové zábradlí, aby ukázala na statný dub, tak mohutný, že by si v jeho kmeni mohla vydlabat dům celá frythská rodina. Ale já si přitáhl plášť blíže k tělu a zachvěl se.

„Co tě trápí, Vyhnanče? Myslela jsem, že se ti má zahrada líbí.“

„Má jedinou chybu, má paní. Je tak nehybná a studená.“

„Takový je už náš život.“ Jemně položila ledovou ruku na moji zjizvenou tvář a zahleděla se mi zelenýma očima až do duše. „Neměním se ani já.“

„Ale u vás… se to nedá považovat za chybu,“ odvětil jsem, pak jsem se sklonil a políbil ji. Měla ledové rty. Nepohnula se, a když jsem se odtáhl, bezvýrazně se na mě zahleděla. Pak mě vzala za ruku a zavedla mě na další stezku.

Prošli jsme celou zahradu. Vallyne se ani slůvkem nezmínila o tom, co jsem udělal, ale já na to samozřejmě nemohl přestat myslet. Obdivoval jsem stromy a květiny, fontány a lidské postavy a uvnitř duše mi planul takový žár, až jsem se obával, že studem, strachem, zlostí a žalem rozpustím ledové sochy. Stud, strach a zlost se daly snadno vysvětlit. Byla démon. Jak jsem jen mohl hodit za hlavu veškerou opatrnost? Jak hluboko jsem klesl, že jsem se nechal unést krásnou tváří a přátelským slovem bytosti, jež se mi téměř jistě snažila ublížit? Přesně věděla, co udělám i jak budu reagovat; nesnášel jsem, když se mnou někdo hrál hry. Žal však byl tím nejkomplexnějším pocitem, jenž mě ovládal a také mi dělal největší starosti. Nemohl jsem si pomoct abych Vallyne nelitoval. Tak nádherná zář a bez jediné stopy tepla. Mé tělo toužilo dát jí něco ze sebe, co by na její tváři vyvolalo stejný úžas jako příběhy, jež jsem četl. Musel jsem zešílet. Byla můj nepřítel.

Očarovala mě. Byl jsem si tím tak jistý jako svým jménem a s každým nadechnutím jsem se nabádal k opatrnosti. Ale když mi přikázala, abych s ní po procházce zašel do knihovny a něco jí přečetl, následoval jsem ji jako láskou zpitý mladíček. Vybral jsem knihu legend Derzhi. A zatímco ulehla na lehátko pod křišťálovou lampou, posadil jsem se se zkříženýma nohama na holou podlahu. Držel jsem knihu v třesoucích se rukou a ponořil se do slov. Derzhi byli válečnická rasa, ale prosluli také divokými a romantickými příběhy. Četl jsem a neodvažoval se přitom na Vallyne ani pohlédnout. Stačil mi jediný pohled na její pootevřené rty a oči, zářící v měkkém světle. Všechny mé otázky a obavy se vypařily a ani ztracené vzpomínky mě už netrápily. Pochopil jsem, že pokud jí zůstanu nablízku, přivede mě k šílenství rychleji, než by to dokázali Gastaiové.

Kapitola 26

A tak jsem si pomalu začal zvykat na život v Kir’Vagonothu. Každý den jsem trávil několik hodin předčítáním Vallyne a jejím přátelům. Většina z nich byla mým čtením stejně uchvácena jako ona. Vzpomněl jsem si na to, co mi řekl Merryt o vínu a milování, a došel k názoru, že s knihami je to úplně stejné. Démoni měli schopnost rozluštit každé slovo na stránce, ale zdálo se, jako by potřebovali lidský hlas, aby se ze slov staly příběhy.

Když jsem zrovna nečetl, dělal jsem Vallyne společnost. Hrál jsem s ní různé hry, jako byl ulyat, dáma a válečníci a zámky, procházel se s ní po zahradě nebo seděl a naslouchal, jak hraje na malou harfu. Byl to hrozný, skřípavý zvuk, jenž se vůbec nepodobal sladkosti jejího hlasu a smíchu. Jednou mi přikázala, abych něco zazpíval, ale byla nucena souhlasit s mým dávno zapomenutým kritikem, že se na umění prostě nehodím. „Tvůj hlas je silný a melodický,“ řekla. „Dobře se poslouchá. Jen noty ti nějak nejdou.“ Rozesmála mě a já považoval za úspěch každý okamžik, kdy se mi podařilo udělat totéž pro ni. Hovořili jsme spolu o knihách, které jsem četl, a přiměla mě, abych jí vyprávěl o zvířatech, stromech, zemích a národech mého světa. Nikdy se mě nezeptala na můj osobní život, rodinu nebo přátele. A to bylo dobře, protože na tyto otázky bych ani odpovědět nedokázal. Začal jsem běhat po zámeckých chodbách a ona se oblékla do krátkých kalhot a punčoch a běžela vedle mě. Nikdy se neunavila ani nezadýchala a neustále se snažila přijít na to, proč po této činnosti tolik toužím a proč mi připadá tak zábavná.

Mé pátrání, beztvará zvědavost a touha dozvědět se něco o životě a skutečné podstatě démonů, což bylo to jediné, co jsem si ze svého původního úmyslu dokázal vybavit, nikam nevedly. Nikomu mě nepředstavila, nedovolila mi zapříst řeč se svými přáteli a žádný z nich nikdy nepřistoupil k mé stoličce, aby si promluvil se mnou. Těšilo mě však hádat, která barevná zář se promění v kterého z Denasových gyossi – zámeckých hostů.

Zlatohnědý démon s roztřepenými okraji byl Seffyd, jenž žil jen pro hru a nikdy nevěnoval pozornost vlastnímu vzhledu. Někdy si zapomněl vyčarovat vlasy, jindy uši, a několikrát dokonce i půlku oblečení. Pomalu se pohybující modrobílá záře byla Kaffera, robustní žena neurčitého věku s krásnou, jemnou tváří, jež prozrazovala ohromný smysl pro humor. Hrála se Seffydem hry a jemnými narážkami se ho snažila přimět, aby si dočaroval kalhoty. Kůže Tovall, jejíž démonská podoba zářila tmavě fialovou barvou, byla tmavší než kůže Thridů. Dlouhé ušní boltce měla hustě pokryté chlupy, i když jí na zbytku lesklého ebenového těla nerostl ani jediný. Její hlasitý smích dokázal roztřást svíčky a byl tak neodolatelný, že pokud někde nad hustými mračny Kir’Vagonothu existovaly hvězdy, musely se smát s ní.

Gennod na sebe bral podobu muže středního věku se světlým obočím i řasami, jež rámovaly chladné oči, s dlouhým rovným nosem a hranatou čelistí. Byl by velmi pohledný, kdyby se alespoň někdy usmál. Jeho tmavě rudá zář pulzovala silou, která mě pokaždé přiměla přikrčit se. Byl neustále zaujat hovorem s jiným vážně vypadajícím rai-kirah. Naslouchal sice mému čtení, ale zvědavá chtivost v jeho tváři hovořila spíše o sbírání informací než o potěšení. Ve chvíli, kdy ostatní začali tančit nebo hrát hry, se uctivě omluvil a odešel.

Denkkarova záře byla jiskřivě žlutá, což odpovídalo bytosti, jež vnášela tolik světla do těchto setkání. Úzce spolupracoval s rudaiskými tvůrci a neuvěřitelně rád se chlubil novými výtvory. Jeho lidská podoba se neustále měnila. Někdy byl muž, jindy žena, pták nebo zvíře… ale jen do okamžiku, kdy se začalo tančit. V tu chvíli na sebe vzal podobu vysokého, štíhlého džentlmena kolem šedesátky a začal se s hrdostí a elegancí otáčet, provádět taneční kroky a uklánět a celá jeho bytost přitom pulzovala žlutým potěšením.

Podařilo se mi identifikovat ještě dalších dvacet démonů. Mnohé z nich bych rád nazýval přáteli, jiní mě přiváděli k úžasu silou a vztekem, jenž hořel pod povrchem jejich úžasné krásy. Všichni mi připadali zvláštně krásní bez ohledu na to, jestli je tvořila živá zář, hrubé vášně nebo jiné emoce, jež netlumila tělesná schránka.

I když jsem nikdy nezaslechl, že by spolu Denas a Vallyne pronesli jediné slovo, které by nebylo plné podráždění, škádlení nebo jedovaté urážky, démonský pán se účastnil mnoha setkání mé paní. Žili jsme koneckonců v jeho zámku, i když mi nikdo nikdy nevysvětlil, proč pro sebe Vallyne zabrala jeho velkou část, ačkoli spolu neustále válčili. Možná bylo přestěhování příliš problematické nebo snad neměla kam jít. Nedokázal jsem si představit, že by měla bydlet v nízkých budovách, v nichž se nacházel Merrytův úkryt. A město na obzoru bylo temné. Předpokládal jsem, že existovalo víc sídlišť, jako bylo toto, ale rozhovory o příchodech a odchodech byly tak zmatené, že jsem si tím nebyl jistý.

A co se týkalo Denase, tento pohledný démon byl neustále rozzlobený. Jeho ponurá zuřivost číhala ve stínech i ve chvílích, kdy se smál něčímu vtipu nebo s někým vážně hovořil. Kdykoli mi Vallyne přikázala, abych něco přečetl, Denas praštil se vším, co v tu chvíli dělal, vyrazil z místnosti a vzal s sebou dva nebo tři přátele.

Vyx byl hádankou, již jsem se stále ještě pokoušel rozluštit. Žádné setkání se neobešlo bez jeho fialové, modré a vířící šedozelené přítomnosti. Neustále něco vykládal, kazil hry, vykládal humorné příběhy, které se mi zdály nepochopitelné, pil neuvěřitelné množství vína a vyhýbal se ranám podrážděných démonů. Nikdy se mnou nepromluvil a zdálo se, že ani neposlouchá, co čtu. Na rozdíl od Denase však aspoň zůstal v místnosti. Kdykoli jsem vzhlédl, zjistil jsem, že on jediný mě spíš pozoruje, než poslouchá, ale z jeho výrazu se mi nedařilo vyčíst, na co zrovna myslí. Příliš mě rozptylovaly jeho oči. Na rozdíl od mnoha ostatních démonů se v lidské podobě nesnažil skrýt modrý démonský oheň, naopak ho nechal hořet jako plamen pochodně u brány své bytosti.

Merryta jsem vídal jen zřídka. Nezúčastňoval se Vallyniných čtenářských setkaní ani jiných zábav, které jsem měl příležitost sledovat. Dozvěděl jsem se, že je Gennodovým poslíčkem a jednou jsem ho zahlédl, jak opouští Gennodův byt. Zrovna jsem šel vrátit knihu, již si Vallyne od červeného démona půjčila. Občas jsem Merryta viděl, jak kulhá zámeckou chodbou. Vždy na mě kývnul nebo mi zamával a rychle pokračoval v cestě.

„Merryt vám a vašim přátelům také někdy čte?“ zeptal jsem se jednou Vallyne poté, co jsem zahlédl, jak se statný Ezzarijec schovává v koutě, když jsme procházeli kolem.

„Kdysi jsem ho takto zaměstnávala,“ odvětila. „Ale nehodil se na to. Nedovolím, aby vstoupil do mých komnat.“ Zastavila se a zamyšleně na mě pohlédla, jako by ji nikdy dřív nenapadlo, že bych se mohl zajímat o jediného dalšího člověka v říši démonů. „Vybral si jinou cestu, Vyhnanče. Je sice člověk… ale není jako ty. Nemysli na něj a drž se od něj dál.“ Pak změnila téma hovoru a jak se stalo mým zvykem, dovolil jsem jí, aby mě odvedla, kam si přála.

*

Jednoho rána jsem se dozvěděl, že má Vallyne práci a nebude mě potřebovat dřív než za tři hodiny. Chytří rudaiští tvůrci vyřešili problém dní bez slunce a nocí bez hvězd. Ve středu ohromné vstupní haly Denasova zámku stála vodou naplněná nádoba ve tvaru úlu. Uvnitř měla značky a ve spodní části malý otvor, kudy voda unikala do fontány. Vallyne mi řekla, že každá značka znamená jednu uplynulou hodinu, i když se nedalo říct, o kterou hodinu jde nebo jestli je den či noc.

Poté, co jsem se umyl, oblékl a zkontroloval čas – a napomenul se za prázdné zklamání, jež jsem pocítil, když mě má paní třeba jen na chvíli opustila – jsem se vydal do knihovny, abych našel novou zásobu příběhů, které bych jí mohl přečíst. Nerad jsem se rozhodoval náhle a bez předchozího uvážení, kdykoli pocítila chuť poslouchat.

Lampy v knihovně nebyly zapálené, takže jediným zdrojem světla byla šedá záře stropů, sloupů a několika částí zdi v místech, kde ji nezakrývala knihovna. Byl jsem blázen, že jsem se Merryta nezeptal, jak zde rozdělat oheň. Pokud si chtěl získat moji důvěru, pak by mi snad mohl dát několik skutečně užitečných rad. Vyšplhal jsem do třetího patra, kde jsem našel knihy, psané aseolštinou. Příštích několik hodin jsem strávil tím, že jsem seděl na podlaze a vytahoval jednu knihu za druhou, prohlížel je a hledal zajímavé příběhy. Víc než tři čtvrtiny knih měly prázdné stránky, dokonce i ty, které vypadaly, jako by byly často používány. I mnohé obrázky byly úplně špatně nakreslené. Některé knihy měly tak malá písmena, že jsem je ve slabém světle nedokázal přečíst. Nejzajímavější objev dne jsem však nenašel v knihách.

„…sem. Nikdo tady není a lehce se dozvíme, jestli se někdo blíží,“ řekl Denas, když vstoupil do místnosti dveřmi u protějšího schodiště. Jeho zlaté světlo rozzářilo místnost tak, jak by to žádná svíčka, lampa ani krbový oheň nedokázaly. Denas na sebe nikdy nebral fyzickou podobu. Možná tušil, že by tak ztlumil sílu své přítomnosti.

„Nechci mít s tvými plány nic společného. Na změnu vůdců je už příliš pozdě. Rhadit má sice jen malou moc, ale ví, co je třeba udělat, a my si nemůžeme dovolit žádné průtahy.“ Druhý hlas jsem neznal, stejně jako odporně zelené světlo, jež ozařovalo strop vedle Denasovy zlaté záře.

„Nedojde k žádným průtahům,“ ujistil ho Denas. „Jsme připraveni a Kir’Navarrin nás čeká. Rudaiové říkají, že brzy budou mít připravené yladské nositele a budou na nás čekat u brány. V každém případě k tomu dojde, ale bylo by lepší, kdyby se tak stalo pod mým praporem, ne pod Rhaditovým.“

Hned na začátku jejich rozhovoru jsem pochopil, že jsem v průšvihu. Při intrikách bývá používán zvláštní tón hlasu, s nímž špehování zrovna neladí. Naneštěstí jsem se neměl kam schovat, a tak jsem se alespoň stáhl hlouběji do stínů.

„Vůdcem by měl být ten, kdo má klíč k otevření brány. Předej yddrasse Rhaditovi, jak požaduje, a on už toho červa přinutí, aby se s jedním z nás spojil. Postarej se, aby ostatní nedočkavci nenarušili spojení. Pak budeme moct ylada využít, jak budeme chtít.“

„A jak ho dostaneš ven?“ zeptal se Denas. „Jste bláznivě odhodlaní za každou cenu využít toho zatraceného ylada, ale napadlo vás, jak dostanete člověka ven z Kir’Vagonothu? Měli bychom si vytvořit vlastní průchod do lidského světa a najít někoho tam.“

„Gastaiové tvrdí, že yddrass zná cestu. Pokud sem skutečně přišel sám od sebe, pak by to dávalo smysl. A jakmile bude pod naší kontrolou, dozvíme se to i my. Je hloupé riskovat. V lidském světě nemusíme najít vhodného partnera. Musíme ho použít, Denasi. Je nejmocnější ze všech. Gennod si je jistý, že by dokázal otevřít Kir’Navarrin. Pak se konečně opět staneme pány svého osudu.“

„Mé cíle jsou stejné jako tvé. Ale stále nám stojí v cestě zbytek pandye gash. Rhadit podceňuje své protivníky.“

„Zůstalo jim už jen pár válečníků. Slyšel jsem, že jsou slabí a nezkušení. A když nám tenhle padl do rukou…“

Tmavý strop ozářilo zlaté světlo. „Pokud si Rhadit myslí, že to byla nehoda, že yddrass přišel v míru nebo aby vyhledal útočiště, jak tvrdí, pak je stejně šílený jako ti v hlubinách. Tenhle ylad má schopnosti jako žádný jiný. Pravděpodobně předává svým přátelům všechno, co se o nás dozví. Pandye gash nás chtějí opět uvrhnout do temných časů. Tentokrát jim to nedovolím.“

„A právě proto bychom ho měli využít. Pokud bude třeba, sám ho k tomu přinutím.“ S Denasovým společníkem bych se tedy blíže seznámit nechtěl. „Nesfarro říká, že je připraven podstoupit spojení. Kryddon by byl lepší. Není sice tak silný jako Nesfarro, ale je inteligentnější. Slyšel jsem, že i Gennod by byl ochoten obětovat se. Jen si to představ, Denasi. Jeden z našeho společenství! S Nevaiem a yladem takové síly je úspěch jistý. Rhadit má Gennoda rád, říká se, že právě Gennod je ohněm v Rhaditových zádech. Pod tvým praporem by možná nebyl ochoten takovou věc podstoupit.“

Snažil jsem se splynout se stíny. Z místa, kde jsem se ukrýval, jsem druhého démona neviděl a nic na světě by mě v tuto chvíli nedokázalo přinutit pohnout se. Mezi břečťanem obtočenými sloupy jsem viděl pouze Denase, za jehož zlatou září se stále ukrýval temný hurikán.

„Nezáleží na tom, kterého ylada použijeme; mnozí z prokletých pandye gash mají síly víc než dost. A nezáleží ani na tom, který z nás podstoupí spojení. Ve chvíli, kdy se brána do Kir’Navarrinu otevře, zabiju to zvrácené stvoření, ať už to bude Gennod, ty nebo kdokoli jiný. Nejdůležitější je, kdo je vůdcem. Máme pouze jednu šanci a já nedovolím, abychom ji zmařili slabostí nebo neschopností.“

„Temné časy nebudou nic proti tomu, co se s námi stane, pokud brzy něco neuděláme, Denasi. Právě jsme museli srazit do hlubin další smečku. Ničili nositele, aniž by si od nich něco vzali. Musíme něco rychle udělat… takže buďto předej vězně Rhaditovi, nebo tu odpornou havěť zabij. Zničil Naghidda. Nechceme mít v zádech ylada s takovou mocí.“

„Neměl bych nic proti tomu svrhnout jej zpět do hlubin,“ řekl zlatý lord, „ale Vallyne se ho odmítá vzdát. Raději by šla lovit s Gastaii, než aby ustoupila třeba jen o krok.“

„Proč spolu zrovna teď musíte válčit?“

„Ať tak či tak, je to moje hra, ne Rhaditova. Rhadit je už teď mrtvý, stejně jako všichni ostatní, kdo se mě pokusí připravit o právoplatné postavení. Můj muž se o to v pravou chvíli postará.“

„U Bezejmenného, Denasi! Jsi tvrdohlavější, než jsem si myslel.“

„Vůdcem budu já a nikdo jiný.“

„Pojď, promluvíme si s ostatními…“

Zvuk rychlých kroků se brzy vytratil a s ním zmizelo i zelené a zlaté světlo. Knihovna opět potemněla. Ještě skoro hodinu jsem ležel bez hnutí na podlaze, a když jsem se konečně odhodlal sejít ze schodů, pádil jsem zpět do své komnaty rychleji než kayeet, prchající do pouštní nory. Mluvili o Strážcích. O Ezzarijcích. Báli se nás, a to bylo dobře. Mě se také báli, což zas až tak dobré nebylo, neboť jsem věděl, že k tomu mají jen pramálo důvodů. Co ode mě démoni chtějí? Vytáhl jsem papír a pero a k dvanáctému dni jsem si poznamenal: Pozor na Denase. Co je Kir’Navarrin?

*

Denas pro mě zůstával rozzuřenou hádankou. Nedozvěděl jsem se, proč mě vlastně vytáhl z hlubin nebo proč to dovolil Merrytovi. Ve světle jeho tvrzení, že by mě nejraději zabil nebo poslal zpátky k šíleným Gastaiům, se mi to zdálo podivné. Stejně jsem však byl rozhodnut mu jednoho dne poděkovat, tedy pokud by se odhodlal přijmout slova díků od člověka.

A jedině Denas také dokázal vyvést Vallyne z míry. Jednoho dne, když na něj byla obzvláště rozčílená – prý proto, že bez zeptání používal její sluhy k vlastním potřebám – mi nařídila, abych ji doprovodil na ohromné, prázdné nádvoří ve středu zámku. Bylo ozářené světlem pochodní a upravené jako cvičební aréna, kde Denas a ostatní Nevaiové zdokonalovali své bojové schopnosti. Z tribuny pro diváky jsme pozorovali, jak spolu démoni bojují v různých zvířecích podobách a s tak krvavou zuřivostí, že se mi z ní zvedal žaludek. A to zvlášť poté, co jsem si uvědomil, že v duchu kritizuji jejich pohyby a vymýšlím účinnější alternativy útoků. V aréně neumírali. Vítězové prostě obnovili tvar svých těl a odešli. Vallyne mi řekla, že ti, kdo utrpěli nejvážnější zranění, si nebudou schopni vytvořit nové tělo, dokud se neuzdraví.

Denas porazil každého protivníka bez zaváhání, projevil mimořádnou sílu a výdrž a úžasnou schopnost proměnit se ve skutečnou válečnickou bestii. Jen zřídkakdy jsem byl svědkem tak zuřivé a cílevědomé touhy ničit. Nemohl jsem si pomoct a začal srovnávat jeho schopnosti se svými. Došel jsem k znepokojivému výsledku. Doufal jsem, že proti němu nebudu muset nikdy bojovat. Napadlo mě, jestli právě to zjištění nebylo skutečným důvodem mé přítomnosti, neboť Vallyne pozorování boje rozhodně nepřinášelo potěšení. Když jsme se pak vydali pryč, zeptal jsem se jí, proč jsme přišli.

„Denasovi je nepříjemné, když ho pozoruji,“ odvětila. „A skutečnost, že jsi byl se mnou, dělá celou věc ještě sladší. Nenávidí, když na sebe musí vzít jakoukoli fyzickou podobu, a fakt, že to musel udělat před yddrassem… Raději by strávil zbytek existence s Gastaii.“

„Tak proč to udělal?“ zeptal jsem se. „A jaké potěšení může přinést věc, kterou tolik nenávidí a dělá ji jen proto, aby se předvedl před osobou, jejíž přítomnost právě celé potěšení kazí?“ Denasova zuřivost mě zneklidňovala.

„Naše přežití závisí na schopnosti bojovat,“ řekla „A ti, kdo za nás bojují, pomalu propadají šílenství. Pokud se brzy něco nestane, budeme se možná muset všichni vydat na lov. Ale musím uznat, že Denas nežádá od nikoho nic, co by nebyl ochotný udělat sám.“ Ohlédla se přes rameno a věnovala poslední pohled Denasovi, jenž právě v medvědí podobě zasáhl ocelovými drápy ohromnou kočku. „A co se týká mého potěšení… Denas se rozhodl jít vlastní cestou a o mé pocity se nezajímá. A tak hledám potěšení, kde se dá.“

Pokoušel jsem se položit víc otázek, ale ona odmítla odpovídat a já brzy zapomněl, na co jsem se vlastně chtěl zeptat.

*

V Kir’Vagonothu nebylo nic jednoduché. Všechno bylo úplně jinak, než se na první pohled zdálo, a vztah mé paní a démonského lorda nebyl výjimkou. Pár dní po našem výletu do cvičební arény sezvala Vallyne malou společnost do přepychově zařízeného salónu poblíž mé ložnice. Seděli jsme na hedvábných polštářích uprostřed kruhu vysokých svící, jež naplňovaly komnatu vůní hořící podzimní trávy. Právě jsem začal číst druhý příběh v knize, když náhle někdo vrazil dovnitř dveřmi na opačné straně místnosti a zavolal ze stínů: „Zapomněla jsi snad na hostinu, Vallyne?“

„Denasi!“ Vallyne se rychle postavila. Vypadala znepokojena náhlým vyrušením. „Říkala jsem ti, že budu mít hosty.“ Čtyři démoni, kteří odpočívali na Vallyniných polštářích, si mezi sebou něco zamumlali, povytáhl obočí a rychle zmizeli. Vstal jsem. Neočekávaný vpád u mě vzbudil zvědavost a jako vždy jsem byl připraven poslechnout rozkazy své paní.

„Zapomeň na tuhle šílenost a pojď se mnou, Vallyne.“ Zlatý démon přistoupil blíž a zastavil se těsně za hranicí kruhu světla.

„Má společnost mi vyhovuje, můj pane.“ Vallyne objala svými pažemi jednu z mých.

Možná to byla moje vlastní zkušenost s Vallyne, díky níž jsem poznal touhu v Denasově pozvání. A také jsem pochopil příčinu zuřivého výrazu, jenž se mu usadil ve tváři, když mě zahlédl. Očividně mě tady nečekal.

„Pošli ho pryč,“ řekl. Ani první zimní mráz by nemohl přijít tak náhle a s takovou krutostí jako ledový rozkaz, v nějž se proměnilo jeho vřelé pozvání.

„Půjde se mnou.“

„Nepatří sem.“

Vallyne se nepohnula a já v ten okamžik pocítil zuřivý souboj vůlí, který by dokázal ohnout i plameny svíček. „Je tady s námi z vlastní vůle, Denasi. A je tvůj gyos. Kde jinde by tvůj host měl být než s námi?“

„S vlastními lidmi. V Kir’Zaře, v místě se sluncem a deštěm a stromy, jež se hýbou ve větru. Ne tady a rozhodně ne dnes večer. Zabiju ho, jestli ho spatřím někde poblíž hostiny.“

„Je můj…“

„Zabiju ho, Vallyne. Nevoď ho s sebou.“ Denasova záře zavířila a zmizela. Vítr, jenž přitom zvedl, uhasil plameny svící.

„Můj pán je dnes večer velmi nedůtklivý,“ řekla Vallyne, povzdychla si a pustila se mé paže. „I když mě jeho přání nezajímají a myslím si, že je na čase, aby ses více podílel na našem životě, nedovolím, abys kvůli tomu zemřel. Možná by ses měl raději vrátit do svého pokoje. A, Vyhnanče…“

„Ano, má paní?“

„Zůstaň tam, dokud pro tebe Raddoman nepřijde. Přikazuji ti to. Jestli neposlechneš, budeš potrestán.“

„Nechtěl bych vám způsobit žádné nepříjemnosti, má paní.“

Položila mi ledovou ruku na tvář a zahleděla se na mě s lítostí, jež vůbec neodpovídala jejímu obvykle tak veselému výrazu. „Jsi úplně jiný, než jsem očekávala, Vyhnanče.“ Její fyzické tělo se rozplynulo do stříbrného svitu.

„Vy rovněž, madam.“ Uklonil jsem se tak hluboce, až můj plášť prostoupil jejím zářícím tělem. Udělal jsem gesto, jako bych chtěl vzít její zářící ruku do své, pak jsem se sklonil, abych nehmotnou ruku políbil. Nakonec jsem si však teatrálně povzdychl. „Který muž by se spokojil s tím, že políbí vlastní ruku nebo položí srdce k nohám blesku?“

Teple se zasmála a já se vrátil do svého pokoje s úmyslem prožívat tento zvuk znovu a znovu, dokud neusnu.

Právě jsem usínal, když se někdo tiše vplížil do mého pokoje. Zůstal jsem bez hnutí ležet a pátral po démonském světle, jež by mi prozradilo totožnost návštěvníka. Místo světla se však hromadami naskládaného nábytku plížila statná, mohutná postava, zahalená do stínů. Merryt.

„Jsi vzhůru, bratře?“

„Ano,“ odvětil jsem. „Aspoň napůl, ale velmi mě těší tvá společnost.“ Potěšilo mě opět spatřit někoho, kdo nezmizel se zablýsknutím pokaždé, když jsem se objevil poblíž.

„Tohle není společenská návštěva,“ řekl. Sedl si na paty vedle postele a nervózně se ohlédl přes rameno. „Myslel jsem, že bychom se spolu mohli vydat na malý výlet. Chtěl bych zjistit, komu patří tvá loajalita a jestli opravdu toužíš zjistit pravdu o démonech.“

„Pravdu… ano, přišel jsem kvůli pravdě, ale…“

„Jsou právě na hostině v černém srdci téhle hromady ledu. Žádná přetvářka nebo předstírání, že jsou lidmi. Pokud hledáš pravdu, najdeš ji právě tam. Budeme si muset pospíšit a být velmi opatrní.“

Uprostřed ozvěny Vallynina sladkého smíchu jsem zaslechl její vážný rozkaz: Zůstaň tam, dokud pro tebe Raddoman nepřijde… Odvrátil jsem se od Merrytových zkoumavých očí a pohlédl na své ruce, jež se mi stále chvěly jako zloději, hozenému k nohám císaře Derzhi. „Nemohu.“

„Nemůžeš?“ Na okamžik se odmlčel. „Aha, chápu.“ Vstal a vyrazil ke dveřím. „Slyšel jsem, že tě drží zkrátka a předvádí se s tebou před Denasem, až ten málem šílí. Nikdy jsem však nepředpokládal, že se staneš jejím otrokem dobrovolně. Historky, které o tobě Gastaiové šíří, byly očividně přehnané.“

„Dostal jsem rozkaz,“ namítl jsem, ale on už byl pryč.

Rozkaz. Vlastní slova mě zabolela víc než Merrytovo obvinění ze zbabělství. Dostal jsem rozkaz od démonské ženy, jež mě držela v zajetí krásou a smíchem. Ať už leželo za hranicemi mé zničené paměti cokoli, rozhodně jsem nepřišel do říše démonů, abych si našel milenku. Byl jsem ezzarijský Strážce. Rozhodl jsem se ignorovat nervózní nevolnost, která doprovázela moji nově nalezenou rozhodnost, vyskočil jsem na nohy a vyrazil za Merrytem.

„Máš pravdu,“ vyhrknul jsem, když jsem ho dohonil v temné chodbě.

Prudce se ke mně se zdviženými pěstmi otočil a zasmál se, když jsem sebou nervózně trhnul. „Takže jsi ochotný riskovat hádku s milenkou, abys spatřil její pravou tvář, co? Varuji tě. Možná tím riskuješ mnohem víc. Jednou mě chytili, když jsem pozoroval jejich hostinu…“ Zvedl své zmrzačené ruce. „Opravdu to chceš udělat, Vyhnanče?“

„Přišel jsem, abych se něco naučil, takže mě uč.“ Má odvážná slova byla plná sebejistoty. Stával jsem se mistrem v předstírání. Ve skutečnosti jsem byl k smrti vyděšený.

Merryt mi pokynul, abych jej tiše a opatrně následoval. Jako zámecké myši jsme se plížili studenou, šedou změtí chodeb. Zastavovali jsme se na rozích, rychle se protahovali kolem dveří a schovávali se při každém zvuku. Nikde jsme nikoho nezahlédli. Pouze jednou jsme měli namále. Právě jsme se chystali vstoupit na malé nádvoří, když mě náhle Merryt prudce strčil do temného výklenku a vtlačil se za mnou dovnitř. Byl mnohem nervóznější, než vypadal. Srdce mu prudce bušilo a košili měl zvlhlou páchnoucím potem. Přes zasněžený dvůr se prohnali tři strážci a postavili se k dvojitým dveřím. Pomalu jsme se vrátili zpět stejnou cestou, kterou jsme přišli, a našli jinou, delší, jež však nevedla přes nádvoří.

Jakmile jsme byli z doslechu, Merryt vydechl úlevou, ale nebezpečí, jemuž jsme právě unikli, u něj odhalilo neklid, který není tak snadné potlačit. „Vallynina stráž,“ řekl. „Jak už jsem řekl, nevycházíme spolu.“ Vedl mě dolů točitým schodištěm, na jehož konci jsme vstoupili do úzkého ledového tunelu.

Nejjižnější hranice Ezzarie ležela v nížinaté krajině, v níž se stékaly prudké říčky, udržující naši zemi zelenou a úrodnou, do pomalého, líně tekoucího proudu, který se nakonec vléval do široké řeky Samonky, zavlažující thridské džungle. V mládí jsem v bažinách kolem řeky Samonky lovil. Cvičil jsem se v přežití v horkém, vlhkém klimatu, kde vzduch byl tak plný hmyzu, že jsem musel mít ústa zakrytá šátkem, stejně jako Derzhi v písečných bouřích. V některých místech byly bažiny tak hluboké, že mi sahaly až po hruď, a tak husté, že jsem musel bojovat o každý pohyb. Každý krok klesajícím tunelem v podzemí Denasova zámku u mě vyvolával stejný pocit. Údy jsem měl jako z olova a svaly mě neposlouchaly. Vallynin příkaz mi žhnul v hlavě jako oheň, spalující les, dusil mé smysly a hrozil, že zničí křehkou strukturu života, již se mi podařilo v mysli znovu vystavět. Neporušoval jsem jen její příkaz, nýbrž zrazoval i její důvěru… křehký most, který náš zvláštní vztah vystavěl mezi našimi národy. Nemohl jsem to pomyšlení snést. Zdálo se, jako by můj odpor nabyl fyzické podoby. „Merryte… nemůžu to udělat.“

„Už jsme skoro tam.“ Když jsme míjeli tmavý otvor, vedoucí do boční chodby, Merryt se rychle ohlédl přes rameno. Vzápětí jsme dorazili k nízkému otvoru, zatarasenému zrezavělou bránou. Strčil do ní a brána se pomalu a s hlasitým zavrzáním otevřela. Za klenutým vchodem se rozprostírala nekonečná tma. Podle pachu bahna, starého kamene a jedu různých zvířat jsem poznal, že jsme dorazili k démonské cvičební aréně. „Přišel jsi, aby ses dozvěděl pravdu, vzpomínáš? Musíme projít jenom tímhle nádvořím a protáhnout se bránou na protější straně. Hned za ní leží místnost, kde pořádají hostiny. Budeme mít dobrý výhled.“

Zastavil jsem se, předklonil se a opřel rukama o kolena. Lapal jsem po dechu a nebyl jsem schopný udělat byť jen jediný další krok, neboť má mysl přinutila tělo ke vzdoru. Co se to se mnou dělo? Ještě nikdy jsem nemusel čelit tak ochromující fyzické neschopnosti, k níž by mě přinutila vlastní mysl. „Děkuji ti za pomoc, ale já nemůžu. Důvěřuje mi. Musím se vrátit.“

„Máš strach, co? Nechceš si připomínat, že jde o rai-kirah a že jsi přísahal bojovat proti nim? Vzpomeneš si na svoji přísahu, až uvidíš, co mají v plánu. Dovol, abych ti to popsal…“ Přiblížil svoji širokou tvář k mé a s podivnou chtivostí se dal do vyprávění groteskního příběhu.

Brzy poté, co jej chytili, se Merryt pokusil vplížit do místnosti, kde démoni hodovali, protože se chtěl dozvědět něco víc. Setkal se však s hrůznou scénou, živoucím obrazem zvrácenosti. „Všechny strašné věci, které posedlé duše provádí v našem světě… démoni jimi krmí smysly,“ řekl a málem si s odporem odplivnul. „Znovu a znovu je prožívají, a to je přivádí do varu. Bojují, milují se, jedí a pijí, dokud neskončí na podlaze a neusnou.“ Zavrčel na mě. „Asi máš strach to spatřit.“

Rozum mi přikazoval, abych šel s ním. Ale ani jeho posměch, ani nutkání vlastní mysli nedokázalo překonat drtivou jistotu, že by to byla hrozná a nenapravitelná chyba. Potřásl jsem hlavou a otočil se… Myslím, že mi to zachránilo život.

Těsně za mnou stáli se zdviženými pažemi tři démoni. Zaječel jsem na Merryta, aby se ukryl, a odrazil stranou těžký kyj, jímž mi jeden z démonů mířil na hlavu. Pak jsem se vrhl k zemi a kopl do ruky démona, který po mně hodil dýku. Nůž se neškodně odrazil od kamene. Průchod byl příliš úzký. Démoni byli v přesile a my skoro nic neviděli. Neměl jsem ani tušení, čemu čelíme. A tak jsem se odkutálel k bráně, v temnotě těsně za ní vyskočil na nohy a přitiskl se zády ke stěně za dveřmi. Merryt stál hned vedle mě a mumlal si pro sebe tak barvité nadávky, jaké jsem zaslechl naposledy u Derzhi.

„Jsou aspoň tři,“ zašeptal jsem. „Možná je jich i víc.“

Můj odhad byl správný. Do dřevěného sloupu nade mnou narazil dřevěný kyj. Stěna za našimi zády sloužila jako podpěra tribuny pro diváky, takže útočník musel být někde za námi a nad našimi hlavami. Vyhnul jsem se druhé ráně, pak popadl ruku, jež kyjem mávala, a strhnul démona dolů takovou silou, že jsem zaslechl, jak mu při nárazu na zem v těle zapraskaly kosti. Z tribuny spadla na statného rudovousého démona změť kožených pout, takže v tu chvíli vypadal jako moucha, chycená v pavoučí síti.

„Vezmi si na starost prvního, který projde bránou,“ řekl jsem, „já se postarám o druhého.“

Merryt váhal tak dlouho, až jsem si začal myslet, že se budu muset o všechny útočníky postarat sám. V průchodu se váhavě objevila statná ramena a ozval se dunivý hlas: „Zajistil jsi ho? Náš pán říkal…“ Se šťavnatou nadávkou se Merryt vrhl na pátrajícího démona.

Za vysokým rai-kirah vyběhli další dva. Popadl jsem kyj démona, jehož jsem strhl z tribuny, prudce jsem se otočil a nechal svoji sílu vplynout do dlouhé zbraně. Prvního démona jsem zastavil okamžitě. Kyj jej zasáhl do hrudi, a jestli mu nezastavil srdce, alespoň mu vyrazil dech. Z ruky mu vypadla krátká hůl. Vložil jsem do rány všechnu sílu, takže jsem se nyní vrhl k zemi a odkutálel stranou, abych získal čas a zjistil, kam zmizel druhý démon. A udělal jsem dobře, neboť sotva jsem klesl k zemi, tmou s hvízdnutím proletěl obušek a zamířil mi na hlavu. Krátkou holí, již jsem sebral prvnímu démonovi, jsem ránu odrazil a vyškrábal se na nohy. Jediným rozmazaným pohybem proměnil démon svůj obušek rovněž v hůl.

Byl to velmi dobrý bojovník a necítil únavu. Díky tomu, že byl o půl těla vyšší než já, kůži měl tvrdou jako zbroj a oháněl se třemi pravými pažemi, pro něj bylo samozřejmě všechno snazší. Volal na společníky, aby mu se mnou pomohli, ale dva z nich leželi nehybně na zemi a třetího zaměstnával někde v temnotě Merryt. Vyšel jsem ze cviku. Strážci si uměli v mysli procvičovat pohyby, dokud je i tělo nepřijalo za své, ale se skutečným cvičením se zbraní se to nedalo srovnávat. Už celé měsíce jsem v ruce neměl meč ani hůl. Kroužil jsem kolem svého protivníka, útočil na něj a snažil se v přítmí alespoň něco zahlédnout. Doufal jsem, že se mi strategií a zkušeností podaří soupeře udolat dřív, než zjistí, jak limitované jsou mé schopnosti. Náhle jsem však ucítil, jak se v někde v hloubi mé bytosti cosi pohnulo. Zalila mě exploze síly, pak druhá a třetí. Z temnoty, jež naplnila moji duši, se mi zatočila hlava. Udělal jsem krok zpět a můj nepřítel zuřivě vykřikl: „Co si myslíš, že…“

Větu však nedokončil. Do silného krku se mu zabořila sekyra a on klesl k zemi. Než jsem se stačil sebrat, Merryt se na něj vrhl. V ruce držel zdvižený oválný kus skla o velikosti dlaně, jenž ve tmě slabě zářil. Pulzující světelná postava, která se bezmocně snažila odplazit od mrtvého těla, okamžitě ztuhla. A než jsem mohl vykřiknout na protest, zabořil Merryt do démonova těla stříbrný nůž.

„Co to děláš?“ vykřikl jsem zhrozeně. Udělalo se mi mdlo. „Zničil jsi je!“ Nejen těla, jež si mohli kdykoli znovu vytvořit, nýbrž samotné rai-kirah.

„Už dávno se ezzarijskými pravidly neřídím.“ Merryt se postavil a otřel nůž Strážce o šaty oběti. „Viděl jsem toho příliš mnoho a žil příliš dlouho.“ Schoval nůž i zrcadlo do koženého váčku, pak mě popadl za paži. „Nemohl jsem jim dovolit, aby zabili jediného dalšího člověka na tomhle místě. Teď bychom odsud měli raději co nejrychleji zmizet. Ať už si je najal kdokoli, bude po nich pátrat.“

Zatímco mě táhl zpět průchodem, ohlédl jsem se přes rameno a spatřil, jak těla jedno po druhém pomalu mizí. Fyzická těla byla pouhým kouzlem. Démoni už byli mrtví. Nikdo se nikdy s určitostí nedoví, co se vlastně stalo. Pouze ten, kdo útočníky poslal, bude tušit, že v tom máme prsty my.

Vrátili jsme se do mé komnaty a Merryt se se mnou rychle rozloučil. „Omlouvám se, Vyhnanče. Neměl jsem v úmyslu uvést tě do takového nebezpečí.“ Ve dveřích zaváhal. „Poznal jsi je?“

Zavrtěl jsem hlavou. Byl jsem otřesený a otupělý. „Děkuji. Už podruhé jsi mi zachránil život.“ Jak bych mu mohl říct že jeho činem opovrhuji? Nebo jak hloupé bylo zabít útočníky, aniž bychom se dozvěděli, kdo jsou?

Ale Merryt démony očividně poznal. „Špinavá práce na špinavém místě. Raději bych měl jít. Hlídej si záda. Byli to Denasovi Gastaiové.“ Poplácal mě po rameni, pak zmizel v šeru.

Trvalo mi dlouhou dobu, než jsem překonal hrůzu ze smrti démonů. Obraz pomalu mizících těl, jenž se mi vryl do paměti, celou věc ještě zhoršoval. Nejen démon na tribuně, nýbrž i ostatní u sebe měli kožená pouta. Stejná pouta, jimiž jsem byl svázán v hlubinách. Merryt byl přesvědčen, že mi zachránil život… ale já si to nemyslel. Nesnažili se mě zabít. Denas měl v úmyslu poslat mě zpět do zajetí, což bylo horší než smrt… pokud však zrovna nešlo o smrt démona, která byla tak strašně prázdná. Nezůstalo po něm žádné tělo, jež by mohlo být spáleno nebo pohřbeno, ani rodina, která by ho oplakala nebo si na něj občas vzpomněla. Bylo hrozné jen tak se vypařit, aniž by se někdo někdy dozvěděl, kde nebo jak jsem zemřel. A co se vlastně stane se stvořením ze světla po smrti?

Přetáhl jsem si přikrývky přes hlavu a upadl do provinilého spánku. Zdálo se mi o Nešikovi a probudil mě vlastní křik.

Kapitola 27

Smrtelně nebezpečný výlet, jenž jsme s Merrytem podnikli, mi připadal natolik nereálný, jako by se ve skutečnosti ani nestal. Po tomto zážitku jsem se však téměř nedokázal přinutit opustit komnatu. Co když nás někdo zahlédl v tunelech, na nádvoří nebo ve cvičební aréně? Co když bylo démonů pět a jeden z nich svědek našeho činu, utekl? Co když si Denas spojí provinilý výraz mého obličeje se zmizelými Gastaii? Co když se o to pokusí znovu? Když mě však Vallyne zavolala k sobě, nedokázal jsem najít žádnou výmluvu. Kdybych tvrdil, že jsem nemocný, poznala by, že lžu.

Dva dny poté mě má paní pozvala, abych se s ní prošel galerií. Stěny dlouhé místnosti byly pomalovány všemi možnými barvami a já si zpočátku myslel, že celé místo představuje jen nepovedený umělecký pokus, který se hodí tak akorát k tomu, aby se mi z něj roztočila hlava. Ale Vallyne mě naučila, jak uvolnit oči, nechat se obklopit barvami a ponořit se do nich jako do oceánu. Tento zážitek mě neuvěřitelně potěšil, neboť se zdálo, jako by barvy, které byly v ostatních výtvorech Rudaiů tak slabé, oživly a nabyly energii. Zastávaly zde naprosto odlišnou roli než ve světě, který jsem znal. Právě jsme se zastavili v místě, kde se spolu mísily odstíny tmavě modré a fialové, když náhle někdo vyrazil ze stínů a málem moji paní porazil. Merryt. Zastavil se právě včas.

„Gryallak!“ zasyčela Vallyne. Toto slovo bylo ohavnou démonskou nadávkou, jež neměla ekvivalent v žádném jazyce, který jsem znal. Znamenala něco jako „při pohledu na tvoji odpornou bytost bych nejraději rozžvýkal a vyplivl tvou duši, a pokud to někdo brzy neudělá, ujmu se toho sám“. Udělala malý posunek rukou. „Vešel jsi do míst kam je ti zakázáno vstoupit ylade, a zaplatíš za to.“

Merryt zblednul a udělal krok zpět. Než se mohl dát na útěk, objevili se za ním tři rudaiští strážci. Bojoval s nimi a snažil se jim vymanit, ale bez úspěchu. Nakonec skončil hlasitě klející tváří na podlaze. Jeden z démonů mu úmyslně šlápl na nataženou paži. „Měli bychom ho připravit i o zbytek,“ řekl Rudai a přitlačil botu na Merrytovy zbývající prsty, „abychom se ujistili, že už nikdy nebude schopný nic provést.“

„Počkejte! Ne…“ S tímto ubohým protestem jsem se pohnul kupředu a doufal, že je zastavím. Ale Vallyne se dotkla mé paže a zastavila mě. Jeden z Rudaiů utrhl z Merrytova opasku kožený váček, nahlédl dovnitř a podal ho své paní. Zatímco stráže vlekly protestujícího Ezzarijce pryč, vytáhla Vallyne z váčku stříbrný nůž Strážce a Luthenovo zrcadlo.

Zrudnul jsem. Aniž by ode mě odtrhla ledové oči, podala Vallyne věci zpět Rudaii a přikázala mu: „Ukaž ty odporné věci přátelům ylada Merryta a pak je znič. A postarej se o to, aby byl po zásluze potrestán.“

Vallyne se pak vydala galerií opačným směrem, než kterým odtáhli Merryta. Zůstal jsem stát na místě a hloupě otáčel hlavou z jedné strany na druhou, dokud se Vallyne nevrátila, nevzala mě za ruku a neodvedla s sebou. „Varovala jsem ho, Vyhnanče. Ví, co riskuje, když sem vstoupí, a ještě má u sebe tak hnusné nástroje.“ Vallynina vášnivá nenávist k Merrytovi se nepodobala ničemu, s čím jsem se u ní setkal.

Když jsem Merryta opět zahlédl, kulhal přeplněnou chodbou a jeho široká tvář byla jedna velká modřina. Vallyne se o něm už nezmínila, ale připomněla mi svůj příkaz. V provinilém zmatku jsem poslechl a držel se od něj dál.

*

Už nikdy jsem neporušil Vallyniny příkazy. Neriskoval jsem, nevyptával se a nepátral po informacích. Zbabělost nebyla jediným důvodem, proč jsem se vzdal toho, kvůli čemu jsem do říše démonů přišel. I když jsem sám sobě okázale tvrdil, že pozoruji život démonů, abych se o nich něco dozvěděl, ve skutečnosti patřila každá má myšlenka Vallyne.

Nějaký čas jsem byl přesvědčen, že mě očarovala, a snažil se v její přítomnosti jednat rozumně. Ale jak se vodní hodiny znovu a znovu naplňovaly, přišel jsem i o zbytek rozumu. Mé obavy pohřbil její smích, každou otázku zodpověděla její krása a důvtip. Zanechal jsem pátrání po vlastní mysli a nalezl potěšení v její. Má touha po ní rostla jako houby po dešti a ani do vyčerpání opakovaná cvičení mě již nedokázala rozptýlit. Ať už jsem spal nebo byl vzhůru, neustále se mi zdálo o milování s ní. Pokoušel jsem přesvědčit sám sebe, že její tělo nedokáže vnímat lidské pocity. Démoni se jeden druhého nikdy nedotýkali, dokonce ani při tanci. Jejich smysly byly zmatené a nefungovaly tak, jak by měly. Vallyne nedokázala ocenit chuť vína, odmítala jídlo, jež se mi zdálo chutné, a vyžívala se v tom, co bych ani nevzal do úst. I když jsem toužil naučit její vykouzlené tělo opravdové lidské vášni, mohl by jí můj dotyk způsobit stejně tak bolest jako potěšení, a to mě přivádělo k šílenství. A tak jsem se krčil na posteli v ponurém světle své ložnice, nemocný touhou a osamělostí. Vallyne se nikdy nezmínila o mém polibku ani o mé očividné posedlosti její osobou. A nezměnila ani svoji povahu, takže si ze mě dál utahovala, dráždila mě a mučila, i když se zároveň snažila rozptýlit mě a utišit mé psychické utrpení laskavostí. Nikdy se mě nezeptala na jméno, i když se to tajemství mezi námi vznášelo jako černá skvrna, zakrývající slunce.

Do deníku jsem dál škrábal nesmysly. Má minulost byla stále ukryta za zdmi z bolesti a krve a já se ji už nepokoušel odhalit. Žil jsem obklopen krásou a nedokázal jsem myslet na nic jiného.

*

Jednoho dne, když jsem dočetl sérii deseti knih romantických eposů, se Vallyne rozhodla, že mi dá dárek. Nezeptala se, po čem toužím, neboť to moc dobře věděla, místo toho mi darovala koně. Zvíře bylo samozřejmě pouhou iluzí, neboť v Kir’Vagonothu nebyla kromě rai-kirah a dvou lidských zajatců po životě ani stopa. Chtěla mě vzít na projížďku po bouří zmítané krajině. Já tímto nápadem nebyl vůbec nadšený.

Dospěl jsem k přesvědčení, že kromě samotných démonů bylo v Kir’Vagonothu skutečné jen počasí. Jeho jedinou změnou bylo příležitostné utužení vlezlé zimy a změna směru, odkud přicházel ledový vítr. Démoni zimou velmi trpěli a ani silné stěny, ani několik vrstev kožešin je před ní nedokázaly ochránit. Kdykoli vyšli ven, zdálo se, jako by ostrý vítr uhasil pronikavou zář jejich démonského těla. Výjimkou byla jen Vallyne, jež se vyžívala v každé výzvě.

Nekonečné pláně sněhu a ledu u mě také nevyvolávaly zrovna příjemné pocity. Ještě jsem úplně nezapomněl na své děsivé sny. Ale v pustinách se skrývala i jiná nebezpečí než jen led a noční můry. Všude kolem se plížili Gastaiové, kteří pomalu propadali šílenství.

Při naší třetí nebo čtvrté vyjížďce se nás u brány se šakaly pokusily zastavit nevaiské stráže. Robustní démon s plochou tváří, jenž se jmenoval Heddon, se pustil do hádky s Vallyne: „Skupina šílených Gastaiů napadla rudaiskou dílnu, má paní. Rozbili nástroje a díla a krutě zneužili a zničili dvanáct Rudaiů, kteří patřili pod Kaaratovu pravomoc. Denas přikázal, že nikdo nesmí opustit zámek, dokud nedostane nájezdníky pod kontrolu.“

„Na mě se jeho rozkazy nevztahují.“

Heddonovo světlo nervózně zablikalo. „Má paní, výslovně nám přikázal, abychom vám zabránili v odjezdu. Šílení jsou všude kolem.“

„A jestli odmítnu poslechnout?“

„Budu potrestán, protože jsem vás pustil.“

„Ty mi v tom však nemůžeš zabránit, Heddone.“ Zaslechl jsem, jak něco zašeptala. Její hlas byl zároveň hadím zasyčením i povzdechnutím milenky. Až do tohoto okamžiku jsem nikdy netušil, jak mocná Vallyne je. Na kratičký okamžik se mračna přestala pohybovat a neklidný vítr se zatočil, jako by chtěl vysát zemi, nebe a všechno živé, co obývalo tuto říši. Špinavé světlo Kir’Vagonothu potemnělo a Vallynina démonská podoba ozářila okraje jejího fyzického těla. Jeden obraz překryl druhý a splynul se stovkami dalších, jemných obrysů větších těl. Šlo jen kratičký okamžik, ale po dobu jeho trvání jsem se sotva dokázal pohnout.

Strážce sklonil hlavu. „Samozřejmě že ne, má paní. Mohu vás o to jen požádat.“

„Můžeš Denasovi říct, že jsem ti hrozila horším trestem než on. Cítím se uvězněná a musím na chvíli ven.“

„Zajisté, má paní. Buďte však, prosím, opatrná. Šílení nenechají nic na pokoji. Slyšel jsem, že je to stejné jako za temných časů.“

„Děkuji za varování, Heddone.“ A tak jsme vyjeli.

Vallyne na vyjížďce obyčejně neustále něco vykládala, neboť jí tato činnost zlepšovala náladu stejnou měrou, jakou mě skličující hrůzy přiváděly k zoufalství. Vždy vyrazila vzhůru na kopec, divoce zavýskla a nechala koně na druhé straně tryskem seběhnout dolů, až mu od kopyt odlétávala mračna prachového sněhu. Toho dne však hovořila jen velmi málo a dovolila koni bezcílně bloudit. Zatočila jedním směrem, pak druhým a místo aby vzala ledové kopečky útokem, pomalu je objížděla. Ve vlasech a na šatech se nám usadila jemná mlha, jež v mrazu ztuhla. Musel jsem věřit své paní, že dokáže najít cestu zpět šedomodrými mraky, které klesly až úplně k zemi.

„Jak je možné, že Gastaiové dokážou zabít jiné démony?“ zeptal jsem se a snažil se zbavit mrazivých obav hovorem. „Myslel jsem, že je to nemožné.“

Vallyne hleděla před sebe a jemnou špičatou bradu měla hrdě zvednutou. „Způsobuje to nemoc Gastaiů. Dokáží nás udržet ve fyzické podobě a zabít tělo, aniž by dovolili našemu pravému já schránku opustit. Teprve až tělo zemře, vezmou oběti daleko do divočiny, kde je vypustí. Démoni, kteří tímto projdou, zapomenou všechno, co se během let naučili, čeho dosáhli. Nemohou najít cestu zpátky, takže mají pocit, jako by se opět vrátili do temných časů.“

Neklidně jsem se pohnul. Vzpomněl jsem si na Luthenovo zrcadlo, jež paralyzovalo démony, aby je Merryt mohl zabít… stejně jako jsem to v minulosti dělal já. Nemoc. Ano, možná že to skutečně byla nemoc.

Po tři čtvrtě hodině jízdy jsem v bouřlivém větru zachytil pach démonů. Byl to silný zápach hniloby, jenž mě přinutil mobilizovat veškerou ochranu. Naposledy jsem to udělal během prvních hodin v Denasově zámku. „Vallyne…“

Umlčela mě zvednutím ruky, pak ukázala dolů z mírného svahu, směrem k hustému shluku mračen, ohromné, černočerné skvrně, jež se zdála růst před očima. Z temnoty se ozývalo zuřivé zvířecí vytí, doprovázené kvičením a vrčením, které brzy přehlušilo i hučící vítr. Připomínalo mi to neukojitelnou touhu psů, kteří zachytili pach čerstvé krve.

Mé tělo vědělo, na co se dívám a co slyším. Byl to známý zvuk, ale stokrát silnější, než jak jsem si jej pamatoval. Svaly mi ztuhly a smysly se zostřily, marně však pátraly po melyddě, jež by je podpořila. Uprostřed bouře zuřila bitva démonů. Nešlo o trénink jako v cvičební aréně, nýbrž o boj na život a na smrt. V převalujících se mračnech se začaly objevovat zrůdné tvary šakalů s krvavými tlamami, opicím podobných zvířat se šesti pažemi a zahlédl jsem také ohromnou kočku, která měla místo ocasu hada. A uprostřed toho všeho se pohyboval v přítmí téměř neviditelný drak s koženými křídly.

„Hyssad hwyd zhar! Faz dyarra y vekkasto.“ Ve chvíli, kdy rozkaz zazněl, protnul zmítající se masu zlého kouzla zlatý oheň. „Táhněte z tohoto místa! Zpátky do hlubin nicoty.“ Denas… drak… ohromující, silný. V cvičební aréně na sebe tuto podobu nevzal.

Vytí se stávalo hlasitější a zuřivější. Šakalové se vrhali na drakova kožená křídla. Kočka zavřeštěla a odevšad zaznívaly zvuky plné bolesti a šílené zuřivosti. Mrak opět zhoustnul a zakryl nám výhled na krvavou bitvu. Kosti mě při těch zvucích bolely a uzda mi vypadla z třesoucích se rukou. Sklonil jsem se, abych ji opět vzal do ruky, ale zůstal jsem přitisknutý k rudé hřívě koně, jako bych se v ní chtěl schovat. Náhle k nebi vystřelil gejzír temnoty, ale okamžitě se zřítil zpět na sněhem pokrytou planinu. V dalším okamžiku jsem ucítil explozi zvrácenosti, při níž se uvolnila tak ohromná síla, že by dokázala rozervat svět a zničit lidskou duši. Stonásobná smrt démonů.

Vallyne seděla ztuhle v sedle, pozorovala a čekala.

Temnota se pomalu rozplynula a odkryla hromadu smrti, jako když se otevře masový hrob. Zápach byl tak odporný, že jsem se při něm zachvěl a musel si odplivnout, abych se zbavil nepříjemné chuti v ústech. Z vířících zbytků kouzelné bouře náhle zazněla strašidelně teskná píseň válečníka, opěvujícího ztrátu tak nesmírnou, že se jeho žal nedal ani vyjádřit. Píseň dosáhla vrcholu a vytratila se. Jediný silný poryv ledového větru odvanul poslední zbytky temnoty a pak utichl, jako by chtěl také projevit úctu tak nesmírnému žalu. Pět rai-kirah v čele s Denasem se na koních vydalo vzhůru kopcem směrem k nám. Jejich zář byla mdlá, tváře unavené a plné bolesti. Když k nám Denas dorazil, zastavil koně a pobídl ostatní válečníky, aby pokračovali dál. Na Vallyne se ani nepodíval. Jeho pohled plný hořké nenávisti byl upřený na mě. Zdálo se, jako by mi chtěl něco říct, ale když nás ostatní minuli, trhl otěžemi neživého koně a následoval své společníky směrem k vzdálenému zámku.

„Ztratili některého z přátel?“ Sotva jsem otázku pronesl, ihned jsem toho litoval. Tváří v tvář Denasově žalu se mi má zvědavost zdála odporná.

„Ne,“ řekla Vallyne. Náhlý poryv větru jí vmetl do tváře sníh. Prudkým trhnutím uzdou otočila koně a následovala Denase zpět k zámku. „Ta píseň patřila mrtvým Gastaiům.“

*

Čtyřicátého prvního dne – alespoň si myslím, že to byl čtyřicátý první den, ale dny a noci se zde nedaly od sebe rozeznat, takže je možné, že jsem jich pár opomněl, nebo naopak několik přidal – mě Vallyne vzala na vyjížďku do města na obzoru. Překvapilo mě to. Zjistil jsem, že v Kir’Vagonothu skutečně existují další zámky. Například Rhadit, vůdce „velkého tažení“, kterého tolik nenáviděl Denas, měl vlastní pevnost. Nikdy jsem však žádný jiný zámek nenavštívil, stejně jako jsem nikdy nevstoupil do dlouhých, nízkých budov, téměř zcela zasypaných sněhem, v nichž se nacházely dílny Rudaiů. Nevadilo mi to, neboť stříbročerná hrůza z mých snů se stále ještě ukrývala někde v mrznoucích pustinách spolu se šílenými Gastaii.

Udělal jsem, co jsem mohl, abych se vyjížďce vyhnul. „Našel jsem další knihu o horách,“ řekl jsem. „Přísahám, že je dokončená a dává smysl od začátku až do konce.“ Zjistili jsme, že u mnohých spisů došlo k neočekávanému zvratu v ději, jako by byl na konec jedné knihy napojen začátek jiné. „A ještě jsme nedokončili báseň, kterou jste začala psát. Pokud chcete, aby se opravdu rýmovala, budete na ní muset trochu zapracovat.“

„Ale ještě jsi neviděl město a Rudaiové si s ním dali tolik práce. Je to ten nejúžasnější důkaz, že jsme se vymanili z temných časů.“

Nemohl jsem samozřejmě odmítnout, a tak jsem se zabalil do pláště a na ruce si natáhl rukavice. Pak jsme přes klenutý most vyrazili do divočiny. „Vykládejte mi o temných časech,“ řekl jsem. Snažil jsem se rozptýlit, abych nemusel myslet na hrůzy, jež číhaly ve vyjícím větru, a na nezdravou touhu milovat démona. Nevaiové se o „temných časech“ často zmiňovali, ale nikdy o nich mezi sebou podrobněji nehovořili.

„Temné časy nastaly, když nám byl ukraden Kir’Navarrin a my poprvé vstoupili do Kir’Vagonothu,“ řekla a přizpůsobila chůzi svého koně mému. „Nevzpomínali jsme si na jména ani na vlastní vzhled, nedokázali rozluštit své potřeby… necítili jsme… byli jsme slepí. A kolem nebylo nic jiného než tohle.“ Ukázala rukou na pustou krajinu kolem. „Byly to divoké časy a trvaly velmi, velmi dlouho. I když si je pamatujeme, je pro nás velice obtížné o nich hovořit.“

Zatímco mluvila, objevil se jí ve tváři nový výraz, jako když dřevo při opatrném užívání nabude nového lesku. Na kratičký okamžik se její stříbrná démonská podoba rozzářila a zakryla pohledný mladý zevnějšek krásou, jež byla starší, smutnější a hrdější. Měl jsem pocit, jako bych zahlédl její skutečné já. Merryt se musel mýlit. Její podoba nebyla hrozivá. Okamžitě jsem zapomněl vše, co řekla, i všechny své otázky.

Cestovali jsme způsobem démonů, takže jsme brzy dorazili k cíli a projížděli vydlážděnými ulicemi mezi domy, obchody a chrámy s věžemi, širokými nádvořími, paláci a parky, kolem fontán, koupelen a velkolepých kolonád… všechny byly opuštěné. Město bylo plné elegance a umění, jež představovalo moc a široký rozhled vzdělané civilizace. Dalo se přirovnat k samotnému Zhagadu. Ale dveře a okna byly zaváté sněhem, který také zatarasil ulice a usadil se na vývěsních štítech, jež se bezcílně pohybovaly ve větru. V širokých ulicích a majestátních budovách panovala tma a ticho.

„Úžasné,“ řekl jsem. „Proč tady nikdo nežije?“

„Někteří to zkoušeli,“ odvětila a přejela rukou po okraji fontány ve tvaru květiny. Kdyby voda v ní nebyla zmrzlá na kámen, zavlnila by se jí pod prsty. „Nedokázali si však poradit. Nevěděli, co s tím vším dělat.“

Prozkoumali jsme nejvzdálenější konce města, procházeli se opuštěnými ulicemi a nádhernými zahradami, které by mohly být pýchou každého Kuvaice. Na chvíli jsme sesedli z koní a prohlédli si ohromné prostory chrámu s vysokánskými klenbami, jež by normálně byly ozářené sluncem, vnikajícím dovnitř zdobenými okny. Do zvonice jsem vystoupal asi po dvou stech schodech. Byly uprostřed prohnuté, takže vypadaly, jako by je prošlapaly stovky nohou. Vallyne mě však ujistila, že je nepravděpodobné, že by na ně od jejich vytvoření vůbec někdo vstoupil. Na vrcholku jsem zatáhl za lano, ale když se zvon rozezněl, měl podivný zvuk a jeho děsivý hlahol mi připomněl můj první dojem – město, vylidněné zkázou.

„Pojď dolů, Vyhnanče, a pověz mi, jestli jsem si našla správné místo!“ zavolala na mě Vallyne a jako pokaždé jsem si pospíšil, abych jejímu přání vyhověl. Našel jsem ji, jak stojí na hřbetě sochy lva na náměstí před věží. „O tomhle zvířeti jsi mi přece četl, ne?“ Pak zařvala jako lev a vzdorně zvedla paže proti věčnému větru. Když skočila dolů, zachytil jsem ji do náruče a rozesmál se spolu s ní. Vítr mi vmetl do tváře její zlaté vlasy a já se ztratil v záplavě světla. Ztratil. Tolik jsem toužil ztratit se.

„Mohl bych vás učit,“ řekl jsem a přitiskl si ji k hrudi. Věděl jsem, že si je vědoma mé touhy. „Dovolte mi, abych se o to pokusil.“

„Zapomínáš. Přišel jsi sem, aby ses něco dozvěděl ty, ne abys učil nás,“ odvětila. „A kromě toho se musím vrátit zpátky na zámek. Nezdrž se zde příliš dlouho.“ Její fyzická podoba zmizela a já na krátkou chvíli objímal jen démonskou zář. Oheň… krása… Byl jsem pohlcen takovou vášní a silou, že by dokázala spálit celé město. Ale vše trvalo jen okamžik, jedno zabušení srdce… a pak byla pryč.

„Vallyne!“ vykřikl jsem zoufale, neboť jsem považoval za nemožné žít třeba jen o chvíli déle bez pocitu, jejž jsem právě okusil.

Ale stejně jako u všech bláznů, kteří jsou přesvědčeni, že je jejich smrtelná existence připoutána k dotyku někoho jiného, i mé srdce začalo opět bít a plíce dýchat. Studený vítr mi vmetl plášť do prázdné náruče. Pomalu jsem se vrátil zpět na opuštěné náměstí a našel svého koně, iluzi, jež mě na hřbetě odveze zpět na zámek. Její kůň byl pryč, i když jsem v čerstvě napadaném sněhu nezahlédl žádné stopy po kopytech. Ani hrůzy pustiny nedokázaly přehlušit moji touhu. Nasedl jsem na neživé zvíře, ale zůstal vyčerpaně a bezcílně sedět na jeho hřbetě. Ruce se mi třásly v nekonečném, zbabělém rytmu. Když kůň nakonec zamířil do labyrintu ulic, nevěnoval jsem žádnou pozornost směru, kterým se vydal.

Stačilo, abych jí řekl své jméno. Ale to by ji samozřejmě nepřimělo milovat mě – pokud byla vůbec schopna lásky. Věděl jsem toho o démonech a jejich metodách příliš, než abych mohl tvrdit, že ji miluji. Zatím jsem nebyl ještě natolik při smyslech, abych byl takového citu schopen. Ale přesto jsem toužil poznat ji blíž… naučit ji, co znám o životě… dovolit její hudbě, aby naplnila moji vnitřní prázdnotu… Jak bych mohl někdy poznat všechny možnosti, když skrývám tak důležitou část sama sebe? Nemohl jsem uvěřit, že by mi chtěla ublížit. Kdybych jí řekl své jméno… opravdu by to tolik vadilo? Možnosti, jež se přede mnou otvíraly, ničily mé myšlenky, rozum i opatrnost.

Zděsil jsem se své šokující slabosti. Sentimentální idiote. Zlomená, bezduchá trosko. Byl jsi očarován. Určitě to tak muselo být. Šlo o nějaké čáry, jež mě měly přimět vzdát se. Veškeré mé utrpení by bylo zbytečné. Protože kdybych podlehl… chvějícími se prsty jsem se zatahal za vlasy, jako bych tak mohl probudit svoji spící mysl. Kdysi jsem vládl velkou mocí. Co když tohle byla jen další bitva? Merryt mě varoval. Neznal jsem Vallyninu pravou tvář. Nebyla člověk.

Během hodiny, kdy jsem se bezvýsledně hádal sám se sebou, mě kůň odnesl za hranice opuštěného města. Když jsem si uvědomil, že nevidím Denasův zámek, umlčel strach mé omámené plácání a já si začal představovat Gastaie, plížící se tmou. O nic nejde, řekl jsem si. Stačí, aby ses vydal kolem města, a dřív nebo později narazíš na místo, odkud zámek uvidíš. Pak už se jen budeš muset dostat přímou cestou přes planinu a budeš v bezpečí. Opět jsem dostal strach pod kontrolu, pobídl koně do kroku a vydal se doleva kolem města. Každých pár set kroků jsem prozkoumal horizont.

Při třetí zastávce jsem zahlédl věž. Nebyl to Denasův zámek, který měl deset věží, spojených střechami a hradbami, nýbrž jedna věž, stojící osaměle na hřebeni nízkého kopce. Byla to zřícenina, jejíž stěny se pod náporem počasí začaly rozpadat. Jen místy byl hladký bílý kámen obkladu stále ještě celý. Věže jsem si všiml jen díky krátkému utichnutí bouře. Nebyl to nijak zvláštní obrázek… jenže neměl v Kir’Vagonothu co dělat. Patřil do Ezzarie… na holý, větrem ošlehaný skalní výběžek… mé útočiště… jeden z obrázků, který jsem tak dlouho chránil.

Bez ohledu na čas a hrůzu jsem se vydal poletujícím sněhem k věži a pobídl neživé zvíře do rychlejšího klusu. Má touha dozvědět se, o co jde, byla tak silná, že jsem raději ani nemrkal, aby mi obraz nezmizel v šedomodrých mračnech. Začali jsme šplhat vzhůru kopcem a kůň se bořil až po kolena do měkkého sněhu. Když jsem nakonec před věží seskočil z jeho hřbetu, necítil jsem tváře ani nos a mé obočí bylo ztuhlé mrazem. Na okamžik jsem se zastavil, zavřel oči a soustředil myšlenky jako vždy, když jsem se snažil vycítit čáry. Nemusel jsem se namáhat, neboť na ohromném kouzlu nebyla ani stopa démonského zaříkání.

Silné dřevěné dveře už dávno shnily. Dvěma kroky jsem prošel zničeným vchodem a vstoupil do kulaté místnosti, poseté troskami. Uprostřed rozbité podlahy jsem zahlédl zčernalé ohniště, vedle nějž ležel prohnutý měděny kotlík a hromada třísek na podpal. Kousek dál se nacházela postel ze suchých větví borovic, stromu, který v Kir’Vagonothu nerostl. Přejel jsem si rukou před očima, abych zostřil své vnímání, a během chvilky, kdy má ruka protnula vzduch, jsem si vzpomněl, kde jsem.

„Aife,“ zašeptal jsem hlasem plným křehké naděje. Otevřel jsem své srdce a vydal jeho hlubiny napospas pronikavé zimě. „Jsi tady?“ Rozpadající se věž obepínalo takové ticho, že v něm můj hlas zněl cize. Poryv větru mi nadul plášť jako obr, snažící se upoutat moji pozornost. Ale já se naprosto soustředil na sluch, na naději, že z místa, kam bouře nedosáhla, zaslechnu hlas.

Strážce? Sním snad?

Zaklonil jsem hlavu a rozesmál se. Tolik jsem se nenasmál už celé věky. „Sen, ano, určitě. Žádné probuzení se mu nemůže rovnat, a jestli se teď ještě objeví portál, budu tento sen považovat za nejkrásnější, který mě kdy v noci navštívil.“

Rovněž se rozesmála. Byl to unavený a zároveň rozjařený smích, jako by se opět vracela do života. Byl hrdý a smysluplný. Ve stínech věže, kde se vzduch leskl ledovými krystaly, se objevil šedý portál, vyšší než já. A za ním jsem zahlédl zlatozelenou zář, jež se vlnila jako horký vzduch na poušti a byla tak jasná, že jsem téměř musel odvrátit zrak. Bezmyšlenkovité vzrušení a hlad mě popohnaly kupředu. Právě jsem se chystal vstoupit do portálu, když jsem zaslechl slabý, ustaraný, pátrající hlas, jenž přicházel z divočiny vně věže. „Vyhnanče!“

Měl jsem pocit, jako by se mě někdo pokoušel rozervat vedví. Odejít od Vallyne, zlomit pouta, jež mě vázala k tomuto cizímu, strašnému místu… Jen to pomyšlení mě ničilo. Ale to nebylo vše. Byl jsem pod ochranou Aife, obklopen jejím kouzlem. A právě v tu chvíli se hráz mé paměti zhroutila a mysl mi zaplavily vzpomínky, které daly jména mým pečlivě opatrovaným pokladům – Aleksander, Blaise, Evan-diargh, požehnaná, věrná Fiona – a smysl mým prázdným slovům. Co bylo chybějícím kouskem mozaiky? Proč se naši předchůdci rozhodli zničit a připoutat tak brilantní bytosti k této pustině? Existoval nějaký způsob, jak pomoci mému synovi a Blaisovi? Mlha, jež dusila mé smysly, se rozplynula a svět opět nabyl čistých a ostrých rysů. Drobnosti, které jsem se i přes zmatený stav mysli dozvěděl, nabyly na významu a naléhavosti. A s pamětí se samozřejmě vrátila i bolest. Když se vrátím bez odpovědí, co mě bude v mé zemi vlastně očekávat? Nic. Nikdo. Studený vítr se mi zatočil kolem kotníků.

Pospěš si, Strážce… Můj čas je skoro u konce. Dala jsem slib starci. Jen jednu hodinu, na niž jsme se dohodit.

„Ach, má dobrá Aife… Nemohu…“ Ještě nikdy jsem nemusel vyslovit nic tak těžkého. Nikdy dřív jsem se nemusel odvrátit od tak lákavé představy… „…ještě ne. Vrátím se, až budu moct, a všechno ti povím.“

Ještě ne! Ale říkal jsi… Jsi snad šílený?

„Už ne, Aife. Vyléčila jsi mě. Ale má práce zde ještě není u konce. Řekni starci, že Kir’Vagonoth je mnohem víc, než si dokáže představit. Je sice plný ledu, sněhu, zimy a tmy, ale uprostřed vší té hrůzy dokázali nalézt krásu. A jednotlivá společenství mají přesně ty názvy, jimiž je označil: Gastaiové, brutální stvoření, Rudaiové, tvůrci tak nadaní, že by dokázali v okamžiku opravit jeho chrám, a Nevaiové… Nedokážu ani popsat jejich nádheru nebo sílu vášně. Řekni mu…“ Další kousek mozaiky zapadl na místo, pravda, již bych si uvědomil i přes mlhu, halící mé dny v Kir’Vagonothu, kdybych jen nebyl příliš zaměstnán na to, abych se jí podrobněji zabýval. „… řekni mu, že stejně jako my nejsou úplní.“

Řeknu mu to.

„Přežiju, Aife. Je tady ještě jeden člověk. Strážce, který se ztratil během bitvy před stovkami let. Není to zázrak? On…“

„Vyhnanče! Kde jsi?“ Byla čím dál blíž. Musel jsem se dostat pryč od věže.

„Musím jít.“

Jsi si jistý, Strážce?

„Už si nejsem jistý ničím, ale odpovědi na své otázky mohu najít jenom zde nebo v místě, kterému říkají Kir’Navarrin. Vydržíš ještě?“

O tom nepochybuj. Nikdy. Vydržím, dokud se opět nevrátíš do našeho světa.

Nejtvrdohlavější a nejvěrnější Aife. „Vrátím se a přinesu odpovědi.“

Vrať se a můj úkol skončí.

Ještě pár okamžiků nechala portál otevřený. Snad pro případ, že bych změnil názor. Ale já už se rozhodl. Odvrátil jsem se od zlatozeleného světa a vstoupil zpět do vyjícího větru.

Kapitola 28

Pak nastal den, kdy Valdis dosáhl dospělosti a položil silnou paži na rameno své matky. Verdonne se usmála a ustoupila stranou. Valdis otci vyrval meč a připravil jej o moc. Ale místo aby si tyto věci ponechal, složil je k matčiným nohám. „Ukázala jsi lidem nesobeckou sílu a věrnost skutečného vládce. Náleží ti právem.“

– Příběh Verdonny a Valdise, tak jak jej vyprávěli První Ezzarijci, když přišli do země stromů

Postaral jsem se, aby mě Vallyne neviděla přicházet směrem od věže. Sjel jsem na koni po opačné straně pahorku, obešel zasněžené kopce a zašel tak daleko, jak jen jsem se odvážil. Bylo riskantní vzdálit se od stezky, již jsem znal, ale věž byla mým útočištěm, únikovou cestou, a proto se o ní nesměl nikdo dozvědět. Plně jsem se soustředil, abych se přibližoval k městu, takže jsem neměl čas zabývat se nově nalezeným cílem ani tím, jak mi zkušenosti v Kir’Vagonothu mohou pomoci najít odpovědi na mé otázky. Když jsem před sebou spatřil městské hradby, neuvěřitelně se mi ulevilo. Pak jsem zahlédl Vallyne. Hnala se ke mně bouří a její stříbrné démonské světlo zářilo nocí. Málem se mi z hlavy vypařilo vše, nač jsem si vzpomněl.

„Kde jsi byl, Vyhnanče?“ Když se ke mně natáhla a vzala mé ruce do svých, měla ve tváři vepsanou starost. Jako provaz kolem krku okrádá otroka o vzduch, stejně tak mě její dotyk málem připravil o právě nalezený rozum. „Myslela jsem, že ses ztratil nebo utekl. Jsi můj gyos a host by se neměl příliš vzdalovat z ochrany své paní.“

Ale já se zuby nehty držel svobody. Byl jsem rozhodnut nepodlehnout znovu její kráse, své touze nebo nějakému kouzlu, jímž by mě chtěla očarovat. Měl jsem ženu a syna a má zodpovědnost vůči nim mi nedovolila, abych se nechal opět rozptýlit. „Jen jsem se projížděl,“ řekl jsem. „Přemýšlel jsem. Od doby, kterou jsem strávil s Gastaii, je pro mě nesmírně obtížné udržet si jasnou mysl.“

„Gastaiové jsou všude kolem…“ Odmlčela se, pohlédla na mé ruce, které spočívaly v jejích, pak zpět na moji tvář. V obličeji se jí usadil výraz zmatené zvědavosti, ale pokračovala, aniž by se zmínila o jeho příčině. „Nenávidí Strážce a udělají všechno pro to, aby tě unesli a stáhli zpět do hlubin. Nezapomínají.“

„Ne, já jsem ten, kdo všechno zapomněl.“

„Ale to přece není tak zlé, ne? Říkal jsi, že jsi přišel najít útočiště. Tvůj život musel být hrozný, když ses rozhodl hledat pomoc u těch, které ses dříve snažil zničit. Proč by sis měl chtít vzpomenout?“ Vallyne povolila stisk a ukázala směrem k zámku v dáli. Pobídli jsme koně do kroku. „Existuje spousta věcí, na něž bych chtěla zapomenout. Není to však v naší moci.“

„Nikdy jste se mě nezeptala, co se mi stalo nebo proč si myslím, že zde najdu pravdu. A nezajímá to ani Denase.“

„Proč by mě to mělo zajímat? Opustil jsi svůj svět. Tvůj život je nyní tady a tvá společnost mě velmi těší. A co se týče Denase, je to blázen a hrubián a nemá právo se tě na nic vyptávat. Nemusíš si s ním dělat starosti.“ Její herecké schopnosti se nezlepšily. Nedokázal jsem však říct jestli se pokouší přesvědčit mě nebo samu sebe, a která část její poznámky byla lež.

Bylo na čase, abych se vrátil zpět ke svému úkolu. „Povíte mi něco o Kir’Navarrinu, Vallyne?“

Ostře na mě pohlédla. „Ne,“ odvětila a pobídla koně do klusu. „Ještě ne.“ Po zbytek cesty nic neřekla a klenutý most jsme přejeli v tichosti. Teprve když jsem se svlékl a byl připraven padnout do postele, uvědomil jsem si, co Vallyne zarazilo. Už se mi netřásly ruce.

*

Takže kde začít? Čím déle jsem přemýšlel o svém životě v Kir’Vagonothu, tím víc jsem byl přesvědčen, že mě musel někdo zaslepit. Ano, mučení Gastaiů mě zranilo, ale ne natolik, abych zapomněl na manželku, syna a ostatní, které jsem opustil. Nezapomněl bych na Aleksandera a na změny, jež jsme jeden v druhém způsobili. Nezapomněl bych na své přesvědčení, že mí lidé a démoni mají společnou minulost Proč by se měli démoni zajímat o mé vzpomínky? A proč by se naopak nezajímali o to, že u nich hledám útočiště, a o mé tvrzení, že přicházím v dobré víře, abych je varoval? Ta hloupost se psy… Vallyne mě pozorovala. Zkoušela mě. A pak mě očarovala.

Po několika hodinách neklidného spánku jsem se posadil na posteli a vytáhl svůj deník. Dětinské škrábání bylo sotva čitelné a většina záznamů vůbec nedávala smysl. Sladká Verdonne… jednoho dne jsem napsal první čtyři písmena svého jména! Bez přemýšlení jsem přivolal oheň, abych zničil zrádný papír, a než jsem se stačil proklít za to, že jsem zapomněl na svoji bezmocnost, musel jsem rozpálený list odhodit. Vyskočil jsem z postele a vodou z pozlacené misky uhasil plameny, aby nezapálily změť nábytku v komnatě. Pak jsem si olíznul popálené prsty a téměř jsem zavýsknul potěšením, když jsem ucítil, jak mi v žilách tepe melydda. Takže má síla byla rovněž ukryta pod tíhou okovů démonského kouzla. Merryt mě varoval. Dovolil jsem Vallyne, aby mi bez boje kradla duši.

Ujistil jsem se, že v místnosti nezůstala po vodě a popelu ani památka, pak jsem začal neklidně přecházet pokojem a přehrabovat se ve věcech. Čekal jsem na pravidelnou každodenní návštěvu Raddomana. Téměř jsem nedokázal potlačit horečnou, dlouho potlačovanou zvědavost. Možná bych se od neustále vrčícího démona mohl něco dozvědět. Zdálo se, jako by on jediný vždy říkal přesně to, co si myslel. Nemohl jsem se dočkat, až se opět setkám s každým démonem, kterého jsem zde poznal, a pohlédnu na něj otevřenýma očima.

Raddoman se jako obvykle objevil s velkým rámusem a změnil podobu z démonské záře ve statného, neupraveného muže. „Tady je voda. Jídlo. Paní má něco na práci a nechce tě vidět až do chvíle, kdy bude čas na čtení.“ S prásknutím postavil na stůl mosazný džbán s vodou a vedle něj květovaný talíř s chlebem a sýrem.

„Děkuji vám, Raddomane. Počkejte! Než odejdete…“

Agresivně vystrčil bradu. „Co zase chceš?“

Bylo na čase, abych vyzkoušel své teorie. „Proč si myslíte, že jsme vám ukradli domov?“

Během jednoho úderu srdce se mu podařilo změnit podobu z démonské na lidskou a na prasečí. Jakmile se vrátil do lidského těla, zavrčel: „Chováš se ke mně, jako bych byl vězněm, že? Vyslýcháš mě, co?“ Studenou místností se linul jeho zápach.

„Ne. Jak už jsem říkal, přišel jsem, abych se něco dozvěděl. Je důležité, abych pochopil, proč jsme spolu začali válčit. Mí lidé o tom nic nevědí. Nic si nepamatují. Nemáme žádné zápisy ani obrázky, z nichž bychom se mohli něco dozvědět. Jaké příběhy si vyprávíte vy?“

„Není to žádný příběh, ylade. Pamatujeme si to. Žili jsme v Kir’Navarrinu, ve světle. Měli jsme těla a vlastní identitu. A když přišla hrůza a nastaly temné časy, dostali jsme se do Kir’Vagonothu. Kéž bych dokázal každého z vás pandye gash přinutit, aby si prožil to, čím jsme museli projít my.“ Otočil se ke dveřím a jeho zápach naplnil místnost.

Měl jsem pravdu. Kir’Navarrin byl něčím víc než jen říší duše a krajinou, kde se odehrávaly souboje s démony. „Učte mě, Raddomane. Chci se dozvědět víc. Chci pochopit.“

Raddoman se pomalu proměnil zpět do démonské podoby. Stál jsem nyní tváří v tvář jeho vousatému obličeji a žhnoucím modrým očím, i když se ke mně neotočil. Zdálo se, jako by si potěšeně povzdechl, pak se mi uklonil. „Jak si přeješ, ylade.“ Natáhl ruce k mé tváři a já začal ustupovat, až jsem skončil na posteli, přitisknutý zády ke stěně. Velkou dlaní mi zakryl oči, nos a ústa, takže jsem necítil jeho zápach, nedokázal promluvit a ani neviděl šedé světlo zámku. Nedokázal jsem se pohnout. Tma se prohloubila, paralyzovala mě. Měl jsem strach, že se udusím…

*

… horko… ne, chlad… ostrý chlad, který proniká do morku kostí. Proč je tady tma? Okamžik, myslím… někdo tady je, pláče… Kdo je tady? Kde jsi? Nevidím… nic. Oslepl jsem? Ještě ráno slunce zářilo jako vyleštěné zlato… ale teď je pryč… a já nic necítím. Nic než hrozivý chlad. Jsem mrtvý? Ne, určitě ne. Jsem ještě mladý oproti… tolika jiným. Kde jsem byl, když se to stalo? V zahradě… sadil jsem… strom, přichází jaro… z hor Lorrai jsme přinesli malé stromky. Ale pak jsem ucítil jasnyr… a ztratil jsem se… zapomněl jsem, co jsem právě dělal… Hvězdy na nebi, to je ale zima. Můj plášť, omotám si ho kolem paží… necítím je. Vítr se do mě zařezává, jako bych ani nebyl z masa a kostí. Asi už musím být úplně prokřehlý. Vítr… přímo skrz moji hlavu… není divu, že nedokážu přemýšlet… ostrý vítr mi mrazí mozek. Mysli na slunce. Vzpomeň si, co se stalo… Kopal jsem a sadil a jeden ze starších, Lu– Jak že se jmenoval? Nedokážu si vzpomenout na jeho jméno, i když jsem jej znal celý život… bratr mého otce… svolal nás a oznámil, že nastal ten okamžik. Všechno bude dobré. Nebudeme si pamatovat… před změnou… a nebezpečí bude uvězněno v Tyrrad Noru – nebezpečí, jež existuje od počátku světa, nebezpečí beze jména – nepřijde, protože jsme se rozhodli pro bezpečí. Zůstane nám naše síla, budeme jí mít dokonce víc, protože ji nebudeme muset spotřebovávat na zbytečné tvoření, a jako vždy budeme žít v kráse. Pak jsem ucítil jasnyr a usnul jsem. Ale samozřejmě si vzpomínám. Ráno jsem pracoval v zahradě… narodil jsem se… no tak, přece je to tak jednoduché… jméno, s nímž jsem se narodil… jež má žena pronáší s takovou láskou… má žena… Ne! Co se se mnou stalo? Nikdo přece nemůže zapomenout jméno vlastní ženy. Kde je? Byla se mnou na slunci, kojila dítě… další dcera, která zkrášlí naši zahradu. Lásko, kde jsi? Zavolal bych tě jménem, ale nepamatuji si ho. Jak ji ve tmě najdu, když neznám její jméno? Bude jí zima. Tolik nenávidí zimu. Musím ji vzít do náruče. Zahřát ji. A naše malé… tři… jsou to ony, koho slyším plakat? Ach, bohové dne, jak se jmenují? A můj otec, jenž se dotkl mých rukou hlínou a nazval mě „synem země, jenž byl zrozen, aby pečoval o stromy…“ Kde je můj otec? Kde jsou mé děti? Kde jsou mé ruce?

*

Světlo se vrátilo a moji duši zahltil beznadějný, osamělý žal. Opět mě obklopila studená šeď Kir’Vagonothu, jež se zdála být podstatou zoufalství. Můj pád do hlubin se jen vzdáleně podobal zoufalství, které jsem právě prožil. Taková ztráta. Takový hlad. Fyzický život se vytratil v jediném okamžiku. Jediným zvukem bylo vytí větru a tichý pláč ostatních ztracených duší. Po tisíc let cítily potřeby fyzické existence – hlad, žízeň, touhu – a neměly jak je uspokojit. Démoni si vytvořili nynější existenci z pokroucených vzpomínek a života, který pro ně ukradli Gastaiové. Svatá Verdonne, co jsme to provedli… sobě a světu, jenž trpěl pod břemenem našich skutků?

Svezl jsem se po ledové stěně. Byl jsem vyčerpaný. Zarmoucený. Démonova záře se třpytila ve dveřích. Postavil se tak, abych viděl jen jeho svit. „Je mi to líto,“ řekl jsem tiše. „Nevěděl jsem. Nikdo z nás to nevěděl.“

„Dali jsme dohromady společenství,“ pronesl démon také tiše. „To bylo to jediné, nač jsme dokázali myslet. Ale trvalo dlouho, než jsme našli ostatní, kteří k nám patřili. Bylo obtížné je poznat. I nyní… sám Denas by mohl být mým bratrem, otcem nebo synem, ale já bych to nevěděl. Když jsme se konečně sešli, lovci se vydali najít něco, čím by nás nakrmili. Ale objevili něco neočekávaného. Nebylo to jídlo nebo pití, nýbrž obrazy života, zvuky, pocity a vzpomínky těl, jež nám nepatřila, ale dokázali jsme je sdílet. To, co přináší, dokáže utišit náš hlad… některý druh hladu jsme neznali a ani jsme jej nechtěli znát, ale zvrácené pocity jsou tak silné a je tak jednoduché je získat. A tak jsme přežili. Ale vy, yladští pandye gash, s lovci bojujete, zabíjíte je nebo je nutíte vrátit se zpět do této říše. Jsou zlomení a mají pocit, jako by znovu a znovu prožívali temné časy. Chápeš, Vyhnanče? Vaše vlastní zlo a válka zničila Gastaie. Zešíleli kvůli vám. Je jasné, že jste to byli vy, pandye gash, kdo nás sem poslal, a jaký jiný důvod byste k tomu mohli mít, než abyste získali Kir’Navarrin pro sebe?“

„Ale my nežijeme v Kir’Navarrinu. Ani nevíme, kde je.“

Pokrčil rameny. „Možná se bojíte toho, co byste mohli najít v Tyrrad Noru. Možná tví lidé ví, jaké nebezpečí se v něm skrývá, a čekají, až se tam vrátíme a porazíme je pro vás. Nebo možná nikdy žádné nebezpečí neexistovalo a byla to jen pohádka, kterou jste nám napovídali, abyste nás odtamtud dostali.“

„Tyrrad Nor – Poslední pevnost. Co je to?“

„Už jsem ti řekl, že to nevíme. I to jste nám sebrali. Ale už jednou jsme žili v jeho blízkosti a opět tam žít budeme. Jsme ochotni riskovat cokoli, abychom získali zpět náš domov, když už ne životy, o něž jste nás připravili. Chceme přežít. Nemáme na vybranou. Teď už musím jít. Má paní mě volá.“

„Je mi to líto,“ zopakoval jsem. Jak bezvýznamná slova. „O těchto věcech nic nevíme. Ti, kdo vás přinutili zapomenout, udělali totéž s námi. Celé roky jsme spolu bojovali, a přitom jsme všichni oběťmi.“

„Přemýšlej o tom,“ řekl, když prošel dveřmi. „Když opustíme Kir’Vagonoth, zůstaneš tady sám. Ty a ten druhý ylad. Nezůstane tady nikdo, kdo by tě nakrmil a řekl ti tvé jméno.“

„Zeptáte se paní, jestli bych ji mohl vidět?“

„Už jsem ti říkal, že ti to nedovolí. Pošle pro tebe, až bude čas na čtení.“

„Stejně se jí, prosím, zeptejte. Chtěl bych si s ní o tom promluvit.“

„Zeptám se.“ Raddomanovo šedohnědé světlo zmizelo.

Tolik věcí na přemýšlení. A i ve vzpomínkách, jež jsem prožil, jsem vycítil náznak hrozby. Co je Poslední pevnost? Co je nebezpečí beze jména, nebezpečí, které existuje od počátku světa?

*

Čekal jsem skoro hodinu, ale sluha se nevrátil. Kromě Vallyne, Raddomana a nepřístupného Denase jsem s žádným jiným démonem nemluvil. Neměl jsem ani tušení, kde najít většinu démonů, které jsem znal, ani jestli by byli ochotni zodpovědět mé otázky. Byl jsem netrpělivý. Toužil jsem pokračovat v dlouho odkládaném pátrání, a tak jsem se vydal najít někoho, o kom jsem věděl, že mi na otázky odpoví. Šel jsem najít Merryta.

Neměl jsem ponětí, jak najít Merrytovu komnatu. Když mě sem z hlubin přivedl, byl jsem příliš zmatený a nemocný. Ale stále byl Gennodovým poslíčkem a já věděl, kde Gennod bydlí. Bylo jenom otázkou času, než se Ezzarijec objeví. Opatrně jsem se plížil chodbami a nedokázal pochopit, jak jsem se v posledních týdnech mohl tak bezstarostně procházet kolem. Jak mě mohla démonská žena natolik okouzlit, abych se stal neopatrným a zapomněl na svůj výcvik? Přísahal jsem si, že zatvrdím své srdce a rozhodnost. Před Gennodovými komnatami jsem se schoval do temného zákoutí za točitým sloupem a čekal, až Ezzarijec vyjde ven.

„Postarej se, aby byla zpráva doručena, ylade.“ Temné dveře osvítila rudá zář. „Rhadit čeká. Nestrpím žádné prodlení.“

„Samozřejmě, dobrý Gennode,“ odvětil vysoký muž. Uctivě se uklonil a kulhavě se vydal pryč chodbou, mumlaje si něco pod vousy. Vystoupil jsem ze stínů a postavil se mu do cesty. „Vyhnanče!“ Byl upřímně překvapen, že mě vidí.

„Rád bych si s tebou promluvil,“ řekl jsem.

„Jsem překvapený, že tě pustili z vodítka.“ Ukázal na točité schody. „Pojďme někam do soukromí. Když najdeš přítele, jak se schovává v temných zákoutích, je jasné, že má něco na srdci.“

„Nechtěl bych, aby ses dostal do problémů s pánem. Tohle je jediné místo, o němž jsem věděl, že tě tady najdu.“

Merryt se rozhlédl chodbou, pak mě popadl za košili, přitáhl si mě blíž a zašeptal mi do ucha. „Gennod není můj pán. Jen to předstírá, aby zastrašil své protivníky. V tuto chvíli máme nějaké společné zájmy, to je vše. Strážce musí čas od času udělat něco pro svoji přísahu, i když na tom moc nezáleží, že? Nebo jsi snad kvůli krásné Vallyne na přísahu zapomněl? Zachránil jsem ti život, Vyhnanče, a jak ses mi odměnil?“

„Omlouvám se, že jsem ti tehdy v galerii nepomohl,“ řekl jsem, zatímco jsme spolu vstoupili do komnat, kde mi dovolil se před prvním setkáním s Denasem a Vallyne umýt a obléct. „Nebyl jsem tehdy pánem své mysli. Teprve v posledních několika hodinách jsem se opět našel.“

Odkopnul stranou několik podivně zabarvených polštářů, abychom se mohli posadit ke krbu. „Vplížila se ti do mysli, že? Varoval jsem tě.“ Z matné mosazné nádoby vytáhl dvě hrsti třísek, hodil je do krbu a podpálil. „Takže co ode mě chceš? Měl jsem pocit, jako bys svého zkaženého bratra nepotřeboval.“

„Rád bych si s tebou promluvil o tom, proč jsem sem vlastně přišel.“

„Ach, takže se konečně dozvím to velké tajemství?“

„Mohu ti říct aspoň část.“ Nakonec jsem Merrytovi řekl mnohem víc než jen část. Pověděl jsem mu o tom, jak jsem se za portálem setkal s Vyxem, a o snech, jež mi seslal, o zákazu bojovat, o mozaice a domněnkách ohledně démonů a nakonec jsem povrchně vzpomenul své zkušenosti s Denasem a Vallyne. Neřekl jsem mu však vše. Ani slůvkem jsem se nezmínil o Fioně, Blaisovi nebo svém synovi, ani jak blízko jsem byl tomu, abych se vzdal své duše. Věci, jež jsem skrýval před démony i lidmi, jsem si nechal pro sebe. Prostě jsem doufal, že mi Ezzarijec poskytne několik odpovědí, kterým bych rozuměl. Při vyprávění jsem se nakonec vrátil zpět na začátek a k podstatné otázce. „Takže… co… kde je Kir’Navarrin?“ zeptal jsem se. „Raddoman tvrdil, že tam kdysi žili démoni a my je vystrnadili a přinutili k této hrozivé existenci. Vallyne říkala, že její zahrada je obrazem toho místa.“ Teprve ve chvíli, kdy jsem zahradu popisoval Merrytovi, jsem si uvědomil, že všechno v ní je namalováno rovněž na mozaice: stromy, květiny, dokonce i rozmístění stezek. Ale ne v popředí, nýbrž za slabým, obdélníkem portálů. Zatímco jsem přemýšlel a vykládal Merrytovi svůj příběh, nedokázal jsem zůstat sedět a tak jsem vyskočil na nohy a pochodoval sem a tam po komnatě. „Denas a jeho spiklenec věří, že bych byl schopen otevřít bránu do Kir’Navarrinu. Je to pravda?“

Ezzarijec pozorně poslouchal a přitom špičkou boty strkal do uhlíků na kraji ohniště, širokými palci si mnul pahýly chybějících prstů a na jeho strhané hranaté tváři se usadil výraz pochmurného soustředění. „V tuto chvíli ne,“ řekl. „Ale mohlo by se to podařit, i když by se ti asi nelíbil způsob jak. Stačil by jim však jakýkoli Ezzarijec, který má v sobě melyddu. Ne… starost by ti měly dělat plány Vallyne a jejích přátel. Nejde jenom o otevření…“ Pohlédl na mě a zúžil temné, zkosené oči, jako by si nikdy dřív doopravdy neprohlédl moji tvář. „Jsou přesvědčeni, že tě k tomu mohou přinutit. Něco v tobě vidí… muže, který tvrdí, že přišel do říše démonů dobrovolně… Kdo v Kir’Vagonothu by věděl, jak takového člověka nejlépe využít?“ Na chvíli se odmlčel a zahleděl se na mě, pak se pohnul a usadil se pohodlněji na polštářích, jako by došel k nějakému vnitřnímu rozhodnutí. „Dovol, abych ti pověděl krátký příběh. Myslel jsem, že budeme mít dost času, abychom zjistili, jak věci mezi těmi ďábly dopadnou, ale zdá se, že se nám všechno vymyká z rukou. Asi je na čase, abychom se do toho vložili my.“

Zapomenutý oheň zapraskal a proměnil se v hrst žhnoucích uhlíků. Merryt pokračoval: „Démoni se chtějí za každou cenu dostat zpět do Kir’Navarrinu. Říkají, že je to místo, odkud přišli a možná odtamtud pocházíme i my, ale to není jisté; s touhle částí tvého příběhu nesouhlasím. Nejsem jednou půlkou zatraceného démona. Ale oni jsou rozhodnuti vrátit se zpět. Jsou přesvědčeni, že jakmile se dostanou domů, opět jim bude teplo, jídlo získá chuť a oni znovu poznají své příbuzné. Ale něco jim stojí v cestě.“

„Co?“

„My. Ezzarijci.“ Ztišil hlas natolik, že jsem se musel přisunout blíž. Posadil jsem se na polštáře vedle něj a pohlédl mu do široké tváře. „Co by udělala královna Ezzarie se Strážci a Aife, kdyby do lidského světa vstoupila legie démonů? Kdyby všichni najednou vnikli do lidských duši?“

„Legie démonů… tisíce…“ Tolik démonů by mohlo najednou přivést k šílenství celé město, nebo dokonce celý národ. Nemožné. Neproveditelné. Zarazil jsem se, šokován touto představou. Nedala se slovy vůbec vyjádřit.

„Ano, vidím, že jsi pochopil. Udělala by všechno proto, aby je zastavila. Naneštěstí leží brána do Kir’Navarrinu v našem světě, na divokém místě – nebo alespoň bylo divoké, když jsem ho naposledy navštívil – v jihozápadním Manganaru, těsně za hranicemi s Ezzarií. U božích zubů, odpovídá to tomu, co jsi právě řekl. Jde o zříceninu, které se říká Místo sloupů. Ale na tom nezáleží. Démoni jsou jediní, kdo ví o Kir’Navarrinu a jeho magii, a proto bránu musí otevřít démon. A protože je brána ve fyzickém světě, potřebuje k tomu lidské tělo. Člověka s velkým množstvím melyddy, mocného ezzarijského čaroděje, jenž by se spojil s jedním z nich. Stovky let už se mě snaží přimět, abych to udělal, ale já odmítl. A tak plánují, že po cestě k bráně zajmou nějakého jiného ezzarijského čaroděje a vniknou do něj násilím.“

„Ale proč… pokud tě k tomu mohou přinutit, proč už to neudělali?“

„Protože řekli…“ Merryt na okamžik zvedl zatnutou pěst k obličeji. „Protože jim to Vallyne nedovolí. Přesvědčila ostatní, že toho nejsem hoden… protože jsem při krmení spatřil její pravou tvář. Nikdy mi to nezapomněla, a proto mě…“ Zhluboka se nadechl, křečovitě se usmál a promnul si pahýly prstů. „No, moje melydda mi teď stačí sotva na kouzelnické triky, už jim k ničemu není. Ale ty… slyšel jsem, že v sobě máš spoustu melyddy. Jsi výjimečný. Zdá se, jako by se tě někdo rozhodl využít, a proto tě sem vylákal. Ale než se pokusí otevřít bránu, plánují napřed zničit Ezzarijce.“

Merrytův příběh byl zmatený, očividně protkaný jeho vztekem a odporem. Nelíbilo se mu, že mu někdo něco odepřel, i když to byl démon, který toužil ovládnout jeho duši. Ale všechno, co řekl, odpovídalo tomu, co jsem slyšel od Denase, jenž plánoval stát se vůdcem velkého tažení.

„Proč právě teď?“ zeptal jsem se. „Proč už to neudělali dřív? Existovali i jiní Strážci, stejně mocní…“ Ale ti se pravděpodobně nedali tak jednoduše zmanipulovat jako muž, jenž byl kdysi otrokem a postavil svoji hrdost nad zákon a tradice, Strážce, který se pohyboval na hraně zkaženosti.

„Rudaiové se dlouhou dobu drželi zpátky. Jsou tady docela šťastní a nechtěli riskovat, že všechno znovu ztratí. Ale jejich jediným zdrojem potravy jsou Gastaiové a ti díky válce pomalu propadají šílenství. Blíží se den, kdy se stanou nekontrolovatelnými. A kdo je pak bude krmit? Rudaiové jsou další na řadě, byli by to oni, kdo by se musel vydat na lov. Tato představa se jim nelíbí, takže nakonec s tažením souhlasili. Jedinou překážkou jsou nyní neustálé hádky mezi Nevaii o to, kdo legii povede, protože ty jsi zabil Naghidda a tohle všechno byl samozřejmě jeho nápad. Nejmocnější Nevaiové mezi sebou neustále bojují. Člověk by si myslel, že se nakonec navzájem vyvraždí.“

„Musíme je zastavit, Merryte.“ Byl jsem si tím tak jistý jako vlastním jménem. Viděl jsem to tak jasně…

… démoni jedoucí na koni přes zářící most vstříc bouři, zuřící za zdmi zámku. Hrůza, čekající na ně… muž oblečený v černé a stříbrné… připravený vést je a zničit Ezzarii. A na kraji lesa… Ysanne a Catrin, mladý Drych a Tegyr a za nimi ve stínech, které vrhá měsíční světlo, zbytek mých lidí…

… ale já ne. Já tam nebudu, abych je bránil, a nikdo z nich se nedozví pravdu. „Všechny nás zničí,“ řekl jsem. „Ezzarijce i démony a také šanci napravit nesmírnou křivdu, která se stala. Musíme Ezzarijce varovat a najít nějaký způsob, jak obě strany přesvědčit, že existuje i jiné řešení. Musí existovat jiná odpověď.“

„Úžasný nápad. Mám pocit, že ti Gastaiové popletli hlavu.“ Ezzarijec si povzdechl a z křišťálové karafy nalil do dvou stříbrných pohárů víno, pak mi jeden z nich strčil do ruky. „Nemůžeme Ezzarijce varovat. Jeden z nás by se odsud napřed musel dostat. Možná budeš mít víc štěstí než já a najdeš cestu ven. A co se týče přesvědčování… slyšel jsi, co si Denas a ostatní myslí o yladech. Nezdá se, že by zrovna toužili po tom, abychom je vzali zpátky do rodiny. A dokážu si představit, co by starší Ezzarijců řekli, kdybychom se je pokusili přesvědčit, že zabíjením démonů ve skutečnosti vraždíme vlastní lidi. Prohlásili by mě za zkaženého dřív, než bych stačil dokončit první větu.“

Byla invaze klíčem k mým snům? Pokoušel se mě snad Vyx varovat před plány démonů? To by vysvětlovalo, proč se ke mně veřejně nepřihlásil, nepokusil se se mnou spřátelit. Pokud se snažil tažení podkopat, nemohl se přiznat k tomu, co udělal. A přesto se toto vysvětlení zdálo příliš prosté. Hrůza, již jsem ve snech cítil, mě svojí temnotou naprosto pohltila… jejím zdrojem bylo stvoření ohromné síly. „Merryte, co víš o místě zvaném Tyrrad Nor?“

„Poslední pevnost? Není důležitá. Je to jen pověst z temných časů, nic víc,“ odvětil Merryt, opřel se o polštáře a položil si nohy na plochou krabici. Pohár s vínem v jeho ruce se téměř neznatelně chvěl. „Neexistuje nic, co by vysvětlovalo, čeho se tihle ďáblové tolik bojí. Zkus se jich na to zeptat a uvidíš sám. Pokud jde opravdu o něco tak strašného, jeden z nich by si na to místo pamatoval… pokud vůbec existuje. Přemýšlej o tom, chlapče. Pokud by v Kir’Navarrinu skutečně číhalo nebezpečí, proč by si tak toužebně přáli vrátit se zpět?“

Pokud se dalo Raddomanovi věřit, neměli rai-kirah v tomto ohledu na výběr. Mohli se buďto vrátit zpět, nebo zešílet jako tvorové v hlubinách. Riskovat neznámé nebezpečí, aby zabránili známému. Co však bylo skutečným rizikem? „Strach nás před tisíci lety přinutil k tomu, že jsme se rozpoltili. Musíme zjistit…“

Merryt praštil pohárem o stůl. „Mohl bych přísahat, že nezáleží na tom, co se stalo před tisíci lety. Jediné, na čem záleží, je, co se stane teď… ve skutečném světě, kde žijí Strážci, Aife, Pátrači a Utěšitelé, kteří těmhle bastardům nedovolí ovládnout člověka jenom proto, že se jim zachtělo. Nedovolí jim posednout tisíce lidí. Buď bitvu vyhrajeme, nebo prohrajeme. Musíš se přestat zabývat minulostí, chlapče. Tihle ďáblové mají v úmyslu nás zničit, a pokud padneme, zavládne chaos. Žádný fantom, uvězněný v pevnosti, nemůže napáchat nic horšího.“

Měl pravdu. Invaze teď byla největším nebezpečím, ještě větším, než tušil. Ani Merryt, ani démoni nechápali, jak málo nás po útocích Derzhi zůstalo. Ať už by bitva dopadla jakkoli, Ezzarijci by byli zničeni a svět by byl vydán na pospas rai-kirah. Takže, jednu věc po druhé.

Merryt se naklonil kupředu, pokynul mi, abych se přisunul blíž, a snížil hlas. „Ocitl ses uprostřed pěkně zapeklité situace, hochu. Pokud nemáš tajné přání stát se démonem, raději by sis měl hlídat duši.“ Zdálo se, jako by tento drobek moudrosti uklidnil jeho mysl. Opět se opřel v polštářích a vypil až do dna pohár vína. „Největším překvapením je Vyx… blázen uprostřed nejtajnějších intrik. Je jasné, že se mu podařilo nás v mnoha směrech oklamat. Možná se tě opravdu pokusil varovat, ale spíš bych řekl, že měl v plánu tě sem vylákat a přimět tě ke spojení. Neřekl bych však, že to udělal proto, aby se sám dostal do čela legie. A pokud to nedělá pro sebe, pak pro koho? Rhadit není na takový plán dost inteligentní… a určitě to není ani Denas. Denas Vyxe už víc než padesát let nenávidí. Nedávno ho dokonce nechal kvůli nějaké hlouposti před svědky zbít. Kromě Denase existuje už jen pár možností. Je možné, že s Vallyne a Vyxem pracuje Nesfarro, ale ten se zmůže jen na obyčejné intriky. Kryddon je příliš slabý, legie by ho nikdy za vůdce nepřijala. A co se týče Vallyne… je sice dost silná, ale stará se jen o vlastní požitky. Takže kdo? Někdo ji přiměl, aby z tebe vytvořila nástroj, který jim pomůže získat, po čem touží.“ I když oheň v krbu vyhasl, Merryt si přesto osušil čelo modrým kapesníkem. „Vysvětlovalo by to, proč tě nechala tak dlouho s Gastaii i poté, co jí o tobě Denas řekl.“

„Ona to věděla?“ Všechny mé zmatené spekulace o hrozbách, nebezpečí a snech v okamžiku zmizely. Ani démonova pěst zabořená v mém břiše by nemohla být tak ledová.

Merryt povytáhl huňaté obočí. „Samozřejmě že to věděla. Jenom Denas tě mohl dostat ven. Nedokázal jsem pochopit, proč se nechytil, když jsem mu před nosem zamával dalším lidským spojencem jako návnadou. Když jsem za ním podruhé zašel, abych se ho pokusil přemluvit, řekl mi o své pitomé dohodě s Vallyne, která z tebe dělala její majetek. Byla to ona, kdo tě držel v hlubinách, Vyhnanče. Ona a Vyx, protože co ví Vallyne, ví i Vyx. Nejsou to obyčejní nepřátelé, příteli.“

Ne. Nebyli to obyčejní nepřátelé. Najednou všechno zapadlo na místo a já prohlédl. Opravdu jsem začal ztrácet paměť už před první návštěvou Merryta v hlubinách. Od té doby bylo všechno zmatené; každý okamžik, jenž jsem strávil s Vallyne, se pro mě stal posedlostí. Dovolila jim, aby mě mučili tak dlouho, dokud jsem všechno nezapomněl. A když byla má mysl konečně prázdná, mohla mě s přáteli obelhávat a rozptylovat, jak se jim zlíbilo. Moje záchrana, soud, škádlení i náklonnost… všechno měli předem promyšlené… byla to maškaráda… tanec… jímž mě chtěli přinutit udělat, co chtěli. Prozradit jim své jméno. Vzdát se duše. Chtěli mě využít a zničit moji ženu, přátele a domov.

Ve svém znechucení a zuřivosti jsem prozradil tajemství, jež jsem si chtěl prozatím nechat pro sebe. „Existuje způsob, jak Ezzarijce varovat. A v pravý čas, až zjistíme, co potřebujeme, odejdeme.“

Merrytovy oči se rozšířily. „Pak jsi musel říkat pravdu… opravdu jsi sem přišel dobrovolně… nikdy jsem nevěřil…“ Obával jsem se, že jeho rozjařený smích roztopí zmrzlý kámen Denasova zámku. „U bezejmenného boha, bratře, tohle všechno mění! Cesta ven! Po celé věčnosti… spatřit slunce… a obrátit jejich ďábelský tanec proti nim. Musím si to promyslet.“ Jeho temné oči zahořely plamenem vzrušení. „Pokud dáme hlavy dohromady, můžeme způsobit pěkný zmatek.“ Vyskočil na nohy v jasném znamení, že je čas, abych šel. „Buď i nadále opatrný, příteli. Nedovol, aby poznali, že jsi jejich plán prohlédl. Pokud dospějí k přesvědčení, že je odmítneš, už jim k ničemu nebudeš a provedou s tebou totéž, co udělali mně. Zastavíme všechny, kdo nám ublížili. U všeho svatého, zastavíme je.“ Merryt zvedl ochromené pěsti k tváři a divoce se zasmál. „Bude to úžasný pocit vrátit se po letech opět do boje.“

Kapitola 29

Intriky. Spiknutí. Manipulace. To nebyly odpovědi, které jsem přišel do říše démonů najít. Merrytovi jsem však bezvýhradně nevěřil – už teď mi bylo nepříjemné, že jsem neuváženě prozradil existenci Fioniny věže. Jeho příběh byl příliš jednoduchý. Byla to změť klepů a dohadů a jeho ukvapené odmítnutí tajemství Tyrrad Noru se mi nezdálo. Ale Raddoman ho také nepovažoval za důležitý. Byl ochoten riskovat neznámé zlo, jen aby získal zpět svůj domov. Můj vlastní, hluboce zakořeněný strach mi ale stahoval vnitřnosti. Na druhou stranu však vše, co mi Merryt pověděl o plánu démonů, odpovídalo tomu, co už jsem se dozvěděl. Není divu, že se mě Vallyne na nic nevyptávala. Vyx s Vallyne moc dobře věděli, co mě do Kir’Vagonothu přivedlo, a ani za mák je nezajímalo, jestli snad nemám ještě jiné důvody. Měli vlastní plán.

Obešel jsem roh zámku a nápor větru mě málem porazil. Poté, co jsem odešel od Merryta, jsem se vydal ven, abych rozchodil svůj vztek. Měl jsem zlost na sebe, že jsem se nechal tak oklamat, i na démony s jejich jiskřící krásou a na lítost a obdiv, jež u mě vzbudili. Ve válečníkově srdci není místo pro lítost. A byl jsem také zklamán… všechny mé naděje na pochopení a mír… Byl jsem blázen, když jsem si myslel, že názor jednoho muže může zastavit vlnu násilí, která nás zaplavovala po celé dějiny.

Ale i teď, když jsem věděl o Vallynině dvojakosti, změnilo se snad něco? To bylo na celé věci to nejhorší. Tolik bytostí tak dlouho trpělo. Tolik se jich muselo postavit tváří v tvář utrpení. Pokud by otevření brány do Kir’Navarrinu napravilo hrůzu, již moji předkové napáchali… Žaludek se mi stáhl odporem nad hrozivou myšlenkou, která se mi uhnízdila v mysli, když jsem začal v duchu dávat dohromady zbytky mozaiky.

Kdybych byl rudaiský tvůrce, dokázal bych vytvořit obraz na mozaice s dokonalou přesností: stromy, postavy, portály, otvírající cestu na místo, jež bylo předobrazem Vallyniny zahrady, která sama o sobě představovala kus Kir’Navarrinu. V řetězci obrazů jsem našel jednu z odpovědí, které jsem přišel najít. Už jsem věděl, kde Blaise, Kyor, Farrol a můj syn najdou lék. Žena-laň, zchvácená mučivou bolestí, opustila rodinu v lidském světě, vstoupila portálem do Kir’Navarrinu a vrátila se zpět do života. Něco za portálem ji uzdravilo. Přitáhl jsem si plášť blíž k tělu a sklonil hlavu před větrem, jenž bil do stěn opuštěného nádvoří jako zvíře uvězněné v kleci.

„Vyhnanče!“ zavolal na mě Raddoman ostře z balkónu. „Paní tě očekává. Tvá nepřítomnost ji velice podráždila. Kde jsi byl?“

„Procházel jsem se,“ odvětil jsem. „Zkoušel jsem se probudit.“ Musel jsem být opatrný. „Ale naneštěstí to nepomohlo.“

„Je s hosty v knihovně. Doporučoval bych ti, aby ses tam ihned vydal.“

Pohlédl jsem vzhůru na zářící postavu na balkóně a přemýšlel, jestli je i Raddoman součástí jejich hry. Pravděpodobně ano. Určitě by nic neriskovali. Probral jsem se jen díky Fioně, a zatímco jsem zamířil do ledového příbytku, litoval jsem, že jsem její věž vůbec spatřil. Kdyby se tak nestalo, nevěděl bych, co ode mě osud požaduje.

*

„Čekám na tebe už dlouhou dobu, Vyhnanče,“ řekla Vallyne, když jsem vstoupil do šeré knihovny.

Z police, kam jsem uložil knihy, jež měly všechny strany a dávaly smysl, jsem vytáhl tenký hnědý svazek. „Omlouvám se, má paní. Nedokážu na tomto místě odhadnout čas. Nejsem zvyklý…“ Odhadovat čas bez slunce, měsíce a hvězd, chtěl jsem říct. Ale i ve vzteku se mi ta poznámka zdála příliš krutá. „Byl jsem venku. Procházel jsem se a zapomněl na čas,“ řekl jsem.

Jako vždy jsem si sedl na stoličku, vtiskl si knihu mezi kolena a pokoušel se ignorovat zelené oči, které na mě bezostyšně hleděly. Bezpochyby se snažila zjistit, jestli se mé ruce stále ještě chvějí nebo jestli se na mém obličeji objeví známka toho, že jsem její hru prohlédl. Moc dobře jsem věděl, že spiklenci nikdy neodpočívají.

V místnosti se nacházeli další tři démoni: Kaffera, Tovall a Denkkar. Leželi na měkkých lehátkách, bavili se spolu a smáli se. Všichni se natočili tak, abych viděl jen jejich zář. Vallyne neležela na lehátku, nýbrž seděla na židli, pozorovala mě a já cítil, jak se dlouhé prsty jejího kouzla opět pokouší zmást mé myšlení. Oblékla si dlouhý háv o něco tmavší zelené barvy, než byly její oči. Vlasy jí tvořila změť zlatých kudrn, které měla na jedné straně stažené a sepnuté smaragdovou sponou. Krev v žilách mi pulzovala vzpomínkou na krátký okamžik, kdy jsem objímal její démonský oheň. Vzpomínka způsobila, že jsem se hned na prvních slovech básně zakoktal.

Vybral sis špatnou knihu, blázne. Šlo o hollennijskou ódu, vyprávějící příběh dvou milenců, kteří byli, jako všichni Hollenni, zaslíbeni při narození. Bohužel ne sobě navzájem. Beznadějná láska a nekonečný žal naplňovaly každičký okamžik, který mladí milenci strávili spolu, pronásledováni nemilosrdným osudem. Řeč byla příliš květnatá, postavy jednoduché a hloupé a verše podprůměrné. Ale podrobný popis něžného milování byl tím posledním, co jsem potřeboval ve chvíli, kdy jsem se snažil mezi sebe a zelené oči postavit zeď hněvu. Rozpoznání nemoci nezchladí horečku. Stačí jedno uklouznutí a budu opět ztracen.

Uprostřed dlouhého příběhu jsem čtení přerušil. „Kniha je vadná,“ řekl jsem a vyskočil ze stoličky. „Najdu nějakou jinou.“

Zaslechl jsem za sebou ospalé a zklamané mumlání. Zařadil jsem provinilou knihu mezi ostatní na polici a slepě se snažil vyhledat něco méně riskantního.

„Na tom nezáleží, Vyhnanče. Vrať knihy zpátky,“ zašeptal mi do ucha melodický hlas. Byla příliš blízko. „Hosté odešli.“

Zůstal jsem v podřepu u nejnižší z polic. Neodvažoval jsem se otočit a pohlédnout na ni. Její přítomnost mě zahalila jako pláštík z květin s těžkou vůní, jež zadusí každý jiný pocit. „Je mi to líto, najdu…“

„Až bude voda v časové nádobě na nejnižším zářezu, přijď do mé komnaty. Přines s sebou tu knihu. Dočteš mi ji.“

„Není úplná.“

„Pak ji pro mě dokončíš.“

Než jsem stačil vymyslet nějakou výmluvu, byla pryč. Zatracená, prokletá démonská ženská.

Schválně jsem nechal knihu básní na polici a vzal jinou, jež obsahovala příběhy o bozích. Bohové nebyli vůbec romantičtí. Po cestě zpět do své ložnice jsem se zastavil u časové nádoby. Ohromnou prázdnou vstupní halou zámku se rozléhalo zurčení ubíhajících okamžiků. Nahlédl jsem dovnitř šedého, vyřezávaného sudu. Pomalu klesající hladina vody byla právě nad sedmým zářezem. Sedm hodin. Věčnost.

Po návratu do svého malého, přecpaného útočiště jsem nějaký čas strávil nad chlebem, který mi již dříve přinesl Raddoman. Předtím, než jsem se vydal za Merrytem, jsem nic nejedl. Myšlenky na dlouholetého ezzarijského zajatce mě přivedly k jiným úvahám, jimiž jsem neměl v úmyslu se zabývat, a tak jsem vyčaroval světlo a otevřel knihu. Příští hodinu jsem strávil nad příběhy bohů Kuvaie, Manganaru, Basranu, Thridu a Frythu a dalších dvaceti národů, o nichž jsem nikdy ani neslyšel. Tolik se jich vzájemně podobalo. Zdálo se, že bohové podléhají stejným pocitům jako jejich věřící: lásce a žárlivosti, žalu a radosti. Někteří z nich byli lidskými hrdiny, zkoušenými a pokoušenými, jen aby byli nakonec pozvednuti na úroveň bohů. Jiní byli nesmrtelnými učiteli, kteří se trápili nad odpadlými studenty. K čemu bylo dobré být bohem, když jste se nemohli povznést nad bolest běžného života?

Četba mě přiměla uvažovat o tom, co jsem se v mládí naučil… o příběhu smrtelnice Verdonne, její lásce k bohu lesů a o jejich synovi Valdisovi, polobohu. Příběh vyprávěl, že bůh začal na syna žárlit, protože chlapec byl pohledný, inteligentní a šlechetný a smrtelníci ho nesmírně milovali. Když bůh pohrozil, že zničí nevěrné lidi, odvážná Verdonne poslala dítě do bezpečí, vzala do ruky meč a postavila se mezi nebe a zemi, aby lidský svět před manželem ochránila. Bojovala sama, bůh jí spílal, posmíval se a zraňoval. Pak Valdis dospěl a vyzval otce na souboj. Porazil jej, ale neujal se trůnu sám, nýbrž ho předal matce a učinil ji nesmrtelnou, protože prý ukázala světu, jak má správný bůh jednat… má chránit lidi bez ohledu na své bezpečí. Sám se spokojil s tím, že panoval po jejím boku jako její silná pravá ruka.

Tento mýtus měl hluboký dopad. Mí lidé tvrdili, že tato legenda je důvodem, proč Ezzarijcům vládne královna, a ne král. Vysvětlovala také, proč žijeme v lesích a nacházíme zdroj melyddy, „Valdisova daru“, mezi stromy. Nebo to snad bylo právě naopak a tento příběh, jemuž dal podobu a slávu minstrelův jazyk, byl inspirován naším životem?

A zatímco jsem seděl na posteli, prstem přejížděl po vzorech na tkanině a přemýšlel, začalo mi na příběhu něco vadit, ale nedokázal jsem říct co. Má mysl zaletěla k jeho konci. Valdis otce nezabil, nýbrž jej uvěznil a vzal mu jméno, aby jej smrtelníci už nikdy nemohli uctívat a propůjčit mu tak moc nad lidmi. Vzal mu jméno… Pomalu jsem se posadil na posteli a kniha mi vypadla z ruky. Co mě tak znepokojovalo? Příběh byl pouhou legendou. Právě jsem si přečetl deset podobných. Ale do mysli se mi neustále vtíral obraz zkázy, krve, kostí a zničeného města a hlas… Vyxův hlas, když jsem se s ním setkal za portálem. Říkal mi: „A proto jsem tě vzal sem… do říše… Bezejmenného.“ A jen před několika krátkými hodinami se mnou Raddoman sdílel vzpomínku na „nebezpečí beze jména“, uvězněné v Tyrrad Moru. Byla snad v těchto mýtech ukryta pravda? Zdroj… Bezejmenný bůh…

„Hsst!“ Zpoza kruhu světla ke mně dolehl syčivý zvuk. Vyrušení mě rozptýlilo a já na okamžik zapomněl na pokroucené teorie. Rozjasnil jsem světlo a zahlédl Merryta, jenž se tiskl ke stěně těsně za dveřmi. Ukázal rukou na temný vchod a divoce zavrtěl hlavou. Někdo byl za dveřmi. Zmateně jsem Merrytovi ukázal na skříň se skleněnými policemi a on rychle vklouzl mezi ni a okno ucpané kobercem. Zhasnul jsem světlo.

„Jsi sám, Vyhnanče?“ Ve dveřích se objevil Raddoman. Jeho hnědá zář byla na okrajích rozcupovaná jako ledabyle zkrácené vlasy.

„Přeje si mě vidět paní?“ Proklel jsem lehkost, s jakou tato myšlenka dokázala přehlušit všechny ostatní.

Démon na sebe vzal lidskou podobu a otočil se na jednu stranu, pak druhou, rozhlížeje se po místnosti. „Ne. Ylad – druhý yddrass – vniknul do křídla naší paní. Není tady vítán. Raději by ses s ním neměl stýkat.“

„Jsem vězněm, Raddomane?“

Démon na mě upřel pohled. „Ne, ylade, nejsi vězněm. Má paní požádala Denase, abys nemusel být uvězněn, a on jí vyhověl. Víš, jak paní nenávidí…“

„Pak tedy opusť moji ložnici a příště zaklepej, než vstoupíš dovnitř. Takový je yladský zvyk.“

„Jak si přeješ, yddrassi.“ Démon se uklonil, a než vyšel ze dveří, ještě jednou přejel očima po místnosti. Bylo zvláštní, že mě oslovil „Strážce“. Napadlo mě, jestli jsem s ním někdy v minulosti bojoval. Možná to byl důvod, proč mě tolik nenáviděl. Přistoupil jsem ke dveřím a sledoval, jak se jeho zář vzdaluje chodbou. Právě se chystal zahnout za roh… Mrknul jsem a přimhouřil oči. Mohl bych přísahat, že Raddomanova zář na okamžik změnila barvu… fialová a modrá a vířící šedozelená. Pozoroval jsem, jak mizí za rohem, a mé oči se rozšířily pochopením. Mýlil jsem se, když jsem si myslel, že dokážu každého démona bezchybně identifikovat. Někteří byli ve změnách podoby lepší než ostatní. Měli smysl pro humor a objevovali se na místech, kde neměli co dělat. Jako například v duši umělce, ve snech Strážce nebo v tělech s tvářemi, jež jim nepatřily. Byli to chytří podvodníci.

„Mockrát ti děkuji, bratře.“ Merryt vystoupil z úkrytu a zakroužil rameny. „Nepřátelský hrubián. Ale jestli mám pravdu a oni zjistí, co jsem udělal, můj život se brzy stane ještě nepříjemnějším. Máš můj osud ve svých rukou.“

„Co jsi udělal?“ vyštěkl jsem na něj útočněji, než jsem zamýšlel, a zaměřil na něj svou pozornost.

„Řekl jsem Denasovi, že se Vallyne a Vyx snaží získat pozici velitele legie a plánují použít tě k otevření brány. Ještě nikdy jsem ho neviděl tak rozzuřeného jako ve chvíli, kdy se tohle dozvěděl! Obávám se, že jsi ve stejném nebezpečí jako já. Denas přísahal, že tě raději zabije, než aby dovolil, aby tě využil jeho soupeř.“

„Tys to řekl Denasovi? Bohové noci, ty zrádný…“

Merryt zvedl ruce a ucouvl. Na bronzové kůži mu naskákaly rudé skvrny. „Zadrž, Vyhnanče. Není to tak, jak si myslíš. Vyslechni mě. Ani ne hodinu potom jsem zašel za Gennodem a oznámil mu, že Denas plánuje zabít jeho i Rhadita a použít tě sám. Gennod není tak odporný jako většina démonů, a tak se mi zdálo fér varovat ho před Denasem. Snad je celá tahle věc na chvíli zaměstná. Získáme tak čas, abychom se odsud dostali a varovali Ezzarijce. Nic jiného mě nenapadlo. Někdo se však ukrýval na nádvoří, kde jsem mluvil s Gennodem, a jsem přesvědčen, že mě od té chvíle sledoval. Pokud se z tohohle zatraceného místa chceme dostat, měli bychom to udělat hned teď.“ Merryt sebou cukal jako vrabčice hlídající vylíhnuté potomky.

Sotva jsem dokázal ovládnout vztek. Ztratili jsme veškerou možnost jednat opatrně a přišli i o tu trochu vědomostí, naši jedinou výhodu, aniž bychom zjistili její cenu. „Ty jsi tak neuvěřitelný blázen, Merryte.“

Chápal jsem jeho pohnutky. Trvalo by mi déle než tři sta sedmdesát let, abych zapomněl, jak krutá je pomsta démonů. Ale já ještě nebyl připraven opustit říši démonů. Překazit plány Vyxovi a Vallyne a varovat Ezzarijce mi nestačilo. Pokud existovala nějaká naděje, jak zachránit Blaise a mé dítě… a kromě toho mě užíralo tajemství Poslední pevnosti. „Máme ještě příliš mnoho otázek. Musíme se toho o plánech démonů dozvědět víc. Víc o Tyrrad Noru. Sám jsi řekl, že nevíme, kdo stojí za Vallyne a Vyxem. Zatraceně, dal jsi v sázku můj život, aniž ses se mnou poradil!“

Pokrčil rameny a vyhlédl ze dveří. „Omlouvám se, že jsem ti to všechno hodil na hlavu dřív, než sis stačil dát všechno dohromady, ale v tomhle místě se tajemství dlouho neudrží. Musíme je varovat. Zabráníme vraždě Ezzarijců, a to bude muset stačit. Nebezpečí Tyrrad Noru není důležité, pokud jim zabráníme v otevření brány, a tvůj život nebude ohrožen, když odtud hned zmizíme. Co ještě chceš vědět?“

„Zatímco sis vylíval duši, neprozradil jsi nikomu naši únikovou cestu, nebo snad ano?“

Merryt vstoupil opět do dveří. „Samozřejmě že ne. Vím přesně, co dělám. Drž se mě a všechno dobře dopadne.“

Kdo z nás dvou byl větší blázen? Merryt se svým prostým náhledem na věc, nebo já, protože jsem mu věřil?

Merryt mi pokynul, abych ho následoval. „Můj život stojí za to, co jsem udělal, Vyhnanče. A démoni se brzy dozví, že součástí toho všeho jsi i ty. Musíme jít.“

Přehodil jsem si plášť kolem ramen. Kéž bych ho tak mohl nechat nést důsledky unáhlenosti, aniž bych dal v sázku vlastní cíle. „Tak tedy dobrá,“ řekl jsem. „S Vallyne se mám sejít až za několik hodin. Dostanu tě odsud.“ Následoval jsem ho prázdnou chodbou.

Merryt znal víc zkroucených a propletených chodeb, než jsem považoval za možné. Nedokázal jsem říct jestli jsme se zrovna nacházeli ve třetím patře zámku nebo pět pater pod ním, jestli jsme mířili ven, dovnitř nebo do strany. Ale nepotkali jsme víc než deset démonů, a i když jsem své schopnosti rozeznat jednoho od druhého už příliš nevěřil, zdálo se mi, že jsem se s žádným z nich ještě nesetkal. Ven ze zámku jsme se dostali stejnými dveřmi, jimiž mě Ezzarijec přivedl dovnitř v den, kdy mé zachránil.

„Teď kam?“ zeptal se.

„Musíme za město.“ Ukázal jsem na temnou šmouhu na horizontu.

„Tahle Aife je tvoje žena?“ Ušli jsme pořádný kus cesty směrem k roztroušeným světlům příbytků Rudaiů, než Merryt konečně promluvil.

„Ne, není.“

Z mého tónu asi pochopil, že se o této záležitosti odmítám dál bavit, protože zůstal zticha, dokud jsme se nedostali do závětří skalnatého výběžku a nevstoupili do dlouhé, nízké budovy se špičatou střechou. Během vyjížděk s Vallyne jsem jich už hodně viděl. Šlo o příbytky a dílny Rudaiů. Devět desetin budovy bylo pohřbeno pod pohyblivou masou sněhu a ledu a s ostatními budovami byla spojena tunely a chodbami. „Nevaiové raději žijí nad zemí. Neschovávají se pod ní jako zvířata v norách,“ řekla mi jednou.

Zákruty chodby se mi zdály povědomé a skutečně jsme brzy dorazili do Merrytova „úkrytu“, malé místnosti, nacpané vším možným.

„Nemáme čas,“ namítl jsem, když se začal přehrabovat v mosazné truhle. „Do města je hodně daleko.“ A já se musel vrátit dřív, než mě paní začne hledat.

„Nemůžu bez toho odejít,“ řekl a vytáhl z truhly modrý plášť Strážce. „Vždy jsem přísahal, že až se jednou vrátím domů, budu ho mít na sobě. A co se týče tebe, máš na sobě démonské šaty, což znamená, že budeš potřebovat nějaké skutečné oblečení. Kdo ví, co se stane s rudaiskými výtvory ve světě smrtelníků.“ Vytáhl černou košili a kalhoty a hodil mi je.

„Nad tím si budu lámat hlavu později,“ odvětil jsem. Ještě jsem nebyl připraven říct Merrytovi, že nemám v úmyslu jít s ním.

Rychle jsme se protáhli změtí podzemních dílen a kuchyní, jež páchly vařícím dehtem, žluklou slaninou, olejem do lamp a těžkými parfémy, a vyšli opět na povrch, kde jsme další hodinu bojovali se sněhem a větrem. Nakonec jsme však dorazili k bráně na opačné straně města.

„A teď kam?“ zeptal se Merryt. Jeho nadšení prořízlo bouři jako nůž máslo.

„Doleva…“ Procházeli jsme kolem hradeb města a ledové krystalky nám rvaly šaty z těla. Sotva jsme viděli jeden druhého, natož abychom si všimli, kam vlastně jdeme. Zmrzlé vrcholky kopcovitého terénu za městem se v bouři daly snadno zaměnit za zříceninu věže. Dvakrát jsme se vydali špatným směrem a museli se vrátit zpět k hradbám města, jinak bychom úplně ztratili orientaci. Na třetí pokus jsme ale vystoupili na zasněženou vyvýšeninu a asi po pěti stech krocích jsem ukázal na tmavou věž, stojící na hřebeni kopce před námi.

„U mých bot!“

Přebrodili jsme se přes planinu, vyšplhali na zasněžený kopec a o půl hodiny později vstoupili otevřeným vchodem do věže. Bouře náhle utichla, jako když člověk odhodí plášť.

Soustředil jsem se. „Aife!“

Nedostal jsem odpověď. Samozřejmě jsem neměl důvod myslet si, že mě bude neustále soustředěně očekávat, ale presto jsem doufal, že brzy dorazí. Uplynuly už skoro tři hodiny od okamžiku, kdy jsem naposledy zkontroloval časovou nádobu, a bude trvat téměř další dvě, než se dostanu zpět k zámku. Je možné, že budu muset Merryta poslat domů samotného. Merryt na mě pátravě pohlédl. Zavrtěl jsem hlavou a posadil se na podlahu. „Kouzlí jenom hodinu denně,“ řekl jsem. „Budeme muset počkat.“

„Alespoň si budu moct užít tu představu.“ Rozjařený Merryt se oblékl do modrého pláště a posadil se na postel ze suchých borovicových větví, obraz místa, kde jsem spal, zatímco se Catrin pokoušela vyléčit moji horečku. Catrin…

„Budeš muset být ve světě opatrný,“ řekl jsem, když jsem si opět uvědomil neuvěřitelnost Merrytovy cesty. Téměř čtyři století. „Vyhni se městům a karavanám a dalším místům, kde jsou lidé natolik zoufalí, že by byli schopni prodat jiného člověka. V nedávné době na sebe Ezzarijci přitáhli nepříjemnou pozornost. V samotné Ezzarii jsme sice v bezpečí, ale podle císařského práva máme být zotročeni.“

„To vysvětluje tvé jizvy. Musím se toho tolik naučit. Budeš mě muset vést, učit mě. Tolik se toho za ta léta muselo změnit.“ Silnými prsty si přejel po obličeji, jako by byl slepý. „Zase začnu stárnout. Myslíš, že za to sluneční světlo a teplo stojí?“ Zasmál se pro sebe. „Všechno je jenom obchod, že? Někdy nakoupíš líp, jindy hůř. A někdy zisk přesáhne tvá očekávání.“

Zatímco jsme čekali, pověděl jsem mu víc o světě. O císařství, Ezzarii, dějinách a politice, penězích a cestách. „Aife ti řekne vše, co potřebuješ vědět a s kým si musíš promluvit. Měl bys začít s mojí učitelkou. Je v radě…“

„Žena! Žena, která učí Strážce? Ve válce s Derzhi jsme museli dopadnout hůř, než jsi mi řekl.“

„Neodsuzuj ji, Merryte. Já to udělal, když se mě poprvé ujala. Pokud někdo dokáže…“

Strážce?

Vyskočil jsem na nohy a gestem Merrytovi naznačil, že slyším něco, co on nemůže. „Jsem tady, Aife. A přivedl jsem přítele.“

Téměř okamžitě se před námi objevil portál a za ním oslepující světlo měsíce. Merryt se pomalu postavil. Zdálo se, že nemůže od vlnícího se obrazu odtrhnout oči. „U Bezejmenného,“ zašeptal, a když jsem jej pobídl, aby si pospíšil, zavrávoral kupředu.

Jakmile prošel portálem, začal se smát. Roztáhl paže, v úžasu se zatočil a zaklonil hlavu, aby pohlédl vzhůru na hvězdy, měsíc a čisté nebe. Zavýsknul a přitáhl si modrý plášť těsněji k tělu. Toužil jsem jej následovat. Místo toho jsem však přistoupil těsně k portálu, abych si mohl s Fionou promluvit, aniž by mě Merryt zaslechl.

Pospěš si, Strážce, řekla. Potřebujeme tě tady.

„Nemohu. Ještě jsem nedokončil svoji práci. Ale poslal jsem portálem Merryta, Strážce, o němž jsem ti povídal. Přináší varování, Aife. Musí se vrátit do Ezzarie a přinutit královnu, aby ho vyslechla. Mohla bys…?“

Musíš se vrátit hned teď, Strážce. Stalo se něco strašného.

Proč mě ta tvrdohlavá ženská odmítla poslouchat? „Nemohu. Ještě ne.“

Pokud jsi někdy věřil mým slovům, Strážce, pak mi věř i teď. Jestli to budeš považovat za nutné, zase tě pošlu zpátky. Ale teď potřebujeme tvoji pomoc.

Její rozhodnost byla jako ruka rodiče, jež popadne dítě za paži a táhne ho k místu, kam nechce jít. „Na hodinu,“ řekl jsem. „Ani o chvíli déle.“ Rychle jsem se oblékl do šedých kalhot a černé tuniky se stříbrným vyšíváním, jež ušila lidská ruka. Nervózně jsem vydechl a vstoupil zpět do světa plného světla.

Kapitola 30

„Nikdy jsem neokusil nic tak báječného,“ řekl Merryt. Naposledy olízl mastné kosti pečené kachny, pak si utřel ruce do vlhkých modrých kalhot. „Kdykoli mě můžete opět pozvat, abych dojedl zbytky vaší večeře.“

Zhluboka jsem se nadechoval teplého, vlhkého vzduchu, zatímco Fiona kontrolovala Balthara, jenž pokojně chrápal v troskách chrámu. Během půl hodiny od chvíle, co jsme prošli portálem, přecházel Merryt od jedné věci k druhé, bořil prsty do vlhké hlíny, trhal hrsti trávy a sypal si je na hlavu, dotýkal se a čichal ke každé rostlině, keři a stromu. Jako vydra se po hlavě vrhl do řeky a jeho dunivý smích se odrážel od kamenů, zatímco sebou plácal ve vodě. Pak opět vylezl ven a nacpal se každým drobkem jídla, které se Fioně podařilo sehnat. Bylo nemožné neusmát se tváří v tvář jeho nadšení, i když plynoucí čas začal nahlodávat moji trpělivost. Vallyne mě bude očekávat, ale s každým douškem vzduchu světa živých se zdála myšlenka na návrat těžší.

Odněkud z temnoty k nám dolehl žalostný výkřik. Nějaký pták nebo zvíře zakřičelo bolestivě do noci, kterou náš veselý ohýnek nedokázal prozářit. I když bylo teplo, zachvěl jsem se a prohrábl oheň, jenž voněl jasnyrem. Jasnyr… teď už jsem věděl, proč ho démoni tak nesnáší. Byl použit při rituálech, které jim zničily život. Byl tím posledním, co skutečně cítili, než se probudili v ledové pustině Kir’Vagonothu.

„Stařec bude ještě chvílí spát,“ řekla Fiona, když se vrátila zpět k ohni. Kdybych měl odhadnout uplynulý čas jen podle jejího mladého vzezření, myslel bych si, že je to sotva okamžik od chvíle, kdy jsem seděl na rozbitých schodech chrámu. Její hubené tělo nevypadalo o nic měkčeji a na tváři měla stále tentýž tvrdohlavý výraz. Tmavé, rovné vlasy měla stále krátce zastřiženy, a dokonce i její mužské oblečení vypadalo úplně stejné. Jen jemné vějířky vrásek kolem jejích očí svědčily o uplynulém čase, stráveném v obavách a starostech.

*

„Přežil jste,“ řekla, když se probrala z transu, do něhož Aife upadají, a pátravě na mě pohlédla. Z jejího pohledu jsem vyčetl, že vycítila, jaké hrůzy jsem musel podstoupit. „Nemohla jsem se k vám temnotou dostat.“

„Jak dlouho?“

„Blíží se Vlčí měsíc.“

„Vlčí měsíc…“ První podzimní úplněk, kdy vlci vyli v očekávání zimního lovu. Můj syn oslavil první narozeniny. Udělal první krok, pronesl první slova, poprvé se zasmál… Řídili se jeho pěstouni manganarskými zvyky a oholili mu u příležitosti prvních narozenin hlavu? Pravděpodobně asi nevěděli jak provést rituály pojmenování, jež bylo zvykem vykonat v Ezzarii. A já… já trpěl víc než osm měsíců v hlubinách s Gastaii. Který přítel, příbuzný nebo milenec by byl tak věrný jako má sokyně Fiona? „Naživu mě udržela jen vzpomínka na tvoji tvrdohlavost,“ řekl jsem a uhnul pohledem. Nedokázal jsem čelit jejímu zkoumavému pohledu nebo omluvě. „Jen ty. Ale teď se musím…“

Přitiskla mi ruku na ústa. „Neříkejte to. Ještě ne. Dovolte mi, abych se postarala o vašeho přítele a zkontrolovala Balthara. Pak si musíme promluvit.“ Než odešla, pokynula hlavou směrem k Merrytovi, jenž právě skrz prsty prosíval hlínu. „Strávil v říši démonů dlouhou dobu.“ Její poznámka byla zároveň i otázkou.

„Dostal mě z hlubin – zachránil mi život – a odhalil mi tvrdou pravdu. Musíš ho vyslechnout a pomoci mu. Ale ano, byl s nimi dlouhou dobu. Řekl jsem mu o mozaice a svých domněnkách, ale neprozradil mu své jméno, ani tvoje, ani nic o Blaisovi nebo…“

„Když už mluvíte o mozaice, musím vám něco ukázat. Pak ho budeme muset na chvíli uklidit z cesty.“

„Nemyslím, že by se mu chtělo sedět klidně na místě.“ Merryt se nemohl dočkat, až vyrazí domů. Kdo by mu to mohl zazlívat?

*

Zatímco Merryt okusoval další stehýnko Fioniny kachny, pokynula nám Fiona, abychom ji následovali k mozaice. Zdálo se, jako by se na nás mezera v ní mračila. Merryt se o obrázky nezajímal. Tvrdil, že netouží objevit žádné příbuzenství s démony. Poté, co si mozaiku zběžně prohlédl, řekl, že se raději vrhne na Baltharovy zásoby, a vrátil se zpět k ohni.

Fiona si založila ruce na prsou a pohlédla na mě. „Díra v mozaice… zjistil jste, proč vznikla?“

„Ne, ještě nevím, co znamená.“

„Pak musíte vidět tohle.“ Zašeptala pár slov a pohnula rukou. Vzduch kolem nás rozechvělo kouzlo. Pohlédl jsem na podlahu a pomalu klesl na kolena. Prázdná mezera, jež předcházela scéně, kde se lidé a démoni rozdělili, už nebyla úplně prázdná.

„Napadlo mě to, když jste se zmínil o Kir’Navarrinu,“ řekla Fiona a klekla si vedle mě, zatímco jsem se pokoušel rozluštit složité modré, červené a žluté obrazce před sebou. „Když jsem Baltharovi zopakovala vaše slova, málem vyskočil z kůže. ‚Neptejte se mě na to,‘ řekl. ‚Nic o tom nevím.‘ Ale samozřejmě že něco věděl.“

„Tuhle část před námi schoval.“

„Něco ho vyděsilo a on se mi stále odmítá svěřit. Slova na okraji mozaiky očividně říkají ‚Kir’Navarrin je navždy zakázán‘ nebo uzamčen nebo něco takového.“ Ukázala na postavu, klečící u nádrže a držící se za hlavu. „Tohle je Věštec. Balthar poznal symbol na jeho prstenu. A tyhle tři čtverce se zdají být jeho viděními. Čtvrtý stále chybí. Myslím, že Balthar ví, kde je, ale ten starý blázen mi odmítá říct víc. Rozumíte těm obrázkům?“

V prvním čtverci byla vykreslena bitva, zkáza, lidé, kteří vypadali jako Ezzarijci, plakali a utíkali pryč. „Tohle je První bitva Eddausova proroctví,“ řekl jsem. „Ta, v níž měli být Ezzarijci poraženi a téměř zničeni.“ Mysleli jsme si, že představuje třídenní bitvu, ve které nás Derzhi nemilosrdně rozdrtili.

„A tenhle… myslím, že jste na něm vy a princ Aleksander. A za ním je vidět svět ovládaný démonem. Tohle by se stalo, kdybyste zklamali.“ Dotkla se prstem zářícího okřídleného válečníka, jenž bojoval s odporným démonem.

Válečník se mi moc nepodobal. Možná až na potoky krve, které z něj vytékaly, a rozdrcené křídlo. Jen při té vzpomínce jsem se otřásl. Ale jeho démonský protivník… dotkl jsem se šklebící se tváře a ucítil ledové zlo, s nímž jsem se během dlouhé třídenní bitvy tak blízce seznámil. „Kdybych tohle spatřil, než jsem vyrazil do boje, možná bych ani nikam nešel,“ řekl jsem. Ale můj pokus o zlehčení celé situace se nepovedl. Rychle jsem se obrátil ke třetímu čtverci.

Scéna na něm se podobala mnoha jiným částem mozaiky. Portál. Po cestě k němu kráčel muž s bronzovou kůží a rovnými černými vlasy. V ruce nesl klíč. Za obdélníkovou bránou jsem spatřil obraz místa, o němž jsem věřil, že je to Kir’Navarrin, domov mých předků, kde jsme žili v době, kdy jsme s démony byli jedno. Na vrcholku vzdálené hory, za nádhernými budovami, úžasnými stromy, květinami a fontánami, jež byly skutečným obrazem Vallyniny zahrady, jsem spatřil temnou skvrnu. Napřed jsem si myslel, že je to nějaký pták, možná jestřáb nebo sup, jenž odpočívá na skalnatém výběžku a čeká na okamžik, kdy bude moct zaútočit na kořist. Ale skvrna neodpovídala velikostí. Předmět, který znázorňovala, musel být mnohem větší než pták. Stál tam a čekal. Možná to byla pevnost. A opravdu. Sotva mě tato myšlenka napadla, dostala černá skvrna správný tvar. Pevnost, v níž byla ukryta a uvězněna pravda tak nebezpečná, že musela zůstat naprosto utajena, nebezpečí, jež existovalo už od počátku světa. Mezi mužem a portálem se po cestě pohybovaly jiné osoby. Malinkaté obrázky mužů a žen, kteří v rukou drželi meče. Někteří bojovali, jiní stáli uprostřed cesty, jako by ji střežili. Mnoho z nich umíralo, mnoho už bylo mrtvých. Nejdůležitější byl samozřejmě klíč v mužově ruce. Měl odemknout portál, bránu mezi světem, který jsem znal, a Kir’Navarrinem, nebo osvobodit utajené nebezpečí v pevnosti? Byl klíč předmětem z oceli nebo mosazi, jenž odemkne fyzický zámek, nebo šlo o nějaké slovo nebo čin, který uvolní číhající nebezpečí? Nejvíce mě však zneklidnil fakt, že muž s klíčem měl křídla.

„Také to cítíte, že?“ zeptala se Fiona a ukázala na temnou šmouhu. „Je to něco zlého a nebezpečného a vy k tomu přímo míříte.“

„Ano. Nejsem si však jistý, co to znamená. Proroctví jsou tak zmatená… a tohle neukazuje důsledky činu. Správně nebo špatně… i kdybych to byl opravdu já, i kdybych opravdu držel v ruce klíč, nemyslím si, že bychom dokázali uhádnout, co se stane. Musíme pokračovat dál a zjistit, co se ještě můžeme dozvědět.“

Nevím, jestli mi Fiona uvěřila, když jsem obrázek zamítl jako nepodstatný. Samozřejmě že mám v ruce klíč, ale prozatím jsem se rozhodl o tom pomlčet, neboť důsledky mého činu budou příliš dalekosáhlé. Proroctví jsou příběhy, jež v sobě nesou varování, aby člověk jednal v budoucnu opatrně. Ukazují možností. Obrázek proroctví, namalovaný na rozdrcených dlaždicích, mi skutečně pomohl… portál a pevnost byly dvěma různými kousky skládačky. Otevřít jedno neznamenalo otevřít druhé. A tak možná když budu dost silný a dokážu se přimět udělat, co je potřeba… Nedůvěřoval jsem svému úsudku, takže jsem nemohl svůj plán pronést nahlas, dokud se nezbavím posledních pochyb. Ale napravení tak ohromného zla, jaké jsme napáchali na našich lidech i na zbytku světa, bylo vším, čemu jsem přísahou zavázal život. A možnost, že tím ukončím válku s démony, byla tak lákává, tak stravující… Můj život byl plný násilí a já si přál, aby konečně skončilo. Tolik jsem toužil spatřit, co bylo namalováno na čtvrtém čtverci.

*

Zatímco jsem se v duchu dohadoval sám se sebou o motivech, rizicích a hrozivých možnostech na jedné i druhé straně, postarala se Fiona o Merryta. Poté, co ho nakrmila, popsala mu okolí a sbalila dost zásob na to, aby mu vystačily až do Ezzarie, byl připraven vyrazit. Fiona mu řekla, aby zamířil k řece, vyhrabal z písku loď, naložil do ní zásoby a počkal na ni. Zaveze ho dolů po proudu až k jezeru a ukáže mu cestu.

Jakmile byl Ezzarijec pryč, přehodila si Fiona přes rameno brašnu a měch s vodou a pokynula mi, abych ji následoval. Vyšli jsme ven zadní stranou zříceniny a zamířili vzhůru příkrou stezkou ke kamenitému středu ostrova. „Poslední hodinu jste nic neřekl. Prozraďte mi, o čem přemýšlíte?“

„Je toho příliš, než abych ti stačil všechno povyprávět,“ řekl jsem. „Kir’Vagonoth je plný intrik a spiknutí. Teď se hlavně musím dostat zpátky dřív, než se po mně začnou shánět. Někdo na mě čeká.“

„Je ta žena démon?“

„Je neobyčejná.“ Pohlédl jsem na šlachovitou mladou ženu, jež rychle stoupala vzhůru krátkou, prudkou stezkou. Pořád byla mým hlídacím psem. „Ale nechala mě v temnotě. Myslela si, že pokud tam budu dost dlouho, dokáže mě přinutit udělat, co bude chtít. Spletla se.“

Fiona přikývla a pokračovala v cestě. K mému překvapení se mě už dál na nic neptala. Její zamyšlení mě přesvědčilo o tom, že se opravdu muselo stát něco hrozného. Odložil jsem stranou své dilema a následoval ji kolem skalního převisu. „A řekneš teď ty mně, kam jdeme?“

Odsunula stranou propletené větve keřů, za nimiž se objevil tmavý vchod do srdce Fallatielu. Z hloubky jeskyně zářilo slabé světlo. „Nevím, jestli s tím dokážete něco udělat, ale chtěla jsem, abyste to viděl. Možná jste se dozvěděl něco, co by mohlo pomoci.“

Vstoupil jsem dovnitř a zaslechl stejný žalostný zvířecí výkřik jako před chvílí. Jeho původcem však nebylo zvíře, nýbrž Blaise.

Mladý psanec se krčil v koutě. Kolena měl přitažená k hrudi a ruce se mu neustále pohybovaly. V nekonečné nervozitě si mnul holé nohy, paže a tvář, tahal se za slepené vlasy a proplétal si prsty. Jeho černé oči, v nichž nyní již bezostyšně plál modrý démonský oheň, hleděly do neurčita. Po vystouplé bradě mu stékaly sliny, tváře měl hluboce propadlé a kůži napnutou na kostech až k prasknutí. Vedle něj klečel ezzarijský chlapec, Kyor, a držel mu u úst šálek s vodou. „No tak. Uleví se ti, když se napiješ. Máš za sebou těžký den.“ Blaisova ruka vystřelila v nekontrolovatelné křeči a vyrazila chlapci šálek z ruky.

„Dorazili včera, těsně poté, co jsem s vámi mluvila,“ řekla Fiona tiše a položila brašnu na zem vedle malého ohýnku. „Chlapec říkal, že přesvědčil Blaise, aby se neproměnil a raději se vás vydal hledat. Bál se, že byste mu ve zvířecí podobě už nedokázal pomoct. Říká, že pokud se Blaise brzy nepromění, nebude už schopen…“

„…a zešílí jako Saetha a ostatní,“ dokončil jsem. „Možná je lepší být zvířetem, i když mnoho důležitého zapomeneš. Co by sis vybrala ty?“

Fiona se zhluboka nadechla. „Pokud je to pravda a máme mu pomoct, pak to musíte udělat vy. Jsem si jistá, že by vám rada dovolila bojovat…“

„Boj s démonem mu nepomůže.“

„Odmítáte se postavit démonovi, Strážce?“

„Hvězdy na nebi, Fiono. Vzpomeň si na to, co jsme zjistili. Skoro třicet let žil Blaise s démonem v klidu a harmonii. Tady se nejedná o posedlost a démonské šílenství.“

Všechen zbývající odpor, který jsem ke svému plánu cítil, odvál jediný pohled na ubohý stav tak silného mladého muže, jakým byl Blaise. Jaké tajemné nebezpečí, jaké nepodstatné proroctví by mě mohlo přimět ignorovat tak beznadějnou hrůzu?

Kyor znovu trpělivě naplnil šálek a opatrně naléval Blaisovi vodu do ochablých úst „Jak je mu?“ zeptal jsem se. Rozhodl jsem se ignorovat Fioniny námitky, prošel jsem jeskyní a poklekl vedle nich. Na přehnanou opatrnost už nebyl čas.

Kyor se prudce otočil a jeho temné oči se naplnily nepodloženou nadějí. „Jak rád vás vidím, pane. Opravdu se snaží. Že ano, Blaisi? Vidíš, kdo ti přišel na pomoc? Je to Seyonne, přesně jak slíbil. Říkal jsem, že přijde.“ Chlapec uchopil Blaisovy neklidné ruce pevně do svých. Zdálo se, že to staršímu muži pomáhá soustředit se.

„Napřed nechtěl přijít,“ řekl chlapec a pohlédl na mě. „Když už nemohl déle odolávat, rozhodl se stát ptákem. Ale já mu pověděl, co jste mi řekl, a ukázal mu nůž. Nosil jsem ho s sebou celou dobu a nestalo se nic špatného. Ujistil jsem ho, že jej z ničeho neviníte, protože byste jinak netvrdil takové věci. Prý se k vám nezachoval spravedlivě. Vzpomněl si na všechno, co jste řekl a udělal, a poznal, že jste nám nechtěl ublížit. Pokud byste chtěl, mohl jste nás klidně tisíckrát zradit. Tu noc, kdy už to bylo tak zlé, že odložil meč a předal velení Farrolovi, se rozhodl ověřit si, jestli jsem se ve vás mýlil, nebo ne.“

Blaisovy modročerné oči divoce těkaly po jeskyni, až nakonec spočinuly na mé tváři. Položil jsem mu ruku na hlavu a pohlédl na něj zrakem Strážce. Spatřil jsem, jak šílenstvím probleskla jiskřička zoufalé inteligence. Jeho ústa se pohnula a ruce se mu začaly chvět, i když je Kyor pevně tiskl. „Uč… mě,“ řekl Blaise a bojoval přitom s každým slovem. Zmučenou tváří mu prolétl náznak úsměvu. „Cokoliv.“

„Poslouchej mě,“ řekl jsem a vzal jeho ruce do svých jako bych jej tak mohl přimět, aby mě vyslechl a pochopil. „Vydrž to ještě chvíli. Slibuji… slibují… že tě vezmu na místo, kde najdeš pomoc. Je to místo, kam patříme, kam patříš ty, země krásnější než Ezzarie, a ty víš, co Ezzarijci cítí k domovu.“ Vpíjel do sebe má slova a upíral své oči do mých. „Budeš tam asi muset zůstat, dokud tohle nepomine, ale pak se vrátíš zpátky a pomůžeš napravit tento svět. Ty a Aleksander. To je cena, kterou žádám za to, co mám v plánu udělat. Musíš najít způsob, jak s Aleksanderem spolupracovat. Nosí v sobě boží znamení, Blaisi. A ať už se stane cokoli, potřebuje, abys mu stál po boku. Rozumíš mi? To je to jediné, co od tebe žádám.“

Nevěděl jsem, jestli mě zaslechl, protože se v tu chvíli začal měnit. V groteskním propletenci ptáka, zvířete a člověka se jeho zmítající tělo protáhlo, pak smrsklo. Narostla mu křídla a drápy a opět zmizely. Vyrašila mu srst a šupiny, pak se mu opět kůže a kosti nohou, rukou i hlavy bolestivě zkroutily. Na okamžik, jenž mu asi připadal jako hodiny, odolal své přirozenosti, pak vykřikl, svezl se k zemi a proměnil se v lidskou hromádku vzlykajícího neštěstí. Veškeré zbytky rozumu zastřela nemoc a bolest.

„Brzy se vzpamatuje. Nedá se mu skoro vůbec pomoct.“ Kyor zakryl psancovy holé nohy přikrývkou, pak jej převrátil na bok, aby se nezašpinil zvratky.

Pomohl jsem chlapci a vzal chvějícího se Blaise do náruče. Sevřel jsem jeho široká ramena a podepřel mu hlavu, dokud křeče, jež mu svíraly žaludek, nepolevily. Pak jsem jej uložil zpět na přikrývky a přivolal jediné ubohoučké léčivé kouzlo, které jsem znal a o němž jsem doufal, že mu pomůže. Chlapec mu mezitím navlhčil popraskané rty mokrým hadříkem.

„Musíme ho odvézt na jih Kyore. Rychle. Mohl bys…?“

„Dokážu cestovat stejným způsobem jako Blaise.“

„A mohl bys s sebou vzít i Fionu, starce a ještě jednoho muže, kterého jsem dnes večer přivedl?“

„Ano, pokud budou chtít.“

„Dobře. Fiona ví, kam jít.“ Popadl jsem chlapce za ramena a zatřásl jím. „Opakuj mu, co jsem řekl, Kyore. Pomoz mu, aby odolal. Vrátím se, jak nejdříve budu moct, a pošlu ho na místo, kam musí jít.“

„Budeme připraveni.“

*

„Kam jdeme?“ zeptala se Fiona, když jsme vyšli z jeskyně a kráčeli dolů kamenitou stezkou. Zřícenina chrámu v měsíčním světle bíle zářila a voda v nádrži se leskla jako roztavené stříbro. „A kam chcete poslat Blaise?“

„Blaise musí vstoupit do Kir’Navarrinu, do země za portály na mozaice. Je to náš domov, místo, kde získáme zpět svoji ztracenou část. Když jsme oddělili démony od lidí, uzavřeli jsme si cestu. Rai-kirah si myslí, že jsme jim Kir’Navarrin ukradli, a jistým způsobem jsme to opravdu udělali. Zároveň jsme ho však ukradli i sami sobě.“

„A co bude s mozaikou? S chybějícím kouskem?“

„Na tom nezáleží.“ Obrátil jsem se zády k prastarému uměleckému dílu, k prázdnému čtvrtému čtverci, čtvrtému vidění, v němž snad bylo zobrazeno, jaké důsledky budou činy okřídleného muže mít. „Ať už jsou věci dobré nebo špatné, ať už se stane cokoli, Kir’Navarrin musí být znovu otevřen. Naši předkové udělali chybu a její výsledek, křivda, již jsme spáchali a kvůli níž musel tak strašně trpět celý svět, musí být napravena.“ Poté, co jsem zvážil všechna pro i proti, jsem tomu musel uvěřit. Všechno ostatní by znamenalo odsoudit Blaise, Kyora a mého syna k šílenství, démony k zmrzlé pustině a Ezzarijce k nikdy nekončící válce. „Bránou je Dasiet Homol, Místo sloupů. Jestli chceme Blaise zachránit, musíme ho tam co nejrychleji dostat. Pokud to Kyor zvládne, pak ještě dnes v noci. A mě tam musíš dostat taky, což znamená přesvědčit Balthara, aby šel s vámi.“

Zatímco Fiona připravovala sebe i Balthara na můj návrat do Kir’Vagonothu, zašel jsem za Merrytem dolů k řece. „Došlo ke změně plánů,“ řekl jsem mu, když jsme se posadili na kámen vedle pomalu tekoucí řeky. Merryt znuděně loupal měkkou, chlupatou kůru z kusu vyplaveného dřeva. „Je tady chlapec, který zná kratší, bezpečnější cestu do Ezzarie.“

Bylo mi nepříjemné pověřit Merryta tak důležitým úkolem, ale neměl jsem na vybranou. „Buď přesvědčivý, Merryte. Přinuť je poslouchat. Aife ti řekne, jak s královnou a radou jednat. Má s nimi dobré styky, kdežto já ne.“

„Ale ty máš taky přátele… svoji učitelku… a zmínil ses o tom, že jsi ženatý. Tvá žena tě určitě vyslechne.“

„Nepůjdu s vámi.“

„Nepůjdeš… U božích bot, ty se vracíš zpátky do Kir’Vagonothu!“ Merrytovu výbuchu by se nemohla rovnat ani exploze sopky. „Jsi proklatý šílenec, Vyhnanče. Co tím chceš dokázat? Až zjistí, co jsi udělal, pošlou tě zpátky do hlubin. Ta čarodějnice tě připraví o duši.“

„Musím o jejich plánech zjistit všechno, co se dá,“ řekl jsem. „Nemůžeme si být jistí, jestli se Ezzarijci budou řídit naším varováním. Pokud návratem dokážu zabránit útoku na Ezzarii nebo útok alespoň oddálit, pak to musím udělat. Vallyne je stále přesvědčena, že mě ovládá, což mi dává prostor k manévrování. V okamžiku, kdy už nebudu moct nic udělat, vrátím se, tím si můžeš být jistý.“

Merryt se zamračil a zamumlal si pro sebe: „Ale ty musíš zůstat se mnou. Spolu je dokážeme varovat a spolu se také vydáme k bráně, abychom jim překazili plány. Jsme bratři… partneři.“ Kroutil prohnilé dřevo v rukou tak dlouho, až prasklo. „Neznáš ty prokleté démony tak dobře jako já. Pomysli na výhodu, kterou Vallyne poskytneš. Nedokážeš před ní utajit existenci portálu. Možná bych se měl vrátit s tebou a Ezzarijce varujeme později.“

„Už jsem ti přece říkal, že mám zakázáno vstoupit do Ezzarie. A pokud se mám dostat ven z Kir’Vagonothu, pak musí Aife zůstat v chrámu s naším spícím přítelem. Zůstáváš jen ty.“ Z výšin nad námi zavanul dým s vůní jasnyru. Přitáhl jsem si Merryta blíž a ztišil hlas, jako by nás mohla Fiona slyšet. „Přinuť je, aby tě vyslechli, Merryte. Přesvědči je. Musí být připraveni bránit se, ale pouze… pouze… pokud démoni zaútočí.“ Pokud má můj čin za něco stát, pak do něj musím vložit vše. „Pokud sami nebudou ohroženi, musí Ezzarijci ustoupit a nechat démony projít portálem. Rai-kirah zešílí, když zůstanou v Kir’Vagonothu, a lidská rasa bude trpět mnohem víc než doposud. Jsou přesvědčeni, že je Kir’Navarrin vyléčí. Postarám se, aby se tam dostali.“

„Postaráš se…“ Merrytův hlas se vytratil. Oči se mu zúžily, pak opět rozšířily. „Zatraceně! Chápu. Jsi opravdu rozhodnutý… víc než jsem si myslel… Ach, příteli, o tomhle se budou zpívat písně.“ Stiskl mé ruce ve svých. „Bude to Gennod, kdo vyhraje, víš? Musíš si s ním promluvit. Není tak odporný jako ostatní ďáblové. Je mocnější, než ostatní tuší, a naprosto odhodlaný převzít velení legie. Bude nám vděčný za varování. Naznač mu svůj plán a jsem si jistý, že se spolu dohodnete.“

„Postarej se, aby se Ezzarijci drželi zpátky. To je vše, oč žádám.“

„Splním tvé přání, slibuji. Ale abych je mohl přesvědčit… Musíš mi říct své jméno. Nerad se na to ptám, ale jak by mi jinak mohli uvěřit? Jde o tak důležitou věc…“

Samozřejmě měl pravdu. Bylo víc než pravděpodobné, že ho Ezzarijci odmítnou vyslechnout. Ale pokud si budou myslet, že jsem mu nedůvěřoval ani natolik, abych mu řekl své jméno, pak se nemusí vůbec namáhat. „Lys na Seyonne,“ řekl jsem a pokusil se usmát. „Užívej ho opatrně, Merryte. Pro mnoho Ezzarijců je symbolem zkaženosti.“

„S tím si nemusíš dělat starosti. Já se postarám o lidi, ty o démony.“ Vstal jsem a vyrazil vzhůru stezkou, jež vedla zpět k Fioně, portálu a Kir’Vagonothu. „Příteli Seyonne,“ zavolal Merryt a elegantně se uklonil. „Zase se uvidíme. O tom nepochybuji. Buď sbohem.“ Celou cestu zpět k chrámu jsem slyšel, jak se směje.

Fiona stála vedle spícího Balthara a netrpělivě si poklepávala tenkou větví o koleno. Pohlédl jsem na staříka, jehož tváře byly povadlé spánkem. Obočí měl nakrčené, jako by ho trápily zlé sny. „Poděkuj za mě Baltharovi, Fiono. A řekni mu… řekni mu, že si vážím všeho, co mě naučil. Uděláš to pro mě? Ať už se rozhodne pokračovat, nebo ne, chci, aby to věděl.“

Posadil jsem se se zkříženýma nohama na podlahu a dal se do pročišťování svého vědomí. Tentokrát jsem nepotřeboval dlouhou přípravu, neboť portál byl stále vpleten do Baltharovy spící mysli. Ale než jsem se mohl ponořit do rituálu, vhodila Fiona větev na hromadu dříví tak prudce, až se rozletělo kolem. „Chystáte se zemřít, že?“

„Ne. Ne, pokud tomu dokážu zabránit.“

Fiona odkopla stranou hliněný džbán s vodou, jenž jí stál v cestě. Džbán se převrhl, odkutálel stranou a zastavil se nebezpečně blízko schodů. Pak popadla lahvičku, jejíž tekutinou musela při přípravném rituálu potřít mužovo čelo. Než stačila způsobit další pohromu, usmál jsem se na ni. „Ať už jsou tvé důvody jakékoli, Fiono, děkuji ti za starost. Vrátím se. Slíbil jsem to.“

Nebude se jí to však líbit, stejně jako mně.

*

Cesta zpět od Fionina portálu k Denasovu zámku by trvala alespoň dvě hodiny. Ale já nešel. Letěl jsem. Po vlhkém teplu Fallatielu se do mě chlad hluboko zakousl a já se jen s velkým přemáháním začal brodit zpět hlubokým sněhem. Neustále jsem se ohlížel přes rameno, pátral po šílených Gastaiích a přál si znát tajemství démonského cestování. To mě přivedlo k oblečení a zbraním a vztahu říše Kir’Vagonothu k duším, do nichž jsem jako Strážce vstupoval… a k mým křídlům. Ještě nikdy jsem se neproměnil tak lehce. Necítil jsem téměř žádný odpor a žádnou bolest. Přesně po tom jsem vždy toužil… dokud jsem nespatřil Blaisovu tvář při proměně. Ale řekl jsem si, že to, co mám, mi prozatím stačí. A kromě toho byl boj s divokými větry Kir’Vagonothu dostatečným rozptýlením.

Přistál jsem za kopcem, odčaroval křídla a zbytek cesty šel pěšky. Dovnitř jsem vklouzl Merrytovým zadním vchodem a na jeden rozechvělý okamžik jsem se zastavil u časové nádoby. Voda vířila těsně nad poslední značkou. Nanejvýš za hodinu a čtvrt někdo přijde, znovu naplní nádobu a odpočítá další den. Měl jsem ještě dost času. Pospíšil jsem si vzhůru točitým schodištěm a temnými chodbami ke Gennodovým komnatám.

Dal bych nevím co za osobu, jíž bych mohl věřit. Bohužel jsem však nikoho takového neměl a Gennod byl jediný, na koho jsem se mohl obrátit. Denasovi jsem svůj návrh předložit nemohl. Dal dost zřetelně najevo, co si o lidech myslí, a nepochyboval jsem, že by mě raději zabil, než by dovolil někomu jinému využít mě. Kryddon a Nesfarro, démoni, kteří by byli ochotni takovou věc podstoupit, byli přátelé Vallyne a do jejích rukou bych svůj život nevložil. Neměl jsem dost času, abych poznal všechny démony a jako manganarský dohazovač vybral toho nejlepšího. Nakonec by to na celé věci asi stejně nic nezměnilo. Nejdůležitější byla rychlost a moc.

Konečně jsem začal cítit skutečnou sílu melyddy. Byla mnohem silnější, než jsem si představoval. Možná se projevila naplno proto, že jsem v říši démonů, pomyslel jsem si. Když jsem v minulosti prošel portálem Aife, dokázal jsem vyčarovat křídla, má kouzla byla silnější a i výdrž jsem měl větší než v normálním životě. Pochopil jsem, že mě silnějším nedělala jen zkušenost, kterou jsem nabyl v dlouhém boji, nýbrž i blízkost démonů, jako by bariéru mezi námi ztenčovala fyzická blízkost. Jak Catrin poznamenala, za poslední dva roky jsem strávil víc času za portálem než ve skutečném světě. Když jsem se nyní stal součástí života našich ztracených duší a uvědomil si to, pocítil jsem, jak mi v žilách hučí síla jako vodopád z nejvyššího ledovce v Azhakstanu. To jen znovu potvrdilo mé přesvědčení. Démoni a Ezzarijci patřili k sobě.

*

Gennoda má návštěva přinejmenším překvapila. Zůstal stát ve dveřích, zíral na mě a jeho rudá postava zářila na pozadí temné místnosti.

„Možná by naše setkání mělo být trochu víc soukromé,“ řekl jsem. Nečekal jsem na svolení, nýbrž jsem se protáhl kolem něj a přitiskl se zády ke stěně komnaty. „Omlouvám se, že jsem vás takhle přepadl, ale mám velmi málo času. Bylo mi řečeno, že i když se to zdá nepravděpodobné, máme společné zájmy. Mohu si s vámi promluvit?“

„Na rozdíl od mnoha ostatních proti tvé společnosti nic nemám, ylade, ale jaké společné zájmy bychom my dva mohli mít?“ Gennodovo uvítání bylo stejně prosté jako jeho ložnice. Byla to studená, prázdná díra, která na rozdíl od zbytku zámku nebyla přecpaná nábytkem. V nástěnných svícnech hořelo několik svící, jež se snažily zahnat všudypřítomnou tmu. Na jediném stole byly navršeny srolované papíry, knihy a náčrtky, mezi nimiž ležela napůl pohřbená mapa. Všechno zatěžovaly kameny, neboť okenicemi dovnitř pronikal ledový vítr a hrozil, že Gennodovy věci roznese po podlaze.

Nemělo cenu chodit kolem horké kaše. „Denas má v plánu převzít velení legie démonů,“ řekl jsem, „což znamená, že kvůli tomu bude muset zavraždit Rhadita. A protože Rhadit často užívá vašich služeb, jste i vy ve velkém nebezpečí.“

„Skutečně.“ Démon zasyčel a luskl prsty. Dveře se za mnou zavřely a splynuly se stěnou. Byl to nepříjemný pocit, ale nic, co bych neočekával. „Už jsem o tom slyšel. Ale překvapuje mě, že o tom víš ty. Poslal tě snad Denas, abys mi vyhrožoval? Nebo abys mě zabil?“ Naklonil hlavu na stranu a v uctivé opatrnosti mi pohlédl na ruce. „Možná máš u sebe ukryty zbraně, jak tvrdí Merryt.“

„Naopak. Já jsem ten, kdo Merrytovi řekl, aby vás varoval.“

Gennod si založil průsvitné paže na hrudi a pomalu kývl. „Napadlo mě, kde se ten prohnaný ylad o celé věci dozvěděl. Přišel sis snad pro odměnu?“

„Přál bych si mnoho věcí, ale tady jsou dvě nejdůležitější. Za prvé chci přesvědčit vaše lidi a mé, že jsme dvěma polovinami stejné bytosti. Z hrůzy nás naši předkové rozdělili. Vás připravili o tělo, nás o polovinu duše. A my teď musíme přijít na to, jak celou věc napravit. Nebude…“

„Nesmysl!“ Kromě slabého zachvění, jež provázelo jeho výbuch – první spontánní emoci, které jsem si u Gennoda všiml – se jeho zář nezměnila. Byla to škoda, protože pohyb a intenzita démonovy záře byly mnohem expresivnější než tvář, již přijal.

„…to však snadné, neboť spolu válčíme už déle než tisíc let.“

Odvrátil se ode mě, vzal do ruky list, popsaný zvláštně tvarovaným písmem, rozčileně ho sroloval a zasunul do tuby z tuhého papíru. Ale stále poslouchal. „A druhá věc?“

„Pokud by se mi nepodařilo dosáhnout první věci, chtěl bych s rai-kirah uzavřít mír. Pomohu vám otevřít bránu do Kir’Navarrinu pod podmínkou, že legie démonů nepodnikne útok na pandye gash. Jakmile se dostanete do Kir’Navarrinu, pokusím se své lidi přesvědčit, aby ukončili válku. Pokud mě odmítnou vyslechnout, alespoň na tom nebudeme hůř než dřív.“

Gennod se nedokázal kontrolovat tak, jak jsem si myslel. Prudce se otočil, jeho zář se roztáhla a rozjasnila, pak změnil podobu z démonské na zvířecí – kočičí stvoření, jemuž z tlamy sršel oheň. Možná nechápal, že jsem poznal míru jeho rozrušení, neboť jeho hlas zůstal chladný a vyrovnaný. „Proč bych s tebou měl uzavřít dohodu? A proč si myslíš, že mám takový vliv, abych dokázal zařídit uzavření smíru?“

„Protože vám nabízím, co chcete. Proč jinak? Rai-kirah si přejí vstoupit do Kir’Navarrinu a osvobodit se od pandye gash. Nemusíte se mě snažit podvést, mučit mě nebo něco podobného, abyste mě přinutili pomoct vám. Myslím, že vyslechnou každého Nevaie, který k nim přijde s takovou zprávou. A vy… budete oslavován… a získáte vlastní tělo. Kdo z vás by odolal takové nabídce?“

„Jak bych mohl uvěřit, že bys byl ochoten přistoupit na dohodu s někým, koho nenávidíš?“

Rybička se chytila. „Protože vím, že i když rai-kirah milují intriky, vždycky drží slovo. Je to základní věc, kterou se Strážci naučí už na úplném začátku výcviku: uzavři s démonem v bitvě dohodu a můžeš si být jistý, že ji dodrží. Udělal to i Naghidd. Přísahal, že se vzdá všech duší Khelidů, pokud bude poražen v jediném souboji. Když jsem ho porazil, vydal příkaz a Khelidové byli volní. Pokud on, ten nejzkaženější z vás, dodržel slovo, pak věřím, že se musí jednat o základní rys vaší povahy.“

„Chápeš, co to pro tebe bude znamenat?“

Na okamžik jsem dovolil, aby mě prozkoumal. Cítil jsem, jak mi chladně prochází myslí a tělem a pátrá po mých úmyslech. Pak jsem sebral melyddu a odstrčil ho. „Ano.“

„Zůstaň tady, dokud si nepromluvím s ostatními. Podmínky… budeme muset dojednat… ale myslím, že najdeme společnou řeč.“

„Nebudu s vámi vyjednávat, Gennode. Buď se podřídíte mým podmínkám, nebo k žádné dohodě nedojde. A nemůžu tady zůstat, zatímco půjdete přesvědčit své přátele. Očekávají mě jinde. Až budu připraven – řekněme tak za dvě hodiny – setkáme se… kde?“

„Na nádvoří u brány.“ Z jeho rychlé odpovědi jsem poznal, že s ostatními nebude muset diskutovat dlouho.

„Souhlasím. Žádné průtahy a žádnou lest. Pokud tam nebudete, až přijdu, najdu někoho jiného.“

„Dobře, dobře. Budeme připraveni.“ Mávl neviditelnou rukou a ve stěně se opět objevily dveře. Když jsem odcházel, stál uprostřed komnaty a jeho zář pulzovala jako tlukoucí srdce. A co se týče mě… bylo mi na zvracení.

Na takové věci jsem ale neměl čas. Všechno záleželo na rychlosti. Musel jsem je vyvést z rovnováhy a udržet si kontrolu. A tak jsem si pospíšil neustále se měnícím místopisem zámku k Vallynině ložnici. Musel jsem udělat ještě jednu malou věc.

Démoni nepotřebují ložnice, stejně jako nepotřebují spánek. Ale pamatovali si potřebu spánku, takže si každý z nich pořídil soukromou místnost, kam se na část dne o samotě uchyloval. Vallyne mi takové místnosti ukázala, když jsme se spolu procházeli zámkem, nikdy dřív mě však do vlastní ložnice nepozvala. Zhluboka jsem se nadechl a zaklepal.

„Vyhnanče!“

Přišel jsem v očekávání války a Vallyne byla skutečně v plné zbroji. Stála ve dveřích komnaty, zahalená do jednoduchého, půlnočně modrého hávu, utkaného ze vzduchu, který zakrýval jen tolik z jejího fyzického těla, aby to rozproudilo moji fantazii. Bledá ramena měla holá a nezdobily ji žádné šperky kromě smaragdů jejích očí. „Jsi tady brzy, Vyhnanče, ale těší mě to.“ Usmála se tak zářivě, až mě udivilo, že její úsměv nerozsvítí celý zámek. Pak mě vzala za ruku a uvedla na bojiště.

Ložnice byla ověšená stříbrnými závoji, měkkými a jemnými závěsy, jež zakrývaly přebytečný nábytek a zářily ve světle svící. Malý stůl byl prostřený pro dva, v křišťálových pohárech se třpytilo víno a uprostřed stolu stála stříbrná miska s pocukrovanými třešněmi. Odkud se dozvěděla o mé nejoblíbenější sladkosti? Za stolem jsem zahlédl ohromnou a velmi pohodlně vypadající postel. Prověřil jsem upřímnost svých záměrů… a znovu proklel Fionu a její věž.

„Ve městě Rudaiů jsi nabídl, že se staneš mým učitelem.“ Zvedla sklenky s vínem a jednu mi vtiskla do ruky. „Prošla jsem úspěšně první lekcí, nebo se musím naučit ještě něco jiného, než přikročíme k dalšímu kroku?“

Dal jsem si doušek vína… kyselého, trpkého vína… a zbytek vylil na šedé dlaždice. Pozoroval jsem, jak se temně rudá tekutina roztéká po podlaze a omývá Vallyniny bosé nohy. „Nebude to fungovat, má paní. Jsem volný.“

Stával se ze mě dokonalý lhář.

Kapitola 31

Vallyne uspěla alespoň v jednom ze svých cílů. Přesvědčila mě, že ať se stane cokoli, nemohu démony odsoudit k věčnosti v Kir’Vagonothu. Ve své říši mi ukázala krásné a hodnotné věci. Její způsoby jsem jí mohl zazlívat stejně málo jako Aleksanderovi jeho. Ale byl jsem válečník, zvyklý postavit se protivníkovi tváří v tvář. Proto jsem nechtěl, aby se Vallyne o své prohře dozvěděla od někoho jiného. Musel jsem to být já, kdo jí poví, že jsem ji prohlédl, i když jsem se tak uváděl v největší pokušení, jakému jsem kdy čelil.

„Takže je to pravda,“ řekla a postavila sklenici s vínem zpět na stůl. Závoje se ve stříbrném světle jemně pohybovaly. „Získal jsi zpět, co jsem ti vzala.“

„Nikdy nezískám všechno, oč jsi mě připravila. Všechny ty měsíce v hlubinách… Musím věřit že jsi nevěděla, co taková věc s člověkem udělá, protože bych sem jinak nemohl přijít a vyslovit ti své politování nad tím, že nemohu pokračovat v naší hře.“ Postavil jsem prázdnou sklenku vedle Vallyniny. „Vzala jsi mi vzpomínky na mé dítě, Vallyne. Dny, kdy jsem si mohl představovat jak roste, jaký je. Ale i v tuto chvíli tě lituji… protože vím, jak tě musí bolet slyšet tyto věci.“

„Vyhnanče…“

„Mám ti říct, co chceš vědět? Mé jméno je Seyonne. Můžeš zavolat svého přítele Vyxe nebo snad Raddomana či bezejmenného strážce, který mě držel s ostatními bezduchými zvířaty, a také mu to říct. Nic z toho nebylo nutné. Přišel jsem, abych se něco dozvěděl, pomohl vám a napravil zlo, jež vás sem poslalo, i když jsem nevěděl, co to bylo. Byl bych ti řekl své jméno a udělal, co bys chtěla.“

Nikdo nemohl Vallyne upřít vytrvalost. Její fyzická podoba zmizela a zůstala po ní jen stříbrná zář. Přistoupila blíž a z tváře jí vyzařovala naléhavá dokonalost. „Ale jak jsme to mohli vědět?“ Její sálající oheň začal spalovat moji kůži a rozhodnost.

Přistoupil jsem k oknu a otevřel okenice. Doufal jsem, že studený vítr a pohled na nekonečnou pustinu zchladí moji horečku. „Mohla jsi mě vyslechnout,“ řekl jsem. „Láska, důvěra ani přátelství se bez tohoto kroku neobejdou. Stačilo se zeptat.“

Když jsem byl konečně připraven na ni pohlédnout, opět se změnila. Seděla u stolu a světlo svíček jí ozařovalo tvář – starší, moudřejší, krásnější tvář, kterou jsem spatřil pouze jednou. A objevil se rovněž Vyx. Ochranitelsky se postavil za Vallyne, ale nedotkl se jí. Rai-kirah se nikdy jeden druhého nedotýkali.

„Ten, kdo v Kir’Vagonothu prožije stovku životů, má s důvěrou a přátelstvím jen malé zkušenosti,“ řekl Vyx. „Jsi jeden z pandye gash, yddrassi. Neměli jsme důvod myslet si, že bys přistoupil na náš návrh.“

„Buď upřímný, Vyxagallanxchi,“ pokárala ho Vallyne tiše. „Tvrdil jsi, že je důvěryhodný, ale já ti odmítla uvěřit.“ Zvedla bradu. „To já se rozhodla nechat tě s šílenými. Chtěla jsem tvoji moc, duši a tělo. Tvá mysl mi k ničemu nebyla. Možná kdybych tě znala…“ Její slova se vytratila a s nimi přišla ohromná úleva. Zvedl jsem ruce a pohlédl na ně, jako bych mohl spatřit okovy, jež mi podruhé v životě spadly ze zápěstí. A pak jsem se zachvěl a musel zaostřit zrak, protože světlo pohaslo a do kůže se mi zakousl ostrý chlad, jako když zimní slunce zapadne za horizont.

„Co se stalo, stalo se,“ řekl jsem a můj hlas se rozléhal prázdnotou, která zbyla po mé šílené touze. „Je na čase, abych šel.“

„Zůstaň, Vyhnanče… Seyonne… nevyslechneš nás?“ Vallyne zůstala sedět. Vztáhla ke mně jen hlas. „Copak jsi tady nezahlédl nic cenného? Když už ne v nás, pak v tom, co jsme ti ukázali. Dřív jsi byl ochoten pomoct nám… a co nyní? I když jsme k tobě nebyli upřímní, potřebujeme tě.“ Ne, nikdo opravdu nemohl Vallyne vinit z nedostatku odhodlanosti. Ale překvapila mě, neboť se mě nepokusila spoutat jménem.

„Viděl jsem, co jste chtěli, abych viděl, a udělám, co chcete, abych udělal. Jen vám nedovolím kontrolovat způsob, jakým se to stane.“ Vyrazil jsem ke dveřím. „Budete se moci vrátit do Kir’Navarrinu, a jakmile se tam dostanete, možná už nebudete muset provádět odporné věci, které děláte. Ale mí lidé budou také žít a jednoho dne možná snad pochopíte, kdo jsme a co jsme jeden druhému provedli.“

„Chránili jsme tě,“ řekl Vyx. „Ani nevíš, kolikrát tě málem zabili démoni, kteří žárlili na tvé tělo nebo se ti chtěli pomstít. Jeden z nás s tebou byl téměř neustále.“

„Málem jste mě zničili.“

„Vallyne ti dovolila vyléčit se. Všechny ty dny, které jsi strávil na nádvoří… nepřipadalo ti to zvláštní? Nemáme žádné léky, ale Vallyne ti dala čas a klid, abys opět nabral síly.“

„Ukradli jste mi vůli.“ Snažil jsem se najít cestu skrz závoje, ale nedařilo se mi to. A tak jsem nakonec jeden tenký bílý závěs strhl. Ani ne ve vzdálenosti deseti kroků jsem spatřil dveře.

„Počkej!“ vykřikli oba najednou. Ale byl to Vyx, kdo zmizel a opět se objevil mezi mnou a dveřmi. Jeho zář zablikala zelenomodře a fialově, pak na sebe opět vzal fyzickou podobu. „Ještě okamžik, Vyhnanče. Neodvažuji se tě zeptat, čí radou se budeš řídit; pochybuji, že bys věděl, co se tady skutečně děje, a že bys zvolil moudře. Ne, nekřič na mě, že jsme ti nedali příležitost rozhodnout se. Svůj názor jsi nám sdělil už velmi jasně. A je nám to strašně líto, opravdu. Ale jestli jsi opravdu mužem, o němž tvrdíš, že jím jsi, mužem, za něhož tě považujeme, copak nejsi ani trochu zvědavý, co mělo mé varování znamenat? Copak necítíš ani trochu nejistoty, že vstoupíš do hry, kde neznáš všechny sázky?“

A bylo to tady. Samozřejmě musel vytáhnout tuhle věc. Nechtěl jsem ho poslouchat. Rozhodl jsem se, jak nejlépe jsem uměl, a teď už byl čas jít. „Rozumím všemu, čemu potřebuji rozumět. Otevřu bránu, protože je to správná věc, ale neodsoudil bych k podobnému osudu žádného ze svých lidí. Udělám, co se dá, abych zároveň neotevřel Tyrrad Nor. Všechno, co se stane potom, ‚nebezpečí beze jména‘, které se ukrývá v pevnosti, s tím už si budete muset poradit sami.“

„Pak ti musím něco říct, Vyhnanče. Všechno záleží na tom, koho si vybereš. Všechno – bezpečí tvých lidí, tvého dítěte, nás všech. K otevření Kir’Navarrinu potřebujeme ylada s ohromnou mocí, tebe, jinak budeme ztraceni. Ale musíš vědět, co riskuješ. Pro nebezpečí, které číhá v Tyrrad Noru, nemáme jméno; víme jen, že dokáže přivodit vaši i naši zkázu. Dříve nebo později udeří. Někteří sdílí tento úmysl, nemohou se dočkat chaosu, zkázy a pomsty. Ti samí rai-kirah chtějí zničit pandye gash a vstoupit do Kir’Navarrinu jako první, aby mohli to nebezpečí vyhledat, probudit ho a sloužit mu. Víc ti nemohu říct…“

Snažil jsem se přesvědčit sám sebe, že bych Vyxe neměl poslouchat. On a Vallyne mě nechali ležet v kaluži krve, v přesvědčení, že nemám nohy ani ruce, nechali mě zoufale plakat nad postupným rozpadem mé mysli. Přinutili mě zapomenout na ženu, kterou jsem si slíbil až do smrti milovat, a na dítě, jež se zdálo být jedinou věcí, které jsem se v životě dotkl a jež nepřinášela smrt. Ale přesto jsem cítil nutnost vyslechnout ho. „Musím jít.“ Ale nepohnul jsem se.

Pak ale Vyx udělal chybu. „Řekni mi jen jednu věc, Vyhnanče. Kde je ten druhý ylad?“

Tuto otázku jsem neočekával, a tak posílila mé slábnoucí rozhodnutí. Opět se mnou hráli hry, ale tentokrát jim to nedovolím. „Co je ti do toho?“ obořil jsem se na něj a odstrčil jej z cesty. „Chceš snad zničit i ten zbytek, který jste z něj nechali? Nebo snad máš v úmyslu udělat totéž se mnou? Chceš mě připravit o moc, protože ji nechci propůjčit vašim plánům, a zmrzačit mé tělo, protože nemáš vlastní?“ Vyxova varování neměla smysl. Přiznal se ke lži a ke klamu. Musel jsem pryč od Vallyne a světla svíček, od vzteku a zraněné pýchy, jež mátly můj úsudek.

„Který jsme…? Aha, takže ti Merryt pověděl historku o hostině, jak mu strašliví rai-kirah usekli prsty a připravili jej o úžasnou moc. Vidíš, Vallyne, říkal jsem ti, že jsme měli toho odporného červa někam zavřít, když se naskytla příležitost.“

Dotkl jsem se kliky ve tvaru mosazného hada, ale rychle jsem ucukl. Byla tak horká, až jsem měl pocit, jako by mi vypálila tvar zmije do ruky. „Je lehké posmívat se zajatci.“ Přivolal jsem melyddu a opět se dotkl hada. Tentokrát jsem žádné horko necítil, a tak jsem dveře otevřel.

„Mám ti ukázat, jak k tomu došlo, Vyhnanče?“ obořil se na mě Vyx. „Mám ti říct, proč přišel na naši hostinu? A co tam provedl?“

„Ne,“ řekla Vallyne rozrušeně. „Zakazuji ti to, Vyxi…“

„Než se rozhodne, musí znát všechna fakta.“

„Ne,“ odmítl jsem. „Už toho vím dost.“

Vyrazil jsem pryč chodbou, abych unikl jejich klamu a svodům, ale Vyx za mnou zavolal: „Mysli, yddrassi. Jak je možné, že Merryt přežil v Kir’Vagonothu, když se to žádnému jinému yladovi nepodařilo? Odkud má lidské oblečení a zbraně? Zeptej se ho, koho to oplakává na oltáři. Určitě to není jeho žena, kterou viní ze zajetí, ani jeho lidé, jež viní ze všech svých chyb, a ani rai-kirah, jeho věznitelé, kterým klade za vinu všechno ostatní a jež tady v Kir’Vagonothu pomalu propadají šílenství. Zeptej se ho, proč před všemi přísahal, že zničí yddrasse, jenž dokáže měnit podobu; každý rai-kirah ti má slova potvrdí.“

Neposlouchal jsem ho. Zrovna jsem získal zpět rozhodnost a oni mi opět chtěli zničit mysl. Pospíšil jsem si do svého pokoje, rozžal svíčku a snědl kus starého, kyselého chleba, jenž mi zůstal z nějakého dávno zapomenutého jídla. Nepodařilo se mi však utišit hlodavý pocit v žaludku. Záda jsem měl zpocená a svědila mě. Za kobercem, jímž bylo zakryto okno, vyl vítr jako nějaký opilý bůh. Strhl jsem zaprášenou předložku, rozrazil okenice a vyklonil se ven obdélníkovým otvorem. Zhluboka jsem se nadechl ledového větru a snažil se utišit zjitřené nervy. Proč jsem schůzku s Gennodem odložil o dvě hodiny? Chtěl jsem se snad pomilovat s Vallyne, než… ach bohové, co to jen dělám?

Zlostně jsem odstrčil z cesty skříň se skleněnými policemi. Šálky, klenoty a hrnce se zřítily na podlahu a roztříštily se na tisíc kousků. Dopadl jsem na postel a zabořil tvář do přikrývek. Nemohl jsem přemýšlet. Vítr vyl a převracel stránky knihy, která mi ležela u ucha. Příběhy bohů. Na co jsem si to snažil vzpomenout? Něco o Verdonne, Valdisovi a mýtech prvních Ezzarijců. Říká se, že náš národ vznikl spojením bohů a smrtelníků. Bůh tak žárlil a tolik toužil po pomstě, že z toho zešílel. Když Valdis připravil rozzuřeného boha o moc, uvěznil ho v čarovné pevnosti a varoval všechny lidi v lesích… varoval je… protože vzal otci jméno… Co byla pravda a co výmysl? Šlo jen o převyprávění světa do podoby, jež by odpovídala našim touhám? Snaha dát tvar nočnímu strachu a zamaskovat ho ochranou laskavého boha?

Svíce, vysoká jako dospělý muž, se převrhla pod tíhou pomačkaného koberce, který nadzvedl vítr. Všechny svíčky v místnosti zhasly. Vyskočil jsem na nohy, oblékl si plášť a vyrazil měnícími se chodbami k zadním dveřím, které mi Merryt ukázal. Jakmile jsem vyšel ven do ponurého šera, vyčaroval jsem si křídla, vzlétl a probojovával se bouří k obydlí Rudaiů.

*

Kráčel jsem točitými chodbami v šedě zářícím kameni. Jen pár démonů mi věnovalo pozornost, neboť jsem svá křídla ukryl a nyní cítil jen mravenčení v ramenou. Nikdo mě neviděl vcházet do Merrytovy tajné komnaty, o které tvrdil, že o ní nikdo neví. Prohrábl jsem koše a bedny, jež nashromáždil, a našel drahokamy, hřebeny, šálky, pera, balíček jehel a kousky látky a nitě. Zhnusen svým zbabělým zdržováním jsem konečně poklekl před mosazí pobitou truhlu, z níž Merryt vytáhl plášť Strážce. Nic nenajdu. Démoni byli mistry klamu a jen se snažili mě znejistit Truhla byla uzamčena kouzlem. Chyběla mi však trpělivost, potřebná k jeho rozlousknutí, a tak jsem rozbil panty a odtrhl víko.

Jaký příběh se dá vyčíst z hromady hadrů? Jednou jsem jich viděl kupu, která byla vyšší než dům a vypovídala o smrtelném utrpení a žalu – bylo to šatstvo obyvatel města, které podlehlo nákaze a bylo připraveno ke spálení. Ysanne schovávala na dně prádelníku, hluboko pod zimními plášti, jež jsme v Ezzarii potřebovali jen zřídka, malý balíček jemné látky. Našel jsem ho v den slyšení před radou, když jsem hledal čistou košili. Byl v něm rituální šat, který vyrobila k příležitosti pojmenování našeho dítěte. V slepém, krutém vzteku, jsem ho nechal ležet zmačkaný na zemi, aby ho našla. Hadry v Merrytově truhle také vyprávěly příběh.

Vytáhl jsem je jeden po druhém. Strážcův plášť, roztržený a napůl ohořelý. A další s velkými dírami po žíravé tekutině, která také způsobila tuhé, zelené stříkance. Rozcupovaná tunika, zdobená propletenými symboly Strážce a Aife, muže a ženy, jejichž jemné vyšívání vyprávělo příběh o lásce a partnerství. Jedna ošoupaná bota, jež měla uvnitř vyškrábané jméno Dyadd. Potem ztuhlá košile, ušitá pro ohromného muže a se zubatou trhlinou na zádech, jejíž okraje byly rezavě hnědé. Jeden po druhém jsem hadry prohlédl. Merryt nosil oblečení, které dokázal spravit. Zbytek, šaty alespoň patnácti Strážců, byl příliš zničený, ale Merryt se očividně nedokázal přimět zničit ho. Vytáhl jsem košili, která byla v docela dobrém stavu. Bylo na ní jen trochu krve a pár trhlin, jež by se daly snadno vyspravit. Byla to košile, kterou jsem koupil v Passile během cesty s Fionou. Pokoušel jsem se přesvědčit sám sebe, že si Merryt oblečení ponechal v uctivé vzpomínce na ty, jež nedokázal zachránit… ale má košile svědčila o opaku. Druhý den zajetí v hlubinách šílených Gastaiů ze mě tento kus oděvu svlékl muž s tichým hlasem, který naučil žalářníky, jak mě obscénně potupit. Byl to člověk.

Obtočil jsem si hrubou látku kolem pěsti a uhodil jí do zdi. Blázne. Zatracený, slepý blázne.

„Měli jsme ti o něm říct.“

Když se zpoza mě ozval Vyxův hlas, ani jsem sebou netrhnul. Už mě nedokázalo nic překvapit „Měl jsem si toho všimnout,“ řekl jsem.

„Chtěl sis na tomto strašném místě najít přítele. A on ti řekl příběh…“

Ano. Příběh. Obyvatelé Kir’Vagonothu byli v lhaní mistry.

„Mohu ti ukázat jinou verzi jeho příběhu, i když mi Vallyne přikázala, abych to nedělal.“

„Nic od tebe nechci.“ Nic, co by mi ukázalo, jak nesmírně jsem se zmýlil.

„Ale ty se to musíš dozvědět…“ Vyx se rychle pohnul. Stejně jako když byl Raddomanem a pověděl mi o hrozném probuzení v Kir’Vagonothu, mi Vyx zakryl tvář rukou a v jediném okamžiku – mé tělo se chvělo mocí… hlavu mi omámilo víno, v břiše a rozkroku se mi šířilo vzrušeni… mé ruce tepaly božstvím, rozhodoval jsem o životě a smrti… mizející obrázky nahých mužů a žen ležících na trávě… krvácejících… mrtvých… Měli jsme úspěšný lov, jaký svět ještě neviděl; přes kopce a lesy předků jsme hnali ubohé vesničany. Někteří křičeli, mlčení jiných mě nesmírně těšilo… mí opilí přátelé se smáli se mnou – mě vtáhl do své paměti.

*

Groteskní obrázky… falešné vzpomínky… rychle mizí, chuť trvá déle… odporné, ubohé žrádlo… Kde je ylad? Přišel těsně po Gastaiích. Co tady chce? Zatracený nenasytný blázne, proč jsi ho nezastavil? Ne, musel jsem jíst… něco tak zvráceného… odporně zlého… Tenhle žil ve zvrácenosti tak zavrženíhodné – lovil lidi pro zábavu – že bych raději hladověl, než abych se zúčastnil hostiny. Je tak snadné to říct, když už je po všem a ty víš, co jsi strávil, a tak těžké, když tělo křičí po potravě, po životě. „Možná že tentokrát to bude něco úžasného,“ říkáš si. „Možná že to tentokrát bude stejné, jako když sebereš odvahu a sám se vydáš do světa.“ Tak proč jsi neodmítl? Víš přece, že jen málo z toho, co Gastaiové přinesou, je opravdu vhodné. Protože i přes řeči, které máš, bys nerad zemřel hlady. A teď ylad porušil i to poslední soukromí. Soukromí nenasytnosti a hříchu, hladu, jenž je tak odporně nasycen. Spolu s ostatními jsem padl na podlahu jako mrtvý. Brzy usnu, ale nejdřív musím zjistit, jakou odpornost chce ylad na naší zvrácené oslavě provést.

Támhle je… v koutě za mrtvými fontánami, pomalu vyprchávajícím kouřem a výkřiky ponižujících vidin… v místě, kde leží Denas, ponořený do mrtvého spánku. Můj pán by se hostiny nikdy nezúčastnil, kdyby nemusel. Někteří ano. Někteří přišli, aby si užili toho, co nám bylo dáno. Ale ylad se odplížil na místo za Denasem. Co to má v ruce? Stříbro, jehož tvar u mě budí takovou hrůzu… co je to? Kdybych jen dokázal něco víc než se plazit přes ostatní jako vrčící bestie, uvězněná v odporném těle, pošpiněná zvrácenými choutkami… kdybych byl schopen dostat se tam dřív, abych viděl… Ach ne! Ne dobrý Zelaz! Poslední, kdo znal nebezpečí…

*

Vražda. Merryt se vplížil na hostinu démonů ve chvíli, kdy rai-kirah klesli bezmocně k zemi, vyčerpáni, nasyceni po dlouhém hladovění, a přinesl s sebou stříbrný Strážcův nůž a Luthenovo zrcadlo. Vyx, který se nemohl ani pohnout, byl přinucen sledovat, jak Merryt zavraždil Zelaze. A přímo vedle Zelaze ležela Vallyne. Byla tak blízko, že krev z umírajícího těla vsákla do jejího bílého šatu. Omámeně se pohnula… zamračila… otevřela ztěžklá víčka a oči se jí rozšířily zmatkem a zděšením, když z ní Merryt strhl zakrvácené šaty a uspokojil své zvrácené touhy na těle, jež přijala.

„Nemohli jsme nic dokázat,“ řekl Vyx a ustoupil od místa, kde jsem seděl, zatímco mi poslední cizí vzpomínka pomalu vymizela z hlavy. Opřel se o stůl a pevně sevřel jeho hranu rukama. „Je nemožné zůstat po hostině při vědomí a ve chvíli, kdy jsme se probudili, byl Zelaz pryč. Jak dobře víš, yddrassi, po smrti z naší skutečné existence nic nezbude.“

„A tak jste Merryta zničili,“ obvinil jsem ho ve snaze pohřbít zhnusení, jež jsem cítil. Ezzarijci a démoni spolu bojují už tisíc let. Nebyl jsem bez viny stejně jako démoni, kteří hodovali na nočních můrách lidské duše. A přesto to bylo něco jiného než vražda a znásilnění bezbranného.

„Netvrdím, že jsme nevinní. Nikdo z nás není. Copak to nevidíš? Proč myslíš, že je Merryt stále ještě naživu?“ Vyx se sesul na židli a krátce, rozzlobeně kopnul černou botou do vyřezávaných noh stolu. „Prohledali jsme jeho komnatu a odebrali mu zbraně. O tomhle místě jsme nevěděli. Celému společenství jsme dali na vědomí, že zavraždil Zelaze.“ Znovu kopl do stolu. „Obvinili jsme ho jenom z vraždy, z ničeho jiného. Ano, potrestali jsme ho, ale nepřipravili jsme ho o prsty na rukou ani na nohou. V té době už uzavřel dohodu s Gastaii. K jeho zranění došlo, když se snažil získat další zbraně od uvězněného yddrasse. Považovali jsme to za spravedlivou odplatu. A co se týče jeho melyddy… proč jsi přesvědčen, že jí měl tolik? Máš na to jen jeho slovo. Nikdo z nás neviděl žádný důkaz.“

„Není to pravda. Snažíš se ho obvinit, abych ti zase uvěřil. Nebude to fungovat.“ Postavil jsem se a zamířil ke dveřím. Má zmatená mysl se mě nadále snažila přesvědčit, že pokud z místnosti odejdu, dokážu zapomenout na všechno, co jsem viděl. „Máte vlastní spravedlnost, shromáždění Rudaiů. Pokud ty věci skutečně spáchal, mohli jste ho postavit před soud.“ Zároveň jsem si však vzpomněl na skutky a potřeby, o nichž Merryt tvrdil, že je dokáže uspokojit jen on. Na Vilgora, fialově oděného Rudaie, jenž mě vyvedl z hlubin a zmizel těsně poté, co Merryta urazil. Na naše noční dobrodružství a skutečnost, že Merryt považoval za nutné zabít démony, kteří mě chtěli zajmout. Možná mi jeho odporný čin neměl zachránit život, nýbrž zakrýt jeho účast na celé věci. Se zbraněmi Strážce si Merryt mohl zařídit věci podle svého.

Vyx se naklonil dopředu, opřel se o stůl a pokračoval, jako by mé protesty byly jen dalším poryvem větru. „Nemohli jsme udělat nic otevřeně. Beze zbraní nám Merryt nemohl ublížit. Na druhé straně však měl mocného ochránce. Byl to rai-kirah, jenž mu přikázal zabít Zelaze.“

„Kdo?“ zeptal jsem se, i když jsem stále nebyl ochoten připustit, že by Vyx mohl nějak změnit mé rozhodnutí. Přísahal jsem, že se nenechám ochromit strachem z činu, který jsem musel vykonat, a tak jsem se rozhodl svěřit duši do rukou někoho jiného. Mezi Merrytem, chybujícím Ezzarijcem, jenž podstoupil stejný výcvik jako já a měl mé sympatie, mužem, o němž jsem věřil, že mi zachránil život a rozum, a Vallyne, démonem, který mě nechal mučit s úmyslem zničit moji mysl a jenž svým klamem obrátil mé vědomí vzhůru nohama, jsem si byl jistý, že jsem učinil jedinou rozumnou volbu. A nyní se mě Vyx snažil přesvědčit, že jsem se rozhodl špatně. Kdo by přijal takovou věc snadno?

„Copak jsi to už neuhádl? Jeho jméno bylo Tasgeddyr. Znáš ho jako Naghidda, démona, který se pokusil ovládnout svět, otevřít Kir’Navarrin a osvobodit nebezpečí, jež je uvězněno v Tyrrad Noru.“

„Jaké nebezpečí?“ zaječel jsem na něj frustrovaně. „Pán démonů je mrtvý. Zabil jsem ho. Ze všech krvavých činů, které jsem v životě spáchal, tohohle nelituji. Čeho se tolik bojíte?“ A s vámi i naši předkové, kteří se pokusili zničit všechny vzpomínky.

„Nevíme, Vyhnanče. Když nás poslali do Kir’Vagonothu, přišli jsme o všechny vědomosti. Viděl jsi mé vzpomínky, všechno, co mi zůstalo. Jen několik z nás si pamatovalo víc. Dlouhou dobu o tom odmítali hovořit, protože se báli, že by někdo mohl těchto znalostí zneužít. Zelaz byl jedním z nich. Rovněž Tasgeddyr něco věděl. Tvrdil, že na nás v pevnosti žádné nebezpečí nečeká. Jen moc, říkal, moc, jež nemá jméno, protože čeká na právoplatného pána. Tasgeddyr tvrdil, že nás pandye gash vyhnali z Kir’Navarrinu, protože viděli, že se stáváme mocnějšími než lidé a že brzy nastane okamžik, kdy ovládneme lidský svět stejně jako náš vlastní. Merryt a Tasgeddyr byli dobří přátelé. Ylad mu pověděl o bohatstvích, jež může ve vašem světě získat a díky nimž se stane tak mocným, že dokáže zničit pandye gash a otevřít bránu k našemu právoplatnému domovu. A tak si Tasgeddyr začal říkat Naghidd a slíbil Nevaiům neomezenou moc, Rudaiům neomezené zásoby materiálu pro řemesla a Gastaiům neomezené možnosti lovu. A všem slíbil ničím neomezenou pomstu pandye gash.“

Vyx zvedl ze země jeden z ubohých hadrů a přejel průhlednými prsty po zkrvavené trhlině. Látka se zacelila, ale rezavá skvrna zůstala. „Když Zelaz a ostatní viděli, co se děje s Gastaii, že pomalu propadají šílenství, byli postaveni před strašlivé dilema. Souhlasili, že se musíme vrátit do Kir’Navarrinu nebo být zničeni, ale Tasgeddyr byl přesně tím, čeho se celou dobu obávali. Potají varovali několik Nevaiů, že za žádnou cenu nesmí dovolit, aby Tasgeddyr a jeho následovníci vstoupili do Kir’Navarrinu jako první. Jistá pevnost musí být ihned zajištěna, jinak riskujeme válku a zkázu, jež nás všechny, lidi i rai-kirah, uvrhne do temných časů, horších, než jaké jsme kdy poznali. Než nám Zelaz stačil říct víc, on a všichni ostatní, kdo znali pravdu, zmizeli… určitě byli zavražděni. Všichni kromě Tasgeddyra. Teď už chápeš, příteli? Dobře znáš Tasgeddyrovu touhu po moci. Vzbudil ji u něj Merryt. Poté, co jsi ho zničil, Merryt téměř zešílel.“

Přitiskl jsem se zády ke stěně. Pravda je stejně těžká jako čerstvé plody plné šťávy. Jsou těžší než vyschlé kusy ovoce, které se již nedají jíst. Pokud říkal pravdu… co jsem to u Verdonnina jména provedl, když jsem Merryta osvobodil… a poslal ho do Ezzarie? Idiote. Jak jsem se jen mohl nechat takhle napálit? Není divu, že Aife, Ochránkyně a ezzarijské královny byly ženy. Promnul jsem si tvář rukama. Toužil jsem probudit se, toužil jsem po někom, komu bych mohl věřit. Bál jsem se uvěřit Vyxovi, ale zároveň jsem se děsil neuvěřit mu.

„Podstoupil Merryt spojeni? Dokáže otevřít bránu?“

„Ne, je na to příliš slabý. Ani Naghidd by mu nedokázal propůjčit dost síly, i když se Merryt před Gastaii chvástá, že právě tohle byl Tasgeddyrův plán. Nepřipravili jsme ho o moc. Zajali ho kvůli jeho vlastní slabosti a své jméno nám prozradil hned první den. Magyalla, Rudaika, která ho zajala, si ho odmítla ponechat, když okusila, co jí byl ochoten nabídnout. A poté, co se Merryt spolčil s Tasgeddyrem, už Magyallu nikdo nikdy v Kir’Vagonothu nespatřil.“ Vyx se smutně pousmál. „Neměli jsme ani šanci dozvědět se, jaká tajemství jí Merryt prozradil.“

Poslal jsem prolhaného vraha, zbabělého okrádače mrtvých a umírajících, sluhu Naghidda, aby varoval Ezzarijce před blížící se legií démonů. A přiměl jsem Blaise, Kyora, Balthara a Fionu, moji jedinou naději spatřit opět světlo světa, aby šli s ním. Zatracený, proklatý blázne. Opět jsem byl nucen vložit víru ve svou sokyni Fionu a doufat, že se o sebe i o ostatní postará. Teď už jsem si nemohl dovolit žádné průtahy. Kdyby nešlo o tak hrozivě vážnou věc, musel bych se svým ubohým intrikám zasmát.

„Během hodiny se mám setkat na nádvoří s Gennodem,“ řekl jsem. „A ty se mi teď určitě chystáš říct, že i on byl sluhou Naghidda a partnerem Merryta a že sluhové Naghidda chtějí otevřít Tyrrad Nor, kdežto vy s Vallyne jste jediní, komu mohu věřit.“

„Ano, něco takového. Od chvíle, co ses objevil, se tě Gennod snažil dostat pod kontrolu. Merryt sice není jeho partnerem, ale mají podobné cíle. Merryt však nevěří nikomu než sobě. Gennod ho nesnáší stejně jako my.“ Vyx vyskočil na nohy a usmál se. Modrý oheň v jeho očích jasně vzplál. Ve tváři se mu usadil příjemný, soucitný a zároveň vítězný výraz. „Pokud mi teď řekneš, co máš v plánu…“

Pověděl jsem mu o dohodě s Gennodem a o Merrytově náskoku, který získal díky mému svéhlavému bláznovství.

„Na tom nezáleží. Merryt by si určitě našel nějaký způsob, jak tě následovat ven, aby mohl provést svůj plán. Ale co se týče Gennoda, můžeme ti nabídnout alternativu. Někdo čeká právě na tuto příležitost. Rai-kirah, který je tě hoden, Vyhnanče.“ Jeho úsměv povadl. „Je hoden yddrasse, kterým jsi.“

Nechtěl jsem slyšet slovo yddrass. Příliš mě upomínalo na moji přísahu. Raději jsem přestal přemýšlet. „Tak se do toho dejme. Čím dřív, tím líp. Už jsem ti přece řekl, že mé jméno je Seyonne. Dělej si s ním, co chceš.“

Vyx se krátce zasmál. Řekl bych, že jeho hlas zněl zahanbeně. „Ach, příteli. Nejde o mě. Jsem poctěn… ale nemám potřebné vědomosti. A nejsem ani natolik nesobecký, abych se vzdal života.“ Jemně mě postrčil ven ze dveří. „A kromě toho to nemůžeme provést tady. Musí se to stát před legií. Rai-kirah musí vidět, že souhlasíš, jinak tě nikdy nebudou následovat. Proto se s tebou chce Gennod setkat na nádvoří. Můžeš si být jistý, že sezval celý Kir’Vagonoth, aby byl svědkem tvé kapitulace.“

Kapitola 32

Netušil jsem, že existuje tolik rai-kirah. Záře všech možných barev se blýskaly a chvěly jako provazce blesků, spletených v oslnivou masu, ozařující čelní stranu Denasova zámku. Z temného oblouku šakalí brány jsem pozoroval ohromné nádvoří plné démonů. Spatřil jsem tváře a údy, jež vzápětí opět zmizely, neboť se objevovali další a další rai-kirah a tlačili se jeden na druhého. A v temnotě na okrajích se ukrývali lovci, Gastaiové. Cítil jsem je. Zamrazilo mě pokaždé, když jsem je zahlédl.

Na opačné straně nádvoří se nacházela hlavní brána zámku s vysokými sloupy ve tvaru stromů se silným kmenem a chomáčem listí v bodě, kde se sloup dotýkal masivního obdélníkového překladu. Na čestném místě před davem stáli Denasovi gyossi, jeho hosté, Nevaiové, kteří obývali rozsáhlý ledový zámek a které k pobytu buď sám vyzval, nebo je zde jednoduše trpěl. Někteří stáli mezi sloupy točitého schodiště o dvaceti stupních. Pulzující rudá byl Gennod, jenž se neustále ohlížel přes rameno. Čekal na mě.

Přitiskl jsem se zády k ledovému kameni. Špatně se mi dýchalo a střídavě mě polévalo horko a zima.

„Velké tažení měl vést Rhadit, ale zmizel,“ zašeptal mi Vyx do ucha. „Denas doufal, že bude moct Rhaditova zmizení využít, ale zdá se, že Gennod má navrch. Náš úskočný přítel Gennod se bezpochyby chystá předvést tě jako svoji trofej a pokorně přijmout místo v čele legie místo Rhadita.“

Po boku Gennoda se tlačili čtyři nebo pět démonů. Jedním z nich byl i mračící se Denas. Zářil zlatě a žádné nedokonalé fyzické tělo nezakrývalo jeho nádheru. Vedle něj stáli Denkkar, starší tanečník, a Tovall, Nevaika s temnou kůží a úžasným smíchem. Na druhé straně postával ztuhle Kaarat, rudaiský soudce.

Během schůzky v knihovně se Denasův spiklenec zmínil o třech rai-kirah, kteří byli ochotni spojit se s člověkem a otevřít bránu. Gennod byl jedním z nich. Druhým byl démon stojící osaměle s rukama za zády na pátém schodě, těsně mimo dosah světla pochodně. Byl to Kryddon, tichý, uctivý Rudai, který se zúčastnil mnoha sezení Vallyne. Jednou se jí zeptal, jestli by ten „divoký ylad“ mohl přečíst nějakou knihu o mořských tvorech. Fascinovaly ho oceány a život pod jejich hladinou. Třetím byl Nesfarro, šlachovitý Rudai s rozcuchanými vlasy, jenž divoce gestikuloval a hovořil přitom se smějící se Tovall. Tvrdil o sobě, že je umělec. Byl to on, kdo vytvořil barevnou galerii. Když zjistil, že mi Vallyne dílo ukázala, velice se urazil. Přísahal, že zabije každého ylada, který by jeho výtvor ještě někdy spatřil.

Merryt tvrdil, že spojení s démonem, k němuž dojde v Kir’Vagonothu, je nerozlučitelné. Pokud měl pravdu, pak jeden z démonů, stojících na schodech, bude po zbytek mého života obývat moji duši. Nejraději bych zabořil hlavu do šedého kamene za sebou nebo vyčaroval křídla a nechal se jimi odnést pryč z tohoto místa.

„Gennod se tě zeptá na několik věcí. Pravdivě na ně odpověz, na všechny kromě té nejdůležitější.“ Vyx se na mě široce usmál. „Víš, kterou myslím?“

„Mé jméno.“

„Správně. Když se tě na něj zeptá, o krok ustup a udělej místo, protože tě několik z nás obstoupí a legie musí vidět, co se bude dít. Jeden z nás ti položí otázku, jestli se podřizuješ. Ať už bude tvá odpověď jakákoli, vyslov ji jasně. Pokud budeš stále ochoten jít touto cestou, dotkni se ruky, jež ti bude nabídnuta, a stejným dechem řekni své jméno. Musíš jednat rychle, příteli, jinak tě dostane Gennod. Bude na to připraven.“

„Bylo by slušné říct mi, kdo to bude.“

Vyx se poněkud smutně usmál. „Podceňuješ svoji sílu, Vyhnanče. Nezáleží na tom, který z nás se s tebou spojí. Nejdůležitější je, že to nebude ani Gennod, ani žádný z jeho nohsledů.“

Nebyl jsem si jistý, co tím myslí, a ani se mi o tom nechtělo přemýšlet.

„Teď jdi, příteli Seyonne. A ať o tebe tví bohové pečují lépe než doposud.“ Široce se na mě usmál a postrčil mě kupředu. „Možná se spolu přece jen podíváme do světa.“

Mé nohy se odmítly pohnout. „Opravdu to nebudeš ty?“ Jeho optimismus a dobrá nálada by se mi hodily. Alespoň jsem s ním promluvil víc než pět slov.

Vyx zaklonil hlavu a rozesmál se. „Považoval bych to za čest, ale už tak máš dost problémů. Nepotřebuješ, abych ti k nim přidal své. Mám zázračný talent jít všem na nervy. Nemůžeme riskovat, že by se někdo dozvěděl, kdo se na celé věci podílí, dokud nebude čin dokonán.“ Pokynul rukou ke schodům. „Všechno dobře dopadne, Vyhnanče. Všechno dobře dopadne.“ Pak mě postrčil do davu démonů a vykřikl hlasem, jenž se zdál na jeho štíhlé tělo až příliš silný: „Ustupte! Náš zachránce přichází!“

Z další hodiny si toho moc nepamatuji. Záblesk světla, když jsem procházel záplavou démonů, snaha potlačit zápach, který mě obklopil, když se rozestoupili, aby mi dovolili projít. Změť zvuků – šeptání, mumlání, démonská slova plná vzteku a naděje. Hudba, jež mi svírala vnitřnosti, vyla a skřípala a rozechvívala mé kosti vzpomínkami a hrůzou. Události mě nesly kupředu, aniž bych o nich mohl uvažovat nebo vědomě souhlasit. Zdálo se, jako bych své rozhodnutí udělal už té noci, kdy jsem objal svoji ženu a zjistil, že už nenosí mé dítě, té noci, kdy jsem se propadl do temné propasti a nenašel nic, čím bych pád zastavil.

Nakonec jsem se zastavil na schodech Denasova zámku. Ledové krystalky se mi zabodávaly do tváře a Gennodova pulzující rudá zář dorážela na moji duši. „Souhlasíme s podmínkami, které sis stanovil, yddrassi,“ řekl Gennod tiše, když jsem vystoupil po schodech a postavil se vedle něj. „Otevřeš bránu do Kir’Navarrinu, jak jsme se dohodli, a legie za to nezaútočí na pandye gash. Ujímám se velení, takže si tím můžeš být jistý. Budeme s lidmi bojovat, jen pokud se pokusí zabránit nám projít bránou. Ale jakmile se bezpečně vrátíme domů, bude ti dovoleno v míru vyjednávat. Tomuto slibu je podřízen celý Kir’Vagonoth. Jsi spokojen?“

„Spokojen,“ odvětil jsem. Ale já už samozřejmě věděl, jak celá věc dopadne. Rai-kirah možná na Ezzarijce nezaútočí, ale Merryt se už postará, aby se do boje zapletli. Způsobí chaos mezi lidmi a démony, aby mohl projít bránou jako první. Veškerou naději uniknout osudu jsem zničil, když jsem poslal Merryta portálem. Nemohl jsem Ezzarijce varovat. Pokud uvěřili, že legie démonů přichází, aby je zničila, vnikla do jejich duší a do duší ostatních, budou připraveni. Pošlou do boje každého studenta i učence, každou osobu se špetkou melyddy a budou zničeni. Takže jsem musel Merrytovi zabránit v průchodu bránou a získat takovou moc, abych dokázal démony přinutit opustit nositele bez boje. To znamenalo získat kontrolu nad bránou i legií. Já, nikdo jiný. Ani tak jsem nevěděl, jestli to bude stačit.

Démoni pronášeli proslovy bědující nad Rhaditovým zmizením, velebící jeho rozhodnost vést legii démonů do lidského světa a oslavující Gennodovu vznešenou ochotu riskovat vše pro nový život v Kir’Navarrinu. Jiní nabádali k odvaze a jednotě a děkovali těm, kteří se měli postavit do přední linie. Gennodovi velká úcta prokázána nebyla. Proslovy se zdály být prázdné a ovace slabé, ale já poprvé za celou dobu zahlédl v Gennodově tváři náznak úsměvu. Když přišel na řadu, byl jeho proslov velmi krátký. „Vezmeme si, co budeme chtít. Už nebudeme žadonit ani krást.“

To vzbudilo nadšení u legie, ale hlavně u malých hloučků démonů v místech, kde se ukrývali lovci. Udělalo se mi nevolno, neboť jsem byl jednou z věcí, které Gennod chtěl. Kouř pochodní, jež byly upevněny na vysokých sloupech, mě štípal do očí.

Pak se obrátili ke mně. „Tento ylad, yddrass, který vybojoval mnoho bitev, se rozhodl stát při nás,“ řekl jeden z Gennodových následovníků, jehož vysoký, čistý hlas kazilo slabé šišlání. Z vrčení Gastaiů mě zamrazilo v zádech. Přísahal bych, že jsem mezi nimi zaslechl hlas Vrbového Jacka. „Ylad byl potrestán za své zločiny a nabídl nám skutečné pokání. Uznali jsme, že vyhovuje činu, který musí být vykonán.“ Další slova. Žádné z nich ještě nebylo důležité, ale já věděl, že ta důležitá brzy přijdou. Nebyl jsem si jist, co udělám. Hlavou mi jako okřídlená semena stromu yvarra prolétlo tisíc plánů, ale všechny jsem odmítl jako nepoužitelné dřív, než stačily zapustit kořeny.

A pak nastal ten okamžik.

„Yddrassi, máš v úmyslu nám pomoct vrátit se do Kir’Navarrinu?“ zeptal se mě Gennod.

„Ano.“ Mumlající dav utichl natolik, že i má přidušená odpověď zazněla jasně. Poryv větru mi rozevřel plášť a já si ho přitáhl blíž k tělu.

„Přijmeš dobrovolně toho z nás, kdo se nabídne spojit se s tebou?“

„Ano.“

„Budeš se řídit dohodou a vzdáš se války, kterou jsi s námi vedl?“

V krku mě pálila žluč. „Ano.“

Gennod se ke mně naklonil a zašeptal: „Žádáme od tebe ještě jednu věc… kvůli tomu, co jsi v minulosti udělal… protože tolik z nás trpělo tvojí rukou, neuvěří, že se podvoluješ, pokud nepoklekneš.“

„Pokleknout… ne. To neudělám.“ Bylo hloupé protestovat proti takové maličkosti, když jsem porušoval všechny zákony, jež jsem přísahal dodržovat, a zrazoval všechny Ezzarijce, kteří žili, bojovali a zemřeli za posledních tisíc let. Ale celé mé tělo protestovalo proti tak do očí bijícímu pokoření… tak opovrženíhodné kapitulaci. Možná že zrazuji své lidi, ale nezostudím je. „Žádáte nemožné.“

Utichl dokonce i vítr. Gennod zavrčel, ale jeho hlas byl stále tichý. „Pak tvůj úmysl není upřímný. Lžeš. Už jsi přece slíbil, že se podvolíš, tak co na tom záleží?“

Dav se neklidně pohnul; rai-kirah na schodech se naklonili blíž. Vyx nyní stál se skupinou Nevaiů, hlavu měl nakloněnou na stranu a modrý plamen v očích soustředěný. Co Gennod udělá, když odmítnu? Zostřil jsem smysly, pronikavě se zahleděl do jeho rudé záře a nalezl odpověď. Pokusí se mě přinutit. Spletl jsem se už v tolika věcech… co když jsem se zmýlil i v tom, jakou mocí vládne? Nevěděl jsem, co přijde, a tak jsem mu nemohl dovolit získat výhodu. Už jsem zašel příliš daleko… co když vyhraje?

„Když vám prozradím své jméno, nepokleknu, ale hluboce se ukloním,“ řekl jsem. „Velmi hluboce a formálně, jako se klaní jeden čestný válečník druhému, místní král císaři. Pokud vám to nestačí, najděte si někoho jiného.“ Některé věci jsem prostě nemohl udělat.

Gennod na mě upřeně hleděl ve snaze zjistit, jak pevné moje rozhodnutí je. Očividně se spokojil s tím, že dostal vše, co jsem byl ochotný dát. Usmál se. „Budeme spolu dobře vycházet,“ řekl. „Nemohl bych žít v duši zbabělce.“ Pak hlasitě pokračoval: „Je tvé rozhodnutí, jehož svědkem je tento lid, svobodné?“

„Ano.“

Celý dav se jako jeden naklonil kupředu. Rozhlédl jsem se kolem ve snaze najít Vallyne, ale nikde jsem ji neviděl.

„Řekni své jméno, ylade.“

Přinutil jsem se na Gennoda usmát, pak jsem trhnul hlavou směrem k jeho přátelům, kteří stáli tak blízko, že se málem dotýkali mých ramen. Gennod mávl rukou a démoni ustoupili stranou. V tu chvíli jsem ustoupil, vzal do rukou okraje pláště a doširoka je roztáhl. Natáhl jsem jednu nohu před sebe a sklonil hlavu nízko ke kolenu v nejformálnější z dvorských úklon. Cítil jsem, jak se démoni za mnou pohnuli a utvořili kruh. Vstal jsem a prudce se k nim otočil, jako by mě překvapili. Tovall a Denkkar byli po mé pravici a levici. Mezi nimi stáli Nesfarro, Kryddon, lstivě se usmívající Vyx a Kaarat, rudaiský soudce.

„Jméno, ylade, jméno.“ Gennod přistoupil blíž a mávl na ostatní. „Vyxi, Tovalle a ostatní, ustupte.“

Byl to Kryddon, kdo položil otázku. Nepromluvil nahlas, ale přesto velmi jasně. Jeho otázce se nedalo uniknout „Podřídíš se, nebo ne, ylade? Odpověz na Gennodovu otázku.“

Dech se mi zastavil. A přesto mě na jeden krátký okamžik, kdy jsem spatřil Kryddona, zaplavila úleva. Nebyl hrozivý… krutý ani lstivý… navždy… ach, bohové, slitujte se… Vítr mi vehnal do očí ledové krystalky a divoce rozkymácel plamen pochodně.

„Jméno, ylade.“ Gennodův hlas byl blízko a zněl velmi rozzlobeně.

Zavřel jsem oči a představil si syna, zdravé dítě s růžově zlatými tvářemi, rovnými černými vlasy a uhlově černýma očima, jak se směje na Elinor a Gordaina ve světě světla. Byl to obrázek, který jsem si chtěl vzít s sebou, můj cíl. Bez cíle Strážce ničeno nedosáhne, to jsem před nekonečně dlouhou dobou učil své žáky. Na cíli staví svoji čest, je zdrojem síly, standartou, na niž upevní vše, co si potřebuje zapamatovat.

„Podřídím se,“ řekl jsem. „Já, Seyonne…“… syn Garetha a Joelle z linie Ezzraelle, manžel Ysanne, otec Evana-diargha, Strážce Ezzarie. I když jsem se neodvážil jména vyslovit nahlas, pronesl jsem je v duchu, abych se ujistil, že je nezapomenu. Pak jsem otevřel oči a dotkl se ruky, která se ke mně natáhla… a pohlédl do hořkých, zlatých očí Denase.

Kapitola 33

Hořím. Sálající utrpení… oslepující… pohlcující… Jsem ztracen… ztracen… jak jsem jen mohl? Všechno končí… všechna touha… pryč… Ten druhý… ten odporný, vražedný druhý… zapaluje mě… Všemi směry ze mě vyráží plameny… Zdrcující tíha druhé bytosti… ničí, pálí… musím opustit vše, co jsem… stanu se ničím… žít v nekonečné hrůze… taková tma… taková bolest… jsem a vždy jsem byl bytostí z ohně, vytvořenou z plamenů, ukovanou, zjizvenou, poznamenanou… Kdybych si jen dokázal vzpomenout…

*

Železná tyč ve statných rukou kováře, odporný nástroj, jehož konec má tvar sokola a lva – elegantní tvary, zneužité k hrůze a zlému úmyslu. Rudá zář… žhavé železo se přibližuje… blíž… Ach, síly noci, pálí to… skrz moji kůži, mysl bytost… znamení potupy, otroctví nekonečné zkázy…

Počkej… vrať se… musím si vzpomenout… i na zkázu…

*

„Přichází okamžik změny, můj synu.“

„Nejsem ještě připraven, otče. Prosím, nemohu ještě chvíli počkat… ještě cvičit? Budu lépe poslouchat. Prosím, otče, nemohu dýchat. Pálí to, jako bych se propadl do nitra Vesuk’ny, kde se roztaví i kámen. Kdo by to dokázal snést?“ Nevyslechne mě. Ne ve chvíli, kdy nadešel čas. Otec tvrdl, že jde o mé dědictví a toho, kdo váhá, čeká jen potupa. A tak se podřídím. Pomalu… pomalu… napřed stvoř ruce… tak, jak tě to učili… znáš to lépe než východ slunce… pak tělo… Kněz tvrdil, že ti to půjde snadno, ale copak Mopryl ví něco o tom co je snadné? „Pálení ustane, až bude po všem,“ říká vždycky, „až se proměníš.“ Proč to však musí tak pálit? Ale síla je všechno… a tak stvořím nohy a pak hlavu, nejtěžší část… nevykřiknu. Už jenom chvilku musím to pálení vydržet a pak budu takový jaký mám být…

Počkej… musím vidět… splnil jsem test? Nemohu si vzpomenout…

*

„Tak dlouho jsem čekal miláčku,… abych tě spatřil s korunou z podzimního listí a slyšel tě vyslovit slova věčné lásky. Požehnaný živote! Dokáže láska překonat smrt a zkaženost? Během let otroctví zoufalství bolesti a zapomnění jsem se nikdy neodvažoval snít o tomto dni… o pálícím slunci líbajícím moji tvář, a o lese… stromy, ozdobené ohnivě zlatou a rudou, ti pod nohama roztahují nádherný koberec…“

Počkej… musím si vyslechnout ta slova… znovu okusit ohnivý likér radosti a milováni… vrať se…

*

Žije v garamandovém lese, řekl mi Keyzzor, a pokud je to pravda, je to úžasné. Viděl jsem ji jak vběhla do lesa, ale že by tam žila? Je chytrost sama a krása a já obdivuji takovou odvahu, ale nikdo nesmí žít na tak svatém, tak nebezpečném místě. Kdo by tomu uvěřil, aniž by se na vlastní oči přesvědčil? V garamandových lesích všichni zemřou, tak to stojí v legendách – v lese plném síly, jenž obklopuje hrozivou pevnost a chrání nás před jejím zlem. Ale mně mezi garamandy nic nehrozí, i když už je to celá věčnost, co jsem se jimi naposledy procházel. Keyzzor přísahá, že polovina garamandového lesa pod vlivem pevnosti zemřela… shnila, byla spálena… nejvzácnější dřevo, a to ani neví, proč je tak vzácné. Ach, drahá matko, jak se mi po tobě stýská. Tvé nádherné lesy jsou zničeny… Ale ta dívka co do nich vběhla… Postarám se, aby odešla, než napáchá nějakou škodu. Poslouchej! Křičí snad někdo… pláče? Garamandy hoří… a tam, ze stromu visí… ach, odporné… spálené… už nekřičí…

Počkej… nebezpečí… musím si vzpomenout…

*

„Ne!“ vykřiklo několik hlasů a jeden z nich určitě patřil mně. „Zrada!“

Ruce z masa a kostí svíraly mé paže, zatímco se mi neviditelné spáry sápaly po mysli a rvaly mě na kusy. Ztracen… navždy ztracen… zkáza… hrůza… Za očima mi vybuchovaly obrazy jako ohromné, živé hvězdy. Vykvetly, pak se rozprskly v bolestivé záři na půlnočním pozadí krajiny. Tváře, spisy, obrazy. Útržky hudby, zpěvů, modliteb, bojů… nekonečná bitva, krev a smrt, nekonečný chlad a tma. Pachy, zvuky a pocity, žal a bolest, radost a láska – přicházely jeden po druhém a zase mizely. Tělo jsem měl spálené, mysl pokřivenou a sežehnutou na popel. Bojoval jsem, abych unikl osudu, který jsem si zvolil. Z hrudi, paží a rukou mi vyrazily plameny a oslepily mě, jako by sníh, ledové krystaly a dusivý dým z uhašených pochodní nestačily. Hořel jsem… tolik obrazů ohně… Všechny se vytrácely, i ty, jež byly tak strašné, že by si je žádný muž nemohl chtít pamatovat, i ty, které musely pocházet z příběhů, protože jsem je z vlastní zkušenosti neznal. Vykřikl jsem a snažil se je přivolat zpátky. Hrozil jsem se, že ztratím vše, co jsem kdy věděl o životě.

Denas… jen letmý pohled… vědomí posledního omylu. Neměl jsem čas přemýšlet, neboť jsem propadal šílenství a nemínil jsem strávit své poslední okamžiky při vědomí rozebíráním vlastní hlouposti. Byl jsem ezzarijský Strážce… válečník… musel jsem mít kontrolu ve svých rukou. I když jsem odevzdal duši nejmocnějšímu, nejnebezpečnějšímu z Nevaiů, démonovi plnému hořkostí, krutosti a nenávisti vůči všemu, čím jsem byl. Nevzdám se bez boje. Můj syn… mí lidé… na mě spoléhali. Musím se soustředit na svůj cíl. A pak přišlo pálení, exploze vzpomínek. Byly tak brutální, že jsem se skoro neudržel na nohou. Pohlcoval mě.

Dávej pozor, yddrassi. Gennod přichází… Můj zmatek prořízlo ostré varování.

Cítil jsem nového útočníka, jenž využil mé zranitelnosti, aby se mě pokusil rozdrásat. Do hlavy se mi zavrtávali červi, kteří pátrali po jménech, talentech a slabostech, informacích, jež by se daly použít proti pandye gash. Ale krátké varování mi poskytlo dost času abych sebral melyddu a útok odrazil, postavil barikády, které hrozily roztrhnout mi lebku a rozpoutat totální zkázu. Nevyužiješ mě k jejich zničeni Denasi, nedovolím to. Zlost byla mým mečem.

Není to Denas, ty yladský blázne. Dotýká se tě Gennod. Musíš ho rychle dostat pod kontrolu.

„Vyxi, jsi to ty? Jsem slepý.“ Kvůli vnitřnímu chaosu… výbuchu zmatku… invazi… násilí… jsem neviděl, co se děje na zámeckých schodech kolem mě. Strkání. Potácení. Přes řev v uších jsem slyšel jen slabé výkřiky. Strach tak hmatatelný, že musel sedět na schodech u mých nohou. Smích. Zavrávoral jsem a byl připraven sesypat se pod tíhou hrůzy, tmy a nekonečného zmatku, ale můj strach a cíl mě udržely na nohou a nedovolily, aby mě rozervali na kusy.

Do ucha mi opět zašeptal stejný hlas. Tudy. Schovej se za ostatní, drž se dál od Gennoda. Pak vzhůru po schodech do středu nejvyššího stupně. Zvedni paže a prones slova, která ti řeknu.

Mé nohy se pohnuly, aniž bych jim k tomu dal příkaz, a odnesly mě vzhůru po schodech. Málem jsem spadl na obličej. „Kdo je tam?“ zeptal jsem se. „Nic nevidím.“ Tělo i duši jsem měl v jednom ohni a někdo po mně chtěl, abych promluvil. Divoce jsem rozhodil rukama, ale nikoho jsem nenahmatal. Jak jsem se mohl pokusit někoho uklidnit, když hrozilo, že se každým okamžikem proměním v popel?

Musíš je uklidnit. Nechápou, co se děje. Neviděli to. Můj rádce byl napjatý. Nejraději by asi začal křičet. Prostě ukaž, že o ně máš starost. U Bezejmenného, pospěš si. Nedokážu myslet. Zabíjíš mě.

„Válečníci Kir’Vagonothu, bratři a sestry Nevaiové, vážení Rudaiové, vzácní lovci, kteří jste nás živili v těžkých dobách, naše tažení bude pokračovat.“ Byl to můj jazyk, který promluvil. Mé rty, jež stvořily slova. Ale nebyla to má slova ani vůle, která je protlačila hradbou šílenství. „Nemohl jsem zůstat stát stranou a dívat se, jak se mise odvrací od svého prvního a jediného cíle, jímž je Kir’Navarrin. Nic víc. Ne pomsta. Ne oživení zlé legendy. Nejde o nic jiného než získat zpět moc nad vlastním osudem.“ Světla se vlnila a já se vznášel na oceánu ohně. Tmavé tvary šakalí brány byly za zdí plamenů sotva viditelné. Stál jsem vzpřímeně s pažemi roztaženými, jako bych chtěl obejmout tento bouří bičovaný svět. Chtěl jsem křičet o pomoc, ale místo toho jsem dál promlouval k třpytivým zářím. „V těle tohoto ylada vás přivedu zpět domů. Až se časová nádoba znovu vyprázdní, Tovall a Denkkar vypustí do světa lidí Nevaie a Kryddon a Nesfarro Rudaie. Všechno je připraveno. Naši nositelé se už blíží k bráně. Cením si vznešeného Gennoda, našeho bratra, za to, že postoupil tuto službu někomu s větší mocí a zkušeností. Tímto ho žádám a přikazuji mu, aby zde zůstal s Gastaii a postaral se, aby byli připraveni vydat se na cestu, až zazní signál. Do války, pokud se tak pandye gash rozhodnou. Nebo domů, pokud nás pandye gash nechají jít. Setkám se s vámi u brány a podržím ji otevřenou, dokud všichni neprojdete.“

Jakmile poslední slova opustila má ústa, zvolali démoni v divokém šílenství: „Denas! Do Kir’Navarrinu!“ Pak se začali rozcházet. Jeden po druhém mizeli jako hvězdy, jež zakrývá temný mrak. Kryddon, Tovall, Denkkar a Kaarat se drželi těsně za mnou. Vyx stál u mého lokte.

Gennod věděl, že čelí přesile. Odrazil jsem jeho neviditelnou ruku, která se mi sápala po krku. Má vlastní ruka se ve vzduchu zkroutila a já se málem pozvracel nad slovy, jež jsem vypustil z úst: kouzlo, jímž jsem Gennoda spoutal ve fyzické podobě a uvěznil ho v hlubinách, dokud se nerozhodnu jej osvobodit.

„Budeš toho litovat, Denasi!“ vykřikl Gennod zpoza mého ochranného kruhu, zatímco se mu po boku objevili tři z Kaaratových Rudaiů, aby ho doprovodili k šíleným Gastaiům. „Pěkný podvod. Všechny jsi nás přesvědčil, že znáš pravdu o zvráceném vesmíru. Ale my ho osvobodíme – našeho pána, který nás povede vstříc slavné budoucnosti bez zvrhlých lidí. A ty zůstaneš uvězněn venku, protože já se postarám, abys do Kir’Navarrinu nikdy nevstoupil. Užij si umírání. Doufám, že bude pomalé…“ Rudaiští strážci pronesli vlastní zaříkání a rudé světlo se rozzářilo a zmizelo.

Vůle, jež mě přivedla do středu schodů, uvolnila mé nohy a já ucouvl z kruhu démonů, kteří na mě zírali: v úžasu, s těžko skrývaným odporem, vztekle a soucitně. Na koho to hleděli? Na muže… nebo na věc, jež nyní žila v něm? Ve mně?

Přitiskl jsem se zády ke sloupu a utřel si ústa vlhkou rukou. Nepromluvil jsem. I když slova vyšla z mých úst, nestvořil jsem je. A mé ruce… málem jsem se zasmál. Natáhl jsem ruku před sebe, zahýbal prsty a ucítil studenou, drsnou kůži a jizvy dvaceti let otroctví a bitev. Za každou z nich se ukrýval příběh, který prolétl mým vědomím, jako bych listoval knihou. Zvědavě, jako bych si ho nikdy dřív nevšiml, jsem se zahleděl na pruh ztvrdlé kůže kolem zápěstí, kde kovové kruhy šestnáct let držely mé řetězy. Ale bylo toho víc. Kolem prstů a dlaně mi tančila zlatá zář, a když jsem sevřel ruku v pěst, zář zesílila, zintenzívněla. Pocítil jsem odpor. Odporné maso… Ne! Proč mě to napadlo? Zhrozil jsem se při pohledu na zář, oslnivé světlo, jež nepatřilo k lidským rukám. Byl jsem to já, Seyonne, syn Garetha a Joelle, kdo cítil plíživou nevolnost? Nebo to byl ten druhý? Jak to mohu vědět? Chtěl jsem si sedřít maso z těla a rozpoltit hlavu, abych uvolnil bytost, která ovládla moji řeč, jejíž představy a vzpomínky – ano, teď už jsem rozuměl – překryly mé vlastní, jejíž drásající invaze rozpálila mé tělo i duši.

„No tak, příteli, jsi v pořádku?“ Vyx pokynul ostatním, aby se vzdálili. „Dopadlo to dobře?“

„Koho se ptáš?“ obořil jsem se na něj drsně a zalykal se přitom při každém slově. „Můžeme na to mít jiný názor.“

„Jste jen jeden.“

Já však znal pravdu. Všechno se změnilo. Ledový vítr mi nyní připadal jako naostřená břitva, škrábající mě po kůži. Bušení ledových krystalů do kamenného dláždění znělo jako bubnování na pozdrav. Slyšel jsem, jak se zmrzlé kapky při nárazu tříští a rozpadají. Vyxův tichý hlas na okrajích ostře praskal, jako plátno pověšené ve větru. Slyšel jsem vrzání ledových krup, zabořených v kamenech zámku, zvuk bot démona, který ve fyzické podobě uháněl vydlážděnými chodbami zámku, tiché zurčení vody, jež vytékala z časové nádoby a ohlašovala, kolik času uplynulo od chvíle, kdy se změnil svět. Měl jsem pocit, jako by se mi měla rozskočit hlava. Tak hlasité… všechny zvuky… tak jasné… bodají jako nůž… Musíme ven z Kir’Vagonothu. Máme toho tolik na práci. Nemáš ani ponětí, co všechno je třeba udělat. Vztek, odpor a hořkost se zvedly uvnitř mě jako vlna. Mé nohy se opět pohnuly.

Znovu jsem zaslechl šepot. „Přestaň,“ vykřikl jsem a zakryl si uši. „Nech mě být.“ Srdce mi prudce bušilo. Krev mi jako tekutý oheň pádila žilami a hrozila rozervat mě a vystříknout jako gejzír. Otočil jsem se zády k Denkkarovi, Tovall, Kaaratovi a Vyxovi a přitiskl hlavu ke sloupu. Podařilo se mi dostat nohy pod kontrolu a přinutit je zastavit, pak jsem potlačil vztek, jenž nebyl můj. Jak jsem kdy mohl uvěřit, že dělám správnou věc? Jak jsem si jen mohl myslet, že jsem dost silný, abych tohle zvládl? „Chce mě zničit.“

„Nějaký čas ti to tak bude připadat,“ řekl Vyx. „Denas byl velmi silná osobnost, stejně jako ty. A stejně jako ty se odmítá vzdát kontroly nad svojí existencí. Ale nyní jste jedno. A přijde den, kdy už nedokážeš poznat rozdíl.“

Tomu neuvěřím. Nemohl jsem. „Slyším jeho hlas.“

„Myslíme, že po vstupu do Kir’Navarrinu pomine i to.“ I ve svém šílenství jsem ve Vyxově hlase zaslechl žal… nad Denasem, přítelem a uctívaným pánem, jenž miloval drahou Vallyne po tisíc let, i když si žádný z nich nedokázal vzpomenout, jestli se před temnými časy vůbec znali. Ti tři mě měli v plánu zničit.

„Vzpomeneš si na mě, Vyxagallanxchi?“ Jen pohyb mých rtů mě upozornil na to, že jsem to byl já, kdo promluvil… tiše a s takovou jemností, jaké jen byly bolest a nespoutaná zuřivost schopny.

Štíhlý démon na mě pohlédl a v očích mu zahořel modrý plamen. „Ano. Budu na tebe vzpomínat. My všichni budeme.“ Pak pokynul směrem k bráně zámku. Drželi ji otevřenou dva Rudaiové, kteří nás užasle pozorovali. „Pojď, čas na nikoho nečeká. Potřebuješ si na hodinu odpočinout, pak začneme.“

Nemyslel jsem si, že bych ještě kdy mohl v klidu odpočívat.

*

Seděl jsem ztuhle v šeru svého pokoje… Denasova studeného, prázdného pokoje… hleděl jsem do skomírajícího ohýnku a snažil se odolat touze vrazit do něj ruku, abych si vzpomněl, jaký je to pocit. Vyx ostatní odehnal, pak mě přiměl přísahat, že nebudu nic dělat, jen si sednu a pokusím se opět nabýt rovnováhy. „Osvoboď se od vzteku a strachu a všechno bude hned vypadat úplně jinak,“ řekl. „Udělal jsi, co jsi považoval za správné, stejně jako my. Nic jiného jsme ani udělat nemohli. Omlouvám se, že jsme to před tebou tajili a neposkytli ti víc času, abys mohl Denase lépe poznat, ale víš… nyní už víš… že to bylo nezbytné. Máš teď ohromné znalosti, které jsi dříve neměl, ale musíš si dovolit uvidět je.“

Nechtěl jsem nic vidět. Toužil jsem po svých vzpomínkách, znalostech a pocitech, po ničem jiném. Zabořil jsem hlavu do dlaní a přinutil se zhluboka dýchat. „Oheň by pálil ještě hůř, než co jsem… jsme… cítili před chvílí,“ pronesl jsem skrz zatnuté zuby. „Nestrčím do něj ruku. Možná ji budu potřebovat později a nedokážu si nechat narůst novou.“ Šílenství. Ale nutkání rychle pominulo.

Příšeří bylo tiché, uklidňující. Pro jednou jsem uvítal chlad, neboť má košile byla zvlhlá potem. Osušil jsem si čelo cípem pláště.

Musíme se vydat na cestu. Je toho třeba tolik udělat. Začal jsem se zvedat ze židle.

Ihned jsem se však posadil zpátky a pevně se chytil sedadla. „Půjdu, až budu připraven.“

Chceš říct, až budeš mít vše pod kontrolou a budeš schopen dělat jen to, co chceš. To se nikdy nestane. Nejsem tvým otrokem.

„Ani já tvým.“ Zíral jsem do nejtemnějšího kouta místnosti a snažil se zklidnit oči. Připadalo mi, jako bych měl na jejich místě žhavé uhlíky. Také jsem musel zpomalit tep srdce, jež hrozilo vybuchnout a uklidnit rozjitřené city, než začnu křičet. Zoufale jsem toužil znovu nabýt alespoň náznak rovnováhy, a tak jsem se postavil a začal s prvním cvikem kyanaru.

Zatracený ylade! Proč ses do toho pustil, když tě nezajímá, jak celá věc dopadne? Musíme se připravit… a přichystat bránu k otevření, než dorazí nositelé. Pokud se to má podařit, musím se naučit tohle zatracené tělo ovládat. Možná jsme zastavili Gennoda, ale ne toho odporného ylada, kterého jsi poslal napřed. Takové slepé bláznovství. Má v plánu způsobit ohromný chaos… nebezpečí. Chce vstoupit do Kir’Navarrinu před námi. Nenávidí stejnou měrou rai-kirah i lidi. Copak to nechápeš?

Prudce jsem se otočil a vyrazil vpřed, pak ustoupil a stočil ruce do druhého pohybu. Snažil jsem se zbavit strachu a hrůzy, i když jsem věděl, že je to nemožné. Ale už samotný pokus mi poskytl útěchu. Na několik krátkých okamžiků, kdy jsem se ztratil ve známém pohybu a celou myslí se soustředil na dokonalou souhru těla a mysli, jsem dokázal předstírat, že jsem stejný jako dřív.

Zešílel jsi? Mysleli jsme, že máš silnou vůli, že svým omezeným lidským způsobem sdílíš náš cíl. Nevzdal jsem se své existence, abych tady tančil. Síly země, posloucháš mě? Na tyhle taškařice nemáme čas.

Roztáhl jsem doširoka ruce a pomalu natáhl nohu dozadu, abych se dostal do otevřeného postoje. Přinutil jsem tělo vykonat jeden po druhém všechny pohyby. Dal jsem ohořelým troskám své duše alespoň náznak pořádku, utišil jsem vztek a odpor, který mi rval uši, bojoval s nutkáním, jež mi trhalo údy a snažilo se přinutit mé nohy dělat něco jiného, než jsem jim přikázal. Vyslechnu ho, protože nemám na výběr. Ale teprve až budu připraven.

Po chvíli zmlkl a brzy polevil i zuřivý odpor. Byl také unavený. „Takto se připravuji na bitvu já,“ řekl jsem, zatímco jsem prováděl desátý pohyb. „Cvičím už od mládí. Při mé práci je nutné, aby tělo a duše harmonicky spolupracovaly.“ Začal jsem se smát. Byl to smích muže, který se už nemusí bát, protože se jeho noční můra stala skutečností. „Tělo a duše a s duší, to bude obtížnější.“

O půl hodiny později jsem v tichosti poklekl na studenou podlahu. Má mysl byla tichá, tělo se mi však chvělo jako právě narozené jehně v chladném jarním ránu. „Teď mi řekni, co musím udělat.“

Kapitola 34

„Cože jste udělali?“ vykřikl jsem a přišel přitom o křehkou rovnováhu, kterou jsem tak těžce vybojoval. „Rebelie v císařství! U Verdonnina dítěte, máte vůbec ponětí, co to pro lidský svět znamená?“

„V lidském světě nemůžeme existovat bez těl,“ řekl Kryddon trpělivě. „Potřebujeme jich spoustu a najednou. Musí být… nakloněna… našemu vstupu a čekat na nás u brány. Nebyl to náš nápad. Už před dlouhou dobou s ním přišel Naghidd, ale chtěl přitom využít Khelidy, pro něž jsi vybojoval svobodu. Měl v plánu mnoho dalších věcí, které bys považoval ještě za mnohem nepříjemnější. Hledali jsme neklidné… chamtivé lidi… a podobné věci, které způsobují převraty v lidském světě, a rozhodli se použít, co jsme našli. Nevěděli jsme, co jiného dělat.“

Tohle byl pravděpodobně ten nejbizarnější rozhovor, jaký jsem kdy vedl. Byl ještě absurdnější než diskuse o podmínkách kapitulace s tříhlavým hadem nebo naslouchání kletbám draka, jenž vás drží sevřeného v tlamě a jehož právě bodáte kouzelným nožem do jazyka. Vyx se usadil na širokém kamenném překladu Denasova krbu. Kryddon, Tovall a Denkkar seděli na židlích přede mnou a z jejich tváří jsem vyčetl, že jim byl můj výbuch krajně nepříjemný. A Denas… Denas byl samozřejmě v mé hlavě, sdílel se mnou detaily démonského plánu k znovuzískání Kir’Navarrinu a posmíval se mé „zbabělé“ reakci. Lidé neustále bojují nebo vraždí jeden druhého. Stačilo zařídit, aby se tak stalo na místě, kde jsme potřebovali.

„Jakmile se brána otevře, zmizíme a lidé budou moct své neshody urovnat,“ řekl Vyx a jeho tvář se zkrabatila jako suchý hrozen. Kdyby nebyla celá situace tak šokující, jeho zmatený výraz by mě pobavil.

„Takže to byli rudaiští ‚špehové‘, kdo štval derzhijské šlechtice proti císaři,“ řekl jsem. „Snažili se rozpoutat bitvu, k níž by došlo právě u Dasiet Homolu. A vy máte v plánu zmizet s úsměvem v Kir’Navarrinu a nechat nás, abychom jeden druhému řekli ‚Ach, promiň. Neměl jsem v úmyslu rozsekat tě na kousky nebo upálit tvé děti v postelích. Navedl mě k tomu hlas v mé hlavě, ale ten je teď pryč, takže na celou věc zapomeneme.‘? Svět takhle nefunguje. Derzhi nic takového neudělají. Bude trvat léta… vražedná, ničivá, hrozná léta… než celá věc utichne.“ Pokud se tak vůbec stane. A zodpovědnost ponese Aleksander.

„Tak najdi jiný způsob, ylade,“ řekl Denkkar. Tento uctivý džentlmen byl hlasem rozumu i ve chvíli, kdy jsme hovořili o tisících mrtvých, létech chaosu a nekonečné nenávisti a pomstě. „Jediné, co chceme, je dostat se do Kir’Navarrinu.“

Složil jsem hlavu do dlaní a snažil se rozhodnout, zda se smát nebo brečet. Teď už nebylo mým úkolem zastavit jen jednu válku, nýbrž dvě.

Proč to považuješ za svoji povinnost? Proč se staráš o lidi, kteří nepatří k tvým? Je to bláhovost. Věnuj pozornost věcem, které jsou skutečně důležité.

„Zdá se, že se v poslední době chovám často bláhově,“ řekl jsem, „a pletu se do věcí, do nichž mi nic není.“

Jde tady o dvě různé věci. Pandye gash nás zničili, takže je jen správné, že nám pomůžeš se zotavit. Lidé si způsobili své problémy sami.

„Nic o lidech nevíš. Jsme…“

Rai-kirah, kteří seděli kolem, na mě hleděli se zvláštním výrazem ve tváři a já si uvědomil, co dělám. Byli svědky pouze jedné poloviny rozhovoru.

Doufal jsem, že udělám svět lepším, řekl jsem tiše. Vést konverzaci v mysli bylo vysilující. A Aleksander je klíč. Měl bys být schopen vyvodit si vlastní závěry. Pokud měl Denas přístup k mým vzpomínkám, pak nebylo nutné, abych mu všechno vykládal.

Pečlivě své vzpomínky ukrýváš. Pokud chceš, abych se něco dozvěděl, musíš uvolnit zábrany.

Uvolnit zábrany… přesně toho jsem se obával.

Říkal jsem to. Jsi zbabělec. Měl jsem to očekávat.

Otrok nezná soukromí ani cudnost. V den, kdy mě Aleksander koupil od otrokáře v Capharně, jsem vrávoral rušným městem v řetězech, nahý v mrazivém počasí, připoutaný k sedlu jeho koně. Tehdy jsem si myslel, že se člověk již nemůže víc odhalit. Ale i tehdy patřily mé myšlenky jen mně. To už však nikdy nebude pravda.

„Víte, jak daleko už celá věc zašla?“ zeptal jsem se a přinutil se soustředit na nejnaléhavější problém. „Jak daleko jsou rebelové nebo císařská armáda od Místa sloupů?“

„Jeden rai-kirah z mého společenství se právě vrátil. Říkal, že se k bráně blíží lidská armáda,“ řekla Tovall. Jejímu silnému hlasu slušel vážný tón stejně jako smích. „Nevím která. Je jich však dost, takže jakmile se brána otevře, můžeme začít.“

„Musím teď jít,“ řekl jsem a zvedl se ze židle. „Musím tohle šílenství zastavit. Asi se s vámi setkám u brány.“

Ještě ne. Legie není připravena.

„Co na tom záleží? Zapomínáš, že jsem teď do celé věci zapleten i já. Musím jít vlastní cestou. Předpokládám, že legie ví, jak se k bráně dostat.“

Musím odvést své gyossi ze zámku k legii. Nemohu se vytratit jako yladský vrah a opustit všechny, kdo mi byli věrní – nebo ty, kdo nebyli. Nedorazím na místo jako ubohý Gastai, jenž zapomněl, ke kterému společenství patří.

„Ať jsou do hodiny připraveni, jinak je tady necháme.“

Nechtěl jsem čekat hodinu, dokonce ani minutu. Každý okamžik poskytoval Merrytovi výhodu. K Ezzarijcům jsem ho poslal asi před dvanácti hodinami. Místo sloupů bylo od mého domova vzdáleno sotva dva dny cesty. Dva dny cesty od Ysanne, Catrin a mladých Strážců. A pro ty, kdo dokázali snadno splétat provazce kouzla mezi zeměmi Derzhi a Aife, čekající v Ezzarii, nebude žádný problém dosáhnout nejvzdálenějších vesnic na našem území. Ezzarijci přijdou. A rychle.

Přikázal jsem, aby byli obyvatelé zámku připraveni připojit se k legii co nejrychleji. Zatímco jsem se snažil vypořádat s tím, co jsem udělal, nabýval hlas v mé hlavě na netrpělivosti. Nyní jsem byl na řadě já, abych se rozčiloval nad složitými protokoly démonské aristokracie. Každý gyos musel být osobně informován jedním z kapitánů, Tovall nebo Denkkarem, a musel mu být poskytnut dostatečný čas na odpověď. Nyní, když nastala chvíle velkého tažení, se každý musel rozhodnout, zda půjde, nebo zůstane. Většina samozřejmě souhlasila s odchodem. Někteří však měli strach a chtěli počkat, až se ukáže, co je v Kir’Navarrinu čeká. Jiní se spokojeně usadili v Kir’Vagonothu a neviděli důvod, proč odejít. Přáli si setrvat ve známém zámku, dokud poslední Gastai nepřestane lovit Několik rai-kirah souhlasilo, že zůstanou a zajistí, aby Gastaiové neunikli, dokud pro ně nebudou v Kir’Navarrinu připraveny zásoby. Žádné rozhodnuti nebylo nezvratné, a tak se často stávalo, že rai-kirah měnili názor podle rozhodnutí ostatních. A to samozřejmě chvíli trvalo.

„Pokud Myddluk zůstává, pak já, Flyynot mohu klidně jít, protože nebudu nikdy povýšen. Raději budu žít v Kir’Navarrinu jako Denasův gyos než zde jako Myddlukův.“

„Nenechám tady Wanevyla samotného. Nedokáže si správně vyčarovat tělo. A kdoví, co nás v Kir’Navarrinu čeká. Možná začneme umírat.“

„Už od temných časů jsem čekal na chvíli, kdy opět spatřím Kir’Navarrin, ale pokud je Grat ochotný zůstat a strážit hlubiny, zůstanu s ním. Přijdeme hned, jakmile pro nás pošlou. Řekněte Denasovi… tomu yladovi – jak mu budeme říkat? – ať si pospíší.“

Trvalo to celou věčnost. Padesátkrát jsem sestoupil ze schodů do klenutého atria připraven vyrazit a padesátkrát jsem se vrátil do svých pokojů s nutkáním do něčeho praštit. Viděl jsem, jak Aeno, rudaiský sluha, znovu naplňuje časovou nádobu, a to se nám podařilo informovat sotva polovinu Denasových gyossi. Zatímco poslové přicházeli a odcházeli, přinesl mi Vyx žádost, abych navštívil jedno z rudaiských obydlí. „Kryddon říká, že jeho lidé jsou nervózní. Potřebují tě vidět a znovu slyšet tvá slova. Aspoň budeš mít na práci něco jiného než rozbíjení nábytku.“ Mé pokoje byly skutečně plné roztrhaných papírů, zlomených svíček, ohnutých lžic a rozmotaných látek. Nedokázal jsem udržet ruce v klidu. „Běž,“ řekl. „Vzkážu ti, až bude vše připraveno.“

Byl jsem vděčný i za tu trochu pohybu. I když jsem netoužil po ničem jiném než se vydat rovnou k Fionině věži, chápal jsem nutnost uklidnit společenství. Pamatovali si hrůzu temných časů. Nemohli, nedokázali by to prožít znovu.

Vyšel jsem ven ze zámku a rozloučil se s několika gyossi, kteří se rozhodli zůstat v Kir’Vagonothu. Náhle jsem vysoko na jednom z větrem bičovaných balkónů zahlédl stříbrnou zář. Zlaté vlasy zářily v temnotě jako sluneční paprsky. Zůstane v Kir’Vagonothu. Byl jsem si tím jistý… i když jsem všechny úvahy a pocity, jež u mě tato myšlenka vzbudila, utnul se stejnou rozhodností a rychlostí, s jakou derzhijský kat utíná hlavy. Od chvíle, co jsem Vallyne zanechal v její svíčkami ozářené ložnici, se už neukázala. Nemohl jsem na ni myslet, stejně jako jsem nemohl spát, a tak jsem se rozhodl nechat to být. Pochopil jsem nebo jsem alespoň uhádl, proč se snažila zničit Seyonnovu mysl dřív, než do jeho duše vstoupí démon, který se k tomu rozhodl. Nemělo to nic společného se mnou. Ale když jsem se začal otáčet, zvedla ruku a já odpověděl stejným způsobem. Nesnažil jsem se gestu zabránit. Nedovolil by mi to. Otočil jsem se a sestoupil po schodech dolů na nádvoří.

Přivedli mi koně, ale já ho odmítl s tím, že ho nebudu potřebovat.

Cože chceš udělat? Měnit fyzické tělo je odporné. Nedovolím…

Denas na sebe bral fyzickou podobu, jen když bojoval v aréně. Chápal jsem jeho nechuť, jeho hrdost, ale bylo to moje tělo a já neměl v úmyslu dovolit mu, aby mě ovládal. Sotva jsem kouzlo začal pronášet, údy se mi zahřály a naplnily příjemným chvěním, jako bych právě vypil sud letního piva. Pak přišel útok… tak úžasný nápor melyddy, že se mi málem zastavilo srdce… snadno a rychle jsem roztáhl křídla, jako slunce, jež na úsvitu vysílá paprsky.

Ach, bouře temnoty… jak je to možné?

Nikdy dřív jsem nic podobného nezažil. Ne u sebe. Jen jednou jsem spatřil takové potěšení, a to ve tváři mladého muže, jenž se v Makaiské úžině proměnil v ptáka a vyrazil na pomoc svým přátelům psancům. Vzlétl jsem do poryvů větru, ale nebojoval s nimi, nýbrž vycítil každé jejich zašeptání, vír, i tu nejmenší změnu v bouři a věděl, jak prolétnout skrz ně, pod nebo nad nimi, tvaroval jsem je, aby sloužily mé rychlosti a vynesly mě vzhůru. Dvě mysli v mém těle se spojily v jednu v úžasu nad tím, co jsme spolu dokázali.

Mohli jsme se proměnit ve spoustu zvířat – v rychlonohého vlka nebo v draka, který by dštil oheň tak žhavý, že by roztopil sníh v pustině. Mohli jsme se stát koněm, lepším než byl Aleksanderův, nebo nalézt útěchu a sílu v huňaté kožešině makharského medvěda. Ale já byl stvořen pro let a po ničem jiném jsem netoužil. Každý okamžik krátkého letu byl prosycen pocitem naplnění.

Ale má radost trvala jen krátce. Obkroužil jsem plápolající světla sídliště Rudaiů a ve chvíli, kdy jsem se dotkl země, už na mě všichni démoni hleděli. Kůži jsem měl v jednom ohni a snažil se protlačit davem, jako bych se mohl mezi zářícími těly ukrýt. Rovná střecha tmavých, nízkých budov byla ideálním místem, z něhož bych mohl oslovit dav, stejně jako jsem to udělal na zámeckých schodech. Ale místo toho jsem promluvil s každým zvlášť. Obklopili mě a v jejich zářících tvářích jsem zahlédl strach, zdráhání, naději a hrůzu. Někteří se dotýkali mé kůže, která v temnotě zlatě zářila.

„Do Kir’Navarrinu,“ řekl jsem. „Domů. To je první krok.“ Nevěděl jsem, co přijde poté. To zjistíme, až bezpečně projdeme bránou. „Buďte ohleduplní k nositeli, kterého si vyberete,“ řekl jsem mladíkovi se širokými rameny, jehož zář měla barvu nejtemnější zelené. „Pouze si půjčujete jeho tělo. Bude vyděšený a ucítí bolest.“ Za paži mě popadla silná, drsná ruka. Otočil jsem se a pohlédl do vzdorných očí, v nichž plápolal modrý plamen. „Nesmíte strachu a bolesti využít, protože nepatří vám. Nemáte na ně právo.“ Uštvaně vypadající žena se dotkla mého pláště. „Zasloužíte si vlastní život, ne vypůjčený nebo ukradený. Najdete ho v Kir’Navarrinu.“

Návštěva trvala déle, než jsem očekával. Ztratil jsem pojem o čase. Ale právě když jsem hovořil s posledním z nich, objevil se mi po boku posel. „Vaši gyossi jsou připraveni. Vyx jim řekl, aby šli napřed. Setkají se s vámi cestou. Není nutné, abyste se vracel zpět na zámek.“

Opustil jsem sídliště Rudaiů a zamířil do tmy směrem k zámku. Snažil jsem se přijít na to, co udělám, až se vrátím do světa světla. Pokusím se setkat s Ysanne? Najít Aleksandera? Otevřít bránu? Ale kdoví, jak dlouho to bude trvat. Někdo se musí postarat o Merryta, dokud nebude zajištěna pevnost za garamandovým lesem, jež svojí zkažeností ničila vzácný a krásný les zevnitř. A také válka lidí musí být zastavena dřív, než dojde ke krveprolití, které již nebude možné vzít zpět. To znamenalo, že Aleksander bude muset mít v rukou něco víc než jen meč, s nímž by se postavil rebelujícím šlechticům, něco, co by mu umožnilo požádat o mír, aniž by ztratil tvář.

Zpomalil jsem, neboť jsem pocítil neuvěřitelnou tíhu činů, které jsem musel vykonat. Stál jsem na hřebeni sněhové duny, čekal, přemýšlel a soustředil se… dokud jsem nevzhlédl a nespatřil, jak gyossi, sedící v sedlech nereálných koní, vyjíždí ze zámku. Byli zářiví, vysocí, úžasně krásní a hrdí, jak by měli být. Přežili hrůzy, uzavřeli nezbytné dohody a kompromisy s tím málem, co jim zbylo, a vytvořili krásu z ničeho. Opět se naučili tančit a smát.

Čekal jsem, až ke mně dorazí. Nepotřebovali pána, který by je provedl divočinou. Každý z nich by se tohoto úkolu mohl hrdě ujmout. Vyx vedl mého černě a stříbrně zdobeného koně, a když konečně zástup dorazil až ke mně, zpomalil a počkal, až nasednu. Vyx mi podal uzdu a zvláštně na mě pohlédl. Teprve ve chvíli, kdy jsem se usadil v sedle a pobídl koně kupředu, jsem výraz ve tváři svého přítele pochopil. Scénu, jež se právě odehrála, jsem už kdysi spatřil: třpytící se démoni, jedoucí na koních přes klenutý most… vyjící vítr… kůň bez jezdce… černě a stříbrně oděná bytost, čekající v bouřlivé temnotě… Démon. Zkáza světa. Já.

Kapitola 35

„Co jsem?“ Uhodil jsem Vyxovým štíhlým tělem o stěnu z šedého kamene a přivolal sílu, která mu zabránila proměnit se ve světlo a uniknout z mého sevření. „Co víc chceš, abych udělal?“

Přivedl jsem zástup jezdců do tábora Nevaiů, jenž sousedil s Kryddonovými Rudaii, a předal velení dočasné Tovall. Pak jsem popadl Vyxe a odtáhl ho do tmavého rohu, kde na sebe navazovaly dvě zasněžené budovy. Hrůza, zuřivost strach… byl jsem mimo sebe. Můj sen byl tak živý, že jsem se o něm neodvažoval ani přemýšlet. Než učiním další krok na této hrozivé stezce, musím porozumět.

„Nevím,“ řekl Vyx a poprvé od doby, co jsem ho poznal, vypadal ustaraně. „Seslal jsem ti sny, to přiznávám. Stále jsem udržoval spojení s tvojí myslí a doufal, že tě sem přilákám. Máš sílu a moc, kterou jsme tak zoufale potřebovali, a já myslel, že se na nás štěstí, bohové, osud nebo kdoví co ještě v zoufalé situaci konečně usmáli. Denas se už rozhodl. Je… byl… mi přítelem a bratrem. Byli jsme si tak blízcí, jak si jen rai-kirah mohou být. Nedovolil bych, aby se s ním spojil někdo jiný než čestný a poctivý člověk. Ale ta část obrazu… ten, který čeká… ničitel… ne…“

„Ničitel. Bohové noci, co budu dělat?“

„Neznám budoucnost, ylade. Nemám takové schopnosti. Ukázal jsem ti bolest a hrůzu Kir’Vagonothu i to, jak vypadáme, aby ses nás nebál. Vložil jsem ti do mysli touhu dostat se sem a varování před nebezpečím, které přijde, pokud to neuděláš. Ale nikdy jsem nebezpečí nedal tvar. Přísahám, že tohle nebyla má práce. Myslel jsem, že šlo o výtvor tvé představivosti, v níž se spojily tvé obavy s těmi, které jsem vyslal já. Nic víc ti nemohu říct.“

„Pokoušel ses zničit moji mysl. Jak ti mohu uvěřit?“

„Vložili jsme náš osud do tvých rukou.“ Bezmocně zvedl ruce nad hlavu. „Pokud skutečně věříš, že tě rai-kirah dokáží přinutit udělat něco, co sám nechceš, pak neznáš svoji moc. Řekni mi, kdo ke mně v tuto chvíli promlouvá? Kdo mě tak nepohodlně přišpendlil ke zdi? Není to Denas, který by se mě nikdy nedotkl se špatným úmyslem.“

Ještě chvíli jsem jej svíral a pátral v jeho očích po odpovědích, lži a pravdě… Ale nenašel jsem nic než to, co mi právě řekl, a tolik upřímnosti, kolik dokáže vyjádřit plápolající démonský oheň. Vítr smetl ze střechy sněhové vločky a poprášil mu jimi kudrnaté vlasy. Uvolnil jsem kouzlo, odstrčil Vyxe stranou a přitáhl si bezkrevnýma rukama plášť blíž k tělu.

„Jestli jsi změnil názor, příteli Seyonne, prosím, řekni nám to teď.“

Nic jiného se samozřejmě nedalo dělat. Učinil jsem jediné možné rozhodnutí. Má rodina a přátelé na mě spoléhali. Ale ať už byla pravda o původu Ezzarijců jakákoli, neměl jsem pocit jako bych konečně dosáhl jednoty. Bylo mi zle.

Tvé dítě… syn… zrozený s démonem, ne posedlý… a ten druhý taky… Narozený a vychovaný v říši lidí. Jak je to možné?

Chtěl jsem, aby zmlknul. „Nech mě být. Musím se dostat k bráně. Možná je už pozdě, abych zabránil katastrofě.“ Ale ať jsem se snažil, jak chtěl, nedokázal jsem se soustředit pouze na budoucnost. V mysli se mi rozvinul příběh mého syna a Blaise. Žádná tajemství. Už nikdy.

*

Zaletěl jsem k Fionině věži a ani tak úžasná věc, jakou byla křídla, nedokázala zahnat moji hrůzu. „Aife!“ zavolal jsem.

Nikdy jsem si nemyslel, že tohle jednou pronesu.

„A já si nikdy nemyslel, že jednoho dne projdu portálem a v duši budu mít usídleného démona.“ Naše hořkost se srazila jako dva legendární obři, Den a Noc, kteří spolu zápasili celou věčnost a byli si tak rovni, že jim na ramenou spočinulo nebe. Ve chvíli, kdy získal navrch Noc, nastala zima, a výhoda Dne s sebou přinesla jaro, ale pokud by jeden z nich porazil toho druhého… Zarazil jsem se. Pokud by jeden z nich vyhrál, nebe se zřítí k zemi.

Strážce! U Verdonnina dítěte, tolik jsem se bála… V ledovém vzduchu se objevila šedá brána. Právě za ní svítalo a první záblesk růžové na obzoru rychle pohlcoval zbytek noční tmy. Bez dalšího zaváhání jsem… jsme… prošli portálem.

Mé kůže se dotkl teplý vzduch a já zalapal po dechu. Pocítil jsem nutkání svléknout se a cítit ho na každém kousku těla. Ale po tak dlouhé době bez slunce bych si spálil i svoji bronzovou ezzarijskou kůži. Vypadal jsem jako břicho červa. A můj zrak… jak jen dokážu odtrhnout oči od slunce, jehož ohnivé paprsky olizovaly horizont? Hledět do něj ještě o chvilku déle a byla by to poslední věc, kterou bych ve svém životě spatřil. Ale pokud bych měl oslepnout, neznal jsem lepší způsob než pohled na první svítání po tisíci letech šera.

Život okolo se probouzel. Kolem ucha mi prolétl čiřikající ptáček, jehož lovecká píseň dokonale imitovala melodické vrzání luční kobylky. Pouštní skřivan zapískal svoji ranní žalobu. Hnědý zajíc zacukal vousy a čekal, co udělám, pak pokračoval v ranním rituálu. Z hnědého okraje suchých, skalnatých lučin jihozápadního Manganaru trčely k nebi rudé šmouhy. Poznal jsem je. Osm dní jsem se procházel a běhal těmito kopci, zatímco jsem čekal na Aleksandera.

Otočil jsem se. V dálce, obarvené září brzkého rána, stály řady sloupů, jež se v starodávné kráse táhly od severu a pouští Azhakstanu k jihu a horám na hranici Ezzarie. Brána, která čeká, až ji někdo otevře. Do sloupů byly vyryty instrukce: která slova musela být pronesena, které obrazce nakresleny, která kouzla vyčarována… a na každém páru sloupů pečetě, jež bylo třeba rozlomit. Poslední z průchodů mezi dvěma světy. Uzamkli ho a zabarikádovali, ale nezničili, jako by i v temných časech někdo tušil, že ho bude jednou opět potřeba. Polevila tehdy snad jejich ostražitost, nebo na sebe vzali to riziko úmyslně? Nebo snad bylo tak obtížné ho otevřít, že si naši předkové prostě rozhodli ušetřit práci s jeho zničením? Neměl jsem ani tušení, jak dlouho to může trvat, i kdyby nápisy nebyly už dávno vymazány tisíci lety větru, písku a deště.

Zatímco jsem se v myšlenkách snažil rozluštit hádanku, ukrytou ve sloupoví, odtrhl jsem oči od brány a pohlédl na bíle oblečenou mladou ženu, jež klečela na trávě vedle chrápajícího muže s kulatou tváří.

Aife. Jedna z mnoha… Nikdy jsme si nebyli jisti, jestli existuje víc než jedna.

Ukryli se v malé prohlubni v zemi, kde je před sluncem chránila hradba vysokého plevele. Vedle nich hořel malý ohýnek. Slabý poryv větru ke mně zavanul jeho vůni. Zalknul jsem se a cítil, jak mě zalila vlna temné hrůzy, z níž se mi udělalo zle. Toužil jsem utéct… uniknout… zadržet hrůzu, o které jsem si byl jistý, že bude následovat… Uvědomil jsem si, že od ženy a páchnoucího ohně ustupuji. Jasnyr. I když jsem vůni identifikoval a pochopil, že chvilkový neklid přivodila tisíc let stará vzpomínka někoho jiného, naplnila mi duši hrůza. Jen rai-kirah považovali jasnyr za odporný.

Fiona si povzdychla, protřela si paže, pak zvedla oči a pohlédla na mě. Rychle jsem si přes hlavu přetáhl kapuci pláště. Stáhl se mi žaludek. Nemohl jsem jí dovolit, aby mě spatřila. Ještě ne.

„Strážce!“ Vyskočila na nohy a její hubená tvář se rozzářila. Ale když jsem před ní ucouvnul, její výraz potemněl. „Jste v pořádku?“

„Je mi dobře. Opravdu. A co ostatní? Kde…“

„Jsou u pramene dole pod kopcem. Nechtěla jsem, aby o nás zakopli.“

„A Merryt?“

„Neviděla jsem ho od chvíle, kdy jsme sem předevčírem v noci dorazili. Ihned se vydal na cestu. Řekl, že doručí varování dřív, než se uložíme ke spánku.“ Naklonila hlavu na stranu a přistoupila o krok blíž. „Stalo se něco?“

Snažil jsem se, aby můj ústup tentokrát nebyl tak očividný. „Všechno je špatně. Merryt… špatně jsem ho odhadl. Nebude Ezzarijce varovat; má v úmyslu přivést je sem a nechat je zmasakrovat. Chce se pomstít. Nesmíme jim dovolit, aby se sem dostali, Fiono, a musíme Merrytovi zabránit ve vstupu do Kir’Navarrinu. A ještě k tomu se sem blíží dvě armády Derzhi, které se chtějí navzájem zničit. Jestli něco neuděláme, budeme chyceni uprostřed…“

„Myslela jsem, co se děje s vámi? Cítila jsem to, když jsem včera vykouzlila portál, a dnes taky. Jste nemocný? Proč si zakrýváte tvář?“

„Kvůli slunci. Po tak dlouhé době bez… celé měsíce. Když jsme se setkali v chrámu, byla noc.“ Zatímco jsem se uboze vymlouval, pevně jsem si přidržoval kapuci, neboť jsem se bál, že mi ji strhne z hlavy. „Musíme si pospíšit. Ví Merryt, kde jste?“

„Ne. Nechal nás u sloupů a řekl, že se vrátí, aby nám pomohl, jen co předá vaši zprávu. Nedokázala jsem pochopit, proč jste mu uvěřil. Kdykoli byl poblíž, nedala jsem z ruky nůž. Neustále na mě neslušně zíral. Když odešel, přesunuli jsme se sem dolů, kde máme víc soukromí. Neřekl jste mi, co se tady má stát, a já neměla v úmyslu nechat se zaskočit. Bylo by docela užitečné, kdybyste mi mohl říct víc.“

„Ach bohové, Fiono… Je mi to líto…“ Ale zastavil jsem se. Ještě jsem nebyl připraven jí všechno povědět. „Teď na to není čas. Jen zůstaňte v úkrytu. Jakmile bude brána otevřená, pomohu Blaisovi. Jak je mu?“

„Dovedu vás k němu.“ Skepticky na mě pohlédla a krátce zkontrolovala chrápajícího Balthara. Pak mě odvedla dolů z kopce k trhlině ve skále, ukryté za hustým, šedým, trnitým keřem. Mezi trhlinou a stromy vyvěral ze země malý pramen a plytká prohlubeň kolem byla porostlá čerstvě zeleným drnem. Při našem příchodu vylétlo z trávy hejno malých ptáků a rozčileně se rozštěbetalo nad naším vyrušením.

Kyor spal tvrdým spánkem mladých. Ležel stočený na holé zemi v šeré prohlubni ve skále a hladká, bronzová tvář mu spočívala na paži. Nikdo by se nemohl dostat dovnitř ani ven, aniž by na něj přitom šlápl. Ve stínech průrvy se krčil Blaise. Modrý oheň v očích propůjčoval jeho strhané tváři morbidní výraz. Nehýbal se, zíral do prázdna a jeho tělem neustále probíhaly záchvěvy. S každým z nich se některá část jeho těla proměnila: prst v dráp, uši v slechy vlka, kůže v peří nebo šupiny. A s dalším se opět vrátila do původního stavu.

Opatrně jsem spícího Kyora překročil, ale on se i přesto okamžitě posadil a v ruce držel připravený nůž. Zadržel jsem jeho ruku dřív, než mi mohl protnout žíly v noze. „Všechno je v pořádku, Kyore.“

„Pan Seyonne? Už je čas? Potřebuje…“

„Ještě ne. Brzy.“ Podřepnul jsem před Blaisem, položil mu ruku na hlavu a přál si znát způsob, jak ulevit jeho trápení.

Rituál proměny. Musí se vykoupat v Naiori Fonte, jinak se už nevzpamatuje. Jeho pravé já křičí. Nevěřil jsem tvým vzpomínkám… zrozený s démonem…

Opravdu jsem vnitřním sluchem slyšel Blaisovu tichou agonii. „Naiori Fonte… Pramen duchů,“ řekl jsem. „Dostanu tě tam, slibuji, a tohle utrpení skončí.“

„Co je to?“ ozvala se Fiona zpoza Kyora.

„Je to pramen v Kir’Navarrinu. Musí ho najít… vykoupat se v něm. Uleví to šílenství, možná ho dokonce i zvrátí, zatímco na něj bude působit samotná země.“

V mysli se mi objevovaly vědomosti, které doprovázel nevěřícný šepot. Zrozený s démonem… celý… Nemožné. Nejsme vaši součástí. Odmítám tomu uvěřit.

„Tento okamžik přichází u každého člověka v jinou dobu,“ pokračoval jsem a snažil se odlišit střípky vzpomínek od zuřivé nevíry. „U někoho přichází ve dvanácti, u jiného v padesáti letech. U někoho trvá jeden den, u jiného léta. Je to okamžik, kdy se člověk musí rozhodnout, po které podobě touží, která je vepsána v jeho těle a moci. Zbytek života pak stráví jejím zdokonalováním. Do tohoto okamžiku na sebe může vzít mnoho podob, ale poté už jen jednu. Je to součást melyddy, která pochází z našeho skutečného domova. Je k němu připoutána stejně, jako je nám známá melydda připoutána ke stromům a zemi v Ezzarii.“

Do zad se mi vpaloval Fionin pohled. „Za den a půl jste se toho hodně dozvěděl.“

Byl to spíš okamžik jednoho zabušení srdce. „Musím teď nahoru ke zřícenině,“ řekl jsem. „Připrav ho, Kyore. Jakmile se setmí, dostaň ho k jižnímu konci sloupoví. Až přijde čas, budeme si muset pospíšit.“ Dotkl jsem se útlého ramene ezzarijského chlapce, pak jsem vyšel ven do sílící sluneční záře a pryč od Fiony. Vítal jsem vzduch a světlo, pachy a zvuky sladkého rána: vůni suché trávy, divokého yzopu a šalvěje, jejichž pronikavou vůni uvolnil dotyk tepla, bzučení včel a vrzání cvrčků, zvuky malinkatých hlodavců, kteří se prohrabávali hlínou pod chomáči trávy.

„Opravdu to uděláte, že? Osvobodíte temnotu, kterou jsme viděli na mozaice.“ Fiona mě následovala.

„Otevru bránu do Kir’Navarrinu. Ale zlo… ať už je to cokoli, je uvězněno. Tečka, kterou jsme viděli na mozaice, je pevnost za bránou a já udělám, co je v mých silách, abych ji udržel uzamčenou. Merryt si přeje pravý opak, a proto mu nemůžeme dovolit vstoupit do Kir’Navarrinu.“

„Než to uděláte, musím vám něco ukázat,“ řekla Fiona. „Když jsem včera Balthara uspala, vypadlo mu to z kapsy.“ Z tuniky vytáhla balíček, velký asi jako její dlaň a zabalený do kusu špinavé látky. Rozbalila ho a pohlédla na mě, jako by se ptala, jestli chápu, oč jde. Tři kousky otlučeného kamene, plochého a pomalovaného jednoduchými barvami. Fiona je poskládala tak, aby vytvořily na okrajích rudě olemovaný čtverec.

„Čtvrtý čtverec. Čtvrtá vize Věštce.“

Fiona přikývla a dál držela kameny v ruce, zatímco jsem se pokoušel rozluštit jejich význam. Ve skutečnosti bylo jejich tajemství nejjednodušší z celé mozaiky. Jeho vnitřní část měla naprosto černou, půlnočně ebenovou barvu, jež mohla představovat propast vedoucí do nitra země nebo do nebe bez hvězd. Dotkl jsem se rozbité dlaždice a cítil, jak se mi vytrácí barva z tváře – provinilé tváře, kterou jsem stále schovával v záhybech kapuce. Prožil jsem takovou temnotu, zbytky vše pohlcující nicoty, kde si šílení Gastaiové vytvořili vězení vlastní chuti. Díky spojení, které se mnou Fiona během mučení udržovala, se jí také dotkla a já cítil chvějící se odpor, jenž ji zachvátil při každém pohledu na čtverec. Ale to, co jsem prožil a čeho se ona dotkla, byl jen zlomek budoucnosti.

„Co je to? Je to to místo, na němž jste byl? Vyvolává u mě stejné pocity. Je tohle Kir’Navarrin?“

„Je to jenom legenda,“ řekl Balthar, který přistoupil zezadu k Fioně. „Věštby nejsou pravdivé, alespoň ne ve smyslu, v jakém chápeme pravdu my. Jde jen o možnosti.“ Stařec se objal pažemi a upřel oči na rozbitý kámen. Téměř plakal. „Všechno by mohlo být jinak.“

Položil jsem Baltharovi ruku na paži ve snaze utěšit ho. Má slova přicházela z hlubin paměti. „Běda tomu, kdo otevře vězení Bezejmenného boha, neboť země bude zachvácena ohněm a zkázou, jaké si smrtelná stvoření nedokáží ani představit. Bude to Den konce, poslední den světa.“

„To je z příběhu o Verdonně a Valdisovi,“ řekla Fiona zmateně. „Co to má s celou věcí společného?“

„Nevím.“ Má teorie byla ještě příliš nejasná a zmatená, než abych byl připraven o ní hovořit. Ale když jsem opět pohlédl na dlaždici a přejel prsty po jejím rudém okraji, začala mi připadat známá, jako bych se podílel na jejím stvoření. Pokračoval jsem a v mém hlase zazněl rozhodnější tón: „Fazzia ve své vizi spatřila, jak okřídlený muž otevírá bránu. Stál před bránou a v ruce držel klíč. Spatřila rovněž hrozivý konec. Ale jedna vize nenásleduje druhou. Balthar má pravdu. Věštby představují pouze možnosti. Varování. Věřím, že tato budoucnost nastane, jen když bude otevřena samotná pevnost. Žili v blízkosti věže dlouhou dobu, pamatujete? Mozaika ukazuje, že se volně pohybovali mezi tímto světem a Kir’Navarrinem.“ Poklepal jsem prstem na černou dlaždici. „Tohle neříká, že to skutečně udělám nebo že bych se neměl pokusit napravit zlo, které bylo napácháno.“

Fiona potřásla hlavou. „Ale starší museli také vědět, jak to s věštbami je. Pokud šlo jenom o varování… skutečnost, která nemusela nastat… proč by se zničili?“

„Přemýšlej, Fiono. Věštkyně má tyto vize… žena, která je dobře známá přesností a moudrostí svých věšteb. Představ si, jak se museli starší cítit… když si uvědomili, že jeden z nich způsobí takovou hrůzu. A jak mohli nejlépe zajistit bezpečí světa? Zbavit se možnosti proměny. Tím pádem nebude nikdy existovat muž s křídly, který by mohl cokoli odemknout.“

Balthar mírně přikývl. „Zničit všechny záznamy o tom místě a vymazat každou vzpomínku na něj, tak aby už nikdo nikdy nemohl podstoupit riziko a vrátit se tam. Je mnohem jednodušší ukrýt se před nebezpečím než přijít na to, jak mu zabránit nebo zvrátit jeho důsledky.“

„Správně. Jenomže nepočítali s následky,“ pokračoval jsem. „Jejich plán měl velkou chybu. Ta část, kterou ze sebe vyrvali, nezemřela. A tak došlo k válce s démony a naší zodpovědnosti bojovat v ní. Jen my. A to vše, aniž bychom chápali, oč vlastně jde, protože bychom mohli přivodit právě tu událost, které se snažili zabránit.“ Potřásl jsem hlavou nad ironií celé věci. „Před skutečným proroctvím se nedá schovat. I přes jejich čin, bolest a těžká rozhodnutí… jsme se stejně k tomu bodu dostali. Nyní se můžeme jen pokusit všechno napravit.“ Pocítil jsem takový stesk, že jsem téměř nedokázal promluvit „Všechno si pamatujeme a chceme se vrátit domů. Musíme se vrátit.“

„Domů? Vrátit se? Takže nechcete otevřít bránu jenom pro Blaise.“ Fiona se upřeně zahleděla na rozbitou dlaždici a pomalu ji opět zabalila do špinavého kusu látky. „‚My si pamatujeme… My chceme…‘ My.“

Stařec na mě šokovaně pohlédl. „Fazzia! Odkud znáš jméno Věštkyně? Já na ně přišel teprve před pár týdny. V legendách ho nenajdeš. Celé roky jsme si mysleli, že se Věštec jmenoval Eddaus, ale já zjistil, že to byl pouhý písař. Tvůj výklad dává smysl. O tak drastickém činu by samozřejmě rozhodli starší. Tuhle dlaždici jsem celé měsíce schovával. Její význam byl příliš strašlivý, než abych o něm mohl uvažovat. A pak mi tohle děvče řekne, že ty jsi muž s křídly a máš v úmyslu ‚otevřít bránu‘. Málem mě z toho ranila mrtvice. Všechno, co jsi zjistil… řekli ti to démoni? Můžeme jim věřit?“

Balthar by mohl pokračovat donekonečna, ale já ho neposlouchal. Místo toho jsem pozoroval Fionu. Teplý vítr jí vmetl do vážné, bezvýrazné tváře několik pramenů temných vlasů. Rty měla pevně sevřené. Ovázala balíček provázkem a podala ho Baltharovi. Pak zvedla oči ke mně. „Svlékněte si plášť, Seyonne. Jsme v jižním Manganaru a je podzim. Nepotřebujete ho.“ Její hlas byl tichý, bezvýrazný.

Věděl jsem, že to nenechá být. Zůstala se mnou celé měsíce, protože tvrdošíjně hledala odpovědi na své otázky, a jakmile svléknu kapuci, budou zodpovězeny. Chyběly mi Blaisovy schopnosti, jimiž bych zamaskoval, co se ze mě stalo. Nazve mě zrůdou, do morku kostí zkaženým Strážcem a odejde. Nenáviděl jsem tu představu. Ale nemohl jsem lhát člověku, který mi byl tak dlouho věrný. „Nechtěl jsem tě rozrušit, protože se již stejně nedá nic dělat.“

„Rozrušit, nebo zhnusit?“

Baltharův pohled skákal z jednoho na druhého, jako by se pokoušel zjistit, kde ztratil nit rozhovoru.

„Je to jediný způsob, Fiono. Věř mi, že z hloubi duše člověka, jímž jsem byl, bych si přál, aby existovala jiná cesta. Ale já musím udělat, co považují za správné a nezbytné…“

„…bez ohledu na to, koho to zničí.“ Pod povrchem jejího klidného výrazu bublala zuřivost a hrozila, že jej roztrhne jako příliš těsný hedvábný oděv. „Máte v úmyslu provést démony portálem.“

„Doufám, že tak nejen zabráním zkáze, ale zachráním i je. To je smyslem celé téhle věci.“

„Chci vás vidět.“

„Jak si přeješ.“ Stáhl jsem si kapuci z hlavy a pohlédl na ni. Její hubená tvář se zkřivila šokem a odporem. Zavřel jsem oči, složil ruce na hrudi a proměnil se.

Od chvíle, kdy jsem jako drzý osmnáctiletý mladíček poprvé vykouzlil svá křídla za portálem, jsem netoužil po ničem jiném než se proletět v oslnivém ranním slunci lidského světa. Ale toho jasného rána v Manganaru jsem necítil žádnou radost. Ne když jsem pohlédl dolů a spatřil, jak Fiona odvrací hlavu a Kyor se snaží celou silou zadržet Blaise, jenž na mne křičel v toužebné agonii. Jen Balthar na mě hleděl s otevřenými ústy a smál se, neboť jeho hřích byl konečně překonán někým jiným.

Neměl jsem důvod vracet se. Kyor se postará o Blaise a přivede ho na správné místo, až nastane čas otevřít bránu. Fiona se rozběhne k Ezzarijcům a poví jim o mé konečné zkaženosti. Raději bych měl pokračovat v nemožnostech tohoto dne.

Letěl jsem vysoko nad vyprahlou travnatou krajinou, po níž se jako podivná jizva táhly dvě řady sloupů. Chtěl jsem zjistit, kolik času mi zůstalo k otevření brány. Moc ne. Dvanáct mil od západního konce sloupoví se vznášel velký oblak prachu. Byla to armáda asi sedmi set válečníků. Tři korouhve, což znamenalo, že povstaly alespoň tři rody Derzhi. Deset mil na severovýchod jsem zahlédl menší oblak prachu. Asi pět set mužů… ale podle korouhví jsem poznal, že se jedná o Aleksanderovy nejlepší jednotky a princův vlastní prapor se odvážně třepotá v čele. Obě armády dorazí na místo po západu slunce, kdy vztek, neklid a obavy z nadcházející bitvy poskytnou legii démonů příležitost, na niž čekali. Toužil jsem letět na jih a pátrat v horách po stopách Ezzarijců, ale důležitější nyní bylo rozluštit kouzla brány. Ne všechna, jen tolik, abych mohl celou věc rychle dokončit, až přijde čas. Ještě jsem nevěděl, co udělám s Ezzarijci.

Na zem jsem dosedl u nejjižnějšího konce sloupoví. Šedesát párů sloupů se přede mnou táhlo čtvrt míle skrz moře zlaté, po kolena vysoké trávy. Hrozil jsem se úkolu rozluštit kouzla, která poutala tento ohromný les kamene, neboť jsem neměl ani tušení, kde začít.

Na každém páru sloupů je do vyrytých nápisů ukryta část zaříkání. Každý kousek musí být přesně vykonán a propleten mocí s ostatními. Dohromady vytvoří kouzlo, které je klíčem k otevření brány.

Měl jsem vědět, že Denas bude znát odpověď. To byl přece důvod, proč jsem spojení podstoupil. Přikročil jsem k prvnímu sloupu a prohlédl kruh znaků, jenž byl vyryt do bílého kamene. Žádnému z nich jsem nerozuměl.

Nech mě podívat se.

„Máš mé oči. Použij je. Řekni mi, co to znamená.“

Musíš mi to dovolit. Mám snad prosit? Žebrat?

Zavřel jsem oči a bojoval s vlnou vzteku, která mě zalila. Odsunul jsem stranou vzpomínku na Fioninu hrůzu a snažil se nemyslet na to, co asi spatřila: bleděmodrý oheň v očích, které dříve bývaly ezzarijsky černé. Cítila ze mě démonský pach? Slyšela sžírající hudbu, která provázela má slova? Viděla zlatou zář, jež obklopovala mé tělo a z níž se jí musely sevřít vnitřnosti?

Dost. Rozhodl ses. Co se stalo, stalo se. A co se má stát nyní, záleží jen na tobě. Tak to udělej.

Uvolnil jsem se a přinutil se vzdát kontroly nad rukama, jazykem a melyddou, kterou jsem v sobě nosil od okamžiku, kdy jsem se poprvé nadechl. Vzdal jsem se všeho, abych vykonal čin, k němuž jsem se rozhodl. A když jsem oči opět otevřel, slova a symboly, vyryté do sloupu, dávaly dokonalý smysl.

Kapitola 36

Když jsem konečně odvrátil pozornost od sloupoví, pokrývaly hnědé kopce dlouhé stíny a má mysl přetékala kouzlem. Nikdy bych nevěřil, jak komplexní bude zaříkání, které pečetilo vstup do Kir’Navarrinu: složitý propletenec slov a gest, smyslů a abstrakcí, mentálních akrobatických kousků tak namáhavých, že boj s démony vedle nich vypadal jako dětská hra. Musel jsem vyslat křehké nitě magických příkazů do bouřlivého oceánu kouzel, jež objímala celý přirozený svět, a počkat na odpověď. Ta se dala přehlédnout stejně snadno jako sněhová vločka, která mi přistála na vlasech. Bylo nutné popadnout ji rychleji, než by komár dokázal pohnout okem, a vplést ji do klíče, který jsem pomalu vytvářel v mysli.

Samozřejmě by bylo snadné říct, že jsem celou práci odvedl já, ale ve skutečnosti ji udělal démon. Používal můj zrak, sluch, hmat, chuť a čich v této kouzelné bitvě stejným způsobem, jakým válečník Derzhi používá svůj meč, koně, nůž a bič, aby předvedl a zdokonalil umění války. I když jsem k řešení problému přispěl vědomostmi a zkušenostmi, nepohnul jsem se ani nepromluvil, pokud mi k tomu nedal příkaz, a čím dál jsme se pohybovali řadou šedesáti párů sloupů, tím víc jsem byl nucen plně spoléhat na jeho pokyny. Pokud byl někdo zrozen k jízdě na koni a vládě nad impériem, pak to byl Aleksander. Ale pokud byl někdo stvořen k práci s melyddou, byl to Denas.

Dost. Poslední pár sloupů odemkneme, až dorazí. Někde poblíž se schovává ylad a čeká, až bude moct projít bránou dřív, než ho někdo stačí zastavit. Ale jako první musí projít Vyx.

„Vyx?“

Vyx není takový blázen, jakého ze sebe dělá… Nic víc neřekl. Jak hodiny od našeho spojení ubíhaly, museli jsme stále méně používat slova. Jedinou myšlenkou jsme jeden druhému otevřeli příslušnou část paměti, chápaní a vědomostí. A tak tato krátká zmínka o rozpustilém tvůrci mé zkaženosti stačila, abych se dozvěděl, že by Vyx zvládl stejnou práci jako my za poloviční dobu a že pokud existovalo nějaké stvoření, smrtelné či nesmrtelné, jež by dokázalo zabránit otevření pevnosti, byl jím tento štíhlý, škádlivý démon. Lehké nabytí této vědomosti mě nezbavilo údivu, který ve mně vzbudila.

Byl jsem k smrti unavený. Nedokázal jsem si vzpomenout, kdy jsem naposledy spal. Mysl mi zahltila kouzla, která jsem během posledních hodin nastudoval a jež byla tak komplexní, že by si s nimi ani nejlepší ezzarijský učenec nevěděl rady. Můj žaludek začal rovněž protestovat, neboť jsem už příliš dlouho nic nejedl. Ale než jsem mohl utišit hlad a ukrást pár okamžiků spánku, musel jsem zjistit, jak se změnila krajina budoucí katastrofy během doby, kdy jsem pracoval.

Kolem bylo příliš mnoho lidí, než abych použil obvyklou podobu. A tak jsem v mysli pátral po informacích o proměně. Můj démonský partner se neuráčil se mnou promluvit. Jeho odpor k fyzické podobě se zdvojnásobil při pomyšlení na zvířecí tělo. Ale po několika špatných začátcích, které u mě vyvolaly dosti nepříjemné pocity, se mi podařilo proměnit v sokola… a okamžitě mě napadlo, že jsem udělal hroznou chybu. Zpanikařil jsem. Cítil jsem se v malém těle uvězněný a málem jsem se udusil. Ale má panika trvala jen krátce. Pak jsem si uvědomil, jak užitečné může být tělo, stvořené k letu, a oči, jež vidí i nejmenší stvoření, pohybující se v suché trávě – stvoření, jež rychle uspokojila potřeby mého prázdného žaludku. Usmál jsem se uvnitř opeřené hlavy. Vojáci budou hledět k nebi a pátrat po znameních. Možná je sokol, symbol Aleksanderova rodu, přiměje zaváhat.

Císařovi muži a rebelové se usadili kousek na jih od sloupoví. Od sebe je dělila jen linie nízkých kopců. Povstalci získali lepší pozici. Rozbili tábor na široké plošině, již vytlačil vzhůru pohyb země, který rozlámal půdu kolem. Princovy jednotky budou muset vyšplhat po krátkém svahu, aby se k nim dostaly. V okamžiku, kdy přejdou přes okraj, budou zranitelní. Pokud s sebou povstalci měli dobré lučištníky, mnoho z Aleksanderových mužů zemře.

Slétl jsem dolů. Na holém vrcholku kopce v půli cesty mezi oběma tábory se třepotal lesík standart. Tváří v tvář zde stály dvě skupinky mužů. Bezpochyby diskutovali o stížnostech, požadavcích a podmínkách. Minul jsem je tak rychle, že se mi sotva podařilo zahlédnout rozzlobené tváře a zaslechnout nerozluštitelné útržky rozčílených hlasů. Jeden muž se od nich oddělil a vystoupal na kopec. Slunce mu ozářilo rudé vlasy a zlaté odznaky hodnosti. Obkroužil jsem ho a zavolal na něj. Můj ostrý výkřik se odrazil od kopců. S rukama pevně založenýma stál na hřebeni kopce a zuřivost z něj stoupala jako horký vzduch, tetelící se nad vyprahlou zemí. Vydržte, můj princi. Vydržte. Není to skutečné. Jste předurčen k lepším věcem.

Kroužil jsem nad nimi, dokud nepřerušili vyjednávání. Povstalci nasedli a odjeli jako první. Byla to neuvěřitelná urážka císařova syna. Aleksander se vyhoupl na koně a zuřivě ho pobídl dolů z kopce směrem k severu. Bezpochyby viděl v tu chvíli rudě, ale nevěřil jsem, že by dnes v noci bojoval. Derzhi si příliš cenili koní, než aby se s nimi vydali na dlouhou cestu a pak riskovali, že je ve tmě zraní. Zabíjení přijde s úsvitem. A v noci… neměli ani ponětí, co se bude dít v noci. Noc s sebou přinese démony.

Bylo obtížné přerušit hlídku nad tábory. I když jsem toho o zvycích Derzhi věděl hodně, kdo ví, co se může stát, když rai-kirah zmanipulovali pocity vzdoru, které tak dlouho vřely pod povrchem? Potřeboval jsem se sejít s Aleksanderem o samotě, ale on bude příštích několik hodin zaměstnán plánováním útoku. Už neexistovala žádná naděje, že by se naskytlo jiné řešení. Budu ho muset přesvědčit, aby mě vyslechl, a nebylo by moudré, kdybych se o to pokoušel před svědky. Modlil jsem se, abych dokázal najít způsob, jak ho přimět, aby se bitvě vyhnul.

Přes úzkost, již jsem cítil, jsem se nakonec musel hlídky vzdát, neboť se mi mysl začala měnit v kaši.

Spánek… myslím, že je jako smrt. Proč po něm tolik toužíme?

Byl jsem příliš unavený, než abych se zmohl na odpověď. Odletěl jsem zpět k Dasiet Homolu, zabalil se do pláště, který jsem tam zanechal, a natáhl se do stínu prvního sloupu. V tuto chvíli jsem nebyl schopen dělat si starosti, plánovat nebo přemýšlet o budoucnosti. Na krátký nervózní okamžik mě napadlo, jaké sny asi navštíví démonův spánek. Nakonec jsem však spal jako zabitý.

*

Zprvu jsem si myslel, že mě probudila zář lampy, jež mi svítila přímo do obličeje, nebo snad démon, který si vyčaroval jediné kulaté, zářící oko. Ale pak jsem si uvědomil, kde jsem, a svět opět nabyl správného tvaru. Zahleděl jsem se na nádherný, ohromný úplněk, jenž visel těsně nad tmavým horizontem na východě. S novým úžasem jsem si prohlížel stříbrem lemované stíny, jež proměnily holou krajinu v jiskřící tajemství. Tolik se lišilo od zářícího jasu dne, právě mizejícího na západě. Každý kámen a zakrslý strom, každé stéblo trávy, a dokonce i mé ruce očistilo tekuté stříbro. Sloupy se tyčily k nebi v tajuplné majestátnosti.

Neměl jsem však čas přemýšlet o scenérii kolem. I když jsem spal méně než dvě hodiny, něco se změnilo. Seděl jsem ve stínech brány Kir’Navarrinu a cítil neklidný puls v žilách světa. Musel jsem se dostat k Aleksanderovi. Démoni přicházeli… brzy tady budou také Ezzarijci… a já nevěděl, co si počít s žádnými z nich.

Někdy je stěna, jež se zdá neprolomitelná, postavena tak nejistě, že stačí odstranit jediný oblázek a sesype se. To bylo první z mých dilemat. Jednoduchá myšlenka, která mi probleskla hlavou, mi však poskytla řešení Aleksanderova problému. Než jsem vyrazil za princem, prozkoumal jsem zaříkání, jež jsem vytvořil, abych se ujistil, že žádná neviditelná ruka nenarušila jeho křehkou dokonalost, zatímco jsem spal. Stříbrně zářící klíč visel v tmavém středu mé mysli jako meč světla. Yvor Lukash… Jméno mi prolétlo myslí jako poslední záblesk pohasínající hvězdy. Samozřejmě. Aleksander potřeboval rebelující šlechtice nějak uklidnit a já věděl jak.

O chvíli později jsem opět v ptačí podobě letěl teplým, těžkým vzduchem na severovýchod, přímo do středu derzhijského císařského tábora. Usadil jsem se na vrcholku jedné z tyčí Aleksanderova stanu a uvažoval co udělat s dvěma těžce ozbrojenými Derzhi, kteří strážili vchod.

Odlákej je pryč. Máš spoustu jiných podob.

Ale já byl příliš netrpělivý, než abych zkoušel jiné proměny. Potřeboval bych k tomu mnohem víc soustředění, než kolik jsem byl ochoten obětovat. Nakonec jsem použil méně rafinovanou metodu. Roztáhl jsem křídla a naletěl oběma postupně do obličeje. Hlasitě jsem křičel, plácal jim křídly do očí a chytal jejich copy do pařátů. Útok trval jen chvíli, pak jsem odletěl a usadil se na vrcholku sousedního stanu, zatímco muži kleli a mávali kolem sebe pažemi. Nedovolil jsem jim sebrat se a znovu na ně nalétl, hlasitěji a dravěji. Rozdíral jsem jim tváře drápy. Po třetím útoku se za mnou rozběhli. Zavedl jsem je mezi přeplněné řady stanů, kde zakopávali o strážné ohně a nohy a zbraně kamarádů a převraceli kotlíky s večeří. Tam jsem je zanechal, aby spolubojovníkům vysvětlili, za čím se tak divoce štvali, a vrátil se k Aleksanderovu stanu, kde jsem se proměnil zpět v člověka. Pohybem ruky jsem uhasil plápolající pochodně, rozhlédl se a tiše vklouzl do královského příbytku.

Silný, bohatě zdobený koberec, roztažený na podlaze malého stanu, měkce ozařovala jediná svíčka. Tento koberec byl jediný luxus, na němž Aleksander trval, když vyrazil do války. Odmítal se zdržovat s vozy s ohromnými stany, zlatým nádobím a vyřezávaným nábytkem, které byly k dispozici synovi císaře, ale nenáviděl spaní na holé zemi. Princ seděl zasmušile opřený zády o válečné sedlo, dlouhé paže mu spočívaly na kolenou a jednou nohou, obutou do měkké boty, zuřivě klepal do modrorudého koberce jako datel do suchého dubu.

Zahalil jsem si tvář do tmavého pláště, tiše se usadil do nejtemnějšího kouta těsně u dveří a počkal, až strážci požádali o vstup a vysvětlili, že zmatek venku způsobil jen šílený pták. „Démonský pták, Vaše Výsosti. Nikdy jsem neviděl, že by pták takhle zaútočil na člověka.“

„Doufám, že jste zvítězili. Když nedokážete zakroutit krkem ptákovi, jak chcete vrazit nůž do břicha zrádci?“

„Zničíme ty drzé Hamraschi, můj pane.“ Strážce se nezmínil o tom, že mu pták unikl nebo že se jednalo o ztělesnění Aleksanderova symbolu. Zakroutit mu krkem by bylo tím nejhorším znamením.

Aleksander muže pohybem ruky propustil, pak vytáhl nůž, položil ho na koberec vedle sebe a lehl si na záda, jako by šel spát. Rychle jsem vyrazil. Než mi mohl vážně ublížit, popadl jsem ho pevně za zápěstí a ujistil se, že blýskající se nůž nemíří na žádnou z nezbytně důležitých částí mého těla.

„Zatracený rebelský vrahu!“ I přes můj pevný stisk se mu podařilo zkroutit a zapřít se mi kolenem o břicho. Ale než mohl najít správnou oporu, dostal jsem ho do ještě méně pohodlné pozice – ležel nyní tváří k zemi s mým kolenem mezi lopatkami a oběma pažemi za zády. Vůbec se mu to nelíbilo a já musel použít víc síly, než bych chtěl, ale přinutil jsem ho ležet bez hnutí. Stále se však odmítal vzdát. „Bastardi Hamraschi! Napřed se obrátíte proti právoplatnému císaři a teď se snížíte k zbabělé vraždě. Měli by vám useknout ruce za to, že jste se odvážili dotknout pomazaného prince. Jak se můžete považovat za válečníky Derzhi? Ať vaši otcové a otcové vaši otců shnijí…“

„Nechci vám ublížit, můj pane. Vyslechněte mě. Nejsem váš nepřítel.“ Nikam se nedostaneme, pokud mě odmítne poslouchat.

„U krvavého Athose…“ Pokoušel jsem se přesvědčit sám sebe, že jsem v jeho překvapeném hlase zaslechl náznak úlevy nebo potěšení, ale pokud tomu tak bylo, rychle se vytratil. I když se mnou už nebojoval, všechny svaly v těle měl ztuhlé a napjaté. „Takže ses připojil k povstalecké havěti. Ubozí psanci ti už nestačili?“ Jeho zhnusení se proměnilo v zuřivost. „Při hlavě mého otce, jestli máš v tomhle prsty, přísahám, že zotročím každého žijícího Ezzarijce. Já…“

„Prosím, můj pane. Musíte mě vyslechnout.“

„Varoval jsem tě…“

„Ani Ezzarijci, ani já jsme neporušili vaše příkazy, můj pane. Mám na mysli jen vaše dobro. Jediné, oč nyní žádám, je, abyste mě vyslechl.“ Odkopl jsem nůž z jeho dosahu, uvolnil sevření a ustoupil zpět do tmavého kouta. Posadil se a promnul si zápěstí. Pokynul jsem mu, aby se opět opřel o sedlo. Tvář mi stále zakrývala kapuce a já doufal, že si pamatuje dost z mých bojových schopností, aby mě dále nezkoušel.

I když byl ve tváři rudý, očividně se rozhodl chovat slušně. Založil si svalnaté paže na hrudi, jako by mě vyzýval, abych prolomil zeď mezi námi.

„Přišel jsem vám pomoct vyřešit dilema.“

„Aha, zase mi chceš ‚sloužit‘! Povedeš snad Hamrasche a jeho zrádce do boje? Zabiješ snad pár mých mužů, ukradneš mé koně nebo snad dosadíš tyhle darebáky na otcův trůn? Císařství se bez tvých služeb obejde.“

„K této bitvě nesmí dojít.“

„Tvá banda psanců se v posledních týdnech držela zpátky. Myslel bych si, že bys víc vzrušení jen uvítal.“

Opět jsem si uvědomil, že je Aleksander snad tím nejtvrdohlavějším člověkem na světě. „Řekněte mi, můj pane, co by se muselo stát, aby se tito šlechtici vrátili domů a nikdo přitom nepřišel o čest?“

„Udělala snad z tebe zrada zbabělce? O téhle otázce jsi měl uvažovat dřív.“

Pokoušel jsem se být trpělivý. „Odložte hrdost na chvíli stranou, můj pane. Vzpomeňte si na Khelidy, na to, co jsme prožili a co jsme se spolu naučili. I když je vaše císařství ohromné a mocné, vesmír je mnohem větší a jeho správný chod mnohem důležitější. Když jsme spolu naposledy mluvili, pátral jsem po odpovědích na některé z otázek, jež mi vesmír položil… a několik jsem jich skutečně našel. Ne všechny. Zdaleka ne všechny. Ale jsem ochotný přísahat na krev, kterou jsem pro vás prolil, na životy své ženy, syna a národa, že tento konflikt nezpůsobili lidé. Šlechtice k rebelii navedli. Ano, jsou s vámi a s vaším otcem nespokojeni a nepochybuji o tom, že obě strany spáchaly činy, které se zdají neomluvitelné, ale prosím, musíte mi uvěřit, že krveprolití poslouží jen těm, kdo za celou věcí stojí.“

„Myslíš, že dokážeš ospravedlnit svoji zradu dalšími příběhy o démonech? Povstalci urazili císaře. Neuposlechli příkazy. A proto musí zemřít.“

Takže jsem musel vytasit svůj jediný trumf. „Kdybyste jim dal Yvora Lukashe, můj pane, a ujistil je, že jste psance zničil, že už šlechtice nebudou nikdy obtěžovat… stačilo by to?“

„Jsi odporný.“ Plivnul mi k nohám. „Copak nemáš žádnou čest? Necítíš žádnou loajalitu ani k psancům?“

„Nezrazuji je. Mám v úmyslu přesvědčit přátele, že čelíme důležitějším věcem. Lidé nemohou dosáhnout svých cílů, když se neustálými naschvály přivádějí k zuřivosti. Přesvědčím je o vaší cti, můj pane, a o tom, že se snažíte najít způsob, jak zlepšit svět. Myslím, že je dokážu přimět, aby mě vyslechli. Pomůže vám to?“

„Dokážeš snad ‚přátele‘ přemluvit, aby předali svého vůdce do rukou baronů Derzhi? Pokud nejsi zloděj a zrádce, za něhož tě považuji, pak musíš být blázen a šílenec.“

„Slibuji, že jim někoho předáte. Někoho, kdo bude vypadat naprosto stejně jako Yvor Lukash. A činy psanců, které ničí důvěru ve vás a brání vám v konaní dobra, ustanou. Přísahám.“

Zlostné zardění Aleksanderovy tváře okamžitě vyprchalo. Zahleděl se do temnoty, v níž jsem se ukryl. „Ty. Chceš tím říct, že jsi ochotný obětovat sebe, abys zastavil válku Derzhi?“ Když jsem mu neodpověděl, opřel se opět o sedlo. „Nepochybuji o tom, že nakonec uprchneš a použiješ kouzla, abys mi vrazil nůž do zad.“ Ale jeho hlas nezněl přesvědčivě. Podařilo se mi udělat prasklinu do zdi.

„Vzpomeňte si, co se stalo před chvílí, můj pane. Nepotřebuji kouzla, abych vás dokázal bodnout do zad.“

Bylo asi nemožné, aby zrudl ještě víc. „Který válečník by napadl spícího může?“

Nemohl jsem si pomoct a usmál jsem se jeho zabručení. „Dnes v noci musím udělat ještě spoustu věcí. Ale jestli najdete způsob, jak přesvědčit nespokojené barony, že jste dodržel slib a vyřešil jejich problémy a že jim na důkaz svého tvrzení předáte jejich nepřítele, vrátím se zítra v poledne a udělám, co mi přikážete.“

„Vyříznou ti srdce z těla.“

„Existují i horší věci. Nemohou ho vrátit zpět a udělat to znovu.“

Legie přichází!

Cítil jsem, jak se mi naježily chlupy na pažích a po páteři mi přeběhla hrůza. Pod plachtou, jež zakrývala vchod, se dovnitř vplížila temnota a naplnila moji mysl šepotem… pátráním… lovem… strachem… Z hlubokého ticha spícího tábora, plného válečníků, zazněl přidušený výkřik hrůzy… a další a další.

„U Druyových rohů, co se to děje?“ Aleksander vyskočil na nohy, připraven vyrazit ze stanu při prvním zvuku poplachu. Protřel si paže, jako by plátěnými stěnami stanu pronikl vítr Kir’Vagonothu. „Něco takového jsem necítil od…“ S doširoka otevřenýma očima se ke mně obrátil, „…od Parnifouru.“ Od střetnutí s Naghiddem, Pánem démonů.

„Vaše Výsosti! Poselství!“ Naléhavé zvolání zaznělo zpoza závěsu, který zakrýval vstup do stanu.

Aleksander se na mě zamračil, jako by mě vyzýval, abych ho zastavil, pak vystrčil hlavu ven ze stanu a promluvil se strážci.

Musíme se dostat k bráně. Vyx půjde s Tovall v čele legie. Nech toho lidského bláznovství. Je to tvrdohlavý hrubec, který nebude spokojený, dokud neprolije krev.

Brzy, řekl jsem a pokoušel se přitom odrazit dotěrnou žádostivost, zaznívající v mé mysli, a dostat zpět pod kontrolu nohy, které se mě bez dovolení snažily odvést. Pozoruj ho a uč se.

Když se Aleksander o chvíli později vrátil, byl ochotnější vyslechnout mě. „Neútočí na nás Hamraschi, že?“

„Ne, můj pane. Říkal jsem pravdu.“

„Sovari poslal zprávu, že thridští žoldáci chtějí dezertovat. Tvrdí, že tažení pronásledují zlá znamení. Ještě nikdy neviděli v noci před bitvou tolik zlých duchů. Jejich šamanovi krvácí oči z námahy odehnat je. Jeden z Gezzových válečníků se z hrůzy probodl mečem a všichni si stěžují na noční můry. Zlí duchové… démoni.“ Ukázal na barevný koberec. „Sedni si a řekni mi, co se děje, Seyonne.“

Snažil se mě vytáhnout z úkrytu, ale já se naopak stáhl ještě víc do stínů. Aleksander prožil hrůzu, jakou by žádný člověk neměl zakusit, když mu Pán démonů urval půlku duše a usadil se v ní. Kdyby princ spatřil, co jsem, nikdy by mi neuvěřil. „Nemám čas, abych vám nyní všechno vysvětlil, můj pane, ale musíte válečníky uklidnit. Nic jim nehrozí.“

„Nic jim nehrozí? Ale přece jsi řekl, že tento konflikt nezapříčinili lidé.“ Obával jsem se, aby Aleksander v podráždění nezpřerážel kůly, jež podpíraly jeho stan.

„To jsem řekl, ale cíl útoku nemá nic společného s lidskými půtkami. Prosím, věřte mi. Od chvíle, co jsem vám poprvé pověděl o rai-kirah, jsem se dověděl spoustu věcí. Dnes v noci nespěte. Jděte ven a uklidněte muže. Pošlete zprávu povstaleckým vůdcům, aby učinili totéž. Řekněte jim, že události dnešní noci jsou dílem Yvora Lukashe a že s ránem vše pomine, neboť splníte slib a předáte jim ho.“ Doufal jsem, že Vyx říkal pravdu, když tvrdil, že na průchod bránou bude démonům stačit jediná noc. Můj úkol snad v tu chvíli skončí, ať už celá věc dopadne jakkoli. „Zítra před polednem se sem vrátím a vydám se do vašich rukou. Baroni se nebudou chtít střetnout s mužem, jemuž se podařilo dovést takovou noc k mírumilovnému konci.“

Přemýšlel o tom tak dlouho, že jsem dostal chuť zatřást s ním. „Nezradíš mě zase?“ zeptal se nakonec.

„Nosíte v sobě světlo osudu, můj pane. I kdybyste pro mě nic neznamenal, stejně bych cítil povinnost chránit vás. Dokážete číst v lidských srdcích lépe než čaroděj, takže mé už znáte.“

Pomalu přistoupil ke vchodu do stanu. „Zítra v poledne, Seyonne. Nezpozdi se.“ Byl to příkaz a varování, ale současně také prosba. Snažně mě žádal, abych nezradil jeho víru ve mně, abych se nestal jeho nepřítelem. Byl jsem odhodlán nezklamat ho.

Odsunul jsem závěs a pozoroval prince, jak dává příkazy Sovarimu, kapitánovi své stráže. Pak zamířil ke třem vojákům, kteří místo aby stáli na stráži, krčili se v koutě koňské ohrady. Jejich tasené zbraně se chvěly. Když k nim princ přistoupil a promluvil k nim, muži vyskočili a napřímili se. Musel jsem věřit, že udělá, co je potřeba. Aleksander se dokázal k obyčejným lidem chovat nediplomaticky, necitlivě a nevšímavě, ale věděl, jak jednat s válečníky.

Takže už můžeme nechat zbytečného plácání a vrátit se zpátky k bráně? Musíme ji otevřít, než pandye gash dorazí.

Tu noc se zrodilo mnoho válečnických legend. Denasův neklid mě nutil ke spěchu, a tak jsem v tmavém vchodu do stanu vykouzlil svá křídla, přivolal vítr a vystřelil vzhůru do měsíčního světla. Teprve když jsem zaslechl někoho dole na zemi zašeptat „krvavý Athosi, ochraňuj nás“, uvědomil jsem si, že jsem se zapomněl proměnit v ptáka.

Kapitola 37

Vyrazil jsem na západ, k sloupoví, zalitému měsíčním světlem. Ohně Derzhi jsem nechal za sebou, a tak jsem s neklidem pozoroval plápolající světla, která se objevila v dálce po mé levici. Přicházela z jihu – z hor. Modlil jsem se, aby Vyx brzy dorazil a aby poslední kousek zaříkání nebyl složitější, než jsem si myslel. Doufal jsem, že mi jeho rozluštění nezabere víc než půl hodiny.

Vyx ještě nebyl na místě, ale zahlédl jsem Kyora, jenž pobízel vrávorajícího Blaise vzhůru posledním úsekem stezky, která prudce stoupala ke zřícenině. Dotkl jsem se země, vydal se pomoct chlapci a ignoroval přitom tiché protesty svého démonského partnera. Vzal jsem na sebe větší část Blaisovy váhy. Kyor se na mě na okamžik zahleděl, pak se odvrátil a snažil se přimět Blaise k dalšímu kroku.

„Je nutné, aby prošel celou bránou,“ řekl jsem. „Jakmile ho dostaneme skrz, musíš předat zprávu Farrolovi. Poslouchej dobře… a ty taky, Blaisi, jestli mě slyšíš. Nějakou dobu nesmíte organizovat žádné nájezdy. To, po čem toužíš, máš na dosah…“ Zatímco jsme stoupali vzhůru po mírném svahu, pověděl jsem jim o Aleksanderovi. O tom, co jsem v něm spatřil, když jsem byl jeho otrokem, a o dohodě, již jsme spolu dnes v noci uzavřeli. „Pokud se s ním v dohodnutém čase sejdu, udělá, co slíbil. Žádnému z vás se nic nestane. Ale musíte se držet zpátky a učit se od něj. Bude vás chránit a učit se. Změní svět. Rozumíš, Kyore?“

„Řeknu Farrolovi, aby nic nepodnikal. Přesvědčím ho.“

Blaisovým tělem proběhlo zachvění, po němž několikrát přikývl. Pohladil jsem ho po hlavě a zasmál se. „Takže mě slyšíš. Je to tak? Zvládneme to. Uvidíš.“

Vystoupili jsme na hřeben kopce a já přesunul Blaisovu váhu zpět na chlapce. „Nerad vás opouštím, ale než dorazíte k severnímu konci, budu mít bránu otevřenou. Na druhé straně mu už někdo pomůže.“

„Provedu ho bránou sám.“ Chlapec si z tváře odfoukl pramen tmavých vlasů a uchopil pevněji vrávorajícího Blaise.

„Jsi si tím jistý, Kyore? Nevíme…“

„Řekl jsem mu, že udělám, oč jste mě požádal. Jakmile najdeme Pramen duchů, vyrazím k Farrolovi. Můžete se na mě spolehnout.“

Usmál jsem se na něj. „Zachráníš ho a svět ti za to poděkuje.“

Kyor pobídl Blaise kupředu a zavolal přes rameno: „Doufám, že vás moc nebolí to… co jste udělal.“

„Na tom nezáleží,“ odvětil jsem. „Udrž Blaise naživu a připomeň mu, co od něj žádám. Musí se naučit spolupracovat s princem Aleksanderem. Až tohle všechno skončí, bude na jejich spolupráci záležet ještě víc. Nedovol mu zapomenout.“

Chlapec přikývl, pak se spolu s Blaisem vydali vrávoravým krokem k jihu, zatímco Kyor ke svému vůdci tiše a bez ustání promlouval.

Odletěl jsem k nejsevernějšímu konci sloupoví. Nemohl jsem čekat na Vyxe. Museli jsme být připraveni, a tak jsem se znovu ponořil do zaříkání. Poslední část kouzla byla hrozivě složitá, a i když jsem se snažil mít na pozoru, nemohl jsem si dovolit polevit v soustředění.

Než se mi podařilo klíč konečně dokončit, vystoupal již měsíc vysoko na nebe. Klíč měl dokonalý tvar, jeho stříbrný povrch byl tvrdý, hladký a bezchybný… byl připraven. Přede mnou se vlnil portál, jenž se v ničem nepodobal obdélníkovému vstupu, který vykouzlila Aife. Tvořil ho nový pár sloupů, který se nijak nelišil od šedesáti dvojic sloupů vedle mě a za mnou. Mezi nimi ani za nimi nic nebylo. Brána byla stále zavřená, zapečetěná prastarou mocí, a i přesto, že v mé mysli zářil kouzelný klíč, jsem nevěděl, co si s ním počít.

„Řekni mi co dál, démone. Došli jsme tak daleko. Musíš vědět, co mám udělat teď.“

Pořád se držíš zpátky. Dokud budeme pracovat odděleně, nemůže se to povést. Klíč musíme ovládnout společnou vůlí.

„Má vůle…“ byla tou poslední věcí, které jsem se ještě nevzdal. Chtěl ode mě všechno.

Nesnažím se tě podvést, abych ukojil svoji touhu. Je to jediný způsob.

Učinil jsem nemyslitelné, zmrzačil se, uvrhl sám sebe do klatby. A nyní ode mě žádal, abych učinil poslední krok a uvěřil slovu démona, že budu ještě někdy schopen mluvit či konat ze svobodné vůle.

Chceš bránu otevřít, nebo ne? Je to jednoduchá otázka, na niž existuje jednoduchá odpověď. Když odmítneš… nezbude démonské legii nic jiného než zůstat v nositelích, dokud nenajdou někoho jiného a nezačnou od začátku. Tak si vyber. Nemusíš se mě bát.

Byla to jeho hořkost nebo má, jež mi svázala jazyk? Na tom samozřejmě nezáleželo. Už když otázku položil, znal moji odpověď. „Dělej si se mnou, co chceš.“

A také udělal. Stejně jako se suzainijská žena musí vzdát postavení v domácnosti, když si její syn přivede domů novou manželku, i já jsem ustoupil do koutku mysli, odkud jsem mohl jen pozorovat Denase při práci. Zručně upletl mezi sloupy světelný vzor a použil moji melyddu, aby mu dodal sílu. Zatímco jej držel v mysli, obraz se proměnil. Roztočil se, roztáhl a smrštil a vytvořil ve svém středu prázdný otvor, dírku tak očividně neúplnou jako prázdný oční důlek. Pak Denas opatrně a s úzkostlivou péčí vyzdvihl zářící klíč z hlubin naší mysli a vložil ho do otvoru. Nakonec našima rukama, hlasem a vůlí přivolal blesk, jímž jej zapečetil.

Ještě nikdy jsem nepocítil takovou moc, jaká mnou proudila právě v tuto chvíli. Byla jako hučící řeka, jež se hnala mým tělem a myslí a unikala ze mne hlasem a rukama, až jsem se bál, že ze mě vysaje duši. Srdce se mi sevřelo v hrudi. Nemohl jsem dýchat. Nicota v portálu se proměnila v noční nebe a neznámou zemi, stromy, kopce a prašnou cestu, kterou bíle ozařovalo měsíční světlo. Démonův triumf se mnou prohnal jako oheň, požírající suchý les.

„Bohové noci… dýchej!“ Podlomila se mi kolena a zrak se mi zakalil. Připadalo mi, jako by ze mě obrovitá ruka, svírající moji hruď, vymáčkla poslední kapku života. „Pomoz mi…“ Nedokázal jsem si pomoci sám. Nevím, jestli zaslechl můj výkřik nebo si všiml mých problémů sám od sebe, ale plíce mi náhle opět začal naplňovat vzduch. Zalapal jsem po dechu a rozkašlal se. Rukama jsem si rozdíral hruď, zatímco bezkrevné sevření povolilo. Vyčerpal jsem svoji melyddu natolik, že bych nedokázal vykouzlit ani smítko prachu.

Hotovo.

A skutečně bylo. Zdálo se, jako bych hleděl na odraz na hladině dokonale klidného jezírka. Délka sloupoví se nyní zdvojnásobila a táhla se měsícem ozářenou noční krajinou mezi zalesněnými kopci a postříbřenými jezírky. Čtvercovou bránou mezi posledními dvěma sloupy mého světa a prvními dvěma sloupy Kir’Navarrinu ke mně zavanula vůně lučního kvítí. Ohromný jelen s parožím velkým jako moje paže zvedl zvědavě hlavu od malého jezírka, zatímco z kopce pomalu sestoupily dvě laně a připojily se k němu. Miliony jasných hvězd se snažily zastínit měsíc dvojnásobné velikosti. Jejich konstelace mi připadaly známé, i když nebyly stejné jako ty, které jsem studoval jako chlapec v Ezzarii. Brána zůstane otevřená, dokud ji úsvit opět neuzamkne.

Ach, Vallyne, kéž bych tento zázrak mohl spatřit s tebou. Obraz našeho domova, jenž ležel tak blízko, se v mé mysli smíchal se vzpomínkou na její veselou hudbu a krásnou tvář, prozářenou inteligencí a humorem. Téměř jsem vykřikl nad pocitem mučivé touhy. Celé roky jsem nebyl schopen dotknout se jí způsobem, jenž by jí přinesl potěšení nebo uspokojil moji touhu, aniž by jí způsobil žal. Za touto bránou ležela pravda o její minulosti. Byla mojí manželkou nebo milenkou, jak jsem si vždy myslel, nebo byla cizinkou, kterou jsem neznal až do okamžiku, kdy jsem ji nalezl v temné vichřici Kir’Vagonothu, jak se vzdorně směje osudu do tváře? Zjistit pravdu by znamenalo podstoupit nebezpečnou cestu, neboť jakmile jednou projdu bránou, už nikdy nebudu sám sebou. Budu ztracen v yladovi, utopen v těle a duši. Miloval jsem ji tisíc let a nikdy se nedozvím odpověď. A i kdybych se ji dozvěděl, k ničemu mi nebude. Jaká spravedlnost v krutém vesmíru dokáže odsoudit bytost k tak hořkému konci?

Cítil jsem úžas a zmatek. Snažil jsem se uniknout těmto ničivým obrazům. Potřásl jsem hlavou, jako bych je chtěl zmást nebo překrýt jinými troskami, jež mi pluly myslí. Žalostná muka nebyla má, nebyla Seyonnova. Moji touhu po Vallyne způsobilo kouzlo, osamění a přání dotknout se krásy uprostřed trosek mého života. Ale ve chvíli, kdy jsem odvrátil vnitřní zrak od Denasovy živé, otevřené rány, uvědomil jsem si, že se řídím vlastní vůlí. Opět jsem získal zpět možnost svobodné volby.

Říkal jsem ti, že se mě nemusíš bát.

„Nikdy jsem tyhle věci nechtěl vědět. Nemám na to právo.“

Co na tom záleží, jestli se je dozvíš teď nebo za hodinu? Dřív nebo později bys přišel na to, že jsi tady pánem. Vyx ti řekl pravdu. Nezáleželo na tom, se kterým z nás by ses rozhodl spojit. Lidem nedávají sílu těla, nýbrž duše. A nás jste o ně připravili. Jsme pouhými stíny a bez ohledu na to, jak dlouho ve vás přebýváme, nikdy vás nebudeme vlastnit. Většina lidí je prostě příliš hloupá než aby si to uvědomila. Naneštěstí pro mě, ty hloupý nejsi.

„Je mi to líto.“

Nechci tvoji lítost. Jedinou důležitou věcí teď je dostat legii skrz bránu. Kde je ten zatracený Vyx? Máme čas jenom do úsvitu, jinak budeme muset tu zatracenou věc celou znovu otevřít.

Snažil jsem se zapomenout na to, co jsem viděl a slyšel – zneuctil jsem místo, kam jsem neměl právo vstoupit. Za mými zády čekal nebezpečný svět, který jsem během kouzlení vytěsnil z mysli. Když jsem se otočil, abych do něj opět vstoupil, musel jsem se usmát. Kyor s tmavými vlasy přilepenými potem k tváři už byl ani ne padesát kroků ode mne. Byl zadýchaný a úplně vyčerpaný, neboť na jeho ramenou spočívala veškerá Blaisova váha. Ale Kyorovy černé oči s nadějí a vzrušením hleděly na bránu.

Vydal jsem se k nim a byl jsem od nich sotva deset kroků, když se Kyor zničehonic zastavil. Oči se mu rozšířily překvapením. Otevřel ústa, jako by chtěl promluvit, ale přes rty mu nepřešla žádná slova, nýbrž tmavá krev, která mu zabublala v ústech a začala stékat dolů po bradě. Udělal další krok. Snažil se za sebou táhnout Blaise, ale ten mu vyklouzl z rukou a klesl k zemi. Mladý Kyor potřásl hlavou, pak zavrávoral a dopadl na Blaisovo tělo. Ze štíhlých zad mu trčela rukojeť dýky.

„Ne!“ Stavba křehčí, než byl Dasiet Homol, by se pod tíhou mého výkřiku zřítila. Rozběhl jsem se k nim. Otáčel jsem se přitom kolem dokola a pátral ve stínech sloupů po vražedném ďáblovi, který tak podle zaútočil na nevinného mladíka. „Ach, bohové vesmíru, ne!“ Dopadl jsem na kolena a dotkl se Kyora, necítil jsem však tep života. Pouze vlhké teplo. Krev byla všude. Vyděšeně jsem mu vytáhl nůž ze zad a jemně chlapce převrátil do své náruče. Nemohl jsem nic dělat. Vůbec nic. Ani mu zazpívat píseň mrtvých. „Zazpívám ti, dítě. Přísahám na duši svého syna.“

Rychle… brutálně… jsem jeho tělo odstrčil stranou a prohlédl Blaise. Košili měl také nasáklou krví, ale dýchal. Neviděl jsem žádná zranění, ale než jsem ho mohl prohlédnout blíž, do tepny na krku se mi zařízla jako břitva ostrá čepel a smrtelně špičatá dýka se nebezpečně přiblížila k mému oku. I ten nejmenší pohyb by způsobil, že by jedna nebo druhá zbraň našla svůj cíl. Útočník se krčil na tvrdé zemi za mnou. Rychle uvěznil mé nohy mezi svými a stiskl mě tak pevně, jako by mi chtěl zlámat kosti. Tento chvat znali pouze Strážci.

„Neřídil ses mojí radou, že, chlapče?“ ozval se hlas zpoza mých ztuhlých ramen. „Musel jsi udělat něco darebného, jako zaplést se s Denasem… ze všech hrdých ďáblů zrovna s ním. Nikdy jsem mu nevěřil, ať už tvrdil cokoli. A na rozdíl od některých bláznů jsem nikdy nevěřil žádnému z nich.“

Měl jsem to vědět. Muž, který okradl umírajícího bratra Strážce a pomohl mému vězniteli zdokonalit mučení, by rovněž dokázal bodnout nevinného chlapce do zad. „Merryt.“

„Ano, jsem to já. Zpátky z krásné Ezzarie. Doručil jsem tvůj vzkaz… nebo něco podobného.“ Zasmál se. „Pokusil ses dostat ty ďábly skrz bránu a podařilo se ti zabránit Gennodovi a jeho Gastaiům rozpoutat boj… ale nevyjde ti to. Nemohl jsem projít bránou, aniž bych se ujistil, že o tom víš.“

Rychle jsem odhadl své šance na přežití, kdybych se rozhodl proměnit, a odhodlal se to raději neriskovat. I kdybych právě nespotřeboval všechnu melyddu k otevření brány, neměl jsem dost zkušeností, abych se proměnou dostal z nebezpečí. Stačilo by jediné zaváhání a buď bych oslepl, nebo vykrvácel. „Nedostaneš se skrz bránu, Merryte. Nedovolím ti to.“

„Chtěl jsi snad nechat projít chlapce a jeho šíleného přítele přede mnou? Nebo snad čarodějnici Vallyne? Nebo blázna Vyxe? Příliš pozdě, chlapče. Já projdu bránou jako první. Nedovolím, aby mi někdo sebral slávu a osvobodil Bezejmenného z vězení místo mě. Hledal jsem způsob, jak se vám všem pomstít za vaše hrdé způsoby. Ach ano, viděl jsem, jak se na mě díváš. Stejně jako moje žena. Stejně jako ti ďáblové. Všichni jste byli přesvědčeni, že jste mocnější, chytřejší a silnější než Merryt, který prohrál pár bitev a stal se sluhou téhle havěti. Všem vám ukážu.“ Merryt napjal všechny svaly v těle. I když byla noc chladná, jeho smrtelné sevření bylo upocené. Páchl nervózním vzrušením a srdce mu bilo jako zvon.

„Chceš zničit celý svět.“

„Nezáleží mi na světě. Chci se jen zbavit Ezzarijců a rai-kirah. Ale vsadil bych se, že Bezejmenný má vlastní plán. Je docela možné, že se odvděčí tomu, kdo byl natolik odvážný, aby ho osvobodil.“

„Takže se chceš stát bohem?“

Nelíbilo se mu, že si z něj utahuji. Jemně přitlačil na čepel dýky na mém hrdle. Cítil jsem, jak mi praskla kůže a po krku se mi rozšířilo ohnivé pálení. „To už není tvoje starost. Přivedl jsem totiž s sebou lidi, kteří nebudou zrovna nadšení z toho, co jsi se sebou provedl. Řekl jsem jim, že se o tebe postarám a ujistím se, že nás žádný z těch ďáblů nebude rušit. Můžete si spolu trochu popovídat, zatímco se já vydám hledat štěstí. Budu si moct být aspoň jistý, že mě ani ty, ani ostatní ďáblové nebudete pronásledovat a rušit mě.“ Považoval se za ohromně chytrého.

„Opravdu bylo nezbytné, abys přitom vraždil? Jaký zbabělý bůh bodne do zad dítě?“

„Já že jsem zavraždil toho ubohého kluka? Ne, chlapče. Nejsem to já, kdo je celý od krve a v ruce drží vražednou zbraň.“ Merrytův rozjařený šepot mi vplynul do ucha jako jed. Pak přes moji hlavu hlasitě zavolal: „Tady, má paní. Pokud jste někdy věřila, že existuje skutečná zkaženost, pak vás zde očekává, aby mohla zneuctít váš zrak. Odhoď nůž, démone!“

Okolí rozjasnilo světlo. Jeho zdrojem nebyly lucerny nebo pochodně, nýbrž jasná bílá světla, jež používají čarodějové při nočním cestování. Ezzarijci. A já klečel v krvi dítěte, z ruky mi právě vypadla vražedná zbraň a v mých očích zářila zrada.

Hlavou mi proletělo tisíc slov: prosil jsem o vyslyšení, protestoval proti své vině – alespoň co se vraždy týče – hrozil zkázou, varoval před zradou a modlil se, aby mě zabili rychle a já nemusel přemýšlet o důsledcích svých omylů. Ale když muži a ženy vystoupili ze tmy, všechny mé plány a slova mě zradily. Soustředil jsem se jen na štíhlou, tmavovlasou ženu, jejíž čelo zdobila tenká zlatá čelenka a která stáhla ztuhle ve středu svých lidí. Dokázal jsem zformulovat pouze dvě slova: „Odpusť, lásko.“

Nemohla zaslechnout prosbu, již jsem zašeptal. A činy, za něž jsem žádal odpuštění, byly tváří v tvář důsledkům dnešní noci tak nedůležité, že si je pravděpodobně ani nepamatovala. Ve vzteku jsem se k ní zachoval tak krutě, odmítal ji vyslechnout nebo třeba jen vzít v úvahu, že ji bolest a dilema zranilo mnohem hlouběji než mě zraněná pýcha a zničené naděje. Vinil jsem ji z toho, že mé sny o kráse, smyslu života a nesmírné lásce, které jsem snil jako otrok, byly nesplnitelné. Vinil jsem ji z neklidu vlastní duše.

Jako ve snu přehlušil tep mého srdce všechny zvuky a pohyby se zpomalily na rychlost plujících mraků. Bledá tvář mé ženy se odvrátila. Napřáhla mezi nás paže, jako by se snažila zakrýt obraz, na nějž se už nemohla dívat. Členky rady starších ji podepřely: Catrin se rty pevně stisknutými a zničeným výrazem v drahé tváři, chladná Talar, pokyvující hlavou v naplněném očekávání, Maire s růžovými tvářemi, křičící bezmocnou zuřivostí, a mnoho dalších… Neměl jsem důvod očekávat něco jiného, ale přesto to pro mě byla rána, když jsem mezi ženami spatřil i Fionu, jež upřeně hleděla na tělo mrtvého Kyora. Rovněž nabídla podporu královně a na mě se ani nepodívala. Už viděla, co se ze mě stalo.

Ysanne odstrčila jejich ruce a gestem přivolala některé lidi z davu. „Nevyo, postarej se o zraněné. Ostatní udělejte, co jsem vám přikázala. Rychle.“ V ostrém příkazu nezaznělo ani to nejmenší zachvění.

K Blaisovi zamířila malá, buclatá žena. Přivolala pomoc a nechala jej opatrně odnést z mé blízkosti. Skutečnost, že alespoň on stále ještě dýchá, pro mě byla jen slabou útěchou. Nic víc jsem neviděl, protože nás s Merrytem obklopil dav lidí. Pět z nich mělo na šatech odznaky chrámových stráží. Za nimi kráčeli Caddoc a Kenehyr. Byli zahaleni do mocného kouzla… tak známého… Pátrač a Utěšitel. Bohové, slitujte se… pokusí se ze mě démona vypudit!

„Nesmíte to udělat,“ vykřikl jsem a doufal, že mě Ysanne zaslechne. Nikde jsem ji neviděl. „Nesmíte…“ Merryt zesílil tlak na noži. Ze štípající rány teď místo několika kapek vytékala malá stružka krve. „Spojil jsem se s démonem v jejich království, má můj plný souhlas.“ Špička nože mě škrábla do oka „Není cesty zpátky.“

„Zastav, Strážce,“ řekla Ysanne a přistoupila ke mně. Doprovázely ji Fiona, Talar a Catrin. Příkazu se nedalo neporozumět. „Řekla jsem, že nesmíš oběť zranit, jen ji zadržet, aby neublížila ostatním.“ Oběť. Ne přítel, milenec nebo manžel. Odmítala vidět pravdu, a to jsem nemohl dopustit.

„Nejsem oběť. Je nemožné…“

„Tohle zvrácené stvoření je mnohem nebezpečnější, než tušíte, má paní,“ řekl Merryt. Ruka se mu chvěla. Téměř se nedokázal ovládat a já se nemohl ani pohnout. „Jen v jedné věci říká pravdu. Nemůžete z něj démona vypudit. Spojení, k němuž dojde za portálem, se nedá rozbít. Seyonne doufal, že až na něj démoni zaútočí, podaří se mu odolat. Nebyl však dost silný. Podívejte se, k čemu ho přinutili. Mladá Aife vám může potvrdit, že si těchto dvou mužů cenil jako přátel, a stejně je chladnokrevně zabil.“

Ysanne pohlédla na Fionu a ta přikývla. „Jak jsem řekla, má paní. Byl odhodlán zjistit, jak by se jim dalo pomoct. Proto to udělal.“

„Jeho ‚důvody‘ nás nezajímají,“ řekla Talar jedovatě. „Jediným vysvětlením jeho činů může být zkaženost. Je to zrůda.“ Pro Talar byla celá věc jasná. I když jsem se na ni zamračil, ve své nenávisti se ani nezachvěla.

Merryt opět vybuchnul a jeho hraný žal byl docela přesvědčivý. „Muž, kterého znáte, je ztracen, má vznešená královno. Démon ho uvěznil v nikdy nekončících mukách. Jen rychlá smrt ho může vysvobodit z hrůzného zajetí. Dovolte mi, abych to udělal. Pak můžeme zatarasit bránu a zabránit tak démonům projít. Bylo to Seyonnovo přání. Vzdal se všeho, abyste je mohli zastavit. I když bojoval se šílenstvím, snažil se démonům zabránit v průchodu bránou.“

Nemohl jsem uvěřit, jak vychytralý Merryt je. Očekával jsem, že poběží k Ysanne a pokusí se ji přesvědčit o mé zkaženosti a dlouhodobém paktu s démony. Ale on ze mě místo toho udělal šíleného hrdinu… Fiona byla svědkem mého úpadku… a mé skutky svědčily proti mně. Ten zatracený darebák poznal, že Ysanne je ženou, jež zabila vlastní dítě, aby ochránila své lidi… ženou, která by byla ochotná zabít svého muže, aby ho osvobodila od věčného utrpení. „Lásko, ne…“

Merryt mi špičkou dýky roztrhl oční víčko. Do oka mi natekla krev a pálila jako oheň. „Buď zticha, ďáble, pokud si ceníš těla, které jsi ukradl našemu příteli. Nedovolím, aby tvá překroucená slova ublížila královně.“

„Uklidni se, Strážce! Znovu ti přikazuji, abys mu neubližoval. I když si cením tvé starosti, uděláme, co jsem řekla.“

Pro jednou jsem byl své ženě za její královskou tvrdohlavost vděčný. Ale co jsem teď měl dělat?

Strážci připravovali provaz a bělovlasý Kenehyr naléval z jedné veliké nádoby do druhé nějakou tekutinu. Když výslednou směs protřepal, poznal jsem, oč jde: vammidie, přípravek na spaní. Množství, jež namíchal, by uspalo koně. Ysanne stále hovořila k Merrytovi. „Protože se musím postarat o oběť, ukážeš mé kafyddě, jak zablokovat bránu. Pokud jsou rai-kirah tak blízko, jak tvrdíš, máme málo času. Kafyddo!“ Kývla na někoho za sebou.

Kafydda… nebylo to jméno, nýbrž titul: „ta, která čeká“, následnice královny. Netušil jsem, že si Ysanne vybrala nástupkyni. Byla na to příliš mladá. Ale ještě víc mě udivilo, koho oslovila. Fionu.

Tolik věcí se vysvětlilo. Kdybych mohl, rozesmál bych se. Není divu, že mě tak tvrdošíjně pronásledovala. Neexistuje lepší test pro mladou kafyddu než přikázat jí, aby sledovala manžela současné královny. Kdo by mohl být pilnější a přesnější ve svém pozorováni? Nemohla projevit žádnou shovívavost, protože by to Ysanne poznala a myslela si o ní, že je slabá. Ale současně nesměla být příliš horlivá, neboť by tak dala najevo nevyrovnanost nebo nezdravou touhu ujmout se budoucí pozice. Byl jsem pro ni výzvou. Rizikem. Součástí výcviku. Byl jsem jejím učitelem, ale úplně jiným způsobem než u mladých Strážců, nebo dokonce u Aleksandera. Fiona se ode mě naučila všechno o zkaženosti, ukrytém zlu, chybách a pošetilých soudech. Aby dokázala ochránit Ezzarii, musela pochopit, co jsem. Začal jsem věřit, že Fiona během našich cest poznala pravdu, ale když jsem zjistil, že se má stát královnou Ezzarie, pochopil jsem, že jsem si i v tomto případě dělal falešné naděje.

Podívej se doleva, Vyhnanče. Do mých myšlenek vnikl nový hlas, ostřejší než bolest v oku. Zatímco dva chrámoví strážci odnášeli Kyora pryč, další poklekl vedle mě, aby mi provazem spoutal ruce. Pohlédl jsem mu do tváře a i přes krev, jež mi stékala do očí a rozmazávala zrak, jsem kolem jeho rukou zahlédl jemnou šmouhu modré a fialové záře. Drze na mě pohlédl, široce se usmál a v očích mu zahořel slabý modrý plamen. Jen jsme se trochu zpozdili. Jeho slova mi zazněla v mysli stejně jasně jako Denasova. Nebylo jednoduché dostat sem všechna společenství, a ještě je pečlivě poučit, jak sis přál Vyhnanče.

Někdo za mnou se pokoušel svázat mi nohy a já toho využil, abych vyzkoušel svoji melyddu. S uspokojením jsem zaslechl zapraskání hořícího provazu a překvapený výkřik. Silnější provaz bych však propálit nedokázal. Ještě chvíli se budu muset spolehnout na ostatní schopnosti.

Pokud se ti podaří Merryta na chvíli zabavit, příteli, a zabránit mu v průchodu bránou, možná se mi podaří legii přimět, aby se pohnula trochu rychleji. Snad se nám podaří projít dřív, než lidé naruší tvé dílo a způsobí nám všem hodně problémů a neštěstí.

Zabavit ho… To bych opravdu mohl. Zabavit ho nebo ho rovnou zabít. Dostaň je skrz, řekl jsem. Jdi.

Vsunul jsem ruku do kapsy, kam jsem schoval kus Strážcova pláště z Merrytovy sbírky. Rychle jsem si ho ovinul kolem ruky, a když jsem byl hotov, zavřel jsem nezkrvavené oko a představil si přesnou polohu Merrytových dýk. Kéž bych dokázal najít způsob, jak ostatní opravdu rozptýlit. Místo toho jsem však hlasitě zařval. Merryt byl vycvičený Strážce, a i když už uplynula dlouhá doba od chvíle, kdy své schopnosti použil naposledy, v žádném případě nevyšel ze cviku. Při mém výkřiku se nože ani nepohnuly, já však zabalenou rukou popadl čepel, která mi mířila na oko, zatímco jsem ho druhou rukou chytil za zápěstí a odtlačil dýku od svého krku. Jakmile jsem se osvobodil od nejnaléhavějšího nebezpečí, vysmýkl jsem se z úchopu jeho nohou, odkopnul paže chrámových stráží, ohnal se a uhodil Merryta hlavou do obličeje. Doufal jsem, že jsem jej na okamžik omráčil. Pustil jsem jeho ruce a protáhl se pod noži, které mi nyní mířily na hruď. Pak jsem se odvalil stranou. Srdce mi splašeně bušilo v hrudi. Vyškrábal jsem se na nohy, přidřepnul a čekal, až na mě zuřící Merryt zaútočí.

„Dostanu tě, ďáble,“ vybuchl Merryt. Střed jeho čela zdobila krvavá modřina.

„Stejně jako jsi zabil toho kluka? Taky mi zabodneš nůž do zad, než stačím všem říct, co vlastně jsi?“

„Sami vidí, kdo z nás dvou má na rukou krev a kdo v sobě nosí démona. Ty jsi ta zrůda.“

Samozřejmě měl pravdu. Zatraceně. Chtěl jsem, aby Ysanne a ostatní pochopili pravdu. Toužil jsem popadnout Merryta pod krkem za to, co udělal a co měl v plánu udělat v budoucnu. Ale zatímco jsme se zrádným Strážcem kolem sebe kroužili jako kayeetové, připravující se na souboj, pochopil jsem, že musím najít jiný způsob. Ysanne viděla démona, ne muže. A všude kolem byly spousty Ezzarijců. Pokud se v nejbližší minutě neproměním a neodletím, což bylo v tomto okamžiku s vyčerpanou melyddou nemožné, dostanou mě už díky přesile, kouzlům, provazům, zbraním a lektvarům. A Merryt bude volný. Nikdy by mi nedovolili zabít ho. A až mě zabijí nebo zneškodní, zatarasí bránu a démoni budou nuceni přimět nositele, aby jim vyklidili cestu. Byla by to jatka. A Merryt by měl dost času osvobodit nebezpečí uvězněné v Tyrrad Noru.

Ne. Nebylo důležité dokázat moji „nevinu“. Všechno záleželo na načasování. Musel jsem Ysanne zabránit v provedení plánu. Možná budou potřebovat její sílu k vystavění blokády; i když bylo Ezzarijců tolik, k zničení brány a zastavení démonů by bylo potřeba velkého množství melyddy. Ale pokud bych ji přinutil, aby se věnovala mně, a postaral se, aby se celé věci zúčastnil Merryt… Byl to chabý plán, ale na nic jiného jsem v tu chvíli nepřišel.

„Jsi slaboch, Merryte,“ řekl jsem. „V Kir’Vagonothu se říká, že jsi se vzdal Rudaiům hned druhý den zajetí. Způsobila to snad bolest první rány bičem? Nebo snad tma? Bylo to neuvěřitelně tvrdé pro Strážce, který byl zvyklý bojovat ve snadných bitvách… a nebyl tam ani žádný Merryt, který by tvé věznitele naučil, jak mučit zajatého Strážce. Možná bych ti měl ukázat, čemu jsi mohl čelit.“ Vrhl jsem se na Merryta a dal průchod části svého vzteku. Zasadil jsem mu několik dobře mířených ran do čelisti a břicha, pak se stáhl a dovolil mu, aby mě ze sebe shodil. Odvalil jsem se stranou, vyskočil opět na nohy a popadl krvavý nůž, který jsem vytáhl Kyorovi ze zad. „Proč se mnou nechceš bojovat, slabochu? Nebo se snad bojíš bojovat bez ženy, kterou bys mohl vinit za prohru? Bez své ženy? Své Aife? Všechno to byla její vina, že?“

„Ticho, červe. Neopovažuj se svým démonským jazykem mluvit o mé ženě.“

Nějakou dobu se Ezzarijci drželi zpátky. Možná se báli mého démona. Nebo snad mé melyddy a výcviku. Dával jsem však přednost myšlence, že pro ně bylo obtížné Merrytovi uvěřit, když mě nyní viděli na vlastní oči. Znali mě tak dlouho. Pomohl jsem jim vrátit se zpět do Ezzarie, byl jsem manželem královny, přítelem, žákem, učitelem nebo bratrem mnoha z nich. Ale jejich zdrženlivost bude mít krátkého trvání, až mi pohlédnou do očí, uslyší démonskou hudbu a uvědomí si, že je neusmažím bleskem, když se mě dotknou. Opět jsem začal kroužit kolem Merryta. Několik mužů se pohnulo mým směrem. Byl jsem na ně připraven, ale Merryt je mávnutím ruky odehnal. „Zpátky. Postarám se o toho ďábla sám.“

„Velký Merryt, ztracený Strážce. Jsi si sebou tak jistý,“ posmíval jsem se mu. „Je tady někde kronikář? Pověz mi příběh prastarého hrdiny Merryta. Určitě jsem jej při výcviku neslyšel.“

Ještě chvíli jsme se jeden druhému posmívali a útočili na sebe. Kruh Ezzarijců se mezitím ochranitelsky postavil mezi nás a Ysanne. Ale zatímco jsme obcházeli jeden druhého, uhýbali, váleli se po zemi a bojovali, dav se pohnul. Pečlivě jsem pozoroval okolí. Proniknout k Ysanne nepřipadalo v úvahu, ale ostatní… Pak nastal správný okamžik. V mžiku jsem popadl Fionu a přitiskl jí krvavý nůž k hrudi.

„Ach, můj dobrý, věrný, hlídací pes. Takže ty budeš královnou,“ zavrčel jsem jí do ucha. „Proč jsi mi to u všech bohů neřekla? Myslela sis snad, že tě kvůli tomu zabiju?“

Táhl jsem štíhlou zajatkyni dál od davu a udržoval si přitom zuřícího Merryta v dohledu.

„Seyonne, nedělejte to,“ procedila Fiona skrz zatnuté zuby a snažila se vysmeknout z mého sevření.

Zesílil jsem stisk. Doufal jsem, že na okamžik zanechá vzpouzení, než k nám dorazí ostatní. „Buď zticha a poslouchej. Mysli si o mně, co chceš… klidně opovrhuj tím, co jsem udělal… čím jsem… ale já tě prosím, slituj se nad Blaisem. Pro lásku boží, pro všechno, čemu věříš, dostaň ho skrz bránu. Nechala ses oklamat svým zrakem, Fiono. Myslel jsem, že možná… Víš toho tolik o pravdě. Mysli. Bohové, jen přemýšlej.“

„Nenechám se oklamat. Vím přesně, co vidím.“ Svá slova pronesla tak hlasitě, aby je všichni slyšeli.

Možná jednoho dne všechno pochopí, ale nemohl jsem počítat s tím, že se tak stane v nejbližší době. Její hlava byla tvrdší než kamenné sloupy kolem nás. Tiše jsem poprosil Blaise za odpuštění a pokračoval v plánu.

„Teď bychom si snad mohli na okamžik promluvit jako rovný s rovným,“ řekl jsem, zatímco všichni kolem ztuhli šokem. „Takhle se nikam nedostaneme. Chcete zabránit mým přátelům projít bránou, což se vám nemůže podařit. A někteří mají v úmyslu zachránit duši, kterou jsem posedl. Varuji vás. Jestli se postavíte na odpor, rai-kirah zaútočí.“ Aby váš hlas zněl věrohodněji, je nejlepší přidat ke lžím i trochu pravdy. „Špehové si bezpochyby všimli tábora Derzhi ani ne půl míle odsud. Pošlete běžce, aby zjistil, jaké zlo napadlo dnes v noci Aleksanderovu legii. Pokud se pokusíte zatarasit bránu, prozradím derzhijské legii, kdo je zodpovědný za hrůzu, kterou právě prožívá. Vy víte, královno, že Aleksander uvěří bytosti, jež se před ním objeví v tomto těle. Můžete si být jistí, že veškerá shovívavost, již vám prokazoval, skončí. Ezzarijci přestanou existovat. Raději bych se však tomuto řešení vyhnul a zabránil vám plést se do věcí, kterým nerozumíte.“

Ysanne odstrčila stranou své strážce a vydala se ke mně. Byla bledá a chovala se královsky. Neukázala žádnou slabost „Nabízíš nám snad dohodu, démone?“

Pro její blízkost jsem téměř nedokázal promluvit. Oči, plné nenávisti a odporu, na mě odvážně hleděly. Co jsem to u všech bohů dělal? Stál jsem před královnou Ezzarie, láskou mého života, tiskl přitom ženě k hrudi nůž a vyhrožoval koncem světa. Stal jsem se dokonalým ztělesněním svých nočních můr. Čas se však krátil, a proto jsem pokračoval. „Pokud se stáhnete a dovolíte rai-kirah vrátit se do jejich domova, neřeknu Derzhi, že jste způsobili všechny jejich problémy, a dovolím tomuto člověkovi, Seyonnovi, aby si vybral svůj osud. Nic víc nežádám.“

Nezaváhala. „Žádná dohoda nebude. Mí lidé přísahali, že nedovolí, aby démoni zneužili duší lidí tohoto světa. A ty mě nemůžeš uplatit životem jednoho člověka, ať už je to kdokoli. Ten, kterého jsi posedl, to chápe líp než kdokoli jiný na světě.“

„Ano, chápe,“ odvětil jsem tiše. Neočekával jsem, že bude souhlasit. „Pak se tedy vydám k princi Aleksanderovi. Nemůžete mě zničit. Znám vaše jména, vaše tajemství. Nemáte nikoho, kdo by mě mohl vyzvat na souboj. Ať už uděláte s mým tělem cokoli, budu žít a postarám se, aby Ezzarie nepoznala ani okamžik klidu a míru. Zeptejte se této ženy na Baltharovu mozaiku. Zeptejte se jí, kdo má v rukou klíč ke konci světa.“ Odstrčil jsem Fionu a vyzval Merryta, abychom pokračovali v boji. „Pojď, zbabělče, dokončíme náš rozhovor.“

Sotva jsem pronesl děsivé hrozby, zahlédl jsem poblíž brány tři záblesky barevné záře, jež pomalu, majestátně prošly skrz. Žádné lidské oko je nemohlo spatřit. Bohové dne a noci… Musel jsem napnout vůli, abych se nerozběhl a nepřipojil se k nim. Stále jsem však musel hrát svoji roli.

„Dostanu ho, královno,“ řekl Merryt a plivl mi k nohám. „Zemře mojí rukou a ničí jinou.“ Opět jsme začali bojovat. Zaútoč a ustup. Přesvědči ho, že má navrch. Ať nabude jistoty. Za jak dlouho budou Ysannini lidé připraveni?

Trvalo to jen okamžik. Cítil jsem, jak za mnou Caddoc a Kenehyr připravují svá kouzla. I když jsem byl rozptýlený, cítil jsem, jak jejich moc sílí. O chvíli později jsem už sotva pletl nohama a paže mi ztěžkly. Kolem ruky a nohy se mi obtočily smyčky provazu. Sotva jsem dokázal sebrat sílu a propálit je. Má námaha byla politováníhodná.

„Jsi odporný zloděj, Merryte,“ řekl jsem. „Znásilnil jsi bezmocné a vraždil děti. Bojíš se čelit skutečnému válečníkovi. Máš strach z rai-kirah. A já jsem tvojí noční můrou, protože jsem obojí.“ Podlomila se mi kolena a já cítil, jak se kolem mě ovinuje těžký plášť kouzla. Popadli mě za ramena a přinutili zaklonit hlavu. Pak mi do krku nalili potoky lepkavé, hořké tekutiny.

Zatímco jsem se dusil a dávil, Merryt se na mě mračil a ruce, v nichž svíral dva zkrvavené nože, se mu chvěly. „Zrůdo.“

Napadlo mě, že bych mohl z posledních sil poprosit, aby mu nedovolili podřezat mi krk. Ale místo toho jsem se rozhodl dokončit svoji hru. „Neposílej za mnou mladé Strážce, Catrin. Dám si je k snídani a vrátím ti jenom kosti. Jaká škoda, že nemáš nikoho, kdo by byl ochotný se protivníkovi postavit, místo aby se připlížil a napadl jej zezadu. Jaká škoda, že máš jen děti a kňučící zbabělce.“ Kolem hrudi mi utáhli smyčku provazu a povalili mě na záda. Jako hladoví pavouci mě opředli lany a kouzly a mými žilami se jako řeka bahna začala šířit hořká vammidie. „Tento ‚Strážce‘ vás využil. Lhal vám. Spal s démonskou ženou… řekl nám své jméno… žadonil, abychom si vzali jeho duši… dali mu moc. Ale my ho nechtěli. Ani rai-kirah ho nechtěli.“ Téměř jsem nemohl mluvit. „Vyzkoušejte ho… zkuste, jestli se ujme Strážcovy povinnosti nebo se odplíží pryč.“

Šokovaná Catrin, chladná Ysanne s jasnýma očima a smějící se Merryt se nade mnou sklonili. Fiona se mezi nimi protlačila, klekla si vedle mě a vyzkoušela pevnost mých pout.

„Nemáme času nazbyt,“ řekla Ysanne a odvrátila se. „Fiona zatarasí bránu a já se postarám o tuto záležitost Merryte, řekni jí, co má dělat. Talar, vy se postavte vpravo. Maire, vy vlevo. Gansarde…“ Vzdálila se a vydávala přitom jeden příkaz za druhým.

Samozřejmě bude čarovat Ysanne. Byla nejmocnější Aife a znala mě líp než kdokoli jiný na světě, takže dokázala portál vyčarovat rychle a udělat ho silný a stabilní. Ucítím ji v sobě? Lásko…

Někdo byl tak hodný, že mi zavřel nezraněné oko, abych nemusel hledět do oslnivé záře pochodní a rozmazaných tváří. Myslím, že to byla Fiona. Poslední věcí, kterou jsem spatřil, než jsem se propadl do temnoty, byl odraz mé tváře v jejích tvrdých černých očích: fialové znamení otroka na levé tváři, roztržené, zkrvavené oko, modrý oheň… Byl jsem zrůda.

Kapitola 38

Tmou prolétly zlaté blesky. Vzduch byl těžký a dusný a páchl jako odpadní jáma, kterou vypálili, aby se zbavili krys. Déšť. Potřeboval jsem déšť. Pohnul jsem se… a uvědomil si, že i když mám zavřené oči, nespím. Tvář jsem měl zabořenou do paží, jež mi někdo obalil těžkou, drsnou látkou. Zlaté záblesky nebyly skutečnými blesky, míhaly se jen v mé mysli. Možná jsem měl něco s očima nebo šlo jen o pozůstatek nepříjemného snu. Nechtělo se mi přemýšlet Co mě vzbudilo? Co mě přivolalo z říše snů? Přivolalo…

Otevřel jsem oči a zjistil, že mě obklopuje skála. Nacházel jsem se v nějaké malé, zatuchlé, temné jeskyni. A zlaté záblesky nezmizely. Byl jsem stočený do klubíčka a natáhnout se mi trvalo nezvykle dlouho, neboť jsem přitom neustále narážel do stěn a stropu jeskyně. A ten zápach… Hlava se mi točila z nepříjemně těsné uzavřeností místa. Kterým směrem bylo nahoru, a kterým dolů? V dálce jsem zahlédl šmouhu šedého světla. Vzdal jsem snahu posadit se a místo toho jsem se začal plazit ke světlu.

„Jsem Strážce, vyslaný Aife, ničitelkou démonů. Vyzývám tě k boji o tohoto nositele. Hyssad! Táhni odsud! Nepatří ti to tu.“ Slova zazněla odněkud ze šmouhy světla, z vnějšku jeskyně. Slova… strašná slova, která mi do krve rozdírala kůži a útočila na můj sluch jako rozladěný nástroj. Vnitřnosti se mi stáhly odporem… zuřivostí. Drzý spratek… takhle mě vyzývat…

Špatně. Všechno bylo špatně. Před východem z jeskyně jsem na okamžik zaváhal. Proč mě ta slova dokázala tolik rozzuřit? Proč mi přinášela takovou bolest? Patřila mně. Byla vepsána ohněm a krví do mé duše. Ale hlas, který je pronesl, byl tak mladý a tak plný odvahy a já se necítil vůbec odvážně a určitě ne mladě. Bylo mi zle. Zápach… zlaté světlo, jež mátlo můj zrak. Toužil jsem protřít si oči. Řezaly mě, jako bych právě bez mrkání prošel pouští Azhaki. Ale když jsem zvedl ruce k očím, zahlédl jsem, jak se na zemi přede mnou něco pohnulo… pařát. Ohromné, smrtonosné a jako břitva ostré spáry. Ve světle, které pronikalo otvorem, jsem je sotva zahlédl. Rychle jsem se stáhl, přikrčil a ani se nepohnul. Doufal jsem, že se stanu neviditelným. Vítr vně jeskyně zavzdychal a přinesl s sebou zápach popela.

„Neschovávej se přede mnou, bestie. Tohle místo ti nepatří. Tento život, plný síly, cti a smyslu pro povinnost, není tvůj. Hyssad!“

Poslední slovo tak zabolelo, že jsem vykřikl. Útočník musel objevit můj úkryt, neboť v tu chvíli naplnil jeskyni oheň. Vyrazil jsem k východu. Konečně jsem se mohl pohnout… jen abych zjistil, že nejsem tím, co jsem očekával. Měl jsem křídla… zrůdná, kožená křídla… a pařáty… nohy, jimiž jsem mohl zvedat kameny a shazovat je neopatrným lidem na hlavu, byly naostřené a připravené k trhání dobytka, vysoké nebo válečníků. Napřímil jsem se, natáhl dlouhý krk a opět vykřikl. Z mých úst vyrazil plamen a vytvořil v popelu jezírka ohně.

Než se mi podařilo uvědomit si, co jsem, někdo na mne zaútočil. Ucítil jsem ostrou bolest v pravém boku. Se zraněnou zuřivostí jsem se ohnal pravým křídlem tak tvrdě, že vzduch zahvízdal. Něco malého se přikrčilo, uhnulo mojí ráně a rychle se ukrylo za kusem skály. Bez přemýšlení jsem na kámen zaútočil plamenem.

Pokud nemáš v úmyslu toho yddrasse zabít, pak bych ti radil, aby ses ovládal. Podrážděný hlas zazněl odněkud z mé mysli, a kdybych mohl, taky bych ho spálil na popel. Mrzutě jsem zařval a zabořil drápy do spálené země. Chtěl jsem tě udělat nezranitelným, ne pomateným. Věděl jsem, že po tobě rychle půjdou, ale jejich odporné praktiky tě spoutaly na těle i na mysli. Došlo mi, že se při útoku pravděpodobně nedokážeš ani pohnout. Pokud tohle tělo zabijí, jsme oba mrtví Rozumíš? Chápeš, co ti říkám?

Další bodavá bolest, která tentokrát přišla zleva. Ohnal jsem se po malém stvoření pařáty, ale to se opět přikrčilo a zmizelo.

Leť, blázne. Leť, dokud nebudeš schopný znovu jasně přemýšlet.

Tohle mi připadalo jako první rozumná rada. Všechno mě tak mátlo. Mávl jsem těžkými křídly v horkém větru a vznesl se s elegancí husy, nesoucí v pařátech prase. V řídkých šedých mračnech byl vzduch chladnější a ani zápach se mi nezdál tak odporný. Zakroužil jsem. Zdráhal jsem se opustit jeskyni. To ošklivé, nepohodlné místo mě přitahovalo, i když jsem nedokázal vysvětlit proč.

Připoutali tě k němu kouzlem. Sám jsi v minulosti mnohokrát použil stejnou metodu. Víš, jak působí. Nemůžeme mu odolat. Nedovolí nám opustit místo, které si yddrass vybral k bitvě. Nikdy jsem nepochopil proč. Je hořkou ironií, že pandye gash objevili kouzelné slovo, jemuž nedokážeme uniknout, a my ho přitom vůbec neznali Ale ty… tvé teorie… pokud jsme opravdu dvě části jednoho celku, pak tady vůbec nejde o magii. Možná slyšíme volání lidské duše… náš vlastní hlas, dalo by se říct… a tomu nemůžeme odolat. Nenávidím pomyšlení na to, že nejsem nic jiného než odložený, nechtěný zbytek někoho jiného.

Jak jednostranný rozhovor pokračoval, začal mi studený vítr ve výšinách pročišťovat hlavu. Pohlédl jsem dolů na spálenou zemi pod sebou. Nekonečný les zčernalých, hubených, křehkých a zlomených stromů, z nichž některé se zřítily k zemi, jiné stály vzpřímeně a trčely k šedému nebi jako žalující prsty. Ani jediný lísteček, ani jediné stéblo trávy. Nic, co by narušilo monotónnost šedé a černé. Zem pokrývala silná vrstva popela a kameny, jež se z ní zdvíhaly, vypadaly jako špinavé kostry, ověšené hnijícím masem. Mezi dvěma kopci se jako rozšklebená jizva táhlo koryto mrtvé řeky a její malé přítoky mi připomínaly vyschlé vrásky na tváři staré pouštní ženy. Dokonce i nebe bylo stejně odporně šedé. Hrozivé místo.

Nechci na tebe tlačit, ale brzy se budeš muset rozhodnout, co uděláš s těmi yddrassy. Věcný tón hlasu neodpovídal naléhavosti poznámky.

Pokoušel jsem se přemýšlet. Yddrassové… Strážci… Výzva. Proč bych si měl dělat starosti se třemi Strážci? Pohlédl jsem dolů na zničenou krajinu, jež mi nepřipomínala žádné místo, které jsem znal, a první kousek skládačky zapadl na místo. Byl jsem za portálem. Jak je možné, že jsem se dostal za portál, aniž bych o tom věděl? Pomalu se mi vracely vzpomínky na noční střetnutí, provazy, kouzla, lektvary… Bohové noci! Co jsem? Kde jsem? Sním snad? Ach, sladká Verdonne, dej abych snil.

Rai-kirah nesní. Věděl jsi to? Vnitřní hlas se propletl s mými myšlenkami jako had.

Denas.

To jméno už nic neznamená. Ne že by někdy znamenalo. Mělo ryze praktický účel. Je divné existovat tisíc let beze jména. Už začínáš chápat?

Znovu jsem pohledem přeletěl po kouřově šedém nebi a spáleném lese. Tohle je moje duše.

A poslali ne jednoho, nýbrž tři válečníky, aby zabili rai-kirah, který zde sídlí…

… a který je mnou…

… a pokud uspějí ty/já/my budeme mrtví. Jak sám vidíš, neexistuje žádný způsob, jak nás rozdělit.

I po tom všem jsem stále věřil, že nejsme neoddělitelní. Jedna bytost. Uvnitř, vně, nyní a navždy… nebo alespoň dokud Ysanne vydrží její odhodlání rozdělit nás. Předpokládal jsem, že tuhle bitvu vybojuje Denas a použije k tomu mých znalostí a dovedností. Byl démon, vetřelec. V hloubi bytosti jsem stále ještě doufal, že jednoho dne tahle noční můra skončí a já budu opět jen Seyonne. Když jsem byl otrokem, má naděje také zemřela. Budoucnost se zdála být nemožná, ale já přežil. Nyní muselo jít o něco podobného. Byl jsem válečník, který se jen dočasně vzdal a doufá, že jednoho dne nepřítele porazí a bude opět volný. Démon však měl pravdu a já už si nemohl dál nic nalhávat. Pokaždé, když jsem si myslel, že jsem dosáhl nejhlubšího bodu zoufalství, zahnul jsem za roh a zjistil, že cesta vede stále hlouběji. Bohové, slitujte se… co jsem to udělal?

Ještě jednou jsem zakroužil a přistál na vrcholku skalního převisu, pod nímž se nalézal vstup do jeskyně, kam mě Denas ukryl. Jedinou myšlenkou jsem se proměnil z dračí podoby do vlastní okřídlené.

„Říkáš, že poslali tři Strážce.“ Otřásl jsem se chladem, který s sebou přinesla tak masivní změna velikosti, a snažil se opět nabýt vnitrní rovnováhu. „Je jedním z nich Merryt?“ Když už jsem měl zůstat zrůdou, alespoň jsem doufal, že uspěje můj chabý pokus o úskok.

To nevím. Doufám. Vymyslel jsi podivný plán.

„Táhni, rai-kirah. Vzal jsi na sebe lidskou podobu, známou podobu, ale já ti nedovolím, abys mě oklamal. Bojuj se mnou nebo opusť toto místo. Hyssad!“ Vzhůru po skále vyšplhal vysoký mladý muž se světle hnědými vlasy. Na sobě měl červený plášť a v ruce držel meč. Tegyr. Vždy se choval poněkud okázale. Copak jsem ho neučil, že jakmile se démon objeví, má zůstat zticha? Možná ho jen znervózňovala skutečnost, že čelí démonovi, který zná jeho zvyky a slabosti.

Přemýšlel jsem, jak démoni vytvářejí své zbraně, a zvažoval, kterou bych asi zvolil… a okamžitě se mi v ruce objevil meč se širokou čepelí. Ne. Potřeboval jsem něco jiného. Tato zbraň by mohla způsobit těžká zranění. Chtěl jsem chlapce jen utahat a vyděsit ho, aby se dal na útěk. Potřeboval jsem nějak zabít čas. Zbraň změnila tvar. Tohle bylo mnohem lepší. Několikrát jsem štíhlou čepelí mávnul, abych ji vyzkoušel a získal pro ni cit. Myšlenkou jsem zdokonalil její vyváženost a opět ji zkusil. Docela ušla.

„Jdi pryč, Tegyre.“

Když jsem vyslovil jeho jméno, chlapec zbledl, ale neustoupil. Meč měl připraven. „Nebudu naslouchat tvým zrádným řečem, démone. Bojuj se mnou a uvidíme, kdo vyhraje.“

„Nechci ti ublížit. Mám na práci důležitější věci.“

„Důležitější než přežití? Zabiju tě. Hyssad! Táhni!“

Povzdechl jsem si, přistoupil blíž, a než se stačil nadechnout, protnul jsem mu čepelí košili. Ne kůži, pouze košili. Pak jsem opět ustoupil. „Opravdu se mnou chceš bojovat?“

Možná jsem mu touto lekcí připomněl i všechny ostatní. Strážce se nemá s démonem vybavovat. Už svoji chybu nezopakoval. Místo toho zaútočil. Pevně jsem složil křídla a odrazil ho.

Tegyr byl přesvědčen, že si vede dobře, neboť v útoku nepolevoval. Já ho nenapadl, i když jsem k tomu měl příležitost. Pouze jsem se bránil, ustupoval a nutil ho, aby mě následoval. Vedl jsem ho přes skály, nahoru a dolů aspoň tisíckrát. Musel si dávat pozor, kam šlape, a dbát na rovnováhu, zatímco já se pohyboval po relativně rovné zemi. Zastával pozici Strážce už rok a zlepšil se – koneckonců byl stále naživu – a kromě toho byl mladý a velmi silný. Byl však také příliš agresivní: na jeden můj pohyb udělal pět svých, a protože jsem ho ty nejpromyšlenější naučil já, mohl jsem je odrazit téměř ještě dřív, než je provedl. Brzy se vyčerpá, a jakmile se tak stane, praštím ho přes hlavu a pošlu domů.

Můj plán však zkomplikovali jeho společníci. Doufal jsem, že se Denas spletl a Strážci nejsou tři. Chtěl jsem jenom Merryta. Koutkem levého oka jsem zachytil pohyb a uskočil stranou. Mladému Strážci z jižní Ezzarie se podařilo vyšplhat po nejstrmějším svahu a připlížit se ke mně zezadu.

„Vítej, Emrysi.“ Šlachovitý mladík s hrubou kůží si odhodil krátké tmavé vlasy z čela a tvrdě mi zaútočil na nohy. Opět jsem uskočil a Emrys zasáhl jen kámen. Silou úderu pravděpodobně ztratil cit v paži. „Takže máte v plánu dostat mě spolu? Nacvičili jste si to?“ Blokoval jsem další Emrysovu ránu, pak jsem se rychle otočil a odkopl stranou Tegyrův meč. Celá věc se poněkud zkomplikovala, ale brzy jsem je přiměl, aby začali jeden o druhého zakopávat. Byl to Tegyr, kdo jako první prolil krev – ne moji, nýbrž Emrysovu. Když si konečně uvědomili, co dělám – a co sami dělají – dostali naštěstí rozum a přizpůsobili se. Začali se v útocích střídat a dávali si pozor, aby mě nenapadali z protilehlých stran a nedostali se tak do situace, kdy bych jim mohl ustoupit z cesty a nechat je, aby se vyřídili navzájem. Zaměstnali mě, ale dalo se to zvládnout. Pořád jsem dělal méně pohybů než oni. Kde byl třetí Strážce?

Naštěstí pro mě spadl unavený Emrys ze skály a zlomil si nohu dřív, než k nám stačil třetí Strážce dorazit. Prasknutí kosti se nedalo přeslechnout. Obešel jsem zraněného chlapce, aby se Tegyr dostal mezi mě a svého přítele. Zadýchaně poklekl na zem, aby se ujistil, že je Emrys stále naživu. Ani na okamžik mě nespustil z očí, ale špička jeho meče se chvěla.

„Vezmi ho ven,“ řekl jsem. „Řekni paní Catrin, aby místo chlapců poslala muže.“

„Ještě jsme neskončili,“ odvětil. Byl odvážný, ale hloupý. Mohl bych mu protnout hrdlo a on by s tím nemohl vůbec nic udělat.

„Čelíš skutečnému rai-kirah, takže se nechovej pošetile,“ řekl jsem a otočil se, abych čelil třetímu Strážci, jenž se ke mně téměř nepozorovaně připlížil. Téměř. Byl to Drych, statný mladík s tmavýma očima a škaredou jizvou na tváři, svědčící o ošklivém zážitku. Zaútočil na mě dlouhým mečem. Rychle jsem změnil zbraň a přizpůsobil úchop, abych tvrdou ránu blokoval. Catrinin nejslibnější student se stal skutečným mistrem. Odrazil jsem ránu, ale na rozdíl od boje s Tegyrem nebo Emrysem, mě tento pohyb stál velkou námahu.

„Nechci ti ublížit, Drychu. Ustup.“ Merryte, ty proklatý zbabělče, zaklel jsem v duchu. Poslal chlapce, aby vybojovali jeho bitvu, zatímco on sám se bezpochyby vydal k bráně. Zatraceně, proč jen jsem tak bláhově riskoval a vsadil všechno na tuhle pošetilou hru? Určitě jsem mohl vymyslet něco jiného.

Drych neustoupil, naopak neustále tvrdošíjně a zuřivě útočil. Držel čepel blízko u těla a dělal krátké a dobře promyšlené pohyby. Nebude snadné ho unavit. Vedl jsem jej přes skálu a kamení, ale on vytušil můj plán a místo aby útočil na nejistém terénu raději v útoku polevil. Ale neustoupil. Jednoduše se protáhl kolem překážek a napadl mě z jiného směru. Soustředil jsem se. Nemohl jsem ho brát na lehkou váhu.

„Velmi ses zlepšil, chlapče. Věděl jsem, že z tebe jednou bude mistr.“ Navedl jsem ho na prudký svah. Při cestě dolů se potácel a ztrácel rovnováhu, zatímco já využil křídel. Dokázal však vyvážit síly a zanechal mi na rameni krvavý šrám. Kdybych rychle neuhnul, usekl by mi ruku. Čas od času jsem na něj tvrdě zaútočil, abych mu dokázal, že můžu. Způsobil jsem mu několik škrábanců, zranění však mohla být mnohem horší. Pak jsem se opět stáhl. „Nezabiji tě,“ řekl jsem. „Ale musíš odsud, než uděláme něco, čeho bychom oba litovali.“

Po několika dalších srážkách mě napadlo, že bych mohl nechat boje – možná využít křídel a vznést se z jeho dosahu – a pokusit se mu vysvětlit, co jsem udělal a proč, pokusit se z celé věci aspoň něco zachránit. Ale Drych byl vycvičen, aby nevěnoval pozornost ani těm nejrozumnějším námitkám rai-kirah, a já neměl důvod myslet si, že by byl v tomto ohledu méně rozvážný než ve způsobu boje. Musel jsem se soustředit „Nedovolím však, abys ty zabil mě. Musím udělat ještě spoustu věcí. Tohle by mohlo trvat ještě pěkně dlouho a já nemohu věnovat celý svůj čas jen tobě.“

„Posedl jsi mého učitele.“ Na mladé, zjizvené tváři se mu usadil kamenný výraz. „Vyženu tě z něho.“

„Ani nevíš, jak ho těší, že to říkáš,“ odvětil jsem a usmál se. „Ale bohužel je to skutečně nemožné. Teprve teď jsem to sám pochopil.“

Musel jsem Drycha zastavit dřív, než mě úplně vyčerpá, a to pro případ, že by se Merryt přece jen objevil a rozhodl se postavit se mi. A tak jsem na něj tvrdě přitlačil. Hnal jsem jej závějemi popela a vyschlým korytem řeky. Jeho pohyby začaly být nepravidelné. Bodal jsem a sekal, rychle měnil postoj, nedovolil mu nabýt zpět rovnováhu. Tlačil jsem na něj tak tvrdě, až zavrávoral a upadl na ohořelý pařez. Těžká zbraň mu vyletěla z ruky. Ale i ve chvíli, kdy jsem mu přitiskl špičku meče k hrdlu s očividným úmyslem zabít ho, stále na mě hleděl se vzdorem.

„Velmi dobře si pamatuješ mé lekce,“ řekl jsem. „Nikdy nezapomeň na oběť. Děkuji ti a žehnám ti, Drychu. A teď si vzpomeň na další lekci, kterou jsem tě naučil. Kdysi jsem zabil démona a s ním i oběť. Řekl jsem ti, že to byla chyba. Někteří Ezzarijci jsou přesvědčeni, že Strážce takové chyby nedokáže litovat; nechápou, že někdo může mít zájem o jiného člověka, i když není jeho přítelem nebo členem rodiny. Ale ty víš, že já zájem měl – i když byl obětí netvor, který měl být za své zločiny popraven. Nedovolím ti, abys udělal stejnou chybu. Když mě zabiješ, zabiješ zároveň člověka, jehož se snažíš zachránit. Věř mi, že bych si přál, aby všechno bylo jinak.“ Pak jsem ho jílcem meče uhodil do hlavy a zvedl ho do náruče.

Tegyr právě pomáhal šklebícímu se Emrysovi skrz portál, když mě však zahlédl, pustil ho a zvedl zbraň.

Položil jsem Drycha na zem před něj, pak jsem vzlétl. „Vezmi je zpátky, Tegyre. Nebudu bojovat s dětmi. Řekni královně, aby poslala někoho jiného. Řekni jí, že čekám a ten, jehož se snaží zachránit, trpí víc a víc s každou minutou, kdy se zdráhá poslat toho vraždícího zbabělce Merryta.“ Řekni jí, že ji miluji víc než život a nedovolím jí zničit své lidi. Žádného z nich. Ani ty, o nichž nic neví.

Úžas, nevíra, nervozita. Vyčerpaný mladík odtáhl přátele portálem. Obkroužil jsem spálený kopec, zatímco šedý obdélník zmizel v šeru. Pak se nebe začalo točit a ohořelý les rozpadat. Nechal jsem zmizet svá křídla a propadl se do temnoty.

*

„Seyonne?“ Šepot, jenž ke mně dolehl, mi v hlavě zaburácel jako řev býka.

Mojí jedinou odpovědí bylo zasténání. Snad proto, že jsem necítil rty. Nebo mi je možná ovázali očarovanými provazy jako zbytek těla. Obrátili mě na bok a hlavu mi podložili kusem svinuté látky. Byl jsem zvědavý, co mě omráčí dřív: bolest hlavy nebo pálení v oku. Z úst mi vytékaly sliny a každé nadechnutí mi připadalo jako zemětřesení, jež hrozilo zničit svět. Měl jsem pocit, jako by mi na žebrech ležely všechny sloupy Dasiet Homolu. Téměř jsem se nemohl nadechnout.

„Slyší mě, Nevyo?“

„Pravděpodobně ne. Očarovali ho zvenku i zevnitř tak pečlivě, že bude zázrak, pokud se vůbec probudí. Snažím se mu ulevit od bolesti v oku. Nemohu ho tak nechat, i když mi přikázali, že ho nesmím ošetřit.“ Léčitelka Nevya mi potírala oko nějakou hustou, chladivou mastí.

Hlas druhé ženy jsem nedokázal rozeznat. „Brzy budou opět připraveni,“ řekla tiše.

„To je sotva dost času… a ještě pořád krvácí z rány na krku. Aspoň bych mohla zastavit krvácení.“ Stará žena mi přitiskla na tvář složený kus látky. Měla velmi jemné ruce.

„Nechtějí dát rai-kirah čas na zotavení. Chtějí toho zatraceného démona dostat. Zničit ho.“

„No, doufám, že se jim to tentokrát povede. Mistr Seyonne byl hodný muž. Dobrý muž. Mladí Strážci vykládali tak podivné věci o tom, co zažili. Řekni, kafyddo, co se stane, když se jim nepodaří osvobodit jej od démona?“

„Budeme ho muset zabít. Královna zná zákony.“ Kafydda – Fiona. Můj hlídací pes byl stále ještě na stráži.

*

Když jsem se v jeskyni probudil podruhé, ihned jsem věděl, kde jsem. Denas mě opět proměnil v draka. Duši mi opředla ezzarijská kouzla a zdálo se, jako by mu to umožňovalo ovládat moji podobou podle libosti.

„Hyssad! Táhni! Není tvůj… a tento den nepřežiješ.“ Poslední slova výzvy, jež se stále ještě odrážela od skal, byla tak plná nenávisti, že mě neúprosně přitáhla ke vchodu do jeskyně. Chápal jsem, proč byla démonům tak odporná. Ale i kdyby u mě žádné pocity nevyvolala, stejně bych vyšel ven, neboť vyzyvatelem byl Merryt.

Zuřivost a síla mi rozproudily krev v žilách. Potřeboval jsem vědět jen jednu věc. „Kolik času potřebujeme?“

Většina stále ještě neprošla. Do úsvitu zbývá ještě několik hodin.

„A Vyx?“

To nemohu říct. Aby celá věc proběhla rychle a tajně, jak jsi vyžadoval, musí přinutit legii opustit nositele dřív, než by chtěla. Mnozí dnes v noci poprvé od temných časů okusí, jak chutná život, a tak bude velmi obtížné přinutit je znovu se ho vzdát. Pandye gash vytvořili kolem brány bariéru a já nevím, jestli se ještě někomu podaří projít. Merryt nesmí projít bránou dřív, než nám Vyx potvrdí, že je pevnost zajištěna. Měl bys toho odporného ylada zabít.

Ale pokud bych Merryta zabil okamžitě, Ysanne by uvěřila, že se jí nepodaří mě, Seyonna, zachránit. V takovém případě by mě bez váhání zabila. Uvolnila by si tak ruce a mohla zesílit blokádu. Musel jsem vydržet, dokud démoni neprojdou nebo dokud si nebudu jistý, že projít nemohou. Možná můj plán nevyjde, musel jsem to však aspoň zkusit. „Zdržím ho,“ řekl jsem. A pak ho zabiju.

Když jsem vyšel z jeskyně, nikde jsem Merryta nespatřil. Tegyr mu pravděpodobně řekl o mé dračí podobě, a tak někde v úkrytu čekal, aby zjistil, který vzhled si vyberu. Vrátil jsem se zpět do svého těla. Znal jsem ho mnohem líp, a kromě toho jsem neměl v úmyslu Merryta usmažit… alespoň ne hned. Potřeboval jsem pěkný a dlouhý boj. Nechtěl jsem ho odradit, protože by se mohl rozhodnout nechat mě být a vrátit se zpět ke svým záležitostem.

„Aha, tady je naše zrůda.“ Merryt stál na vrcholku skály a hleděl na mě s takovou nenávistí, jakou jsem během bojů s démony ještě nepoznal. „Jaké to je být na špatné straně bitvy? Slyšet ta slova a vědět, že kouzla a rituály jsou namířeny proti tobě? A co ty, Denasi? Jaké to je být uvězněn v lidském těle… dokud ho nezabiju a ty nezmizíš v prázdnotě? Pro démona neexistuje posmrtný život.“ Seskočil z útesu a dopadl měkce na špičky na zem přede mě, jako by mu bylo dvacet sedm, a ne tři sta sedmdesát. Protočil Strážcův nůž mezi prsty.

„Řekni, zrůdo, jak jsi to udělal?“

„Udělal co?“ Opatrně jsem k němu přistoupil, připraven na všechno. Jako zbraň jsem si vybral pružnou, velice ostrou čepel.

„Jaké odporné kouzlo jsi použil, abys mi zabránil projít?“

„Kouzlo?“ Očekával jsem, že bude pokračovat ve svém plácání. Ale místo toho na mě bez dalšího slova zuřivě zaútočil. Kopl mě do hrudi, pak se ohnal dýkou po mém krku. Popadl jsem ho za paži a stále překvapen jsem málem podlehl pokušení zlomit ji. Pak jsem s ním však raději mrštil o zem. Dopadl na záda. Než jsem na něj znovu zaútočil, kopl jsem do něj, až sklouzl po zemi a narazil zády do zlomu ve svahu. Nebyl důvod spěchat. A neměl jsem v úmyslu nechat se dále rozptylovat. Nebyl žádný zelenáč.

Zbraň mu vypadla z ruky. Kopl jsem ji zpět k němu. „Ještě jsem s tebou neskončil,“ řekl jsem. Obezřetně jsem se k němu přiblížil.

S obdivuhodnou rychlostí se vyškrábal na nohy, proměnil nůž v meč se širokou čepelí a napadl mě. „Já s tebou taky ještě neskončil, démone. Řekneš mi, co chci vědět i kdybych měl tvoje zkažené maso rozsekat na kusy.“

Během následujícího souboje jsme obešli skalnatý vrcholek, pak sestoupili do vyschlé řeky a postupovali vzhůru korytem. Byl dobrý. Lepší, než jsem čekal. Chtěl mě zabít, ale teprve až mi dokáže, že on je tady mistrem. Já však byl lepší, jen jsem mu nemohl dovolit, aby to zjistil. Musel jsem ho nechat při tom, že může vyhrát. Ale pokud náš souboj bude trvat příliš dlouho, nebude záležet na tom, kdo je lepší a kdo horší. Doufal jsem, že si Vyx počíná chytře. Byly to velmi dlouhé dva dny.

Merryt neustále opakoval, že jsem použil nějaké kouzlo a že potřebuje to správné slovo, aby je zlomil. Nechápal jsem, oč mu jde. Nemohl mít na mysli bránu. Do prvního paprsku úsvitu byla otevřená všem.

Pak Merryt ztratil zbraň a dal se na útěk. Avšak o chvilku později, zatímco jsem po něm pátral a snažil se přijít na způsob, jak mu zbraň vrátit, mi s jízlivým smíchem skočil na záda a málem mi useknul křídlo. Vzal si s sebou víc nožů. Když ztratil zbraň podruhé, byl jsem již opatrnější, a skutečně vytáhl třetí nůž.

Bojovali jsme skoro hodinu, když se mi levé stehno stáhlo křečí. Rozvířil jsem křídly oblak popela a pod jeho pláštíkem vklouzl do husté skupinky ohořelých stromů. Přitiskl jsem se zády k zuhelnatělému kmenu, natáhl před sebe levou nohu a přinutil se dýchat mělce, abych se nezadusil prachem. Merryt se nacházel na nějakém vyvýšeném místě po mé levici. Slyšel jsem ho kašlat. Zasadil jsem mu ránu do nohy a zdálo se, jako by si něco natrhl v levém rameni. Zranění jej ale neochromila. Byla však bolestivá a ještě víc jej rozzuřila. On na oplátku zanechal mělký šrám ve středu mých zad. Nebylo to nic vážného, ale rána se s každým pohybem znovu otevřela a neexistoval způsob, jak ji zavázat. Předklonil jsem se a opřel se rukama o kolena. Začínal jsem být unavený. Merryt však na tom byl stejně.

„Kde jsi, démone?“ zakřičel a opět se rozkašlal. „Krev mi na meči pomalu zasychá a já toužím po čerstvé. Ale napřed… možná potřebuji jinou zbraň… Aife!“

Začal jsem šplhat po opačné straně svahu. Měl jsem v úmyslu dostat se mu do zad. V tu chvíli však šedé nebe potemnělo, jako kdyby vítr sfouknul pochodeň dne.

Slyšel jsem, jak utíká k portálu. V okamžiku se mi země rozpadla pod nohama. Zvedl se mi žaludek a já se opět propadl do známé nicoty.

*

Probuď se, Vyhnanče. Zatraceně. Tak už se probuď! Někdo je v jeskyni a já neměl čas změnit tvoji podobu.

Měl jsem pocit, jako by má hlava byla nově vykovaným, žhavým, měkkým kusem železa. Snažil jsem se zjistit, kdo se mě pokouší tak naléhavě vzbudit. Náhle jsem však v temnotě zahlédl záblesk něčeho stříbrného a výcvik mi zachránil život. Mysl jsem měl příliš zamlženou, než abych přišel s plánem odkulit se stranou a ohnat se paží jako kyjem ve směru útočníka. Někoho jsem zasáhl, ale neviděl jsem, kam dopadl nebo jak na tom byl, a tak jsem raději ustoupil. Zády jsem se dotkl kamenné stěny a na hlavu se mi jako suchý déšť sesypaly saze a popel. Byl jsem zpět uvnitř své duše… mysli… v krajině, již vykouzlila Aife.

Přemýšlel jsem, co následovalo po Merrytově úniku portálem, ale nedokázal jsem si vzpomenout. Udělalo se mi zle. Padal jsem. Dotkl jsem se rukou košile na zádech a zjistil, že je nasáklá krví. Noha mě po křeči stále bolela. Modřiny, jež jsem utržil v boji s Merrytem, byly stále čerstvé. Neuzdravil jsem se, což znamenalo, že Ysanne nezavřela portál, jako to udělala, když jím prošli Tegyr, Emrys a Drych. Udržet portál mezi bitvami otevřený Aife velmi vyčerpávalo, ale pro mě to bylo ještě horší. Připadal jsem si, jako by mě zasypala lavina. Napětí posledních dnů a nocí, kouzla, bitva, strach z proměny… mě tížily jako železné okovy.

Další stříbrný záblesk. Vyhnul jsem se mu a vyběhl ven z jeskyně. Byl to Drych, kdo na mě zaútočil. Tvář měl stále velmi vážnou… a na můj vkus až příliš svěží. Jak dlouho už celá věc trvala? Vzpomněl jsem si na Aleksandera. Ve jménu všech bohů, jak jen se k němu dostanu včas? Pokud budu bojovat příliš dlouho… zajat ve vlastní duši… bude si myslet, že jsem ho opět zradil.

Neměl jsem však čas se tím zabývat. Vycítil jsem přítomnost alespoň tří Strážců. Snad i více. Možná si Ezzarijci uvědomili, že jejich bariéra démony nezastaví, a rozhodli se se mnou rychle skoncovat. Možná uhádli, že mi pomalu docházejí síly. I když Aife neviděla, co se na bojišti děje, cítila každou změnu ve Strážci i démonovi. Pokud byla Aife stále Ysanne – a samozřejmě že byla, neboť pouze ona dokázala nechat projít portálem víc než jednoho Strážce najednou – pak mě zná stejně dobře, jako zná autor svoji knihu.

Vzlétl jsem, abych Drychovi unikl. Prohlédl jsem zničenou krajinu pod sebou a pátral po Merrytovi. Musel jsem ho zabít dřív, než se příliš unavím. Merryt a Tegyr se spolu plížili hustým porostem ohořelých stromů, pak ustoupili k prudkému útesu. Přistál jsem a zaútočil.

Po krátkém střetnutí jsem špatně odhadl úhel útesu a nechal se chytit v širokém, kulatém zářezu ve skále. Kdybych čelil jen jednomu protivníkovi, dostal bych se ven rychle, ale Merryt mě nutil ustupovat, zatímco ho Tegyr kryl zleva, aby mi zabránil vyklouznout. „To slovo, ďáble,“ zavrčel Merryt, stále posedlý jedinou myšlenkou. Za jeho širokým úsměvem se skrývalo tolik zla, že jsem se raději neustále ohlížel přes rameno. „Řekni mi, jinak zaplatíš cenu, s jakou jsi nepočítal.“

„Nemám, co bych ti řekl. Mohl bych ti však vyjmenovat seznam tvých zločinů, Merryte. Vrahu, zloději, násilníku.“

„Možná bych mohl pomoct tvé paměti,“ řekl. „Tady, chlapče, vyměníme si strany. Chci teď vyzkoušet jeho silnou stranu.“ Merryt několik kroků ustoupil, aby Tegyr mohl projít před ním. Než však mohl mladík zaujmout správnou pozici, Merryt ho popadl a přitiskl mu nůž k hrdlu. „To slovo, ďáble. Řekni mi, jakým kouzlem jsi bránu očaroval, jinak tomu klukovi podříznu krk.“

Šokován a zhrozen jsem pátral v Merrytově tváři po důkazu, že jen blafuje, a pomalu se přitom přibližoval, abych po něm mohl mrštit nožem. „Není žádné…“

Než jsem stačil dokončit svůj protest, zanechal Merryt na Tegyrově hrdle zející ránu a odhodil jeho vysoké, mladé tělo stranou. „Dostanu ho z tebe. Nezabráníš mi v naplnění mého osudu.“

„Bastarde! Vrahu!“ Zaútočil jsem na něj se vším, co ve mně zbylo. Vztek a rozhořčení mi do těla vlily novou sílu. Bez ohledu na vlastní bezpečí jsem ho krvežíznivě zasypával ranami, a než uběhla čtvrt hodina, dal se na útěk… což bylo přesně to, co jsem nechtěl, neboť se rozběhl vzhůru holým kopcem, na jehož vrcholku stál Nestayo, sebevědomý mladíček, jenž nemohl bojovat s démony déle než měsíc.

„Nestayo! Drž se od něj zpátky,“ zakřičel jsem, když jsem zahlédl, jak mu Merryt otcovsky položil paži kolem ramen. Nůž byl na místě dřív, než se ke mně Nestayo mohl otočit. „U Verdonnina dítěte, Merryte, nedělej to.“

„Tak mi řekni to slovo,“ zaječel na mě z kopce. „Uzamknul jsi bránu tak, aby jí nemohli projít lidé, ale já jí projdu. Osvobodím Bezejmenného boha, aby se mohl pomstít těm, kdo jej uvěznili. Udělám to. Ne ty, ani Vyx, ani…“

„Není žádné slovo, Merryte.“ Vyletěl jsem vzhůru na kopec a dotkl se země jen pár kroků od něj. „Žádné kouzlo. Brána je otevřená. Bohové noci, nech toho chlapce jít. Neudělal nic…“

„Lžeš, démone.“ A tak zemřel i Nestayo a jeho krev vsákla do šedého popela.

Byl jsem bez sebe bezmocnou zuřivostí. Byl bych Merryta okamžitě a na místě zabil, kdyby v tu chvíli nevyběhl po vzdálené straně kopce Drych a nezahlédl tělo mrtvého Nestaya a mě, jak útočím na ustupujícího Merryta. „Drž se zpátky,“ zakřičel jsem. „Tenhle zrádce všechny zabil. Pro všechno na světě, Drychu, drž se od něj dál.“

Mé chvilkové rozptýlení umožnilo Merrytovi seskočit do vyschlého říčního kanálu, jenž se zařezával do kopce. Krvácel z na kost hlubokých ran na břiše a nohou. Nemohl udržet rovnováhu, potácel se a jeho plochá tvář potemněla zuřivostí. Seskočil jsem z prudkého svahu a sklouzl po štěrkovitém dně, připraven skoncovat s ním. Jedna rána a zbavím svět jeho podlosti. Ale Drych také seskočil dolů, dopadl čerstvě na nohy mezi Merryta a mě a zabodl mi meč do žeber. Rychle jsem ustoupil. Na okamžik jsem si myslel, že mi probodl plíci. Pokusil jsem se přivolat vítr, aby mě vynesl vzhůru a já mohl napadnout svíjejícího se, vrčícího Merryta z druhé strany. Ale Drych byl příliš blízko. Temné oči mu svítily a zuřivě mě napadal mečem. „Vraždící démone!“ proklel mě. „Všechny jsi je zabil.“

Tvrdohlavý mladík odmítl uhnout z cesty, takže jsem ho musel přinutit ustoupit. Paže jsem měl jako z olova a zraněný bok mě pálil. Náhle mi v zádech vybuchl ledový oheň. Do svalů těsně u páteře se mi zabořil oštěp.

„Zemřeme spolu, ďáble.“ Nenávist vytékala z padlého Merryta jako krev z jeho úst.

Ucouvl jsem od nich, zavrávoral a natáhl se přes rameno a kolem boku ve snaze vytrhnout oštěp z rány, neboť každým okamžikem hrozilo, že mě úplně probodne. Drych pohlédl z jednoho na druhého. Očividně se snažil rozhodnout, jestli mě má dorazit nebo pomoct padlému Strážci. „Drž se od něj zpátky,“ řekl jsem a zasténal, když se mi konečně podařilo oštěp vytáhnout. Cítil jsem, jak mi po zádech stéká potok krve. „Ve jménu všech bohů, věř mi, Drychu. Zabil tvé i mé přátele. Kvůli ničemu. Ničemu.“ Pokusil jsem se znovu zvednout meč, ale nedokázal jsem to.

Drych si pospíšil k Merrytovi, upustil zbraň a poklekl vedle něj. „Dostanu tě ven, bratře. Jsi vážně…?“

Zatímco se chlapec naklonil nad zraněným mužem, Merryt vzal do ruky jeho meč a proměnil ho v dlouhou dýku.

„Pozor!“ vykřikl jsem… pozdě.

Vrčící Merryt vrazil nůž mladému Strážci do břicha, pak odstrčil stranou nehybné tělo a převrátil se na bok do popela. „Pomstím se ti, jak jen budu moct, příteli Seyonne. Svět bude sklízet ovoce této noci dalších tisíc let. Tvá žena tě za tohle zabije a rai-kirah vyřídí zbytek Ezzarijců.“ Merryt se rozesmál. Pak groteskně zalapal po dechu a ze rtů mu začala stékat krev. „Otevřel jsi bránu a Bezejmenný bude brzy volný. Přepíše dějiny světa hrůzou a zničí ho krví, ohněm a šílenstvím.“ Ukázal na mě chvějícím se prstem. „A nikdo se nikdy nedozví pravdu. Navždy tě budou považovat za zrůdu.“

Přinutil jsem své tělo v sobě zadržet alespoň tolik krve, abych mohl udělat tři kroky, zvednout meč a useknout Merrytovu smějící se hlavu. Pak jsem dopadl na kolena vedle Drychova těla. Cítil jsem se jako opilý, nemohl jsem popadnout dech a svět kolem mě se točil a pulsoval. Ztratil jsem cit v nohou a rukou. A chlapec se nehýbal.

Ach, sladká Verdonne. Nestačil jsem dokončit tolik věcí. S většinou z nich jsem nemohl nic udělat, ale jednu… jednu povinnost jsem nemohl přejít, a to zrůdy podsvětí, živící se lidským masem. Posledním dechem jsem se dal do zpěvu ezzarijské písně mrtvých. Ne, nezpíval jsem já, nýbrž Denas, neboť hlas byl jasný a melodický a zazníval v něm ten největší žal a bolest. Zpíval jsem pro Kyora, Drycha, Tegyra a Nestaye. Pro Blaise, jenž propadl šílenství, a svého syna a ostatní, kdo ho budou následovat… a pro Ysanne, která již v tuto chvíli věděla, že Strážci zemřeli. Zazpíval jsem každé slovo. Ani Fiona by nedokázala najít chybu.

„Je mi to tak líto, Drychu. Tak strašně líto,“ zašeptal jsem, když jsem skončil. Pak jsem položil ruku na chlapcovo rameno a obrátil ho na záda… a zjistil, že ještě dýchá. Jeho dech byl plytký a bolestivý. Tmavé oči měl otevřené, jako by prosil život, aby ho zde, na okraji propasti, neopouštěl.

„Bohové nebe a země! Tak tvrdohlavý… držíš se života, zatímco já ti zpívám na cestu do království mrtvých.“

S nejmenším pohybem rtů a nejslabší jiskřičkou pochopení ve tváři Drych zašeptal: „Mistře?“

„Jsem tady, Drychu,“ řekl jsem a pokusil se usmát, i když jsem necítil rty. „Opravdu jsem to já. Jestli ještě chvilku vydržíš, dostanu tě odsud. Tady…“ Položil jsem si jeho ochablou paži kolem ramen a snažil se najít způsob, jak se postavit na nohy. Vzal jsem do ruky oštěp, jenž byl stále ještě poskvrněn mojí krví, a proměnil ho v dřevěnou hůl. Opřel jsem se o ni, postavil se a doufal, že svaly v mých zádech vydrží, dokud nezvednu ze země i Drycha.

„Musíš zavolat Aife,“ zalapal jsem po dechu a postavil ho na nohy. Oba jsme se nebezpečně zapotáceli. „Já to udělat nemůžu. Řekni jí… prostě zavolej: ‚Aife, gyat.‘ Pochopí to.“ Gyat znamenalo „otevři portál, jak nejblíže můžeš“. Ysanne a já jsme si pro okamžiky největšího nebezpečí vymysleli vlastní jazyk.

Drychovi se podařilo slova ze sebe vypravit, pak upadl do bezvědomí. Ale když se portál otevřel, nebyl mrtvý… alespoň ne úplně. „Šťastnou cestu,“ řekl jsem, když se mi podařilo přitáhnout ho k otvoru. „Uzdrav se a žij.“ Jemně jsem ho prostrčil vlnícím se portálem, pak jsem dopadl na kolena a bojoval o poslední zbytky dechu. Svět kolem mě se rozpadl a já s ním.

Kapitola 39

Verdonne panovala nad zelenými lesy, dokud nezestárla, neboť její tělo bylo smrtelné. Ale Valdis si jí natolik vážil, že ji učinil nesmrtelnou. A tak Verdonne vládne lesům země až do dnešního dne a Valdis zůstává její pravou rukou.

Valdis vybudoval kouzelnou pevnost, nádherné a pohodlné vězení. Protože se nechtěl stát otcovrahem, uvěznil nesmrtelného otce v této pevnosti. Vzal otci jméno a zničil je, aby už boha žádný muž a žádná žena nemohli uctívat. Ale běda tomu, kdo otevře vězení Bezejmenného boha, neboť země bude zachvácena ohněm a zkázou, jaké si smrtelná stvoření nedokáží ani představit. Bude to Den konce, poslední den světa.

– Příběh Verdonny a Valdise, tak jak jej vyprávěli První Ezzarijci, když přišli do země stromů

Jakmile se portál Aife zavře, posedlá oběť nezůstane postižena ranami, jež utržil démon v boji. Když jsem se probudil do šedého, tichého úsvitu, rána po oštěpu v zádech, po meči mezi žebry a další zranění, která jsem během noci utržil, byly pryč. Byl jsem však zoufale unaven. Opět jsem měl pocit, jako by se pod klenbou mé lebky odehrál boj. V obvázaném oku mi bušilo. Zabolelo mě u srdce, když jsem si vzpomněl, co se stalo a co se ještě stane. Má žena mě zabije a já s tím nebudu moct vůbec nic udělat.

Ezzarijci se chovali neuvěřitelně zbaběle, když měli vykonat trest na jednom z vlastních lidí. Bylo jednoduché říct „žij“, „zemři“ nebo „propadni šílenství“ u obětí, které jsme neznali, ale bylo nesmírně obtížné odsoudit stejným způsobem Ezzarijce. Děti, jež se jako můj syn narodily posedlé démonem, byly odloženy nahé v lese, poblíž míst, kde lovili vlci. Pokud bohové chtějí, aby dítě žilo, bude žít, říkali jsme. Ale bohové stvořili vlky, aby se živili chutnými kousky masa, a když jsme pak našli malinké, zkrvavené kosti, tvrdili jsme, že je zabili bohové, ne my. Posedlý Strážce byl podobným dilematem. Když nemohl být vyléčen, co měla královna dělat? Nesměl zůstat naživu, protože znal tajemství, jež mohla ohrozit naši existenci. Byl mocným čarodějem a velice schopným bojovníkem, který mohl démonským šílenstvím nakazit ostatní lidi. Musel také zemřít, ale Ezzarijci přísahali, že budou chránit život. Takže kdo měl čin provést?

A tak jsme přišli na jiný způsob. Netvor byl znehybněn kouzly, lektvary a provazy na místě, jež bylo dobře chráněno, aby se k němu nikdo nemohl přiblížit. A pak byl zraněn. Nepodřízli mu tepny, z nichž by rychle vykrvácel. Ne, způsobili mu rány na rukou, nohou nebo zádech nebo mu vrazili nůž do břicha. Pokud si bohové přejí, aby přežil, pak přežije. Ale bohové stvořili člověka s krví v žilách, a tak když v něm nakonec nezůstala ani kapka a srdce se mu zastavilo, byli to bohové, kdo ho zabili, ne my.

Drych nezemřel. Ale také nebyl při vědomí, aby dosvědčil, že jsem možná nezabil dva mladé a jednoho velmi starého Strážce a neznámého ezzarijského chlapce. Démonský oheň stále hořel v mém zdravém oku, a to byl dostatečný důkaz.

Ležel jsem na břiše, ruce a nohy jsem měl roztažené a přivázané ke kůlům, jež byly zatlučeny hluboko do země. Rozdělali kolem mě kruh malých ohýnků a do každého vhodili tolik jasnyru, že by jím mohli vycpat polštář. Hustý dým mě dusil a bolestně mi připomínal démonovy vzpomínky. V těžkém vzduchu viselo napětí a ticho. Blížila se bouřka.

„Nedovolíte mu povědět svůj příběh, má paní?“ řekl Kenehyr. „Nechat vykrvácet muže, který se nemůže bránit…“ Bělovlasý Utěšitel seděl opřený o jeden ze sloupů několik kroků ode mě.

„Tři Strážci a jeden mladík jsou mrtví,“ vyplivla Talar. „V Nevyině stanu leží další oběť, jež propadla šílenství. Určitě jí ho přivodil stejný démon. Duše Strážce byla zničena. Jaké další důkazy potřebujete?“

Díky obvázanému oku jsem neviděl ostatní lidi, kteří stáli kolem mne. Ysanne, Fiona, Maire, Talar a Caddoc pro mě byli pouhými hlasy. Zalila mě vlna bezmocné zuřivosti. Mluvili o mně, jako bych už byl mrtvý.

Jako vždy se Caddoc přidal na stranu Talar. „Byli jsme svědky jeho zkaženosti a podlosti. Fiona říká, že bariéra obstála, a brána zmizela s úsvitem. Musíme s ním skoncovat a zmizet, než na nás zaútočí posedlí Derzhi. Kdoví, co jim tenhle ďábel napovídal a co se teď stane s démony.“

Tmavé nebe nad sloupy prořízl blesk a vzápětí za ním následovalo zadunění hromu. Už brzy. Bouře byly v této divoké krajině vždy prudké. Kůži jsem měl ulepenou od dusného vzduchu a v hlavě mi varovně bušilo. Opět jsem se pokusil pohnout. Kdybych dokázal vytrhnout ze země byť jen jeden kůl, uvolnil bych si nohu nebo ruku… ale buďto byly čáry a lektvary příliš mocné, nebo jsem konečně dosáhl konce svých sil.

„Ale Emrys tvrdí, že Seyonne nezabil ani jeho, ani Tegyra, i když k tomu měl příležitost,“ oponoval Kenehyr. „Copak to není divné?“

„Je očividné, že si tento démon chtěl vyřídit účty s ubohým Merrytem a šetřil si síly pro něj.“ Maire. Dokonce i Ochránkyně se nechala starým Ezzarijcem oklamat. „Tegyr je nyní mrtvý a Emrys připouští, že byl zmatený.“

„Ale co Seyonnovy úvahy, o nichž nám řekla Fiona… co když…? Myslím, že bychom měli počkat, až se Drych probudí.“

„Jeho nápady jsou důkazem šílenství a zkaženosti,“ řekla Talar. „A Catrin tvrdí, že bude trvat celé týdny, než se dozvíme, jestli Drych vůbec přežije.“

Kenehyr odmítal nechat to být. „Fiono, znovu nám všechno zopakuj. Proč se Seyonne vydal k démonům? Co znamená ten šílený nápad, že jsme se rozdělili na dvě půlky?“

„Na tom nezáleží,“ odvětil můj hlídací pes krutě. „Královna rozhodla.“ Poznal jsem tón jejího hlasu a litoval každého, kdo bude nucen s Fionou v nejbližších hodinách jednat. Nic se jí nebude líbit.

„Ale…“

Kdybych dokázal promluvit, poprosil bych Kenehyra, aby toho nechal. Milý stařec se tím jen dostane do potíží. Skutečně se nedalo nic dělat. Vyx nepřišel. Démoni ještě Ezzarijce nezmasakrovali, ale pokud skutečně bránou neprošli, pak to byla jen otázka času. A jestli se dostali skrz… Merryt byl mrtvý, ale existovali jiní, jako byl Gennod. Pokud Vyx nezajistil pevnost, pak jsem osvobodil temnotu. Pro Blaise už bylo pozdě. Propadl šílenství. Nedokázal jsem odhadnout, kolik je hodin, ale bylo jasné, že se na schůzku s Aleksanderem nedostavím. Co se má stát, stane se. Skončeme to. Nechť bouře vypukne.

Caddoc se přinutil ke klidu. „Má paní, už bychom měli být na cestě domů. Vyzvědači přinesli zprávy o hrozivých nočních nepokojích v táborech Derzhi… přesně jak démon vyhrožoval. Válečníci šílí.“

„Dost,“ přerušila je Ysanne hlasem studeným jako led. „Nechte mě všichni o samotě.“

„Ale, má…“

„Odejděte, jinak vás nechám natáhnout vedle něj, Caddoku.“

Odešli. Po nějakou chvíli byl cíp Ysanniných zelených šatů, jenž se rozrušeně pohyboval sem a tam, jedinou věcí, již jsem viděl. Když se něčím trápila, seděla úplně klidně; když však byla rozčilená, pochodovala sem a tam. Nakonec vedle mě poklekla. Byla tak blízko, že jsem cítil vůni jejích vlasů a sladkost kůže.

Nedokázal jsem se ani pohnout, ani promluvit. O to se postaraly lektvary a kouzla. Ale každým kouskem bytosti jsem si přál, aby se čas vrátil zpět a Ysanne vyslechla, co jsem jí chtěl říct o lásce, vzpomínkách a touze. Dovol mi vzít tě ještě jednou do náruče, lásko, a pohladit břicho, v němž spí náš syn. Chci ti znovu šeptat o štěstí, jež prožíváme, a o radosti, která přijde, až se z naší lásky zrodí nový život. Jsi moje srdce, mír, dech. Dovol mi zapomenout na vše, co se mezi námi stalo, má lásko. Pomoz mi zapomenout. Stesk mi přinesl na jazyk slova, která zemřela nevyslovena. Tvář jsem měl přitisknutou k tvrdé zemi a zdravé oko zavřené. Na líci mě zalechtalo několik studených kapek. Byl to déšť, ne Ysanniny slzy. Když konečně promluvila, nebyla v jejím hlase po lítosti nebo stesku ani stopa.

„Buď proklet, Seyonne! Proklet! Myslela jsem si, že mě miluješ. Zradila jsem kvůli tobě svoji přísahu – nechala jsem démonské dítě žít. Byla jsem ochotna připojit se k tobě, jakmile bude Fiona připravena. Vzdala bych se kvůli tobě všeho, ale tys odmítl počkat. V nekonečné tvrdohlavosti a hrdosti… jsi mi odmítl věřit. A pak jsi se zničil a nenechal jsi mi vůbec nic. Klidně si zemřeš, ale já si tě budu už navěky pamatovat takhle a vědět, co jsem udělala. Tak si představuješ lásku?“

Slyšel jsem, jak vytáhla dýku z pochvy a upustila něco na zem před mým zdravým okem. Byla to malá, kulatá věc… matně zářila v šeru blížící se bouře… ach, bohové noci… znamení naší lásky, které jsem jí dal ve svatební den: jemný zlatý prsten, do něhož byly vyryty růže a jenž byl opředen kouzly ochrany a láskyplných vzpomínek. Hleděl jsem na něj tak upřeně, že jsem si ani nevšiml pohybu její ruky. Žhavý oheň mi prorval pravý bok, kam mi hluboko zabořila nůž.

Vstala a oslovila někoho, kdo k ní přistoupil zpoza mě. „Nikdo se k němu nesmí přiblížit. Pošlete mi zprávu, až zemře.“ Pak se otočila a odešla. Mračna se roztrhla a Dasiet Homol začal bičovat hořký déšť.

*

Umíral jsem dlouho. Ledový déšť mi bil do zad a vytvářel kolem mě jezírko, v němž se voda mísila s teplým proudem, vytékajícím z rány v mém boku. Nad kopcem zuřily hromy a blesky a hrudky měkké hlíny se pokoušely zatlouct mě do země. Dva strážní si potichu klekli. Chovali se tiše, neboť se asi báli, že jakmile má fyzická schránka zemře, vnikne do nich démon. Já, démon.

Nezavřel jsem zdravé oko. Nesnesl bych zůstat ve tmě sám se svými myšlenkami a Denasem, který byl požehnaně zticha, i když jsem jeho vztek cítil hluboko v sobě jako divoký proud podzemní řeky. Raději bych se měl na něco soustředit: na hladký bílý sloup, na mravence, jenž se snažil najít cestu kolem tající kroupy, nebo na hrudku hlíny, pomalu se měnící v bláto. Naplň smysly barvami, tvary a vůněmi a brzy nezůstane žádný prostor pro jiné, mnohem nepříjemnější pocity. Galadon mě naučil tuto techniku, aby mi léčitel mohl zašít ránu, aniž by musel použít lék utišující bolest. Strážce nemohl pít takové lektvary, neboť mámily smysly. Dal bych nevím co za to, kdyby mě v tuto chvíli omámili, ale místo toho do mě Ezzarijci nalili dryáky, které mě paralyzovaly a sebraly mi veškerou sílu, ale ponechaly přitom každou bolest krutě živou. Bylo dost zlé, že mě nechali ležet na dešti, abych zemřel. Nemusel jsem přitom být ještě ke všemu při vědomí.

Tmu rozzářilo světlo blesku. Musel uhodit někde blízko, protože jsem ho cítil ve vzduchu. Zadunění hromu následovalo téměř okamžitě, takže bouře musela být přímo nade mnou. Možná to byla ona, co mě tak tížilo na zádech. Po tváři mi stékaly kapky. Měl jsem úplně vyprahlá ústa, ale dokázal jsem zachytit pár z nich jazykem. Čas od času mi někdo přitiskl silný prst ke krku, pak se odplížil a mumlal si přitom: „Tvrdohlavý ďábel.“

Tvrdohlavý… kdybych mohl umírání nějak uspíšit, udělal bych to. Potěšilo mě, když jsem se konečně začal chvět. Ztratil jsem tolik krve, že tělo začalo reagovat. Zrak mi matněl a dech se krátil. Pokoušel jsem se usmířit se životem. Udělal jsem, co jsem mohl. Ale co nakonec vyvstalo z bolesti, žalu a krve? To bylo na celé věci to nejhorší – umíral jsem v přesvědčení, že jsem ničeho nedosáhl.

Brzy jsem se už nedokázal na nic soustředit a myslí mi začaly vířit nechtěné vzpomínky: dětství, výcvik, bitvy s démony, otroctví… Tolik tváří mě obviňovalo ze zrady, slepoty a neschopnosti: Aleksander a Blaise, můj syn, Kyor a Drych, všichni mrtví démoni, všichni – démoni i lidé – kdo v nejbližších hodinách a letech zemřou… A uprostřed všeho stála Ysanne, v místě, kde nitě našich životů poutaly všechno dohromady. Miloval jsem ji ode dne, kdy jsem ji poprvé spatřil. Když jsem získal zpět svobodu a vrátil se domů, považoval jsem se za nejšťastnějšího člověka na světě, neboť se mi splnil sen. A Ysanne… Ysanne řekla, že je ochotná vzdát se kvůli mně trůnu… ale můj vztek mě odehnal. Jak jsem se jen mohl tak dokonale zničit?

Ledový déšť padal a krev unikala z mého těla. A jako by nestačila hrůza, již jsem prožíval, opustily mě ošklivé vzpomínky a na jejich místo vstoupily divočejší vize…

*

Jízda na koni pouští… fialové šmouhy a zlatý písek za námi… smějící se Aleksander. Miloval poušť. Neexistoval krásnější zážitek než sledovat člověka, jak si užívá největší potěšení. Na hlavě se mu ve slunečním světle leskl zlatý kruh… táhl za sebou sluneční paprsky světem stínů jako plášť zdraví a smíchu. Ale tam… na dunách ležel stín… nic viditelného jej nevrhalo, ale ani Aleksanderův zlatý plášť jej nedokázal rozjasnit. I když se snažil držet dál, ze stínu se k němu natáhly kostnaté ruce a strhly jej z koně… a začaly ho rvát, kousek po kousku…

A já se mohl jen dívat. Klečel jsem na horkém, prázdném nádvoří vedle zkrvaveného popraviště. Nezakryli mi tvář, a tak jsem byl nucen sledovat, jak je má naděje trhána na kusy. Katova sekyra začala padat…

„Ne! Ne! Tento vězeň dnes nezemře. Nedovolím to.“

*

Ale ano, zemře. A brzy. Prosím, ať mě nějaký bůh vyslechne a rychle ukončí mé utrpení.

*

Se svým společníkem jsem vyrazil vzhůru k jasnému nebi… jaká radost. Hnědobílý pták mi ukázal krásu hustého lesa a horských luk. Úžasná nádhera. Slunce mi však spalovalo holá záda; jizvy po bití pulzovaly a bolely žárem. A tak jsme klesli do chladné, stinné prolákliny a sledovali řeku, která se zařezávala do bílého kamene. Támhle u zatáčky se tyrkysová voda točila a vtékala do menší říčky barvy nejtemnější zeleně. Spolu vytvářely kulatou nádrž… měla barvu drahokamu, o níž sní každý umělec. Ponořili jsme se do hluboké, očisťující, léčivé vody… potřeboval jsem se však nadechnout… Kterým směrem byla hladina? Tudy ne… voda zde byla temnější… mnohem temnější a tak studená… špatný směr… dolů… ale voda mě na zádech tolik tížila a já nemohl dýchat…

*

Trhnutím jsem se probudil. Zdálo se mi, jako bych padal. Do oka mi stříkalo bahno, ale nemohl jsem ho zavřít. Brzy. Už brzy.

*

Opět jsem letěl… vznášel jsem se nad pozlacenými kopci Ezzarie. Byly tak krásné… tiché… pokryté červenými a modrými šmouhami lučních květin… a bublajícími potůčky, jež křižovaly louky. Ohromné stromy… s propletenými žlutými kmeny… Garamandy? Takže to nebyla Ezzarie… nebyl to můj domov…

„Jdi pryč, vetřelče. Nebo když už chceš zůstat, buď aspoň zticha. Nech mě alespoň zemřít o samotě. Nech mě, abych si vybral své vidiny.“ Ale on odmítal odejít. Tichý společník v mé duši mě hnal dál, za les žlutých stromů k místu, kde stály ohořelé stromy a země byla pokrytá popelem… Ne, ne. Tohle místo znám. Hrozné místo, kde žiji. Už to dál nesnesu. Nepřežiji tady.

*

Brzy. Už brzy. Hrom se ozýval už jen zdálky. Země pod mojí tváří už nebyla tvrdá a drsná. Stejně jako v hlubinách Gastaiů jsem i nyní přestal vnímat hranici fyzického bytí. Propadl jsem se hlouběji…

*

Vyletěl jsem vzhůru k modrému nebi, neboť jsem toužil po slunci. Ale každé mávnutí křídel mě naopak přivádělo bliž a blíž k temnotě, k hrozivé pevnosti Tyrrad Nor, jež mi zakrývala výhled. Elegantní šedé kamenné bloky, vytesané ze skály a nasycené temnotou, smrtí a zkažeností. Leť pryč. Drž se dál. Smrtelná stvoření tady nemají co dělat. Ale já letěl blíž. Pevnost mě k sobě přitahovala. Věděl jsem, že existuje něco, co musím spatřit. Blížil jsem se k hradbám, porostlým úponky silnými jako mé prsty a pokrytými trny, které vypadaly jako malé kosy. Támhle… v silné stěně zela prasklina… rozervaná trhlina v místech, kde temnota prolomila hradby… a ze zlomu vytékala krev tak tmavá, že vypadala téměř černě… stékala po kamenitém svahu do garamandového lesa. Spáleného, otráveného lesa.

Někdo běžel po cestě pode mnou… fialová a modrá a vířivě šedozelená zář. „Pozdě. Pokaždé přijdu pozdě.“ Smích… okouzlující škádlivý smích… který částečně uvolnil tíživou temnotu kamene. „Přesně moje velikost, nemyslíš? Dokud se neobjeví další prasklina, ale o tu se bude muset postarat někdo jiný. Škoda, že jsme se spolu nemohli podívat do světa.“ S posledním zasmáním se zář rozpustila vklouzla do praskliny a utěsnila ji…

*

Ne! Poslední záblesk bezmocné zuřivosti prolomil mé vidiny. Déšť vytvořil u mé tváře kaluž, jejíž hladinu už můj dech nedokázal rozechvět. Vyxagallanxchi! Byl můj sen pravdivý? Udělal, co plánoval, a zemřel přitom? Nebylo fér, že se nikdy nedozvím pravdu. Tak to nech být, blázne. Všichni jsou buďto šílení, nebo mrtví… nebo brzy zemřou. To by stačilo. Toužil jsem po smrti. Téměř jsem se jí mohl dotknout… ale ještě mi nebylo dovoleno uniknout…

*

Pevnost… krvavá trhlina ve zdi… modrá a fialová záře, která ji ucpala… zachránila nás před řekou smrti a ohně… Ale to ještě nebyl konec příběhu. Z pevnosti zazněl výkřik plný zuřivosti… pomstychtivosti… a šílenství. Vyletěl jsem vzhůru jako orel hledající v půlnočních útesech hnízdo. Slunce vybledlo a zapadlo za hory, doprovázeno kletbami vězně. Pod ochranou blížící se noci jsem přiletěl blíž. Kdysi se mi zdál sen o ledovém zámku. Byla to vidina, jež mi dala tvrdou lekci… a nyní tohle. Musel jsem pochopit… spatřit tvář Bezejmenného nepřítele, který zničí svět…

Stál na větrem bičovaném vrcholku vězení, temná postava proti šedému kameni a černému nebi. Noc ztichla. Vycházející měsíc potemněl a hvězdy se zbaběle skryly za hustá mračna. Blíž. Ještě jedno obkroužení, pak zostřím smysly. Vše pohlcující temnota… tak známá. Znal jsem to zlo. Toužil jsem odletět pryč, ale stejně jako Strážce přiláká výzvou démona k místu bitvy, přitahovala mě pravda, ukrytá v pevnosti. Když jsem se přiblížil otočil se ke mně a plášť se mu zatřepotal ve větru… černý plást, lemovaný stříbrem. V očích mu hořel modrý oheň, studenější než větry Kir’Vagonothu. Jeho tvář… byla zjizvená znamením otroka… a když roztáhl doširoka paže, aby vyzkoušel vítr, spatřil jsem jeho křídla…

Ne! To není možné! Nejsem to já!

Do duše se mi vplížila ledová temnota a začala mě užírat zevnitř…

*

„Pusťte mě. Dostala jsem příkaz zkontrolovat, jestli už je mrtvý.“ Jasný hlas se na pozadí hustého deště nedal téměř rozeznat.

„Nikdo jiný kromě mě se ho nesmí dotknout, madam. Bohové si ho brzy odvedou. Leží v jezeru krve.“

„Víš, kdo jsem, strážce? Jsem královnina nástupkyně. Musíme si být jistí.“ Samozřejmě. Fiona. Můj hlídací pes se bude chtít ujistit, že jeho úkol skutečně skončil.

„Omlouvám se, kafyddo. Pospěšte si a buďte opatrná. Démon bude brzy volný.“

Zaslechl jsem něčí dech. Štíhlý, studený prst se dotkl mého krku, pak jsem ucítil jemnou ruku na zádech. Ozval se výkřik ptáka a zatřepotání křídel.

Supi, pomyslel jsem si. Žena i pták najdou jen kostnaté tělo bez kapky krve. Jaká škoda.

Už jsem se nechvěl a voda z kaluže mi šplouchala do oka. Svět se utopil v temnotě.

*

„Zatraceně. To tě musela vykuchat?“

Měl jsem pocit, jako by majitelka hlasu dělala přesně totéž, neboť mi zabodla něco velice ostrého do míst, odkud mi do těla vystřelovala největší bolest. Překvapilo mě, když jsem zaslechl výkřik. Ještě víc mě však udivilo zjištění, že jsem ho ze sebe vyrazil já. Nečekal jsem, že ještě někdy něco uslyším, neboť jsem si byl jist, že jsem zemřel. Chtěl jsem zemřít. Cukání a pálení, jež následovalo bodavou bolest, nebylo ničím proti prvnímu bolestivému píchnutí. A dalšímu. A dalšímu. Pouze novota a neočekávanost pocitu mi bránily upadnout do bezvědomí.

„Omlouvám se. Už je to v pořádku. Omlouvám se.“ Zamumlaná omluva se ozvala odněkud zpoza mě.

Stále jsem ležel na břiše. Paže a nohy jsem však měl místo provazů svázány pruhy látky, a i když pořád ještě pršelo, nepadal déšť přímo na mě. Hlavu jsem měl položenou na něčem měkkém a suchém, i když celý zbytek mého těla byl mokrý.

„Musím ránu zavřít, jinak ztratíš i zbytek krve. I když jsem použila tu zatracenou closinu, krev se nechce srážet a žádné jiné byliny s sebou nemám. Kdybychom měli víc času, vzali bychom tě k někomu, kdo ví, co dělá. Zatracená, bláznivá ženská, proč ses tyhle věci nenaučila, když jsi k tomu měla příležitost?“

Ze směru, kterým se rozhovor ubíral, jsem pochopil, že majitelka hlasu mluvila sama k sobě, i když některé poznámky adresovala mně. A protože se jednalo o Fionu, byl jsem si jistý, že nepočítala s tím, že ji uslyším. Taky dobře. Jedinou mojí odpovědí by stejně byly ubohé výkřiky a pár zasténání. Když konečně skončila s procvičováním šití – nakonec se mi podařilo přijít na to, co vlastně dělá – byla ze mě chvějící se troska.

K mému nikdy nekončícímu překvapení mi poté, co zakryla ránu suchým obvazem, rozvázala paže i nohy – ne že bych měl v úmyslu někam jít. Zůstal jsem roztažený jako mořská hvězdice v rybníčku, který na mořském pobřeží zanechal příliv. Neměl jsem sílu pohnout se. Moji zmatenou mysl napadlo, že si možná Ysanne chce hrát na Gastaie: zabije mě, uzdraví, jen aby si mohla znovu užít potěšení zabít mě.

„Teď do tebe ještě musím dostat trochu jídla.“

Fiona mi přitáhla paže i nohy k tělu, když se mě však pokusila obrátit na záda, opět jsem upadl do bezvědomí. Sny o smrti, vidiny mého pochybení, osudu a hrůzy, mě pronásledovaly mnohem barvitěji než mladá Aife a její podivné jednání. Přesto jsem nezemřel.

*

Uplynula dlouhá doba. Opět jsem měl pocit, jako bych ležel na dešti a topil se. Byla to však jen Fiona, jež se mi pokoušela nalít do krku vodu, zatímco jsem bojoval s vizemi své hanby. „Ne!“ vykřikl jsem slabě a chraptivě. Zalkl jsem se a rozkašlal, neboť jsem do plic vdechl vodu. „Ne. Nejsem to já.“ I když se mi konečně podařilo otevřít zdravé oko, jediná věc, kterou jsem spatřil, byla temnota… konec světa, jenž jsem držel v rukou.

„No tak, nevrť se. Jen se ti zase otevře rána.“ Pevný stisk mě znehybnil, dokud jsem se neprobudil. Zalapal jsem po dechu a klesl ochable na hrbolatý polštář, který mi podpíral záda tak, že jsem téměř seděl. Byl jsem přikryt pláštěm, který mi sahal od krku sotva ke kolenům, což znamenalo, že pravděpodobně patřil Fioně. U mých nohou hořel malý ohýnek – kouzelný ohýnek, neboť vydával mnohem víc tepla, než by měl. Zatímco mi Fiona nalévala další vodu do vyprahlého krku, podařilo se mi rozmazaně se rozhlédnout po nejbližším okolí. Řídká skupinka několika stromů, pár kamenů za našimi zády, vysoká tráva, pošlapaná třemi, čtyřmi páry bot, ohlušující ticho a nekonečná, vlhká tma. Nebyli jsme nikde poblíž tábora Ezzarijců. Nerozuměl jsem tomu.

„Přikázala ti snad královna, abys mě utopila?“ řekl jsem. „Tak to skonči. Ale udělej to, prosím, rychle.“ Převrátil jsem se na bok a přitáhl si kolena k hrudi, i když se mi přitom do zad zařízla ostrá bolest. Pak jsem si do oka zabořil hranu dlaně v marné snaze zahnat vidiny. Mohl jsem je odmítat, jak jsem chtěl, mohl jsem vést plané řeči o proroctví a možnostech… ale copak se můj první sen nevyplnil? Stal jsem se svým vlastním nepřítelem. Přivedl jsem do světa legii démonů a přivodil jen smrt a zkázu. Žádnému dešti se nikdy nepodaří smýt krev z mých rukou.

Fiona mi položila ruku na rameno. „Potřebuješ se napít.“

„Potřebuji být mrtvý. Proč nejsem mrtvý?“

„Ještě nepřišel tvůj čas.“

„Musím snad napřed ještě někoho zabít? Začít nebo vystupňovat nějakou další válku? Udělat nějakou další hloupou chybu? Má žena si o mně myslí, že jsem zrůda. Varovala mě, že má vždycky pravdu.“

„Jsi si svojí vinou velmi jistý.“

„Existuje snad někdo, koho jsem nezklamal?“

„Napřed se musíš najíst a napít. Pak ti všechno povím.“ Nehádal jsem se s ní. Umírající vězni, které stráží budoucí královna Ezzarie, nemají zrovna na výběr. Fiona naplnila hrnek z malého kouřícího kotlíku, který stál vedle ohně. „Tady. Zkus, jestli to udržíš v žaludku.“ Natáhl jsem se pro hrnek, ale má ruka se tak chvěla, že mi ho Fiona raději přitiskla rovnou k ústům. Vývar… ze zajíce nebo z divoké slípky… byl silný a horký. I jeho vůně stačila k tomu, abych si uvědomil, jak hladový ve skutečnosti jsem… a jak je mi zle. Odstrčil jsem hrnek stranou a vyzvracel většinu vody, již se Fioně podařilo do mě dostat. Měl jsem pocit, jako by Ysannin nůž stále vězel v ráně.

Má mysl se zamlžila a brzy jsem opět letěl nad krvavou řekou, abych se ujal místa v temné pevnosti, které mi určil osud. Obrazy a slova jsem měl tak pomíchané, že jsem nedokázal určit, co je vidina a co skutečnost…

*

Leť… pozoruj… Tohle je tvůj jediný domov… čeká tě pravda… velikost… sláva… mír… Je to tvoje místo, tvé dědictví.

„Myslela jsem, že už se snad nevrátíte, starče. Co Derzhi? Našel jste nějakou jejich stopu?“

„Ne, žádný pohyb.“

Vyletěl jsem k nebesům a zakroužil. Ne, Vyxi, nedělej to. Musíš mi o tomhle místě něco říct. Co jsem? Sotva jsem se dotkl šedého bojiště, neviditelný lučištník vystřelil plamenný šíp, jenž mi proklál bok, a do zad se mi zabodl ledový oštěp. Nemohl jsem zastavit krvácení…

„Zatraceně, nevím, jestli jsem to udělala správně. Rána vypadá strašně, je celá fialová. Ještě nikdy jsem nesešívala lidské maso… a ještě k tomu tak hlubokou ránu…“

Okřídlený muž se začal otáčet. Brzy spatřím jeho tvář. Raději jsem schoval obličej do dlaní. Ne! Ne! Prosím. Ach, bohové vesmíru, ať to nejsem já. Z rukou mi kapala krev… mučivé výkřiky… smrt všude kolem…

„Počkáme a uvidíme. Problém je, že ho nemůžeme přenést… je tak slabý…“

„Mladý Strážce stále žije, ale Pátrači vycítili démona. Brzy tady budou…“

Mladý Strážce… Drychu, neumírej… ach, sladká Verdonne, ať to přežije. Jeden život, i když krátký… alespoň jeden život ať nevyhasne mojí rukou.

*

Opět mě svázali… ne, jen mě pevně drželi… ramena a hruď jsem měl v jednom ohni. Zoufalství mi téměř nedovolovalo dýchat ani myslet „Pověz mi příběh, Fiono. Pověz mi něco o životě.“

„Pojď, Seyonne… musíme jít. Královna přichází…“ Pohlédl jsem na ni. Za její rozmazanou postavou se táhl řetěz bílých světel. Byly rozesety v temnotě jako zářící perly.

Malá, podsaditá, sípající postava schovala do brašny kotlíky a hrnky, pak rozkopla oheň. Balthar. „Omlouvám se, že jsem vás nevaroval dřív, ale nedokázal jsem přinutit své staré kosti, aby se pohybovaly rychleji. Museli vyslat špehy okamžitě poté, co jste se vytratili. Myslel jsem, že se dostanete dál.“

Fiona mi vsunula paži pod ramena. „Neměli jsme dost času. Trvalo nám strašně dlouho, než jsme se dostali skrz stráže. Zatraceně, co budeme dělat?“

„Do čtvrt hodiny je tady.“

Mojí zamlženou myslí pronikl šokující jas. Zatímco mi Fiona pomáhala posadit se, v ohromeném úžasu jsem na ni pohlédl. „Fiono, cos to udělala?“

„Přestaň plácat nesmysly a šetři síly. Balthare, pomozte mi dostat ho nahoru na skálu.“

„Tam nahoru? Zbláznila ses, ženská?“

„Musíme ho dostat někam, kde ho jeho přátelé rychle najdou. Pojďte, starče. Nic neváží. Nemá v sobě ani kapku krve.“

Než jsem mohl mrknout a zahnat zbytky zmatku, podepřela mě Fiona z jedné a Balthar z druhé strany. Na někoho, kdo nic nevážil, se se mnou pěkně nadřeli. Sotva jsem viděl, kam šlapu, natož abych kladl jednu nohu před druhou. Napůl mě vynesli, napůl vytáhli po prudkém, štěrkovitém svahu na vrchol malého skalního převisu, pod nímž se ukrýval pramen. A zatímco se se mnou svět začal opile točit, položili mě na zem.

„Buď zticha a nevystrkuj hlavu. Balthare, dávejte pozor, aby nespadl z útesu.“ Její tiché kroky se rychle vzdálily dolů stezkou.

Nějakou chvíli jsem jen tak seděl s hlavou přitisknutou ke kolenům. Bylo mi zle, točila se mi hlava a rána v boku mě tak bolela, že jsem ani nemohl promluvit. Nedokázal jsem položit tisíce otázek, které ve mně Fionino jednání vyvolalo. Starý muž něco soucitně zamumlal, pak se přesunul k okraji útesu.

„Kafyddo!“ Ysannin příkaz prořízl noční ticho. „Co si myslíš, že děláš?“

„Snažím se zabránit své královně ve vraždě manžela, má paní.“ Fionin silný hlas v sobě nenesl žádné známky namáhavého šplhání nebo běhu.

„Seyonne je už mrtvý.“

„Má v sobě víc života než celý ezzarijský národ, má paní. Víc laskavosti a cti. Nedovolím, aby zemřel.“ Hloupá Fiono. Nikdy se nehádej s královnou. Sebral jsem sílu a zvedl hlavu, jen abych spatřil, jak se z lesíka vynořuje zástup čarodějů. Jejich světla zářila jako kapky slunečního svitu. Fionu jsem neviděl. Musela stát u paty skály pode mnou.

„Chápeš, jaké důsledky bude mít tvůj čin, Fiono? Všechny tvé přípravy… zkoušky… dovednosti… budou k ničemu. Nechala ses svést démonem… Měla jsi být královnou Ezzarie.“

„Celý náš život je jedna velká lež, má paní. Věřila jsem, že když vám povím pravdu, kterou váš muž odhalil, pochopíte ji. Byla jsem přesvědčená, že člověk, jehož Seyonne tolik miluje, vyslechne jeho poselství, a že mu každý, kdo jej tak důvěrně zná, musí věřit. Vy však trváte na své zaslepenosti… i když tak ztratíte to nejcennější, co máte.“

„Jak se opovažuješ se mnou takto mluvit?“

„Nechte si svůj trůn, madam. Nechte si svoji válku. Já jsem s vámi skončila.“

„Je zkažená!“ vykřikla Talar rozsudek. V tu chvíli zmizela Fiona Ezzarijcům z očí. Jejich pohled se rozostřil a odmítl vzít na vědomí její existenci. Vymazali z mysli veškeré vzpomínky na ni a přiměli své jazyky zapomenout její jméno. Znal jsem dobře tu zničující osamělost, jež mladou Aife ovládne, až se od ní Ezzarijci odvrátí a zamíří pryč. Ale nepochyboval jsem o její síle. Její vzpřímená záda se pod tíhou rozsudku neohnou.

„Najděte démona,“ přikázala Ysanne vztekle. „Nemůže být daleko. Nechte ho krvácet, dokud neumře.“

Nikdo nemohl pochybovat o konečnosti Ysannina rozhodnutí. I kdybych se před jejíma očima proměnil v samotného Valdise… můj život s ní byl minulostí. Ani ledový hrob by mi nemohl připravit chladnější konec. K překonání takové bolesti bych potřeboval celý život – tedy pokud by mi bylo dovoleno ho prožít. Alespoň že Fiona udělala, o co jsem ji požádal. Opřel jsem si hlavu o horkou, vlhkou dlaň a usmál se. Nyní existoval někdo, kdo znal pravdu a kdo najde způsob, jak ji předat dál. Jak jsem o ní mohl kdy pochybovat?

„Zatraceně, Ezzarijci a jejich nekonečná povýšenost,“ zavrčel nade mnou Balthar. „Jsou na cestě nahoru. Co mám dělat?“

„Odejděte,“ zašeptal jsem. „Mezi Ezzarijci nemáte přátele. Zabijí vás, než přijde ráno.“ Noc mě neukryje. Pátrači vycítili přítomnost démona až z Dasiet Homolu. Prudký sráz kopce je nezastaví. „Až bude po všem, najděte Fionu a pomozte jí.“

„Ale…“

„Jděte, Balthare. Pospěšte si. Děkuji a ať vám Verdonne požehná.“

„Ať tě bohové opatrují, Strážce. Jsi v jejich rukou.“ Jemně se dotkl mého ramene, pak si přehodil brašnu přes rameno a dal se na útěk.

Po mé levici vedla nejsnazší stezka a já slyšel, jak do ní buší kopyta koní. Najdou mě dřív, než Fiona stačí vyšplhat zpátky na kopec… i kdybych měl sílu pohnout se, neměl jsem kam utéct. Kdybych si dokázal vzpomenout, jak se proměnit, udělal bych to. A tak jsem zůstal v kleče a objímal se pažemi. Snažil jsem se sebrat a uvítat je s hlavou vztyčenou. Nechtěl jsem Fionu zahanbit.

Brzy zazněly první výkřiky. „Támhle! Na okraji útesu!“

„Opatrně! Držte se zpátky!“

Nemuseli si dělat starosti. Mdloba mě zalévala v roztřesených vlnách a mé srdce pádilo rychleji než kopyta ezzarijských koní.

Kolem ramen se mi pevně ovinuly tři smyčky lan, které mě s trhnutím prudce narovnaly a vyrvaly mi neodborné stehy v boku. Zavřel jsem oči a spolkl výkřik. Nekřičel jsem, když mě mučili Gastaiové, a nebudu křičet ani kvůli Ysanne.

Očekával jsem, že mě odtáhnou pryč nebo mě přímo na místě svážou, omámí a opět probodnou. Ale všude kolem náhle nastal neuvěřitelný zmatek. Hluk, tma a silné kouzlo s sebou přinesly ostré ptačí zakřičení, výkřiky, kletby, a dokonce zvuk oceli narážející na ocel. Krutý stisk lan okamžitě povolil, a kdyby nebylo muže, jenž ladně sklouzl z koně a chytil mě do náruče, klesl bych k zemi. „U Athosovy hlavy, doufám, že nejsi mrtvý, můj ochránce. Nedostavit se na schůzku s princem je jedna věc, ale umřít bez jeho dovolení je zatracená drzost.“

„Pokud chcete utajit svoji identitu, pak bychom si měli pospíšit, můj pane,“ zazněl mi nad hlavou hlas s jemným přízvukem. „Ezzarijci se brzy zformují a zaútočí na nás.“

Zatímco se má mysl snažila vypořádat se skutečností, že mě ze země zvedá opravdu Aleksander, zavadil jsem pohledem o druhého muže. Do mého zorného pole vplula vedle rudovlasého prince druhá tvář – úzký ezzarijský obličej s klenutým nosem a tmavýma zkosenýma očima. Zrcadlil se v nich mír, který se dá najít jen v Kir’Navarrinu. Blaise.

Spolu mě vyzdvihli do Aleksanderova sedla a princ se vyšvihl za mě. Blaise nasedl na druhého koně, na němž ho už čekala Fiona. Stačil jediný záblesk kouzla a byli jsme pryč… jeli jsme… nedokázal jsem říct, zda to bylo pár kroků nebo padesát či sto mil, neboť svět se roztočil a vzal mé vědomí s sebou.

Kapitola 40

V ezzarijských příbězích byste našli jen málo zmínek o nepřátelích, kteří pod vedením démona zachránili netvora před popravou. Jak by to vysvětlili? Zaútočil na ně ohromný hnědobílý pták, pak se odnikud objevil neznámý Ezzarijec a rudovlasý válečník Derzhi, kteří bojovali všemi silami, aby osvobodili odporného zrádce, jehož se právě podařilo znovu polapit. A pak ti tři – samozřejmě se nemohli zmínit o ženě, která už neexistovala – vyrazili do měsícem zalité noci a zmizeli, neboť se vydali stezkou, již žádný člověk nedokázal najít.

Uběhly dva dny, než jsem se mohl na vlastní oči přesvědčit, že mě opravdu zachránili Blaise, Fiona a Aleksander. Schovali mě v kamenném domku vysoko v horách na hranicích s Ezzarií, kde mě zabalili do suchých přikrývek a nacpali do mě všechno jídlo, pití a léky, jež Aleksander dokázal sehnat a Blaise přinést skrytými stezkami. Nehnuli se ode mě, dokud jim zmatený derzhijský léčitel, kterého přivedli a opět vrátili zpět stejným způsobem, nepotvrdil, že jediné, co potřebuji, je odpočinek a něco pořádného k jídlu. A i pak jsem byl přinucen uzdravit se už jen proto, aby mě nezadusili péčí.

*

Co se vlastně stalo, jsem se dozvěděl jen po částech. Fiona tvrdošíjně trvala na tom, že nemám být rušen, i když jsem se jí zmateným, mumlavým způsobem snažil říct, že zoufale potřebuji znát pravdu. Pověděla mi, že se jí podařilo „dostat Blaise skrz bránu“, kde zanechal boje s přirozeností a proměnil se. Sledovala, jak odlétá pryč cizí krajinou za portálem, a vůbec netušila, co se s ním stane. Ale protože jsem zaměstnával Ysanne bojem za portálem, mohla Fiona „narušit ezzarijskou blokádu“. Jednoduše se postarala o to, aby mocná ezzarijská kouzla v žádném případě nefungovala. Démoni prošli bez potíží bránou a Aleksander potvrdil, že se situace v táborech Derzhi s úsvitem uklidnila, přesně jak jsem unáhleně slíbil. Místo toho obrátila Fiona jedno z kouzel Ochránců proti Merrytovi a znemožnila mu tak průchod bránou. A protože to byl Merryt, kdo blokádu vytvořil, byl zbytek Ezzarijců přesvědčen, že za to může sám. Fiona však nedokázala vymyslet způsob, jak zachránit mě. Tedy až do okamžiku, kdy se Blaise zázračně vrátil sotva po několika hodinách, strávených v Kir’Navarrinu. Společně mě pak unesli Ysanniným strážcům před nosem. Protože Blaise zaslechl, co jsem povídal Kyorovi, byl rozhodnut dostavit se na schůzku, kterou jsem si dohodl s Aleksanderem. To byl také důvod, proč neměl dost času schovat mě někam mimo dosah Ezzarijců. Fiona pak byla nucena strávit dlouhé odpoledne čekáním na Blaisův návrat a bojem o můj život, neboť krvácení neustávalo. Zbytek jsem si víceméně pamatoval.

Fiona se o mě laskavě starala. Krmila mě, umývala, lila mi do krku léčitelovy lektvary a potírala mi mastmi ošklivou ránu v boku. Dokonce mi pomáhala i s intimnějšími potřebami, když zrovna nebyli Aleksander ani Blaise nablízku, a styděla se při tomto neočekávaném prohloubení našeho partnerství mnohem méně než já. Střídali se u mé postele poté, co mě zmohla mírná horečka, a spokojeně se rozesmáli, když jsem zamumlal, že by mi bylo mnohem líp, kdyby mi jen přestali dýchat na krk.

Měl bych být spokojený. Démoni prošli bezpečně do Kir’Navarrinu, Ezzarijci se vrátili do lesů za horami a Derzhi se ani navzájem nezabili, ani nepřipravili o život nikoho jiného. Vidiny byly mým jediným důkazem, přesto jsem věřil, že Vyx splnil, co měl v plánu… i když za to zaplatil životem. Spal jsem jako zabitý. Snil jsem, jen když jsem byl vzhůru, a v tom byl problém. Nepříjemný pocit, který u mě vidiny smrti vyvolaly, se mnou zůstával jako pachuť zkaženého vína nebo kašel, jenž je znamením, že se nemoc stále drží v plicích. S temnou pevností v Kir’Navarrinu jsem ještě neskončil. Jednoho dne se budu muset postavit hrozivým tajemstvím, jež v sobě ukrývá Tyrrad Nor, i kdyby jen proto, abych rozluštil vztah mezi legendou, pravdou a osudem. Ale napřed jsem musel najít způsob, jak žít ze dne na den s vědomím toho, co jsem udělal. Pochyboval jsem, že to bude možné.

*

Pátý den ráno si ke mně přisedl Aleksander. Přišel se rozloučit. Musel se vrátit s válečníky zpět do Zhagadu dřív, než vypuknou nové problémy. Toho dne jsem se poprvé dokázal posadit a Fiona nás laskavě nechala o samotě. Podepřela přitom vchodové dveře, aby mohl dovnitř proudit teplý vzduch. Princ se posadil na zem vedle mé postele a opřel si dlouhé paže o kolena. Sluneční paprsky, které dovnitř pronikaly oknem, ozařovaly jeho vysoké boty a odrážely se od zlatých náramků na jeho pažích.

„Takže nakonec všechno dobře dopadlo?“ zeptal jsem se.

„Prozatím to tak vypadá. Ta šílená noc, ptáci, kteří vlétali a opět vylétali z mého stanu a útočili přitom na mé strážné, noční můry, vidiny, nelidské přízraky, které válečníkům hleděly z očí… kdoví, co si lidé budou vyprávět? Někteří muži tvrdí, že viděli nad táborem letět muže s křídly.“ Zvedl obočí v otázce, ale já zavrtěl hlavou, a tak pokračoval: „Nevěděl jsem, jak celá věc dopadne, když se místo tebe objevil Blaise. Jak se dalo očekávat, byl jsem z toho poněkud… zmatený.“ Ve skutečnosti mi Blaise prozradil, že mu Aleksander málem vyřízl srdce z těla, než se mu podařilo vysoukat ze sebe příběh o mém zajetí.

„Ale přesvědčil jste barony, aby odtáhli bez boje?“

„Přesvědčil jsem je, že jsem během nočních nepokojů porazil Yvora Lukashe v jediném souboji a zničil ho. Celá noc byla tak zmatená, že nikdo nemohl tvrdit opak. Řekl jsem jim, že čaroděj přede mnou poklekne, vzdá se meče a bude přísahat věrnost mému otci a oni že budou svědky, což jim musí stačit. A protože se jim nelíbí představa panovníka, který se podřizuje náladám šlechticů, tak si sice na jedné straně stěžovali, na druhé straně však byli spokojení.“ Unaveně si povzdychl a nevědomky se zatahal za cop. „Samozřejmě že už mi nikdy nebudou zcela věřit, stejně jako já jim. Budu muset vzít jejich dcery a syny jako rukojmí, nešťastně je provdat a oženit s loajálními hegedy a podobné věci. Ví to, a tak mír nebude trvat věčně. Pro dnešek to však stačí. Aspoň dokud bude Blaise držet slovo.“

„Nemusel za vámi jít, můj pane. Má veškeré právo nenávidět Derzhi i Ezzarijce; udělali jsme, co bylo v našich silách, abychom jej a jeho rodinu zničili. Ale přesto byl ochoten pro nás zemřít, sotva získal svůj život zpět. Zachránil vaše i mé lidi.“

Aleksander se opřel o kamennou stěnu a tvář mu rozzářil pokřivený úsměv. „Ach ne, můj ochránce. My tři víme, kdo všechny zachránil – ty, který teď v sobě nosíš kousek všech: Derzhi, Ezzarijců,“ jeho tvář potemněla, „a teď i rai-kirah.“ Pohlédl na mě, pak rychle uhnul očima. „Fiona mi řekla, co si myslíš o vztahu démonů a Ezzarijců, ale já to pořád nechápu. Nedokážu uvěřit, že démon, který ve mně před dvěma lety žil, byl někdy součástí něčeho dobrého. Musím vědět, jaké to pro tebe je. Nedokázal bych snést, kdybys trpěl stejně jako…“

„Podívejte se na mě, můj pane.“

„Díval jsem se.“ Neklidně se zavrtěl, ale vyhnul se pohledu na mě.

„Prosím. Potřebuji, abyste to udělal. Nemám nikoho jiného, koho bych o to mohl požádat. Nikdo mě nezná tak dobře jako vy.“

„Co ode mě chceš?“

„Podívejte se na mě a řekněte mi, co vidíte.“ Bál jsem se toho, co by mohl spatřit, ale nevěděl jsem, kdy se opět naskytne příležitost požádat ho. Budoucnost bude velmi obtížná a plně ho zaměstná. Musí najít svůj osud, který měl vepsán světlem v duši.

Aleksander přikývl a pohlédl na mě. V očích se mu objevil zkoumavý výraz, který používal při odhadování spojenců a koní. Neovládal žádná kouzla, měl pouze jasný zrak, inteligenci a přirozenou moudrost, již ukrýval pod pláštíkem mladistvé bezstarostnosti a hrdosti. Když se mi zahleděl do očí, trhl sebou, ale neodvrátil se. Po dlouhé chvíli promluvil: „Jsi mužem, kterého znám.“

Zhluboka jsem vydechl. „Děkuji.“ Úplně jsem jeho tvrzení sice nevěřil, ale dodalo mi odvahu.

Vyskočil na nohy a natáhl si tenké kožené rukavice. „Jestli chceš, zaženu Ezzarijce zpátky do divočiny. Useknu jim ruce za to, že se tě odvážili dotknout. To přece víš.“

„Budou potrestáni víc než dost, můj pane. Pravda je horší než jakákoli zranění. Nechte je být.“

„Měj se dobře, můj ochránce.“

„Dávejte na sebe pozor, můj princi.“

*

Blaise jsem vídával jen zřídka, neboť se také musel věnovat svým povinnostem. Jakmile ho Aleksanderův léčitel ujistil, že nezemřu, vyrazil za Farrolem, aby mu přikázal přestat s nájezdy. Vrátil se o dva dny později, těsně poté, co Aleksander odjel, a zůstal pouze několik hodin. „Byli docela překvapení, když viděli, že jsem v pořádku,“ zasmál se a jeho bronzové tváře se zarděly. „Saetha mě neustále lechtala na tváři a opakovala: ‚Není šílený, není šílený, není šílený‘.“

Útržkům vzpomínek Denase jsem vděčil za vědomosti o procesu, jímž Blaise a ostatní, jako byl on, museli projít – a o nenapravitelných důsledcích jeho přerušení. „Dokonce ani Kir’Navarrin nedokáže vyléčit šílenství,“ řekl jsem. „To víš asi líp než já.“

Jako vždy vyvažoval radost v Blaisově výrazu smutek. „Vím. Ale řekl jsem Saethě, Gallitarovi a ostatním o Kir’Navarrinu a ujistil je, že už nikdo nebude muset projít hrůzou, kterou prožili oni. Myslel jsem, že se snad nepřestanou smát. A Farrol, Gorrid, Brynna a ostatní… jen si představ, co to pro ně znamená…“ Usmál se. „Poslal jsem zprávu všem, koho by to mohlo zajímat.“

„Naučím tě, jak bránu otevřít.“ Zabere to čas, ale věděl jsem, že se mi to podaří. Byla to součást Blaisova dědictví stejně jako schopnost proměny nebo cestování po ukrytých stezkách. Nemá ani tušení, co všechno by mohl dokázat.

„Řekl jsem Farrolovi, že by měl zůstat velitelem, ale vypadá to, že se nemůže dočkat, až mi předá velení. Blíží se zima a musíme se postarat, aby všichni byli v bezpečí. Není to pro ně jednoduché; budeme muset vymyslet, co dál. Ale řekl jsem jim, že zázraky, jichž jsem byl svědkem, od nás žádají, abychom změnili směr, jímž se náš život má ubírat. Víš, kterou část mého příběhu považovali za nejúžasnější?“ Lstivě se usmál.

„Netuším.“

„Fakt, že princ Derzhi pečoval vlastníma rukama o zraněného Ezzarijce. Možná nejsi nejubožejší z ubohých, ale to, co jsem v něm spatřil, když pro tebe přišel a staral se o tebe… přinutilo mě to přemýšlet. Příště budu napřed poslouchat a pak teprve bojovat.“

„Nebudeš toho litovat.“ No, pravděpodobně bude a často… ale v konečném výsledku ne. Ne pokud pozná Aleksandera tak dobře jako já.

„To doufám. A teď… nemohu déle zůstat, i když… musíme si o spoustě věcí promluvit. Musím ti povědět o Kir’Navarrinu a tolik se toho naučit.“

„Až mi tahle rázná mladá žena dovolí postavit se na nohy, najdu tě,“ řekl jsem. „Potřebuji…“ Nedokázal jsem říct, co vlastně potřebuji. Se třemi takovými přáteli jsem se cítil provinile za svůj neutuchající neklid. Ale nedokázal jsem si představit lepší místo, kde bych mohl najít trochu klidu a míru, než v Blaisově stínu.

„Za týden se pro tebe vrátím,“ řekl a položil mi ruku na rameno. „To už bys měl být natolik v pořádku, abys mohl cestovat.“ Usmál se a jemným dotykem kouzla se proměnil. Sledoval jsem ho, jak proletěl dveřmi a vznesl se k rannímu nebi.

*

Blaise a Aleksander byli pryč a já s Fionou jsme trávili klidné dny spaním a jídlem. Sedávali jsme venku a vyhřívali se v posledních slunečních paprscích podzimu. Občas, když se má kolena uráčila udržet moji váhu, jsem se jí opřel o rameno a vyrazili jsme na krátkou procházku. Od chvíle, co mě zachránili z Dasiet Homolu, byla Fiona neobvykle tichá a všemožně se vyhýbala jakékoli zmínce o situaci, v níž se ocitla. Netlačil jsem na ni, neboť jsem z vlastní zkušenosti věděl, že když člověk udělá krok, který se již nedá vrátit, trocha rozjímání neuškodí. Ale zatímco jsem se pomalu uzdravoval, Fiona stále mlčela a já se začal obávat, že její vlastní uzdravování nijak nepokročilo. Nakonec jsem usoudil, že nastal čas, abychom si promluvili. „Takže co teď budeš dělat?“ zeptal jsem se jednoho večera, když mi podala misku s řídkou ovesnou kaší, jež byla stále tím nejhutnějším jídlem, jaké můj poničený žaludek dokázal snést. „Jsem si jistý, že by Blaise uvítal…“

„Neboj, nepropadám beznaději,“ řekla a prohrábla oheň. Otevřenými dveřmi jsem zahlédl, jak na západě mizí poslední bledá záře dne, a ucítil slabý závan voňavého větru, který tiše šeptal o blížící se zimě. „Nemusíš si o mě dělat starosti.“

„Ale já si o tebe dělám starosti rád, Fiono. Alespoň tisíckrát už jsi mi zachránila život. Udělala jsi toho pro mne mnohem víc, než kdy dokážeš pochopit. Opravdu chci vědět, co máš v plánu. Pokouším se totiž přijít na stejnou věc.“

„Myslela jsem, že se přidáš k Blaisovi.“ Zdála se být skutečně překvapená.

„Ano, na čas. Doufám, že mě naučí, jak se zbavit nenávisti, kterou k sobě cítím.“ Neměl jsem v úmyslu promluvit tak otevřeně. Takhle upřímný jsem nebyl ani sám k sobě. Čelil jsem nejobtížnější bitvě svého života a potřeboval nějakou, třeba i tu nejmenší naději, že můj boj bude stát za to. „Ale jinak nevím. Démon, který ve mně žije, je zticha od chvíle, kdy jsem málem zemřel. Nevím, co to znamená. Vyx tvrdil, že jakmile vstoupím do Kir’Navarrinu, splyneme v jedno a Denas utichne navždy. Celou bytostí toužím vydat se do Kir’Navarrinu, ale napřed se musím rozhodnout, jestli dokážu žít s důsledky svého činu, ať už budou jakékoli, nebo jestli by bylo lepší zůstat takový, jaký jsem, ať už jsem cokoli.“

„A co tvůj syn?“

„Doufám, že ho opět spatřím, ale jeho ochráncem je Blaise. Spolu rozhodneme, jestli by to bylo moudré. Odmítám se stát nástrojem zkázy svého dítěte.“

„Zkázy?“ Hodila klacík na oheň, z něhož vyletěly jiskry a ozářily potemnělou chatrč. „Bohové, jak můžeš být tak slepý?“

„Žil jsem život plný násilí, Fiono. Všude, kam jsem vstoupil, jsem přinesl smrt. To není zrovna příjemné pomyšlení.“

„Nikdy jsem ti neřekla, koho jsem u Gasservaské fontány zabila,“ řekla, pak vstala a přistoupila ke dveřím chatrče. Ztuhlost jejích zad vypovídala o síle citů, které u ní vzpomínka vyvolala, mnohem víc než klidný, vyrovnaný tón jejího hlasu.

„Nemusíš…“

Ale ona nezaváhala. „Když Derzhi dobyli Ezzarii, bylo mi šest. Můj příběh je poněkud jiný než příběhy tisíců jiných dětí. Viděla jsem, jak mého otce pověsili za nohy a rozřízli mu břicho, zatímco skučel jako bezduché zvíře. A viděla jsem také, jak moji matku znásilnil válečník Derzhi, který na hrudi nesl znamení kayeeta. Udělal to přímo před mým otcem, a když skončil, přikázal sluhovi, aby ji spoutal a přehodil přes nákladního koně. ‚Vyžeň z ní čáry a bude z ní ucházející děvka,‘ řekl.“

Fiona se ke mně obrátila, stála však dost daleko, a tak jsem zahlédl jen temný lesk jejích očí. Vyhasínající plamen zapadajícího slunce vytvořil kolem její siluety zlatou koronu, takže vypadala, jako by v sobě měla vlastního démona.

„Schovávala jsem se v korunách stromů – stejných stromů, na nichž pověsili mého otce. Zůstala jsem v nich dva dny. Bála jsem se slézt dolů, protože bych se musela dotknout jeho mrtvého těla a protože jsem si myslela, že po nás Derzhi stále ještě pátrají. Ale slíbila jsem otcově duši, že matku najdu a zachráním ji. Dítě neví nic o zkaženosti. A tak… víš sám, jak jsme celé roky žili. I když jsme to neměli lehké, Talar mě naučila vše o disciplíně, historii a právu. Zjistila, že mám talent, a tak jsem začala s výcvikem, abych se jednoho dne mohla stát Aife…“

„Ale byla jsi také sběračkou, navštěvovala města a mohla tak pátrat po matce. Proto ses vydala do Zhagadu. Vypátrala jsi znak kayeeta, hegeda Fontenzhi.“

„Trvalo mi to devět let, ale nakonec jsem ji našla. Přesvědčila jsem samu sebe, že ji otcův duch očistí od zkaženosti. Otrokyně v kuchyni poznala, ke které rase patřím, a řekla mi, že žena jménem Carryn stále ještě žije v domě. Poprosila jsem ji, aby jí zanesla vzkaz, a ona souhlasila. Po návratu mi řekla, že Carryn bude celý večer zaměstnána na pánově dvoře, ale že se se mnou setká o půlnoci u Gasservaské fontány. Nemohla jsem se dočkat. Vyšplhala jsem na zeď, která obklopovala nádvoří, a pečlivě si prohlížela každého, kdo prošel kolem. Doufala jsem, že ji zahlédnu. Lord Fontenzhi toho večera pořádal hostinu… čekaly na něj stovky hostů a stovky otroků. Matku jsem nespatřila, ale zahlédla jsem lordovu rodinu. Jeho první manželka byla nadutá žena, kterou všichni ignorovali. Pak se však objevila jeho druhá žena. Nebyla Derzhi, ale na sobě měla hedvábí a šperky. Sedla si vedle něj a usmívala se… a byly tam i jejich tři děti, čisté, dobře živené a oblečené do jemných šatů…“

Bylo jednoduché domyslet si celé pozadí příběhu. „Oženil se s ní a ona mu porodila děti. Vypadala šťastně a ty jsi byla přesvědčená, že jsi spatřila pravou tvář zkaženosti.“

Její slova nebylo možné zastavit, stejně jako se nedala zastavit přílivová vlna. „Když pak v noci přišla ke Gasservaské fontáně, seděla jsem na jedné z kamenných laviček. Tvář jsem měla zakrytou závojem, ale když vystoupila z nosítek, sundala jsem si ho, abych se ujistila, že mě pozná.“

„A poznala?“

„Ach, ano. Zastavila se deset kroků ode mě a padla na kolena. Přitiskla si ruce k ústům, plakala a smála se. ‚Tienoch havedd, dallyya,‘ řekla. ‚Ze srdce tě vítám, má drahá‘.“

„A ty…“ Nechtěl jsem to slyšet. Byla to příliš soukromá bolest, jíž jsem nemohl nijak ulevit.

„Postavila jsem se a odešla, jako by neexistovala. Prošla jsem těsně kolem ní, aby si byla jistá, že se nezmýlila.“

„Ach, Fiono… To, co jsi udělala, je sice tvrdé, ale není to vražda. Sama jsi to zakusila a přežila jsi.“

Ale Fiona ještě neskončila. „Dalšího dne jsem se vydala ji znovu špehovat, abych nikdy nezapomněla, jak vypadá zkaženost. Dům byl ověšen smutečními prapory. Byla mrtvá.“

„Nemůžeš vědět…“

Fiona přistoupila blíž, sedla si vedle mě a podržela mi u úst šálek s vodou, abych se mohl napít. „Vím to moc dobře, Seyonne. Viděla jsem její tvář.“

„Není divu, že jsi mě nenáviděla.“

Patnáctiletá dívka přesvědčila sama sebe, že matku zabila zkaženost otroctví, ne její vlastní krutost. A pak se manžel královny vrátí domů po půlce života, strávené v otroctví, a lidé i přesto tvrdí, že je naplněním věštby. Byla přinucena poslouchat, jak učím žáky, že otroctví nemůže lidi zkazit, neboť všechno závisí na povaze duše, ne na životních zkušenostech.

„Pokoušela jsem se nenávidět tě. Celý rok jsem na tom tvrdě pracovala, jak sám víš. Sledovala jsem tě napříč impériem Derzhi, abych proti tobě našla důkazy. Byla jsem přesvědčená, že pokud budu pozorovat a poslouchat dost dlouho, odhalím strašlivé hříchy, zkaženost a mistrný klam, které by ospravedlnily, co jsem provedla. Ale místo toho jsi mě naučil všechno o milosrdenství, odpuštění a cti. Přinutil jsi mě čelit vlastní vině a zároveň mě od ní osvobodil. To není dar muže, žijícího násilím.“

„Fiono…“

„Ať už jsi udělal nebo ještě uděláš cokoli, nás tři – Blaise, prince a mě – jsi změnil navždy.“

Nevěděl jsem, co říct.

Fiona vycítila mé rozpoložení a spokojeně pokývala hlavou. „Teď si lehni a spi.“

Udělal jsem, co mi přikázala, neboť se zdálo, že nemám na vybranou. Příjemná únava a upokojené srdce mě pomalu začaly přemáhat. Jednu věc jsem však nemohl nechat být. „Neodpověděla jsi mi na otázku, Fiono. Co teď budeš dělat?“

Přikryla mě ještě jednou přikrývkou, pak očarovala ohýnek, aby nevyhasl. „Můj učitel do sebe nechal vstoupit démona, protože věřil, že je to jediná možnost, jak uvést svět do pořádku. A já půjdu a budu číst a vyptávat se, udělám cokoli, co budu považovat za nutné, abych zjistila, jestli měl pravdu. Stačí ti tato odpověď, mistře Seyonne?“

Usmál jsem se a složil hlavu na měkký polštář. „Stačí.“

Carol Berg

Odhalení

Anglický originál Revelation

Překlad Kateřina Niklová

Obálka Matt Stawicki

Grafická úprava obálky Jan Patrik Krásný

Jazykový redaktor Jiří Popiolek a Luboš Vachl

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

ve spolupráci s nakladatelstvím Netopejr

jako svou 41. publikaci

Ostrava 2004

Tisk Printo, s. r. o., Ostrava

Doporučená cena vč. DPH 279 Kč

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai