Vzkříšení

Carol Berg

Fantom Print (2004)

Hodnocení:

82%

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Seyonne přežil šestnáct let otroctví. Přežil mučení šílených Gastaiů. Vrátil se i z Kir Vagonothu – města démonů. To vše se však nedá srovnat s nebezpečím, které na něj číhá nyní… Zrádný rod Hamraschi se rozhodl zničit prince Aleksandera a také každého, kdo se opováží poskytnout mu pomoc. Seyonne tak musí bojovat na dvou frontách – za život Aleksandera i s démonem ve své duši… Nedokáže však odolat hlasu záhadného vězně z Tyrrad Noru. Až v domovském světě démonů zjistí Seyonne úplnou pravdu…

Namhir však i přesto bojoval dál, vyhýbal se ranám a útočil mi na kolena. Pak mě uhodil do zad silným kusem dřeva. Zavrávoral jsem a pouze zoufalství mě přimělo sebrat se natolik, abych odrazil jeho meč. Ale namhir byl člověk a já byl vycvičen pro boj s démony. Další ranou jsem mu meč roztříštil. Vysoký Derzhi se zapotácel zpět a v ruce mu zůstal pouze jílec a pahýl meče.

„Po mně přijdou další,“ zavrčel, zatímco jsem mu vykopl jílec z ruky a ránu za ranou jej tlačil k zemi. Bránil se pouze polenem. „Už se nebudeš plést do věcí svých pánů, otroku.“

carol berg

VZKŘÍŠENÍ

FANTOM Print & »NETOPEJR«

2004

Všem skutečným hrdinům a hrdinkám.

Copyright © 2002 Carol Berg

Translation © 2004 Kateřina Niklová

Cover © Matt Stawicki

ISBN 80-86354-43-1

Kapitola 1

Jako Ezzarijec jsem již od kolébky slýchával příběhy o Verdonne a jejím synu Valdisovi, má víra v jejich pravdivost však v průběhu let prošla mnoha změnami. Teprve v říši démonů jsem uvěřil, že ezzarijské příběhy o bozích jsou pravdivé. V tu dobu jsem však měl za sebou šestnáct let otroctví a získal zpět svůj život. Objevil jsem nevyvratitelné důkazy o existenci bohů. Spatřil jsem feadnach – světlo osudu – jež zářilo v duši arogantního prince Derzhi, a poznal, že dědic nejkrutějšího z impérií změní svět. Tváří v tvář takovému zázraku nebylo pochyb o tom, že mým osudem je sehrát v příběhu Bezejmenného boha nějakou roli.

*

„Umíte vysazovat,“ řekla žena za mnou. „Víte, jak si poradit se semenáči.“

Hřbetem špinavé ruky jsem si utřel pot z čela a posunul se i s košíkem sazenic risty dál nově okopaným záhonem. Jarní vzduch byl stále ještě chladný, ranní slunce mě však přesto pálilo do zad. „Můj otec pracoval na polích v Ezzarii,“ řekl jsem. „Brával mě s sebou každý den až do doby, kdy jsem začal s výcvikem. Taková věc se nedá zapomenout.“

Otrhal jsem spodní listy rostliny, vyhloubil důlek a vložil do něj křehkou sazenici. Pak jsem ji zasypal chladnou černou zeminou, kterou jsem kolem jemných kořínků a stvolu utěsnil. Nakonec jsem rostlinu opředl jednoduchým kouzlem, aby rychle rostla a odolávala nemocem. Semenáče risty byly velmi křehké, ale s trochou péče a kouzel dávaly mnohem bohatší úrodu a byly spolehlivější než pšenice.

Byl jsem hostem této ženy a jejího manžela a za možnost přenocovat v jejich tichém zeleném údolí jsem jim na oplátku pomáhal s jarní sadbou. Většinu života jsem se nezabýval ničím jiným než smrtí, násilím a válkou, která ne a ne skončit. Udělal jsem však vše, co bylo v mých silách, abych změnil její průběh, a tak jsem nyní považoval tiché ráno a trochu špíny za nehty za téměř dokonalé štěstí.

Žena obešla záhon, postavila košík na zem na opačné straně dvojité řady a dala se do práce. Lesklý černý cop měla elegantně přehozený přes rameno a její dlouhé prsty se se sadbou rychle vypořádaly. Elinor byla obdařena živou inteligencí a širokými znalostmi o světě, a to i přes odloučení, v němž nyní žila. O Ezzarijcích toho však věděla velmi málo. „Takže váš otec nebyl válečníkem jako vy, nebyl… jakže tomu říkáte?“

„Strážce? Ne. Neměl žádnou melyddu, takže se nemohl svobodně rozhodnout, čím chce být. Ezzarijci bez skutečné moci musí odvádět práci, kterou od nich vyžadují.“ Ti z nás, u nichž byla objevena schopnost čarovat, byli opatrováni a cvičeni a bylo jim dovoleno vybrat si způsob, jakým přispějí k boji proti démonům. Dokud jeden člověk neobjevil pravdu a nezradil tradice.

Pohlédla na mě, její rychlé prsty však pokračovaly v práci. „To je mi líto. Nechtěla jsem vyvolat bolestné vzpomínky.“

Narovnal jsem se, abych ulevil křeči v pravém boku – poslední rána nožem, kterou jsem do něj utržil, byla hluboká a jen neobratně ošetřená. Uplynulo již osm měsíců a já se obával, že bolestivé napětí ve svalech způsobovaly jizvy uvnitř, které se možná už nikdy nezahojí. Nevítaná představa pro válečníka, i když neměl v úmyslu ještě někdy pozvednout meč. „Vzpomínky na otce mě nebolí, paní Elinor. Byl to ten nejlepší muž, jaký kdy žil. I když by si práci farmáře sám nezvolil, byl spokojený. Naučil jsem se toho od něj víc než od všech učenců během výcviku.“

Posadila se na paty a s téměř královskou otevřeností se na mě pátravě zahleděla. Zarudlé ruce a obnošená, hrubá tunika nedokázaly ukrýt její zralou krásu. Tmavé, mírně zkosené oči a svěží rudozlatá kůže prozrazovaly její ezzarijský původ, ačkoli vyrostla daleko od čerstvě zelených kopců a lesů. „Mluvíte o Ezzarii tak málo, Seyonne, a já přitom vím, jak Ezzarijci svůj domov milují. Jen jsem myslela, že je vám možná nepříjemné, když se o této věci kdokoli zmíní, když teď již nejste v Ezzarii vítaný.“ Elinor se vždy vyjadřovala otevřeně. Tato vlastnost se mi u přátel líbila.

Bylo ode mě samozřejmě troufalé nazývat Elinor přítelkyní. Strávili jsme spolu několik hodin a hovořili přitom o počasí a o bývalých psancích jejího bratra Blaise. Ve skutečnosti jsme toho však jeden o druhém věděli velmi málo. Dříve byla také psancem a bojovala proti impériu Derzhi, nyní však žila v tomto nádherném údolí, kde se s manželem starali o dvouleté dítě. Já byl čaroděj, osmatřicetiletý válečník na odpočinku, v jehož duši žil démon.

„Kdybych se měl vyhýbat všemu, co mi na mé situaci připadá nepříjemné, neměl bych si skoro o čem povídat,“ řekl jsem. Opět jsem se pohnul dál záhonem a zasadil další rostlinu. Ve společnosti Elinor jsem se sice cítil velmi dobře, v tuto chvíli jsem se však toužil ztratit v potu, špíně a práci, u níž jsem nemusel dlouze přemýšlet. Čekaly mě povinnosti, pravdy, jimž jsem musel čelit. Některé byly hrozivé a nebezpečné, jiné osobní a bolestné; ale každý den, kdy se mi podařilo okamžik střetu oddálit a nasát do sebe klid a mír, jež vyzařovalo zelené údolí, mi umožňoval lépe se připravit.

„Bratr říká, že pokud se vrátíte do Ezzarie, budete popraven.“

„Na tom nezáleží. Nic už mě tam nečeká.“ Přál jsem si, aby to nechala být.

„Ale…“

Usmál jsem se na ni, abych se omluvil za svoji ubohou společnost. „Stal jsem se něčím, co mí lidé považují za zvrácené, čeho se bojí již tisíc let. Nemohu očekávat, že mě okamžitě přijmou jen díky mému šarmu a dobrým způsobům.“ Zvlášť když jsem měl problém přijmout sám sebe. Přitáhl jsem si blíž košík a opatrně od sebe odtrhl propletené kořínky, obalené vlhkou hlínou. Mí lidé mě nazvali zrůdou.

„Snažím se přijít na způsob, jak vám poděkovat. Zdá se mi, že slova nestačí. Zachránil jste mého bratra před šílenstvím… stejně jako mé dítě a naše přátele… ale zaplatil jste za to tak vysokou cenu…“

Začala mě svědit kůže. Cítil jsem na sobě její zkoumavý pohled. Pokoušela se zahlédnout démona, jenž nyní žil uvnitř mne, ne jako vrozená součást mé osoby jako u jejího bratra Blaise nebo u dítěte, o něž se starala, ale jako oddělená, vědomá bytost s vlastním hlasem, city a myšlenkami.

„Ničeho nelituji,“ řekl jsem. Jen jsem měl strach a dělal si starosti. Cítil jsem se hrozivě nejistý tváří v tvář budoucnosti a svému místu v ní.

Elinor nemohla tušit, že už se mi za mé činy v minulém roce odvděčila. I v tuto chvíli, kdy jsem se pohnul dál záhonem a soustředil se na práci ve snaze uniknout jejímu zkoumání, ke mně ze vzdáleného konce údolí doléhaly slabé zvuky hudby, která byla mojí útěchou. Byl to dětský smích a chichotání, jehož bublání očarovalo pozlacené dopoledne. Uběhlo sotva pár okamžiků, když se na louce ozvaly kroky – malá, bosá chodidla na krátkých, statných nožkách následovalo dupání bot někoho mnohem většího, kdo se držel zpátky, aby zachoval zdání veselého závodu.

„Tati!“ zaječel chlapec, zatímco uháněl přes pole směrem k chalupě s drnovou střechou, ukryté pod stromy. Ve dveřích domku stál vysoký muž se širokými rameny, podobající se medvědu. Byl to Manganarec s hnědými kudrnatými vlasy a jen jednou nohou. Odložil stranou těžký sud a opřel berli o veřeje právě včas, aby chlapce chytil do náruče a zachránil jej tak před vysokým, tmavovlasým mužem, který jej pronásledoval.

„Vyzrál jsi na strýčka Blaise, Evane-diarghu?“ zeptal se jednonohý muž a pocuchal chlapci vlasy. „Byl jsi liška podšitá a on honící pes?“

„Opravdu byl,“ odvětil pronásledovatel, štíhlý, šlachovitý třicátník, a poplácal chlapce po zádech. „Ještě nikdy jsem neviděl, že by nějaký drobek utíkal tak rychle. Zvláště poté, co jsme museli celé ráno tvrdě dřít, abychom chytili těch pár ubohoučkých pstruhů.“ Z ramene shodil plátěnou tornu. „Musím je ještě očistit. Chlapec na břehu usínal, tak jsme se raději vrátili domů.“

„Vsadil bych se, že by si dal něco k snědku a odpočinul si,“ řekl muž a natáhl se pro berli.

„Postarám se o večeři a za chvíli jsem zpátky.“ Tmavovlasý muž krátce pohlédl na moji společnici a na mě, pokývl nám a vydal se zpět rozkvetlou loukou k potoku, který protékal údolím.

Hodný zachránce dloubl do hocha, který mu visel kolem krku. „Zamávej mámě, hochu.“ Chlapec uvolnil stisk jen natolik, aby mohl malou ručkou zamávat Elinor. Tmavé oči dítěte, v nichž pouze vzdálenost ukrývala modrý oheň, vesele jiskřily. S jednou paží kolem dítěte se muž zkušeně opřel o berli a odnesl chlapce do domu. Pro dítě neexistovalo bezpečnější místo než v Gordainově náruči.

Vrátil jsem se zpět k práci a snažil se spolknout knedlík, který se mi usadil v krku. Pokaždé, když jsem sledoval Elinor a Gordaina s dítětem, jež jim osud svěřil do péče, cítil jsem podivnou směs radosti a žalu, vděčnosti a osamění.

„Dcero noci.“ Žena na mě zírala, paže jí bezvládně klesly na kolena a ze silné, krásné tváře jí vyprchala krev. „Jak jen jsem mohla být tak slepá? Celé měsíce vás k nám Blaise přiváděl na návštěvu… prý aby vám pomohl uzdravit se. Všimla jsem si, jak se díváte na Evana… hltáte ho očima. Ale až do této chvíle jsem neviděla tu podobu. Je to váš syn, že?“ Očima střelila po ošumělé chalupě. „Proč jste tady?“

Zavrtěl jsem hlavou a snažil se vymyslet, co říct. „Elinor…“

„Proč jste nám tajil pravdu? Vy a vaše prokleté, odporné, zvrácené ezzarijské způsoby… Odložili jste ho, aby zemřel. Byli jste připraveni zavraždit dítě jenom proto, že se narodilo odlišné. Protože jste se ho báli.“ Objala se pažemi a pomalu vstala. Oči jí hořely. „A teď jste zjistil, že jste udělal chybu. Přišel jste, abyste uklidnil své svědomí? Myslíte si, že mu nějak vynahradíte skutečnost, že jste byli ochotni nechat ho roztrhat vlky? Nebo nám ho snad chcete vzít? Nikdy jste se ho ani nedotkl. Jak se opovažujete přiblížit se k němu?“

„Paní Elinor, prosím…“ Jak bych jí mohl vysvětlit, že jsem se neodvažoval ho dotknout? Byla to ta nejtěžší věc, jakou jsem kdy udělal, a umožnila mi to jen její laskavost a laskavost jejího manžela. „Nemám v úmyslu… Vy a Gordain…“ Má zmatená neschopnost odpovědět rychle vyčerpala její ochotu poslouchat.

„Nikdy ho nedostanete. Jděte pryč.“ Obrátila se a vyrazila k chalupě, botami přitom drtila právě zasazené rostliny.

Vyskočil jsem, abych ji následoval, a proklel přitom bolest v boku, jež mi na okamžik sebrala dech. Měl jsem pocit, jako by Ysannin nůž byl stále zabořen v ráně. Zatímco jsem kulhal polem risty, oslepovala mě sluneční záře a způsobovala mi tepající bolest hlavy. Pod hrubou plátěnou košilí mi po těle stékal pot a na okrajích mé mysli se začala hromadit mračna. Plíživá temnota… S rostoucími obavami jsem se zastavil na rohu oplocené ohrady pro kozy vedle domu. Neodvažoval jsem se jít blíž. Ve dveřích chalupy stál Gordain. Jeho tvář měla prudký, rozhodný výraz. Ubohé… jako by mě nějaký smrtelník mohl zastavit, kdybych se rozhodl použít svou moc. Zaskřípal jsem zuby a zahnal nenávistné pocity. Nebyly mé, ale přesto mi vřely v hlavě jako kotel smůly. Přinutil jsem jazyk, aby poslechl moji vůli. Koktal jsem a pátral po správných slovech. „Odpusťte mi mé tajnosti. Nikdy jsem nechtěl… nikdy bych nemohl…“

Než jsem to však stačil vyslovit, rozpoutala se v mé mysli bouře zuřivosti, ohromující vztek, pod jehož náporem mi hrozila vybuchnout hlava. Sevřel jsem ruce v pěst, neboť jsem toužil popadnout Gordaina za jeho silný krk a zakroutit jím, toužil jsem slyšet ho křičet a dusit se, dokud svaly neprasknou a kosti se nezlomí. Byl jsem připraven podkopnout mrzákovi jeho zbylou nohu, popadnout ze stěny sekyru a sledovat, jak bledne, zatímco jej připravím o zbývající úd.

Pevně jsem sevřel kůl plotu. Ruce se mi třásly a kolena chvěla. „Prosím, přiveďte Blaise. Rychle. Je mi to líto… tak líto…“ Po okamžiku zaváhání se kolem mě mihla šmouha zelené a hnědé a její volání zaniklo ve vřavě vzteku a zuřící smrti.

Běžící nohy. Znepokojené hlasy. „Schovej se v domě, Linnie. Zataras dveře! Vysvětlím ti to později.“

Dunění… vrčení… výbuch šíleného řevu… Kůl v plotě pohltil oheň a můj zrak zahalilo černé mračno. Byl jsem ztracen…

*

„…poslouchej mě, příteli. Drž se mého hlasu. Neopustím tě. Pomůžeme ti zpátky, Seyonne, a dostaneme tě odsud do bezpečí. Vím, že nechceš nikomu ublížit. Vzpomeň si, kdo jsi: dobrý přítel a učitel, princův ochránce, nejčestnější z válečníků, milující otec. Tato nemoc, to nejsi ty.“

Má ramena sevřely rozhodné ruce. Chtěl jsem je odervat od ubohých paží. Kousl jsem se do rtu a ucítil krev. To mi dodalo sílu. Zabiju ho za to, že se odvážil mě uvěznit. Pouze jeho hlas, odporná směs klidných slov a rozumu, mě držel zpátky. Jakmile přestane mluvit, uškrtím ho. Zlámu mu vaz. Vypíchnu mu oči. Sním jeho srdce.

„Viděl jsi, jak utíká? Běží jako ty: snadno, lehce a tak rychle. Celé ráno dělal do písku na břehu potoka důlky a nabíral do dlaní vodu, aby je naplnil. Tak trpělivý… Ne, poslouchej mě, Seyonne, příteli. Neublížíš mně ani nikomu jinému. Pokaždé, když chlapec nabral do dlaní vodu, většinu z ní vylil dřív, než se stačil dostat k malým dírám, které vytvořil. Přesto si však dřepl k díře, nalil do ní tu trošku vody, která mu v dlaních zbyla, a pozoroval, jak mizí v písku. Pak si povzdechl a vrátil se k potoku, aby to zkusil znovu. Vidíš? Je stejně trpělivý jako ty. Kolikrát ses mě pokoušel naučit, jak vykouzlit ochranu proti havěti? Asi jsem ten nejhloupější Ezzarijec, jaký se kdy narodil. Ty se mě ale bez výtky pokoušíš znovu a znovu tuto základní dovednost naučit. Ty, který vidíš strukturu světa a dokážeš rozluštit tajemství, jež nikdo jiný nedokáže ani začít chápat. Nikdy jsem nepoznal nikoho, kdo by tak jasně viděl…“

Byl to hlupák. Neviděl jsem. Všude panovala tma. Žár mé krvežíznivosti uhasila vlna hrůzy, jež se brzy proměnila v záplavu. Každým okamžikem jsem mohl udělat hrozivý krok do nicoty a propadnout se do propasti. Stal bych se tím, čeho jsem se nejvíc bál… tvorem, jenž ovládal mé sny a vidiny.

Ale silné ruce mě nepustily a klidný hlas neutichl. Strach začal brzy ustupovat a já dovolil rukám a hlasu, aby mě přivedly zpět do světla. „…omlouvám. Myslel jsem, že jsi připraven zůstat déle. Zdálo se, že je ti mnohem lépe.“

Svět kolem začal nabývat na ostrosti… stromy s popraškem zeleně na holých větvích. Pach vlhké hlíny a nových rostlin. Ostrý úhel slunečních paprsků. Potůček, bublající podél stezky, napůl schovaný pod změtí vrb.

„Tady. Zastavíme a napijeme se. Myslím, že to oběma prospěje. Jsi připraven?“

Otupělý a němý jsem padl na kolena v místě, na něž ukázal. Rozčeřená voda mě chladila na zjizvených, kostnatých rukou, stále špinavých od hlíny ze zahrady Elinor a Gordaina. Nabral jsem tuto průzračnou, studenou vodu do dlaní, začal si jí drhnout ruce a nechal blátivé zbytky kapat do čerstvě zelené trávy. Pak jsem si opláchl obličej a krk a smýval přitom pot, který mi na těle vyrazil z horka a šílenství. Pohlédl jsem na vodu ve svých rukou a představil si malinkou bronzovou dlaň, opatrně nesoucí vodu přes písek. Evan-diargh – syn ohně. S úsměvem jsem se napil a pak ještě třikrát, než jsem se konečně posadil a unaveně opřel hlavu o strom.

„Začínáš v tom být dobrý,“ řekl jsem tmavovlasému muži, který se rovněž napil sladké vody a pak se se zkříženýma nohama posadil vedle mě. „Jak dlouho bude trvat, než tě unaví zachraňovat svět před šílenými Strážci?“

Blaise se pokřiveně usmál. „Udělám, co bude nutné. Tak mě to naučil můj učitel.“

„Nemohu se tam znovu vrátit.“

„Vrátíš se. Nedovolím, aby dospěl, aniž by tě poznal. To už jsem ti přece slíbil. Ale než se tak stane, budeme na tobě muset víc zapracovat. Co bylo příčinou tentokrát? Zdál se ti zase sen?“

Prohrábl jsem si vlhkými prsty vlasy a zauvažoval nad otázkou. „Každou noc se mi zdají stejné sny. Nic nového.“ Sny o začarované pevnosti a tajemství, které mě děsilo. „Mluvili jsme s Elinor o farmaření. O mém otci. O Ezzarii. A pak jste se objevili ty a Evan…“

„Běželi jsme. Bál ses o něj? To bylo příčinou?“

„Ne. Přesně naopak. Jsem tvé sestře a Gordainovi tak vděčný. Nemohl bych si pro něj přát lepší domov. Ne. Muselo to být něco jiného…“ Nenáviděl jsem skutečnost, že jsem si nikdy nedokázal vzpomenout, co způsobilo mé záchvaty – bouře násilí, jež během posledních osmi měsíců rozpoltily desetkrát moji duši. Poprvé se tak stalo ve Vayapolu, kde se tři žebráci pokusili okrást Blaisova nevlastního bratra Farrola. Málem jsem je všechny zabil, přátele i lupiče, jako by si to zasloužili už jen tím, že byli naživu.

Věřil jsem, že za všechno může můj démon. Rozzuřený. Popuzený. Uvězněný za štítem, který jsem vztyčil v plané víře, že dokážu dostat svoji duši pod kontrolu až do chvíle, dokud nepochopím své sny a nedokážu čelit jejich důsledkům. Byl jsem si jistý, že výbuchy šílenství byly projevem zuřivosti démona.

Pátral jsem v paměti po klíči, přitom jsem však narazil na něco, co mě v tuto chvíli znepokojilo víc. „Ach, u Verdonnina dítěte! Elinor uhádla, že jsem Evanův otec. Myslí si, že mám v plánu si jej odvést. Blaisi, musíš se vrátit. Pokoušel jsem se je uklidnit, ale pak jsem zešílel přímo před jejich dveřmi. Musí být vyděšení.“

„Tvrdohlavý Ezzarijče! Přece jsem ti radil, abys jim všechno řekl.“ Blaise vyskočil na nohy a nabídl mi pomocnou ruku. „Jakmile bezpečně usneš, vrátím se k nim.“ Rychle jsme se vydali dolů stezkou. Pomocí Blaisova kouzla jsme se dostali mnohem dál, než by pár kroků a skutečný místopis napovídaly. Takto přede mnou také ukrýval místo, kde můj syn žil. Ačkoli jsem nesmírně toužil být Evanu-diarghovi otcem, znamenal pro mě příliš mnoho, než abych dovolil, aby mi byl vydán na milost. Nevěřil jsem si. A i kdybych byl natolik krutý, abych ho vyrval z jediného domova, který kdy poznal, neměl jsem, kam bych ho vzal.

Můj život Strážce Ezzarie, čaroděje a válečníka v tisíciletém boji za záchranu lidstva před řáděním démonů, skončil téměř dřív, než doopravdy začal, když mě zotročili Derzhi. Ale po šestnácti letech zajetí mi princ Derzhi vrátil svobodu a domov. Opět jsem se ujal poslání Strážce, jen abych zjistil, že tajná válka, v níž jsme my, Ezzarijci, deset století tak neústupně bojovali, byla válkou proti nám samotným. Rai-kirah – démoni – nebyli zlými bytostmi, jež toužily zničit lidský rozum, nýbrž částmi našich vlastních duší, které nám byly kdysi dávno vyrvány kouzlem a vypovězeny do zmrzlé, hořké země jménem Kir’Vagonoth. Narození mého syna a setkání s Blaisem mě přesvědčilo, že ať už bylo příčinou prastarého rozpolcení cokoli, napáchané zlo musí být odčiněno.

Mé dítě bylo zrozeno s démonem, posedlé. Protože bylo nemožné odstranit démona z duše novorozence, ezzarijské právo vyžadovalo, aby byly takové děti usmrceny. Ale ještě dřív, než jsem se o jeho narození dozvěděl, poslala má žena našeho syna pryč. Věřila, že až dospěje, budeme ho moct zachránit. Mé pátrání po dítěti mě přivedlo k Blaisovi, Ezzarijci, jenž byl rovněž zrozen s démonem, mladému psanci s laskavým srdcem, kterému vládl vnitřní mír. Jeho úplnost a dokonalost mi umožnila pochopit naši podstatu a porozumět hrozivému rozpolcení, k němuž před staletími došlo. Díky Blaisovi jsem poznal, k čemu byli můj lid a démoni stvořeni, a proto jsem se vydal osvobodit rai-kirah z vyhnanství a odemknout bránu do naší staré domoviny jménem Kir’Navarrin. Při plnění tohoto úkolu prošla má nová víra těžkou zkouškou, neboť jsem byl nucen spojit se s mocným démonem jménem Denas.

Mí lidé však nedokázali přijmout, co jsem se jim pokoušel vysvětlit. Posedlý Strážce byl zrůdou, dokonalou zkažeností a nepředstavitelným nebezpečím. Když pochopili, že je změna, kterou jsem podstoupil, nezvratná, královna Ezzarie, má žena Ysanne, do mě vrazila nůž a vydala mě smrti napospas.

Zatímco jsem ležel na zemi a krvácel, mučily mě vidiny temné pevnosti, jež ležela hluboko v Kir’Navarrinu. Paměť démonů a rozpadající se mozaiky tvrdily, že je v ní uvězněn někdo mocný a nebezpečný. Strach z uvězněného přinutil mé předky vzdát se svých duší, zničit veškeré důkazy o své historii a uzamknout Kir’Navarrin. Vidiny, jež mě navštívily na hranici smrti, se zdály být skutečné. Také mi ukázaly tvář a postavu vězně – byl jsem to já. Byla to nepochopitelná záhada, ale přesto jsem věřil… obával jsem se… že mé sny byly pravdivé.

Pokud vězeň v pevnosti ohrožoval lidské duše, pak přísaha Strážce, výcvik a má minulost vyžadovaly, abych se tomuto nebezpečí postavil. Celých osm měsíců mě však sny ochromovaly a nyní se zdálo, že propadám šílenství.

Kapitola 2

Těsně po západu slunce jsme s Blaisem vstoupili do zaprášené uličky na omšelém okraji Kareshe, města v jižní části impéria, kde zbytek bandy psanců Yvora Lukashe pracoval v zahradách a učil se obchodu, zatímco čekal, zda příměří, jež uzavřel s princem Derzhi, k něčemu bude, či ne.

„Chceš se umýt?“ Blaise se zastavil před místními lázněmi, zatuchlou, vlhkou a bezútěšnou budovou, postavenou kolem malého pramene úžasně čisté, teplé vody. Za měděnou minci vám tělnatý majitel dovolil na půl hodiny vstoupit do bazénu, lemovaného popraskanými dlaždicemi, a zapůjčil vám ručník, který nebyl vyprán od doby, kdy Verdonne byla ještě smrtelnou dívkou.

Povzdechl jsem si a snažil se ignorovat zápach farmaření a šílenství. „Je to sice lákavá představa, ale musíš se vydat zpátky.“

Místo koupele jsme si tedy pospíšili ulicí a vzhůru zaprášeným dřevěným schodištěm domu, v jehož přízemí se nacházela zámečnická dílna. V pokoji ve třetím patře jsem se posadil na jednu ze dvou slaměných matrací, a zatímco mi Blaise připravoval lektvar na spaní, pustil jsem se do kyselého sýra a chleba. Nevěřil jsem si, že bych dávku namíchal správně. Obával jsem se, že by démon změnil složení a nedovolil mi bezpečně usnout. Byl jsem mocný čaroděj a zkušený válečník. Kdybych se opravdu rozhodl někoho zabít, nebylo by jednoduché mě zastavit. Osvěžující spánek mi však pomáhal přijít k sobě. Až do dalšího záchvatu.

„Kdy se konečně vydáš do Kir’Navarrinu a učiníš tomu přítrž?“ zeptal se Blaise, když rozdrtil několik lístků, vhodil je do šálku a přidal lžičku vína a trošku bílého prášku. „Víš, jak jsem na tom byl já: pomatený, slintající idiot. Víc zvíře než člověk. Nedokázal jsem se ani sám najíst. A stačil jeden den… Hvězdy na nebi, ani po tolika měsících nedokážu vysvětlit ten rozdíl. Byl jsem zase celý. Viděl jsem jasně, jako by mi někdo vrátil oči zpět do správných důlků. Určitě by ti to pomohlo.“

Blaise a několik dalších Ezzarijců, kteří se narodili s démonem a přežili, byli uvězněni v lidském světě a přinuceni čelit hrozné volbě. Jejich démonská povaha jim umožňovala podle vůle měnit podobu. Šlo o schopnost o níž jsme my ostatní neměli ani tušení. Ale po letech proměny začala jejich těla postrádat něco důležitého, něco, co jim umožňovalo zachovávat stabilitu. A nakonec přišel den – pro někoho dřív, pro jiného později – kdy se po proměně již nedokázali vrátit zpět do lidské podoby a brzy poté ztratili i lidskou inteligenci. Došel jsem k názoru, že vstupem do Kir’Navarrinu se tento problém vyřeší, a proto – pro budoucnost syna, Blaise a ostatních – jsem se spojil s Denasem a otevřel bránu do tohoto světa. Ještě jsem jí však sám neprošel.

„Pro tebe to byl přirozený krok dál,“ řekl jsem. „U mě je to něco jiného. Nemohu riskovat průchod bránou, dokud nezjistím, co má ten proklatý Denas za lubem.“

„Démon je už tvojí součástí,“ odvětil Blaise, „spojil se s tebou tak, jak to mělo být. Bohové na nebi, člověče. Vstoupil jsi do vlastní duše a viděl pravdu – není v tobě žádná oddělená bytost. Alespoň padesátkrát jsi mi už řekl, jak moc toužíš vstoupit do Kir’Navarrinu. Tak to udělej a uzdrav se, než se zabiješ nebo ublížíš někomu jinému.“

Zatahal jsem se za vlasy, jako bych chtěl do zmatku, jenž panoval v mé hlavě, vpustit trochu světla a vzduchu. „Není mnou. Ještě ne. Sedí mi v břiše, svíjí se. Mám pocit, jako bych snědl něco, co ještě nebylo úplně mrtvé. Myslím, že to on je tak rozhodnutý vstoupit tam.“

Zlatý démon, který si říkal Denas, a já jsme se vzdali oddělených životů pro společný cíl a na několik hodin, které jsme potřebovali k jeho dosažení, jsme se jeden druhému přizpůsobili. Bylo by ale těžké odhadnout, kterému z nás se tato představa příčila víc. On trpěl tisíc let ve zmrzlé pustině, přesvědčen, že jsme zničili jeho lid. Já byl vycvičen k víře, že démoni požírají duše v nekonečné touze po zlu. Ani rozum, ani praktičnost nedokázaly překonat pocit znásilnění, zkaženosti a jistoty, že Denas čeká na okamžik mé slabosti, aby si podřídil moji vůli.

Zvedl jsem chléb a sýr k ústům a opět je odložil. Neměl jsem hlad. „Ať už záchvaty způsobuje cokoli, neodvažuji se polevit v ostražitosti. Jestli mě Denas dokáže dohnat k vraždě nyní, kdo ví, čeho by byl schopen, kdybychom úplně splynuli?“

Blaise mi podal hliněný šálek s fialově šedou tekutinou. Vypil jsem ji a spláchl odpornou chuť douškem vody. „Budeš mužem, kterým jsi vždy byl. Rai-kirah ti předá vzpomínky, nápady, schopnosti, možná nový pohled na svět. Nemyslím si však, že by bylo tak jednoduché zkazit lidskou duši. Rozhodně ne tvoji.“ Usmál se a přehodil přese mě teplou přikrývkou. „Jsi příliš tvrdohlavý.“

Já si tak jistý nebyl. I kdybych se odvážil vstoupit do domova démonů, bylo mi řečeno, že důsledek průchodu čarovnou bránou se již nedá zvrátit. Jakmile podstoupím tento krok, dokonale s Denasem splyneme a všechny zábrany mezi námi padnou. Mé vidiny napovídaly, že to já jsem nebezpečím, zuřícím v Tyrrad Noru, hrozícím zničit svět. A možná že příčinou nebezpečí byla právě má ztráta sebeovládání. I občasné výbuchy šílenství snad byly lepší.

O pět minut později mi připadalo, jako by mé údy patřily někomu jinému. Zrak se mi rozostřil a hlava roztočila. Blaise si oblékl černý plášť, nasadil klobouk se sklopenou střechou a sfoukl svíčku. „Udělal jsi správnou věc, když ses spojil s rai-kirah. Určitě se ti podaří najít řešení.“

„Ještě jednu věc,“ řekl jsem ospale, když otevřel dveře. „Řekni sestře, že jsme Evana neodložili, aby zemřel. Já zrovna bojoval s démony a Ysanne… Ysanne ho poslala k tobě. Žádný z nás nechtěl, aby zemřel. Ani na okamžik. Nikdy.“

„Slibuji, že jí všechno řeknu, Seyonne. Dobře se vyspi.“

*

Zneklidňujícím důsledkem mého stavu byla skutečnost, že se mě většina Blaisových lidí – dokonce i ti, kteří se stejně jako Blaise narodili s démonem – trochu bála. To bylo důvodem, proč respektovali mé soukromí. A tak mě překvapilo, když ani ne čtvrt hodiny poté, co Blaise odešel, někdo vrazil do pokoje. Návštěvník náhodou převrhl prázdnou nádobu na vodu, což mě dočasně probralo z omámeného spánku. Tvář mi ozářilo světlo.

„Duchové! Dak měl pravdu. Jsi tady. Myslel jsem, že jsi odešel s Blaisem.“ Vetřelcem byl malý muž s kulatou tváří a řídnoucími vlasy. Farrol, Blaisův nejdražší přítel z dětství a nevlastní bratr, pro něhož slušné chování a umíněnost v názorech nic neznamenaly, byl stejně jako Blaise zrozen s démonem.

„Ještě chvíli a půjdu,“ zamumlal jsem a zavřel oči. Měl jsem pocit, jako by mé tělo bylo bahnem na dně řeky.

„Ale hledal tě tady posel. Prý je to naléhavé.“

„Posel?“ S námahou se mi podařilo zabránit bráně spánku, aby se za mnou zavřela.

„Říkal, že ho posílá princ Aleksander. Zatracený bastard Derzhi, choval se, jako bychom byli nějaká havěť. Blaise právě odešel, takže jsem toho chlápka poslal za ním… a jak jsem si myslel i za tebou.“

„Od prince?“ Zvedl jsem se do sedu. Blaise a já jsme si naplánovali schůzku s Aleksanderem na den jarní rovnodennosti. Princ však musel nést na ramenou břímě otcovy říše, ačkoli ještě nebyl korunován, a tak vzkázal, že bude nucen odložit naše setkání až na polovinu léta. Do schůzky zbývaly stále ještě dva měsíce. „Co přesně řekl?“

„Říkal, že má předat zprávu pouze Ezzarijci, který byl princovým otrokem muži, jenž má na tváři vypálené znamení. Tvrdil, že zpráva nemůže počkat. Prý ji musí předat osobně.“

„Princův otrok… Jsou to přesně jeho slova?“

„Jo. Arogantní, šklebící se chlápek.“

Aleksander by mě nikdy neoznačil za svého otroka. Už ne. A rozhodně ne v přítomnosti posla, od něhož by si přál, aby se ke mně choval s respektem. „Řekni mi, jak vypadal, Farrole. Jeho barvy… jeho šál nebo znak na štítu, meč nebo něco na šatech… A co vlasy? Měl je spletené do copu?“ Natáhl jsem se pro šálek vody, který Blaise nechal stát na stole u mé postele, a vylil jsem si jeho obsah na hlavu ve snaze probudit svoji omámenou mysl.

„Vypadal jako každý jiný zatracený Derzhi. Byl ozbrojený až po zuby. Přicválal na velkém hnědákovi, pro kterého by Wyther a Dak zabíjeli. Neměl šál, ale přes košili měl přehozený plášť a na něm bylo zvíře – shengar nebo možná kayeet. Nevím. Jeho cop byl úplně stejný jako u každého jiného z těch arogantních bastardů: dlouhý, světlý, svázaný modrou… ne, fialovou stuhou na levé straně hlavy. Proč tě to zajímá? Co se děje?“

Přitiskl jsem si hrany dlaní na oči a pokoušel se přemýšlet. „Cop – na které straně hlavy ho měl?“

Farrol nakopl prázdnou nádobu. „Nevím. Proč to…?“

„Mysli, Farrole. Řekl jsi vlevo. Tak která to byla strana?“

Kulatý muž rozhodil rukama. „Myslím, že vlevo… Ano, bylo to vlevo. Proto jsem si všiml barvy stuhy, protože oheň osvětloval jeho levou tvář.“

Vlevo… duchové temnoty! Vyškrábal jsem se na nohy, zapotácel se a popadl Farrola za paži. „Musíme za nimi. Rychle. Pomoz mi probudit se a podej mi meč.“

„Co se děje?“

„Není to posel. Je to namhir, nájemný vrah.“ A Blaise ho vede přímo k mému synovi.

*

Když do mě Farrol nalil dost silného čaje, abych nespadl z koně, uplynula už půlhodina od chvíle, kdy Blaise a derzhijští vrahové vyrazili; namhirové vždy cestovali ve trojicích. Uháněli jsme měsícem ozářeným lesem a Farrol nás stejně jako Blaise vedl kouzelnými stezkami. Já však dokázal myslet jen na to, jak si vraždící válečníci vybijí vztek na Evanovi, Elinor, Blaisovi a Gordainovi, až zjistí, že nemohou splnit smrtící přísahu, kterou složili svému pánovi svého hegedu. Pokud si jich Blaise nevšimne a nesetřese je, budou ho sledovat kouzelnými stezkami, stejně jako jsem to dělal já. A i kdyby Blaise nebyl unavený a ustaraný, chyběly mu instinkty válečníka.

Cestovali jsme skrz otevřený dubový a jasanový les, roklinami, kde vrby a olše obrůstaly potoky, i přes skalnaté vrcholy. Stezka vedla pokaždé jinudy, tak aby ji ani zkušený stopař nedokázal najít nebo objevit stopy předchozích cest. Když Farrol konečně zvedl varovně ruku, skřípal jsem již netrpělivě zuby.

„Teď už je to přímá cesta,“ zašeptal Farrol. „Přes tenhle hřeben se dostaneme k chalupě zezadu. Jaký máš plán?“

Lehce jsem sklouzl z koně a tasil meč. „Jdi zleva. Dostaň se k domu přes kozí ohradu. Tvým úkolem… jediným úkolem… je dostat rodinu pryč.“ Stiskl jsem mu nohu. „Nemysli si, že by ses těm mužům mohl postavit, Farrole. Ani Gordain a Blaise to nedokáží; namhirové jsou mimořádně zruční a prohra je pro ně horší než smrt. Pokusím se je odlákat.“ A pak ve jménu noci zjistím, co tady chtějí. „Jdi!“

Nechal jsem koně na vrcholku stoupání, pak jsem se začal tiše plížit dolů temnou stranou kopce skrz hustý borovicový les. Byl jsem sotva v půli cesty, když údolí ozářila oranžová záře a já zaslechl mužský výkřik, plný nesmírného utrpení. Pak temnotu noci prořízl vyděšený dětský pláč. Na kraji lesa jsem zahlédl na zemi ležet temnou mužskou postavu. Blaise… Nemohl jsem si však dovolit ztratit čas a přesvědčit se, zda ještě žije.

Když jsem konečně dosáhl paty kopce, chalupa už byla v jednom ohni a jeden z Derzhi stál s taseným mečem ve dveřích. Evanův vzlykavý křik se ozýval zpoza něj. Bohové noci, byl stále ještě uvnitř! Nemohl jsem však na muže ve dveřích zaútočit, neboť jsem zahlédl další dva namhiry. V pohybujících se stínech za ohněm jsem zahlédl malou skupinku: na zemi se krčil muž, za nímž stál druhý Derzhi, jenž mu zakláněl hlavu dozadu a u krku mu držel nůž. Třetí namhir, vysoký, štíhlý muž s pažemi klidně založenými na hrudi, stál před nimi. Když vyštěkl otázku, odpověděl skrčený muž hrubou nadávkou, kterou ukončilo vzlyknutí.

Gordain zemře. Vzdálenost mezi námi byla příliš velká. I kdybych použil kouzlo nebo prokázal jakoukoli zručnost ve zbrani, nedokázal bych se pohnout dost rychle, abych zastavil namhirův nůž.

„Budou žít, Gordaine,“ vykřikl jsem a nabídl tak dobrému muži jediný možný dar. Pak jsem mrštil nožem, zasáhl muže ve dveřích přímo do srdce a vyrazil přes bolestně velkou vzdálenost, abych druhého namhira bodl mečem do zad. Právě když jsem vytrhl meč z jeho mrtvého těla, zahlédl jsem Farrolovu podsaditou postavu, která vyrazila z lesa směrem k hořícímu domu. Nezbývalo mi než věřit, že udělá, co je potřeba, neboť třetí zabiják tasil meč a zaútočil.

„Sám otrok čaroděj!“ vykřikl potěšeně a odrazil moji ránu. „Vyhnali jsme tě z nory jako hladového kayeeta.“

Během života válečníka jsem bojoval jen s několika lidmi, neboť většinu mých protivníků tvořili démoni, rychle jsem však pochopil, že namhir patřil mezi lidskými bojovníky k nejlepším. Jednoduché iluze jako svěděni, pálení, pocit pavouků lezoucích po kůži soustředění takového zabijáka nenaruší. Věděl, že jsem čaroděj, a vyděšený křik mého syna živil můj vztek do takové míry, že jsem si nemohl dovolit pokusit se o nějaké větší a tím pádem i komplikovanější kouzlo. Musel jsem se spolehnout na svůj meč a pěsti. Dřív by to nebyl žádný problém, neboť jsem byl velmi dobrý v tom, co jsem dělal, ale špatně zhojená rána v mém boku se stala zrádnou. Při každém zvednutí meče jsem měl pocit, jako by se mi rána měla znovu otevřít.

Snažil jsem se přinutit válečníka, aby ustoupil k plotu kozí ohrady, ale zdálo se, že má půdorys farmy přesně zmapovaný. Těsně předtím, než se mi podařilo ho uvěznit, se přikrčil, odvalil stranou a vyskočil za mnou na nohy. Opět jsem na něj přitlačil, přinutil jej ucouvnout směrem k plamenům a zanechal mu na hrudi krvavý šrám. Nebyl však dost hluboký, neboť jeho útok nezeslábl. Místo toho se na mě vrhl ze strany a snažil se mě zatlačit k čerstvě porytému poli. Pravděpodobně doufal, že na měkké zemi ztratím rovnováhu. Já se však rychle otočil a kopl ho do zad. Zapotácel se, ale neupadl. Pláč mého syna se proměnil v krátké výkřiky hrůzy. Neodvažoval jsem se přemýšlet nad tím, proč se Farrolův stín stále ještě pohybuje mezi ohněm a mnou.

„Dostaň je ven,“ zařval jsem a sekl protivníka mečem do ramene. Z rány se mu vyvalila temná krev.

Namhir však i přesto bojoval dál, vyhýbal se ranám a útočil mi na kolena. Pak mě uhodil do zad silným kusem dřeva. Zavrávoral jsem a pouze zoufalství mě přimělo sebrat se natolik, abych odrazil jeho meč. Ale namhir byl člověk a já byl vycvičen pro boj s démony. Další ranou jsem mu meč roztříštil. Vysoký Derzhi se zapotácel zpět a v ruce mu zůstal pouze jílec a pahýl meče.

„Po mně přijdou další,“ zavrčel, zatímco jsem mu vykopl jílec z ruky a ránu za ranou jej tlačil k zemi. Bránil se pouze polenem. „Už se nebudeš plést do věcí svých pánů, otroku.“

Kopl jsem jej do břicha tak silně, až mu z úst vystříkla krev. Pak jsem mu položil nohu na hruď. „Kdo tě poslal? Který lord Hamraschi se zajímá o Aleksanderova otroka natolik, aby za ním poslal namhiry?“ Znak vlka na plášti prozrazoval jeho příslušnost k hegedu Hamraschi, jednomu z dvaceti nejmocnějších rodů Derzhi.

„Všichni mí pánové… každý z nich.“ Zakašlal a usmál se na mě skrz krev. „Ukňouraný Aleksander nikdy nebude stát v čele impéria.“

„Všichni…“ Absolutní jistota v jeho posměchu mnou dokonale otřásla. Aby se celý heged podílel na vraždě… sklonil jsem se a zkroutil mu krvácející rameno. Hlas jsem měl ochraptělý strachem a zuřivostí. „Řekni mi, namhire, vyhlásili kanavar?“

Netrhl sebou ani mi neodpověděl. Jen se smál, dokud se nezalknul slinami a krví.

Pustil jsem ho a pomalu se postavil. Kanavar… přísaha tak hrozivá, závazná a slavnostní, že každý muž, žena i dítě Derzhi by zemřeli, jen aby byla dodržena. Hamraschi byli připraveni zničit vlastní rod, jen aby se zbavili Aleksandera.

Namhir se namáhavě snažil odplazit ohněm ozářenou trávou. „Ty taky zemřeš, otroku,“ zachraptěl. „A s tebou každý, kdo tě ukryje…“

Zvedl jsem meč, abych ho zabil, můj zrak však náhle rozptýlil pohyb ohnivé záře a moji pozornost pak význam jeho slov, proto jsem si nevšiml pohybu jeho levé ruky, kterou mě polenem surově zasáhl do pravého boku.

Dech se mi zastavil. V boku mi vybuchla ochromující bolest a zrak mi zahalily rudé záblesky světla. Pravá paže mi ochable poklesla a meč mi vypadl z necitlivé ruky. Další rána mě zasáhla do kotníku. Téměř jsem si jí nevšiml, neboť jsem bojoval s dechem. Schoulen v předklonu jsem levou rukou pátral v hlíně po zbrani, kterou jsem upustil. Zavrávoral jsem vzad. Zvedni hlavu, blázne. Další rána ti rozbije lebku.

Ať už by se stalo cokoli, namhir nepřežije. Zranění, která jsem mu způsobil, se o to postarají, i kdybych v tuto chvíli zemřel. Ale k jeho lítosti – a mé vlastní – jsem v tu chvíli zakopl o Gordainovo tělo a spatřil, co dobrému Manganarci provedli. Věděl jsem, že mu podřízli hrdlo, ale předtím… než jsem dorazil… mu usekli obě ruce a zastavili krvácení ohněm, aby nezemřel příliš rychle. Jak nepředstavitelná hrůza pro každého člověka, ale pro muže, který již ztratil nohu…

„Brečel jako stará ženská,“ ozval se chraptivý šepot. „Myslel jsem, že Manganarci jsou statečnější.“

V krvi mi bušila temnota. Zbytky šílenství se ve mně opět probudily k životu a já zapomněl na kanavar, Gordaina, Aleksandera, Blaise i své dítě. Zapomněl jsem úplně na vše. Nějak se mi podařilo opět zvednout meč, nezabil jsem však nahmira rychle. Řezy tak přesnými, že by se za ně nemusel stydět ani brusič drahých kamenů, a tak zvrácenými, že jsem se při nich chvěl až do morku kostí, jsem křičícímu Derzhi usekl pravou ruku, pak levou. Sekal jsem a sekal, až z něj nezbylo vůbec nic.

Kapitola 3

Stál jsem tam, namáhavě dýchal a chvěl se, pak jsem se předklonil, abych ulevil pálivé bolesti v boku. Nedokázal jsem přijít na to, co bych měl udělat teď nebo proč mi náhlé ticho připadá tak zvláštní. Když mi na rameno těžce dopadla něčí ruka, málem jsem vyletěl z kůže.

„Chlapec je v pořádku, Seyonne. A Elinor také. Jsou v bezpečí.“

Tupě jsem pohlédl do Blaisovy bledé tváře. Spánek mu hyzdila ohromná fialová modřina a ani jeho upřímná starost nedokázala zamaskovat odpor, jejž cítil. Ruce jsem měl od krve, šaty potřísněné krví a vnitřnostmi. Zbytky, jež ležely na zemi přede mnou, již ničím nepřipomínaly člověka. Upustil jsem meč, klesl na kolena a přitiskl si hřbet zakrvácené ruky k ústům.

„Jsi zraněný?“

Zavrtěl jsem hlavou. Nebyl jsem zraněný, jen se mi zvedl žaludek.

Oslnivě oranžové plameny již pomalu skomíraly a jen zčernalý kamenný komín krbu napovídal, že pod stromy kdysi stával dům. Nedaleko stála Elinor a tiskla Evanovu tmavou hlavu pevně ke svému krku. Tišila tak jeho vzlyky a zároveň mu bránila v pohledu na krveprolití.

„Je mi to líto,“ zašeptal jsem. Mluvil jsem k ženě s kamennou tváří a plačícímu chlapci, ačkoli nemohli slyšet „Je mi to líto.“

„Zachránil jsi je.“ Ani nejlepší z přátel by nemohl znít přesvědčivě. Ne dnes v noci.

Skutečnost, že se neodvrátil ani neutekl, prozrazovala, jak laskavé srdce Blaise měl.

„Odveď mě od nich,“ řekl jsem. „Už mě k nim nikdy nepusť.“

„Brzy. Teď budou muset jít s námi. Bez Gordaina tady nemohou zůstat.“ Přehodil mi přes ramena můj zapomenutý plášť.

Noční vánek rozfoukal kouř a zahalil jím hvězdy i podivně tiché údolí.

Drobné plamínky se plazily směrem k plotům a čerstvě rozpučeným stromům, jen aby zemřely ve vlhké půdě. Farrolova kulatá tvář byla zčernalá, jeho košile z poloviny ohořelá. Ztuhlá pozice, v níž držel ruce, napovídala, jak vážně popálené je musí mít. I přesto se však pokoušel Elinor zabránit v přístupu ke Gordainovu tělu a hrůze na zemi vedle něj.

„Řekni mi, kdo to byl, Seyonne. Jakému nebezpečí budeme ještě nuceni čelit?“ Blaise opatrně zvedl moji zbraň, chabě se ji pokusil očistit, pak ji zastrčil do pochvy. Postavil mě na nohy, chytil za loket a snažil se mě odvést od mrtvých. Zatímco jsme ustupovali, protlačila se Elinor kolem tiše prosícího Farrola a poklekla na krví nasáklou zem vedle Gordaina. Mé dítě si stále ještě tiskla k hrudi. Při pohledu na manželovo zmrzačené tělo nevykřikla ani se nerozplakala, jen se jemně dotkla jeho statného ramene a pevnou rukou mu zatlačila oči. Když vstala, přejela pohledem hrůzu kolem. Nakonec její oči spočinuly na mé tváři. Hleděla na mě, jako by nedokázala pochopit, že tvorové jako namhirové a já mohou sdílet stejnou zem, a dokonce i krev s těmi, které milovala. Pevněji objala vzlykající dítě, pak se otočila a vydala se s Farrolem vzhůru kopcem do lesů.

„Byli to nájemní vrahové,“ řekl jsem. „Poslali je Aleksanderovi nepřátelé.“ Přitáhl jsem si plášť těsněji k chvějícím se pažím, jako by jeho vlna dokázala zahnat noční chlad. „Věděli, kde mě hledat.“ Tato skutečnost sama o sobě představovala zlověstnou záhadu. Pouze Aleksander a Fiona totiž znali mé tajemství a žádný z nich by ho dobrovolně neprozradil.

„Ale proč? Co by mohlo…“

„Ten vrah říkal, že nad Aleksanderem vyhlásili kanavar… hegedskou přísahu… že nikdy nestane v čele impéria. Vyhlásil ji celý rod Hamraschi. A možná i ostatní hegedy. To nemohu říct.“ Zdálo se mi, jako by hvězdy ztratily jas a smrt v mé duši nakazila samotný vesmír. Existoval jen jeden způsob jak Aleksanderovi zabránit, aby zdědil otcův trůn. „Zabijí ho.“ Naději světa. Přítele, jenž se mnou sdílel svoji duši. Muže, který mi byl bratrem. Tato úvaha mě tak zabolela a události dnešní noci mě natolik rozrušily, že jsem nedokázal přemýšlet.

„Tak proč se pokusili zabít tebe?“

Potřásl jsem hlavou. Nedávalo to smysl. Během posledních tří let jsem prince skoro neviděl. „Jestli chtějí moji smrt, nic je nezastaví. Nevím, jak mě našli, ale jakmile se tihle nevrátí, vyšlou další. Odejdu z Kareshe, ale i pak…“

„Takže se budeme muset ukrýt. Dělali jsme to už dřív. Pojďme.“

*

Odešel jsem z Kareshe dřív, než se Blaisovi podařilo vytáhnout všechny své lidi z postele. Svůj ubohý majetek jsem nacpal do plátěné brašny a do kapsy pláště jsem schoval pár zenárů, které jsem si vydělal čtením a psaním pro místní obchodníky. Nedokázal jsem čelit lidem, kteří se již brzy dozvědí o mé zvrácenosti, a proto jsem se rozloučil pouze s Blaisem.

„Musíš mi říct, jak se s tebou mohu spojit,“ řekl, když jsem si oblékl náhradní košili, připnul si kolem ramen plášť a podal mu malý kožený váček se zbytkem peněz, které jsem vydělal. Chtěl jsem, aby je použil pro Evana a Elinor. „Nikdy jsem neotevřel bránu do Kir’Navarrinu bez tvé pomoci. Co když bude někdo potřebovat projít a já ji nedokážu otevřít?“

„Naučil jsem všechno Fionu. Protože v sobě nemá démona, nedokáže průchod sama otevřít, ale může ti připomenout věci, které jsi zapomněl, a pomoct ti správně použít tvou moc.“ Má ohnivá mladá přítelkyně se vydala kopat do ruin ve snaze najít zbytky ezzarijské historie.

„Tvůj syn tě potřebuje, Seyonne. Postarám se o jeho bezpečí, jak nejlépe budu moci, ale…“

„Nepotřebuje člověka, který dokázal spáchat to, co já dnes v noci.“

„Víš, že to není pravda. Najdeš odpověď. Je to nemoc. Nejsi to ty. Zachránil jsi jejich životy stejně jako životy mnoha ostatních.“ Následoval mě dolů po schodech a ven do nocí zahalené uličky, kde jsem zanechal svého koně přivázaného ke sloupu. Za tmavými stěnami se začala objevovat světla jako světlušky, které někdo vyrušil v trávě. „Musíš mi říct, jak tě najít.“

„Musím varovat Aleksandera,“ řekl jsem a přivázal malou brašnu k sedlu. „Povím mu o kanavaru a pak rychle zmizím, než opět zešílím. Až zjistím, kam vlastně půjdu, nechám ti vzkaz tady u zámečníka.“

„A pokud mě budeš potřebovat ty, budu…“

„Nic mi neříkej!“ Odvázal jsem koně a nasedl. Naléhavost mého odchodu mi vlévala život do ztěžklých údů. Jako Strážce jsem přísahal, že budu chránit svět před zlem. A přitom jsem nedokázal ochránit ani vlastní dítě před sebou samým.

Ale Blaise mi ještě nedovolil odejít. „Když mě budeš potřebovat, zanech mi vzkaz v Dolgarově chrámu ve Vayapolu. Řekni mi, kde jsi, a já za tebou přijdu. Slibuji, že ti neřeknu, kde najdeš ostatní, dokud se nepřesvědčím, že jsi v pořádku.“ Zadržel mého koně, dokud jsem na znamení souhlasu nekývl. „Dlužím ti víc než jen svůj život, Seyonne. I kdybys byl v hlubinách Kir’Vagonothu, přijdu.“

Na takové přátelství jsem neměl odpověď. Stiskl jsem mu ruku a vyrazil.

*

Rudé prsty úsvitu se sotva dotkly nebe, když jsem v dálce zahlédl vrcholky věží Zhagadu, vyrůstající ze stínů moře dun. Perla Azhakstanu. Sídlo císařské moci od dob, kdy jednomu z prapředků Aleksandera jeho pouštní království přestalo stačit a on se rozhodl uspořádat svět podle vlastních představ. Pět set let dokazovali válečníci Derzhi, že mohou zabít, zotročit, spálit, vyhladovět nebo ochromit kohokoli a přinutit jej tak podřídit se jejich plánům. Jejich impérium se rozrostlo. Obchodní stezky sice přinášely zisk, jejich podstatou však byla tyranie a strach a vše bylo spoutáno řetězy otroctví.

Proč jsem byl přesvědčen, že jeden drzý princ dokáže změnit ponurou krajinu světa? Jak jsem mohl být tak domýšlivý, abych uvěřil, že zářící světlo, jež jsem spatřil v Aleksanderovi, bylo boží odpovědí na krutost světa? Ale já tomu skutečně věřil. V době, kdy mě Aleksander koupil na trhu s otroky v Capharně, jsem se již smířil se skutečností, že zemřu v otroctví, neboť mě po půlce života, strávené v ponížení, už dávno opustila naděje a víra. Když jsem zahlédl jeho feadnach, proklel jsem přísahu Strážce, která mě zavazovala, abych svého krutého a domýšlivého pána chránil. Ale společná cesta nás oba změnila. Sdílel jsem Aleksanderovu sílu a osvěžil svého ducha u nevysychajícího pramene jeho života. Byl naší nadějí. Nemohl jsem dopustit, aby zemřel v nějakém rodovém sporu. Zatahal jsem za uzdu a vydal se s koněm dolů kamenitým kopcem, směrem k zlatým chrámům, jež se třpytily v úsvitu.

*

Na široké, dlážděné cestě, vedoucí od poutního pramene u Taíne Amaru k vnějším branám královského města, panoval neobyčejný ruch. Jednalo se o poslední míli Císařské cesty, která se táhla od Zhagadu na východ a západ k hranicím impéria. Člověk by si myslel, že nastala doba Dar Hegedu, shromáždění rodů Derzhi, jež se konalo dvakrát do roka a během nějž mohli členové rodů předložit své stížnosti císaři. Skupiny mračících se válečníků, jež doprovázely elegantně oděné lordy k městu, zabíraly střed cesty a vytlačovaly tak všechny ostatní na okraj. Zdálo se však, že všichni ostatní toho dne Zhagad opouštějí; ohromné karavany obchodníků, podobné putujícím městům, se těžce vlekly pryč, koně a chastou se namáhavě pohybovali pod naléhavým šviháním bičů pohůnků. Bylo velmi zvláštní, že lidé opouštěli město před večerním trhem. Rovněž nebylo obvyklé, aby podél cesty postávalo a debatovalo tolik hloučků lidí, které tvořily téměř nepřekonatelné překážky pro pastýře, ječící na stáda koz, i pro spěchající poutníky, ohánějící se po žebrácích, kteří se jim sápali po třmenech. Změť výkřiků, bušení podkov, klapání kol, řinčení hrnců, práskání bičů a mečení zvířat tvořila ohlušující rámus. Zdálo se, jako by hluk, zápach a davy Zhagadu zamořily mírumilovnou poušť. Nenáviděl jsem města.

Trvalo mi tři neuvěřitelně dlouhé týdny, než jsem se dostal do Zhagadu. Cestoval jsem drsnou pouštní cestou sám a byl jsem vděčný za dobře cvičený zrak, který mi umožnil cestovat bezpečně i v noci, čímž jsem se vyhnul lupičům a nejžhavějšímu slunci. Jakmile jsem se vzdálil od Kareshe a pocítil surovou sílu pouště Azhaki, těžce jsem nesl Blaisovu nepřítomnost. S jeho pomocí bych překonal vyčerpávající vzdálenost za jeden den. Ale jeho povinností nyní bylo dostat své lidi do bezpečí a ani kvůli Aleksanderovi bych jej od jeho úkolu neodvedl. Pro změnu světa jsem byl ochoten obětovat mnohé, ale ne svého syna. Jeho nikdy.

Doufal jsem, že po spojení s Denasem rovněž dokážu cestovat kouzelnými stezkami, ale doposud se mi nepodařilo je pochopit. Blaise si myslel, že si za to mohu sám. „Musíš se vzdát fyzických zábran,“ namítl pokaždé, když jsem si stěžoval na vlastní neschopnost. „Ale to ty neděláš. Je to úplně stejné jako s tvojí proměnou; důvodem, proč je pro tebe tak těžké změnit podobu, je skutečnost, že se přitom snažíš udržet příliš mnoho ze sebe.“

Ačkoli Blaisovi scházelo vzdělání, viděl věci jasně. Po spojení s Denasem jsem bych schopen podle vůle měnit podobu. Mohl jsem se stát orlem, chastou nebo kayeetem, nejrychlejším běžcem na zemi. Ale na rozdíl od Blaise a jeho přátel to pro mě bylo neuvěřitelně obtížné. Možná měl Blaise pravdu a problémem skutečně byla má neochota vzdát se kontroly. Nebo možná to, co jsem udělal – skutečnost, že jsem sdílel tělo s rai-kirah, který nebyl mou přirozenou součástí – nebylo tak správné, jak jsem doufal.

Během prvních dnů mého uzdravování mě Blaise přesvědčil, abych odstranil kouzelný štít, který jsem vytvořil, abych oddělil svoji duši od démonovy. Řekl, že bych si měl s Denasem promluvit, učit se od něj. Vědomosti a pochopení by naše spolužití mohly zjednodušit. Rai-kirah však ani jednou nepromluvil. Nikdy. Napadlo mě, že ho možná mé zranění a blízkost smrti zničily a vztek byl to jediné, co po něm zůstalo jako utichající hřmění vzdáleného hromu poté, co bouře pomine. Pak jsem však začal napadat lidi a rychle jsem štít znovu vztyčil.

Zaměstnán svými problémy jsem si razil cestu mezi lidmi a využíval mezery, kterou za sebou v davu zanechávalo velké procesí. Pět válečníků tvořilo klín, který uvolňoval cestu bohatě oblečenému šlechtici. Za ním jely na koni dvě rady vojáků, které chránily těžce naložená tažná zvířata. Oddíly tvořili válečníci Hamraschi spolu s několika thridskými žoldáky tmavé pleti. Lord však nebyl oděn do zlatého pláště se znakem vlka, jenž by jej označoval za člena rodu Hamraschi. Symbol jeho hegedu jsem nezahlédl.

„Odkliďte ty odpadky ze silnice,“ přikázal šlechtic, muž s měkkým tělem a uhlazeným světlým copem. „Zabijte je, jestli neuhnou.“ Procesí se zastavilo vinou karavan, které právě opouštěly město a snažily se cestou protlačit několikerý vrchovatě naložené sáně, tažené otroky. Derzhijský šlechtic vytáhl z dlouhého válce připevněného k sedlu vyleštěnou hůl dlouhou jako paže a uhodil jí otroka, jenž upadl, když sáně, které táhl, zachytily kolo vozu, jedoucího opačným směrem. Otrok vykřikl a dopadl na záda. Z rány na čele mu vytryskla krev. Při pádu se zapletl do kožených popruhů saní, ještě víc je naklonil a vysypal z nich na cestu špatně upevněný náklad.

Jednotky šlechtice tasily meče a přinutily poutníky ustoupit stranou. Zatímco lord čekal, až se cesta uvolní, pohyboval se s koněm sem a tam před ležícím otrokem. Pokaždé, když se otrok pokusil vstát a vymotat z popruhů, lord ho s klidnou tváří a se zvráceným potěšením uhodil – do tváře, loktů i ramen, jež měl již dávno rozedřená do krve koženým postrojem.

Při každé ráně mě zabolely kosti. Záda jsem měl zjizvená roky stejně bezdůvodné krutosti a bez ohledu na nebezpečí jsem to nemohl nechat jen tak být. Seskočil jsem z koně, přivázal ho k opuštěnému vozu dráteníka a protlačil se vlnícím se davem. Přikrčil jsem se, schoval se za převrácené saně a sklonil hlavu. Pak jsem popadl zapletené popruhy a kouzlem je přetrhl. Přes okraj saní jsem popadl mužovu zkrvavenou ruku a pomohl mu vstát. Jakmile se vyškrábal na nohy, ustoupil jsem zpět do davu.

„Tas vyetto,“ ozval se bezdechý šepot z opačné strany saní.

Není zač, pomyslel jsem si, neboť jsem v tu chvíli byl již příliš daleko, než aby mě slyšel. Kéž bych mohl udělat víc. Nechal bych mu svůj nůž, ale dozorci byli příliš blízko. Kdyby u něj našli zbraň, přišel by o ruku nebo o oko.

Tvář otroka jsem nikdy nespatřil, ale dal jsem si pozor, abych si zapamatoval obličej lorda Derzhi, který se mezitím vrátil mezi své muže a chladně vyrazil k bráně. Mohlo mu být asi padesát pět let, byl vysoký a v sedle seděl vzpřímeně. Ženy by ho pravděpodobně pokládaly za pěkného, neboť na svůj věk dobře vypadal a ani boj, ani počasí na něm nezanechaly stopy. Já však jeho měkkou tvář považoval za zlou: jeho široké obočí mi připadalo prázdné, plné rty nenasytné, kulaté oči posazené příliš blízko u úzkého nosu beze stopy lidského citu. Nebo jsem možná jen viděl, jak navyklou krutostí a bez jakéhokoli výrazu v pěkné tváři bil zlomeného muže, zatímco znuděně čekal, až mu uvolní cestu.

Začal jsem se prodírat davem zpět k místu, kde na mě vedle dráteníkova vozu trpělivě čekal můj kůň. Náhle jsem však na zádech pocítil lehký dotyk. Rychle jsem se otočil, ale nikoho jsem nespatřil. Ale daleko ode mě, na opačné straně pohybujícího se davu, stála vysoká žena, která hleděla mým směrem. V tmavých očích měla tak pronikavý pohled, že snad musela vidět i jizvy, ukryté pod mojí košilí. Její šat a závoj měly zářivě zelenou barvu. Mezi otrhanou směsí hnědošedé vypadala jako výhonek čerstvé trávy v poušti. Pak ale mezi nás vstoupili jezdci a já se rychle vyšvihl do sedla a vyrazil. To poslední, co jsem potřeboval, bylo, aby si mě někdo všiml.

K vnějším branám jsem dorazil stále ještě rozrušen událostí s otrokem. Byl jsem přesvědčen, že jsem měl udělat víc, na druhou stranu jsem však věděl, že i kdybych použil všechnu sílu a dovednost, výsledek bych stejně nezměnil. Jen by nás oba zabili.

„Stát! Ano, ty. Slez z toho kostlivce a pojď sem, ať se na tebe můžu podívat.“ Derzhi, sedící na koni a kontrolující zástupy žebráků, poutníků a zvířat u vnější brány Zhagadu, jež se spíše podobala vstupu do pevnosti, na mě zamával oštěpem.

Hloupý. Tak hloupý. Záležitost s otrokem mě natolik rozptýlila, že když jsem přistoupil k bráně, zapomněl jsem zamaskovat své ezzarijské rysy. Aleksander odvolal zákon, který přikazoval, aby byli všichni Ezzarijci zotročeni, ale náš národ stále přitahoval pozornost vojáků. A kromě toho na mě budou znamení otroka, jež jsem měl vypálena do tváře a ramene, navždy vrhat podezření. Strážce se pohnul mým směrem. Lidé ustoupili a uvolnili prostor mezi námi.

Sáhl jsem pro kožený balíček, jenž jsem ukrýval za košilí, neboť jsem věřil, že mi Aleksanderova listina stejně jako v minulosti zajistí bezpečný průchod. Pak jsem sesedl z koně a vyrazil k válečníkovi.

Jako všichni ostatní derzhijští strážci v Zhagadu se i tento pohyboval v horku bez košile a vystavoval tak na odiv statná, bronzová ramena, z nichž jedno mu hyzdila hrozivá jizva. „Zakore! Pojď sem,“ zavolal na jednoho z přátel. „Myslím, že jsem chytil uprchlíka.“ Derzhi přitiskl špičku oštěpu k mému krku. Přinutil mě tak naklonit hlavu na stranu a ukázat mu sokola a lva, které mi vypálili do tváře v den, kdy jsem byl prodán Aleksanderovi. Strážce se usmál a olízl si rty. Bezpochyby se už nemohl dočkat potěšení useknout nohu uprchlému otrokovi, stejně jako odměny, které se mu dostane, když uprchlíka přivede královskému správci otroků.

Ovládl jsem vztek, který mě přepadl při pohledu na jeho krvežíznivou rozjařenost, a hlodavý strach, jehož jsem se nedokázal zbavit ani roky poté, co jsem byl osvobozen. Pak jsem pravou rukou popadl násadu oštěpu a odklonil ho od svého krku. Levou rukou jsem zvedl pergamen a ujistil se, že je královská pečeť dobře vidět. Hlas jsem měl vyrovnaný. „Myslím, že jste se zmýlil, ctihodnosti. Podle rozkazu korunního prince jsem svobodný muž. Najděte písaře, ať vám přečte tuto listinu. Pak poznáte, co se stane, když se mě pokusíte zadržet.“

V oslnivé záři slunce strážce zamžoural na papír. „Korunní princ…“ Pokrčil rameny a vytrhl oštěp z mého sevření, pak jím poklepal na listinu. „Asi jím pořád ještě je. Protentokrát tě jeho pečeť ještě ochrání, ale po zítřejším západu slunce bych už na ni nespoléhal. Dvacet se už o to postará.“ Plivl na zaprášené dláždění a otočil koně.

V jediném okamžiku přešlo naléhavé šílenství srocených poutníků zlověstně v kradmé rozhovory a výkřiky. Kolem se prohnala skupina válečníků. Zpoza hradeb ke mně dolehlo nepřetržité vytí, jež se zarývalo do duše jako ocel do skla. Na kamenných věžích, kde v horkém vzduchu zplihle a těžce visely červené standarty se lvem Derzhi, něco chybělo – zlaté prapory se stříbrným sokolem, standarty hegedu Denischkar, Aleksanderova rodu, které vždy visely vedle červených. Nahradily je prapory čistě rudé. Všude kolem visela pouze rudá… smuteční prapory… Sladká Verdonne!

Protlačil jsem se mezi žebráky, abych dohonil jezdce Derzhi. „Prosím, povězte mi, co se stalo, ctihodnosti. Žil jsem v poušti a nic jsem neslyšel.“

Pohlédl na mě přes zjizvené rameno a ušklíbl se. „Pak musíš být jediným mužem v impériu. Zavraždili císaře. Dvacet se sešlo, aby potvrdilo nástupnictví.“ Listina zajišťující moji svobodu mi vypadla z ruky a snesla se na dláždění. Muž ji nabodl na oštěp a podal mi ji zpět. „Slyšel jsem, že vrahem je sám princ Aleksander.“

Kapitola 4

Aleksander není mrtvý. Když jsem na ulici zaslechl, že císařova vraha – nebo alespoň to, co z něj zbylo – pověsili na tržišti, zastavilo se mi srdce. Jednalo se však o frythského otroka, kterého našli, jak klečí u císařovy postele, potřísněn královskou krví. Byl to on, kdo posloužil za hostinu supům v srdci Zhagadu.

Frythie v tuto chvíli již pravděpodobně stála v plamenech. Brzy z důstojného malého horského knížectví nezbude nic. Žádná budova, výtvor či zvíře. A jistojistě žádný člověk, jenž by v sobě měl byť jen jedinou kapku frythské krve. Na ničem z toho však lidem v Zhagadu nezáleželo. Všichni byli přesvědčeni, že otrok jen splnil příkaz prince Aleksandera. Lidé, kteří s otevřenými ústy zírali na odporné pozůstatky zrady, jistě nepochybovali o tom, kdo za vším stojí. Nemohl se dočkat, až ho korunují bohové… slyšel jsem, že se hádali… prý padly i hrozby… Nestačilo mu, že jej otec nechal panovat… císař chtěl odvolat své pomazání… myslel jsem, že konečně dospěl… Nezaslechl jsem nic o kanavaru, žádnou domněnku, že by snad princ Aleksander mohl být obětí, a ne vrahem. Svědkové říkali, že se nejobratnějším císařským mučitelům podařilo z vraha vydobýt pouze jediné slovo. „Aleksander.“ Po sedmi hodinách byli nuceni přestat. Vězeň totiž musel zůstat naživu, aby mohl dostatečně křičet, když mu pak na trhu zaživa rozřízli břicho a usekli všechny údy.

Do císařského paláce v Zhagadu jsem musel doletět. Ke vstupu do vnitřní části královského města, a obzvláště pak do samotného paláce, bylo zapotřebí mít derzhijského patrona a já pochyboval, že by na mě měl Aleksander v tuto chvíli čas. Ačkoli jsem nenáviděl neznámé pudy a pocit zranitelnosti, které s sebou přinášela proměna smyslů, jež jsem zdokonaloval třicet osm let, měla ptačí podoba i své přednosti. A tak jsem se vmáčknul do opuštěného zákoutí – dusného, odporného místa na konci uličky plné žebráků – a pokusil se proměnit. Uklidni se, idiote, pomyslel jsem si. Najdi ho, varuj ho a zmiz dřív, než jej zabiješ.

Jako vždy jsem si napřed vytvořil potřebnou podobu v mysli, pak jsem z nejhlubšího nitra své bytosti přivolal melyddu a pokusil se uvolnit fyzické zábrany. Změna měla proběhnout hladce… mé údy a trup měly bez námahy splynout s obrazem v mysli, měl jsem se otřást chladem, neboť přirozeným důsledkem proměny v menší tvar byl výdej tepla, během chvilky jsem měl nové podobě rovněž přizpůsobit citlivost zraku a sluchu. Měl jsem se dotknout skutečné podstaty svého lidu a pocítit při tom rozechvělé potěšení. Takto prožívali proměnu Blaise, Farrol a ostatní. I já to jednou zažil, a sice když jsme se s Denasem proměnili v ptáka v bouři v Kir’Vagonothu, v říši démonů. Toho horkého rána jsem však měl pocit, jako by mi měly prasknout kosti a oči vylézt z důlků nebo jako by mi derzhijský mučitel nožem odkrajoval kůži z těla. Dopadl jsem na kolena, zasténal bolestí a přinutil své tělo vzít na sebe podobu ptáka. Tři vyděšené krysy se při tom rychle běžely schovat do hnijících odpadků.

A můj tichý démon ve mně číhal jako červ v jádru zralého plodu.

*

Císařský palác byl zlověstně tichý. Jeho půvabné chodby a ohromné sály obyčejně bývaly plné zlatě oblečených komorníků a do kůže oděných lovců, davů otroků a sluhů, bíle oblečených válečníků, kteří teprve nedávno dorazili z pouště, správců a úředníků s rameny svěšenými pod tíhou nestřídmého chodu císařství, zbrojířů a krejčích, hudebníků a knězů a nádherných žen v hedvábných hávech. Toho rána jsem však letěl nádvořími a zastíněnými besídkami, usedal na zábradlí balkónů a naslouchal u oken a dveří, zahlédl jsem však pouze několik ustrašených otroků, kteří drhli dlážděné podlahy; ramena a tváře měli posety modřinami a krvavými šrámy. Neklidní pánové mívají těžkou ruku.

Tu a tam se v koutech tísnily malé hloučky šeptajících dvořanů. Mysleli si totéž co lidé na ulici. Otrok by takový čin nikdy nemohl spáchat sám. Někdo odlákal císařovy stráže a všudypřítomné dvořany. Někdo zanechal dýku v císařově ložnici, kde byly zbraně zakázány, a prozradil otrokovi, kde ji hledat. Někdo mocný chtěl z této vraždy něco vytěžit a bylo jasné, kdo získal nejvíc – stejný člověk, jehož před dvěma dny předvolali, aby se zodpovídal ze spiknutí, princ, na kterého se císař vztekle rozkřičel, když spolu těsně před včerejší večeří zůstali sami, a jenž odmítl usednout k otcově tabuli sotva tři hodiny předtím, než byl čin spáchán.

Zašustění mých křídel pomluvy rychle rozehnalo. Sokol byl symbolem císařova rodu Denischkar a ti, kdo si mě všimli, nervózně pozvedli oči k nebesům, jako by očekávali, že mě bude následovat samotný Athos, aby vynesl rozsudek nad zbabělým zlosynem, zodpovědným za nejodpornější ze zločinů – královraždu, umlčení božího hlasu na zemi.

Aleksandera jsem našel v Athosově sálu, ohromném sloupovém chrámu boha slunce, vybudovaném ve středu palácových zahrad. Vysoký dóm byl pozlacen uvnitř i vně a otvory ve stěnách spolu s jemně vyřezávanými okny zajišťovaly, že po celou dobu pouti slunce po obloze budou jeho paprsky dopadat jako krajka na podlahu. Silné kamenné zdi udržovaly chlad noci, jež právě minula, a vysoká okna a široké dveře vpouštěly dovnitř i ten nejjemnější vánek, který se proháněl nad městem. Usadil jsem se v jedné ze štěrbin pozlaceného chrámu. Hluboko pode mnou se rozprostírala podlaha z lesklého bílého mramoru, vykládaná chladně zeleným malachitem. Ležela na ní dvě těla: jedno bylo zahaleno do zlaté látky, druhé do rudé. Obě byla smrtelně nehybná. Jako by Athosovy paprsky toho dne nestačily, byla těla obklopena tisíci hořícími lampami ze zlata a stříbra. Některé stály na podlaze, jiné visely na řadách sloupů, jež podpíraly dóm a klenby bočních chrámů, další se kymácely na stojanech z tepaného stříbra a bronzu. Mezi lampami byly rozmístěny pánve se žhavým uhlím, v nichž hořely byliny a kadidlo, takže zelenošedý kouř zahaloval ranní světlo, stejně jako třepotající se plameny smrti. V ohromných klenutých vchodech, jež se otvíraly do císařských zahrad, stály stráže, nahá záda ztuhlá a oštěpy zkřížené. Panovalo zde dokonalé ticho.

Mé sokolí srdce se rozbušilo, když jsem se snesl ke dvěma nehybným tělům, abych se podíval zblízka. Smysly dravce mi prozradily, že pouze jedno z nich je mrtvé. Ivan zha Denischkar, postava ležící na zlatých márách, jejichž rohy podpírali čtyři lvi s ametystovýma očima, stojící na zadních tlapách. Byl zahalen do látky protkané zlatem, na níž byl stříbrnou nití vyšit sokol. Dlouhý bílý cop, který mu spočíval na pravém rameni, zůstal neozdoben stejně jako jemně tepaný, ale opotřebovaný a prostý meč, který mu položili na tělo, jílcem na hruď. Na chladné a nehybné tváři muže, jehož probodl vykastrovaný osobní otrok, když uléhal ke spánku, nebylo ani stopy po smrtelné hrůze.

Aleksander ležel tváří k zemi na kamenné podlaze kolmo k tělu svého otce. Paže měl rozpaženy, šarlatový smuteční háv elegantně rozprostřen jako peří padlého ptáka. Dlouhý rezavý cop – vnější znak dospělosti válečníka Derzhi – si ustřihl a ohnivě rudé vlasy si ponechal jen tak dlouhé, aby se dotýkaly podlahy a jako závoj chránily jeho soukromý žal.

Usadil jsem se na podlahu za ohromnou sochu koně boha slunce, která stála nedaleko már. Schován za mohutným podstavcem jsem se vrátil zpět do lidského těla. Opět to trvalo příliš dlouho, a když proměna skončila, ležel jsem na podlaze zalit potem, jako bych právě uběhl deset mil. Silně vonící kouř a parfémy téměř přetížily mé smysly. Po návratu k vlastnímu zraku a sluchu jsem měl pocit, jako by mi někdo zavázal oči a nacpal do uší vlnu.

Opřel jsem se o mramorový podstavec a snažil ze sebe setřást nepříjemné rozrušení, jež ve mně proměna vyvolala. Od chvíle, co jsem prince zahlédl, se ani nepohnul. Do jaké míry oplakával svého chladného, bezcitného otce? Otce, jenž mu napřed splnil každý chlapecký rozmar a pak jej předal přísnému strýci, který dostal za úkol vychovat z něj válečníka. Otce, jenž odsoudil jediného syna k trestu smrti, když se mu nepodařilo dokázat, že nezavinil strýcovu smrt, a který jej pouze jedinkrát prudce objal, když pravda vyšla najevo právě včas, aby kat zadržel sekyru. Otce, který poté, co jen o vlásek unikl katastrofě, již nedokázal uchopit vládu pevně do svých rukou a raději vložil její tíhu na ramena mladého muže, jenž sotva znal sám sebe. Tento den byl pro Aleksandera velmi těžký i bez spiknutí, nebezpečí a dvojakosti lidí kolem. A pokud se s otcem rozešli ve zlém, jak tvrdily klepy, bude pro něj vše ještě mnohem těžší.

„Čas nečeká, můj pane,“ pronesl jsem nakonec tiše z úkrytu, „proto musím zasáhnout do vašeho žalu. Přál bych si, aby tomu tak nebylo.“ Jeho nepřátelé již plánovali další krok.

Uplynula dlouhá doba, než odpověděl, jako by musel urazit velkou dálku z místa, kam jej myšlenky zavedly. Nepohnul se, a tak podlaha tlumila jeho hlas. „Chceš zemřít právě dnes, Ezzarijče?“

I přes ponuré okolnosti jsem se usmál. Nezúčastněný pozorovatel by v těchto slovech vycítil hrozbu, naše společná minulost a obzvláště suchý tón, kterým je pronesl, jim však dávaly zcela jiný význam. V době, kdy jsem byl otrokem, očaroval khelidský démon Aleksandera kouzlem nespavosti. Rozhodl jsem se tehdy zariskovat, promluvit v přítomnosti napůl šíleného prince a povědět mu o tom. Tenkrát svá slova myslel vážně… a málem jejich smrtící příslib také splnil. Nyní se stala symbolem darů, které jsme jeden druhému dali.

„Zdá se, že v poslední době zemřelo mnoho lidí,“ řekl jsem. „Proto jsem tady.“

„Nemohu odejít před západem slunce.“ Jeho tichý hlas zněl mírně ochraptěle. Bylo už téměř poledne a on zde pravděpodobně ležel již od hluboké noci. „Zneuctilo by ho to.“

„Pak tedy počkám do západu slunce. I když jsem mrtvého nemiloval, pro dobro živých mu prokáži úctu.“

„Ach, bohové, Seyonne…“ Jeho tichá slova prořízla dusivou vůni a kouř smrti. „Proč bych ho měl milovat já? A přesto bych se odsud nehnul, ani bych si nepřál, aby hodiny plynuly rychleji, neboť jakmile bude spálen na hranici, nic z něj nezbude.“ Princ zůstal ležet bez hnutí na podlaze, jako by byl ke studenému kameni připoután.

Neexistovala slova, kterými bych mu mohl ulehčit. Můj milovaný otec se lišil od Ivana zha Denischkara stejně jako čerstvě zelená Ezzarie od pouště Azhaki; jeho smrti ve válce s Derzhi jsem stále hluboce litoval. A tak jsem nedokázal říct, zda Aleksanderův pocit ztráty způsobila láska či prázdnota. Ivan vládl třicet let celému známému světu – lev, hrozba, dravý a strašlivý válečník, zářící slunce na Aleksanderově nebi, kterému se nedalo uniknout.

Jako když se kočka probudí z odpoledního spánku, rozčeřila moji mysl náhle plíživá temnota. Ne. Ne. Ne. Nemohl jsem dovolit, aby mé vražedné šílenství propuklo v tak těsné blízkosti prince, a tak jsem využil všech cvičení mysli, abych je zadusil. Na šílenství nebyl čas. Byl vyhlášen kanavar. Jestli se nám nepodaří najít nějaký způsob jak ho zastavit, Aleksander zemře. K poznání této pravdy jsem nepotřeboval dar věštění.

Po zbytek dlouhého odpoledne již princ nepromluvil a bez jeho svolení jsem se slova neujal ani já. Možná museli i nepřátelé a smrtelné nebezpečí počkat, dokud žal nepomine. Zůstal jsem však s ním a hlídal mu záda. Bylo mojí povinností… a upřímným přáním… chránit jej. Avšak pomyšlení na to, že nejbližším nebezpečím jsem já sám, bylo velmi nepříjemné. A tak jsem hlídal i sám sebe.

Když se Aleksander konečně pohnul, zmizely již poslední paprsky denního světla a zanechaly po sobě pouze bledé kruhy světel lamp za kouřovou clonou. Zvedl se ze země, klekl si a tiše zaklel, pak si protáhl ramena a krk, které musel mít ztuhlé jako nenaolejovanou kůži. Nakonec se obrátil, posadil se na zem a opřel se o otcovy máry, pohlédl mým směrem a prohrábl si prsty krátké vlasy. Ještě nikdy jsem neviděl, že by upadl do takových rozpaků. Bez copu válečníka si připadal víc nahý než bez šatů.

I když na mě mé instinkty křičely, abych si pospíšil, počkal jsem, až sám promluví.

„Přišel jsi mě varovat, že vyhlásili kanavar, že?“

Cítil jsem se trochu jako blázen. „Vy o tom víte?“

„Během posledních tří měsíců zemřelo pět z mých nejvěrnějších poradců – jeden snědl zkažené maso, druhému se zanítila rána, dva zemřeli, když v opilosti upadli, jednoho zabila vlastní žena, která i na oprátce tvrdila, že neví nic o dýce, jež mu vězela v krku. Během stejné doby byli tři z mých nejspolehlivějších strážců usvědčeni z neprominutelných přestupků proti kázni – usnuli na stráži, hráli kostky a kradli. Všichni byli svými veliteli přesunuti jinam. A sami velitelé? Kasko zničehonic ohluchl a musel se odebrat na své pozemky v Capharně. Mersal náhle pocítil touhu chránit spíše hranice než svého prince. A když jsem poslal do Capharny pro Mikaela, který by považoval za čest položit za mě život, zemřel v písečné bouři. Zdá se, že zapomněl vše, co se v dětství naučil, a postavil svůj stan přímo do cesty duně. Když pak v noci přišla bouře, zaživa ho pohřbila. Podivná souhra náhod, že? Je až směšné, jak moc Hamraschi touží ochromit mě.“

„Ale u žádného z úmrtí nebyl prokázán vražedný úmysl, který by se dal jakkoli spojit s Hamraschi.“ Derzhi byli v intrikách mistry a Aleksander nebyl horší než ostatní.

„Jsou chytří, to musím uznat. Když se nikdo nedívá, smějí se mi do tváře, před lidmi však projevují starost nad tím, že se chovám příliš náladově a krutě k těm, kdo se odváží se mnou nesouhlasit. Stát po mém boku dnes znamená rozsudek smrti.“

„A co vaše žena, můj pane?“

„Uklidil jsem ji do bezpečí. Když jsem prohlédl jejich odpornou hru, vyspal jsem se s dcerou barona Gematose a s několika otrokyněmi – určitě rád uslyšíš, že všechny rády souhlasily. Dokážeš si asi představit, jak Lydia reagovala. Lidé si byli jistí, že se zdi Zhagadu tentokrát určitě zřítí. Pak jsem samozřejmě vybuchl já a obvinil ji, že mi ani tři roky po svatbě nedala dědice, kterého všichni dávno očekávali.“ Za to, k čemu Aleksandera přinutili, zaplatí. Během několika smrtících okamžiků se jeho hlas stal tichým a hrozivým. „Před půlkou šlechty Zhagadu jsem prohlásil svoji ženu za neplodnou a poslal ji zpět k jejímu otci do Avenkharu.“

„Hvězdy na nebi… vy jste jí neřekl proč?“

„Takhle je to bezpečnější. Její otec ji v tuto chvíli dokáže ochránit lépe než já. O Kirilovo bezpečí jsem se také postaral. Teprve po otrávené dýce a šíleném koni uvěřil můj bláznivý bratranec mým varováním a veřejně se se mnou rozkmotřil. Podařilo se mi… přesvědčit… Sovariho, aby šel s ním. Jsou nyní hosty baronky Fontezhi, která se vyžívá v jejich vyprávění o mých krutých náladách. Jsi první přítel, kterého za dlouhou dobu vidím. Nevypadáš ale zrovna vesele.“

„Mě se pokusili zabít taky.“

„U krvavého Athose. Zranili tě?“

„Místo mě zabili dobrého muže. A ostatní… bylo to jen o vlásek.“

Aleksander si mě pozorně prohlédl, pak sevřel ruce v pěst a tváře mu zrudly. „Tvůj syn… ach bohové, Seyonne. Ne tvůj syn.“ Nikdo nedokázal nevyřčená slova chápat lépe než Aleksander.

„Prozatím je v bezpečí a namhirové jsou mrtví.“

„Jak tě, u Druyových ohňů, našli? Přísahám, že kromě Lydie jsem nikomu nic neřekl. A ať už si o mně myslí cokoli, tebe by nikdy nezradila.“

„To jsem si ani nemyslel. Vím všechno o palácích a sluzích, klepech a špezích… někdo mě mohl sledovat, když jsem si vyzvedl vaši zprávu ve Vayapolu… existovalo mnoho příležitostí.“

„Najdu ho… a ať už je to kdokoli, za tohle zemře.“

„Co se stalo, stalo se. Blaise chlapce ukryl, takže ani já nevím, kde teď je.“ Naklonil jsem se blíž a ztišil hlas. „Ale vy… ta věc s vaším otcem… je také součástí spiknutí?“

Zavřel oči a zavrtěl hlavou. „Ne. Dokonce ani Hamraschi by nebyli tak bláhoví. Proč by ze mě udělali císaře, když chtějí zničit všechno, čeho se snažím dosáhnout?“

Takže neviděl skutečné nebezpečí. „Můj princi, na ulici se říká, že jste zosnoval otcovu smrt. Dvacet prý…“

„Tyto záležitosti se neřeší na ulici. Jsem pomazaný dědic svého otce. Žvanění lidí na tom nic nezmění.“ Ani v tuto ponurou noc nedokázal princ zapřít sám sebe. Jeho jedovatý posměch by dokázal spálit i zdravý dub.

„Ale hádali jste se.“

Aleksander stáhl obličej do grimasy. „Před měsícem jsem byl na hranicích se Suzainem. Tamní bandité hrozili napáchat škodu v celém impériu. Zničili už dvacet vesnic podél hranic i jejich sýpky, kradli a zabíjeli koně. Uprostřed výpravy mě otec náhle zavolal zpět, abych se zodpovídal z ‚blíže neurčených obvinění‘. Kdybych tehdy odjel…“

„Odmítl jste splnit rozkaz císaře?“ Není divu, že se na něj Ivan rozzuřil.

Princ kroutil mezi prsty lem smutečního šatu, dlouhého rudého pláště, sepnutého kolem krku stříbrnou sponou. „Při pronásledování těch proklatých banditů jsme ztratili už devatenáct válečníků. Neměl jsem v úmyslu nechat jejich smrt přijít vniveč, jen abych se zodpovídal z nějakých nesmyslných obvinění, která mi odmítali vysvětlit.“

A kdyby přerušil misi, Suzaini by zemřeli hlady. Sýpky a koně byli jejich živobytí. Před několika lety by Aleksandera taková věc ani nenapadla.

„Takže jsem se s nimi vypořádal a uháněl domů jako písečná bouře. Dorazil jsem včera na úsvitu a zjistil, že mě bouře předhonila.“

„Bezpochyby.“ Ani bohem vyvolaná písečná bouře by se nemohla vyrovnat Ivanově zuřivosti.

Aleksander se předklonil a tvář se mu zarděla stále živým vztekem. „Byl s ním samozřejmě Leonid, druhý lord Hamraschi, který s takovou starostlivostí poukazoval na moji drzost a neposlušnost. Byl to on, kdo upozornil mého otce na ‚jisté záležitosti…‘ šlo o hlouposti, výmysly. Všechno by se během jednoho dne vysvětlilo.“

Ale princ byl unavený, rozčilený a tvrdohlavý jako obvykle. „Oni vám však den neposkytli.“

Ostře vzhlédl. „Ne. Chtějí jenom můj krk. Vraždou mého otce nic nezískali. Takovým způsobem my věci neřešíme. Dokud se mi nenarodí syn, mým dědicem zůstane bratranec mého otce, Edik. Je to kňučící zbabělec, vedle něhož vypadám jako učenec s vybraným chováním. Ale zbytek Denischkarů by za něj stejně bojoval a ostatní hegedy by nikdy starému Hamraschi nedovolily, aby mluvil do toho, kdo bude sedět na trůně. Byl by to konec Hamraschi; vymřel by celý rod.“

A to byl samozřejmě ten problém. Hamraschi očividně nezajímalo, jestli zemřou, nebo ne. Co ve jménu bohů mohl Aleksander udělat, že nad ním vyhlásil kanavar jeden z nejmocnějších rodů Derzhi?

Z vnějšku k nám dolehlo troubení mellangharu a mocný hlas začal zpívat derzhijskou smuteční píseň, nářek beze slov, který by přinutil zaplakat i horu. Z princovy tváře vyprchala zuřivost. Lehce potřásl hlavou a mávl rukou, jako by chtěl utišit vlastní myšlenky. Pak se pomalu postavil a otočil se ke mně zády. „Až do úsvitu na tebe nebudu mít čas. Pak ale přijď do mých komnat. Promluvíme si. Buď opatrný, Seyonne. Nechtěl bych tě taky ztratit.“

„Můj pane, musím jít…“ Ještě jsem mu neřekl všechno, co jsem zjistil. Věděl, že ho Frythové obvinili? Ještě však nenastal čas, aby se všechno dozvěděl. Náhle jsem si všiml, že Aleksanderovi, jenž nyní stál vedle már svého otce, ztuhla ramena. Ve snaze zjistit, co jej rozrušilo, jsem se potichu přesunul k rohu mramorového podstavce, odkud jsem měl výhled na celý sál.

Aleksanderovo napětí však nezpůsobilo neslušné vyrušení nebo nevhodný příchod někoho cizího, nýbrž jeho vlastní čin. Pod rudým a stříbrným pláštěm byl princ oděn do černých kalhot a vyšívané košile z rudého hedvábí bez rukávů. Vzal do ruky otcův meč a do obnaženého předloktí levé ruky si udělal tři dlouhé zářezy. Zatímco jsem ho sledoval, provedl totéž na své pravé ruce a krví si namaloval kruhy na tvářích a kolem očí. Zdálo se, že úplně zapomněl na moji přítomnost.

Ustoupil jsem se zpět do výklenku a snažil se přesvědčit sám sebe, že se dokážu opět proměnit. Když už budu nucen zůstat přes noc, mohl bych být aspoň užitečný a držet hlídku. A k Ivanovým pohřebním obřadům se nikdo, kdo není Derzhi, nebude smět ani přiblížit. Zatímco jsem seděl v zakouřeném příšeří a pokoušel se sebrat vůli k proměně, zaslechl jsem, jak ohromným sálem pospíchá někdo v měkkých botách.

„Vaše Výsosti, průvod je připraven.“ Zlatě oblečený komorník padl na kolena na zem za princem a promluvil sotva tak hlasitě, aby jej bylo slyšet. „Nosiči čekají na vaše příkazy…“

Aleksander upřel oči na otcovo tělo a krátce přikývl. Komorník však neodešel.

„…a, Vaše Výsosti, prosím, promiňte mi, že přináším ještě jinou zprávu, než kterou vyžaduje tento nejsmrtelnější… nejžalostnější… a nepromluvil bych, kdybych neobdržel příkaz od nejvyššího komorníka, kterému poručila samotná Jeho Výsost, jež čeká venku… a žádá… trvá na tom… nejvznešenější lord…“

Trhl jsem sebou. Sluhovo zbabělé, podlézavé koktání by dokázalo podrážděného muže rychle rozčílit. A Aleksander byl velice podrážděný. A tak i když princ nezvýšil hlas, zdálo se, jako by slova vyrval z kamenné podlahy. „Mluv nebo ti vyříznu tvůj ničemný jazyk.“

„Poručili mi, abych vám vzkázal, že Jeho Výsost, princ Edik, dorazil do Zhagadu a tvrdí, že musí spatřit milovaného císaře a bratrance ještě předtím, než začnou obřady.“

Než stačil Aleksander odpovědět, narušilo uctivé ticho chrámu dupání bot a rozčilené hlasy. Tentokrát to nebyli sluhové. Slyšel jsem cinkot zlata, které jim viselo kolem krků, a cítil ocelovou hrozbu jejich zbraní. Ve vzduchu se vznášela jistota královských výsad. Příchozí se zastavili na vzdáleném konci már, v místě, kam jsem nedohlédl.

„U Druyových stínů, Aleksandere. Vypadáš jako nějaký barbarský kněz, vyvolávající duchy k ochraně vesnice. Během posledních tří set let nikdo tohle bláznivé malování krví neprováděl.“ Návštěvník měl zpěvavý hlas, jenž se na okrajích kroutil, jako by se neustále pohyboval na hraně jedovatého smíchu. „Vypadá to, jako bys skutečně litoval smrti toho starého ďábla.“

„Přišel jsi snad vylízat zbytky z koryta, když teď zemřel, Ediku? Myslíš, že jsem zapomněl, že ti zakázal vstát nebo promluvit v jeho přítomnosti?“

„Ach, můj mladý synovče. V tuto chvíli bychom se měli držet svazků krve, ne…“

„Na kolena, Ediku, a drž svůj zbabělý jazyk za zuby! Je zde přítomen císař, a dokud z něj nezbude jen popel, budeš ho poslouchat.“ Aleksander přistoupil k jednomu konci már. „Přiveďte nosiče!“

Nikdo v paláci nemohl neslyšet pohrdavý odpor, který zazněl v Aleksanderově hlase, když promluvil k návštěvníkovi. Ale jen já jsem sluchem Strážce zaslechl Edikovu odpověď, ztracenou v hluku kroků mužů, kteří přišli odnést Ivana na hranici. „A potom, drahý Zandere… až bude můj bratranec pohřben a zůstaneš jen ty… co se stane pak?“

Připlížil jsem se natolik, abych zahlédl tři postavy na vzdáleném konci prázdných már. Nebezpečí, které z nich vyzařovalo, bylo tak silné, že se mi z něj málem zvedl žaludek. Za Aleksanderovými zády stáli dva lordi Hamraschi a před nimi klečel na podlaze muž středního věku. Uhlazený světlý cop mu spadal podél mírné tváře. Jeho plné rty nenesly ani stopu po vzteku a ani jeho široké obočí či blízko u sebe posazené oči nehyzdila žádná známka urážky či rozhořčení. Přijel však do Zhagadu s válečníky Hamraschi a ruce a bradu si opíral o naleštěnou dřevěnou hůl, jež stále ještě nesla stopy krve nešikovného otroka.

Kapitola 5

Derzhi dědili pouze v mužské linii. Koně, pozemky, tituly – a v případě hegedu Denischkar Lví trůn – byli předáváni z nejstaršího syna na nejstaršího syna. Naštěstí nebo naneštěstí se v posledních generacích v královské větvi rozsáhlého, mocného rodu Denischkar narodilo velmi málo dětí obou pohlaví. Aleksander byl jediným dítětem Ivana. Ivanův jediný bratr Dmitri, Aleksanderův přísný a milovaný likai, byl bezdětný, když jej Khelidové zavraždili. Aleksanderův nejbližší bratranec Kiril pocházel ze ženské linie. Byl synem Ivanovy ovdovělé sestry Rahil, a proto se nemohl stát dědicem, a co se týkalo postavení a majetku, zůstal závislý na panovníkovi. A tak bylo nutné se při hledání muže, jenž by stál v dědické linii za Aleksanderem, vrátit o generaci zpět, k Varatovi, mladšímu bratrovi Aleksanderova dědečka. Varat, stejně jako jeho nejmladší bratr Stefan, již dávno zemřeli v nějaké válce Derzhi, ale Varat po sobě zanechal jediného syna, prince Edika. Zdálo se, že Hamraschi neměli v úmyslu sebrat trůn Aleksanderově rodině… pouze Aleksanderovi.

I když jsem sloužil v císařském letním paláci v Capharně pět měsíců, o Edikovi jsem toho věděl málo. Podle jednoho z mých předchozích vlastníků, postaršího barona Derzhi, prý Edik jednou v boji opustil padesát válečníků, kteří pak byli zmasakrováni Basranni. Projevil se jako zbabělec, kterému by měl být ustřižen cop válečníka. Možná to byla pravda, možná ne – baron nebyl nejjistějším historickým pramenem. Věděl jsem však, že když Edik bil bezmocného muže, nezměnil výraz tváře.

Tu noc jsem Aleksandera neopustil. Na císařském dvoře bylo pouze málo skutečně čestných lidí. Věděl jsem, že Aleksandera doopravdy znali a milovali pouze tři lidé: jeho žena, princezna Lydie, kapitán jeho osobní stráže Sovari a jeho bratranec Kiril. Nikomu jinému nedůvěřoval natolik, aby mu dovolil hlídat mu záda.

Tradice Derzhi vyžadovala, aby bylo tělo zesnulého spáleno přesně den po jeho smrti. Život v poušti vyžadoval rychlá opatření, bylo však rovněž nutno vyhovět bohům. Tím, že nad mrtvým tělem vyšlo slunce, bylo bohům dovoleno spatřit, co se stalo, aby mohli případně nějak zasáhnout.

Rychlý pohřeb zabraňoval tomu, aby se Ivanova obřadu zúčastnili nejmocnější lordi, neboť by jim zabralo týdny, než by dorazili ze svých vzdálených sídel. Ale od každého hegedu se vyžadovalo, aby si vydržoval domácnost v Zhagadu a aby v ní po celou dobu žil alespoň jeden přímý mužský potomek v první linii. Nešlo samozřejmě o rukojmí; Derzhi naprosto odmítali představu rukojmích z vlastních rodů. Šlo o informátory, kteří svým ctihodným rodinám předávali císařovy projevy přízně. A každá z domácností měla samozřejmě vlastní posádku, jež velikostí odpovídala významu rodu a byla k dispozici císaři. Výsledkem bylo, že všechny rody Derzhi měly v pohřebním průvodu své zastoupení. Jakmile jsem se proměnil a opět si zvykl na změněné smysly, prolétl jsem opuštěným palácem a vydal se směrem, odkud se ozýval zpěv. Pátral jsem po lidech, jejichž pozici jsem potřeboval znát.

Pochodněmi ozářený průvod se pomalu pohyboval ulicemi Zhagadu směrem k poušti. Za zpěváky a kněžími následovaly jednotky válečníků Derzhi, od prošedivělých lordů po mladíky s novými copy. Všichni měli na sobě různě vzorované šály nebo barevné pláště se znaky svých hegedů. Malá skupina žen, oblečených do rudého šatu, šla nebo jela na koních podél mužů, jak bylo zvykem jejich hegedu. V čele průvodu jeli na koních představitelé Deseti – nejctihodnější z dvou set nebo i více rodů Derzhi. Byli zde Fontezhi s kayeetem ve znaku, silně tradicionalisticky založení Goruschové v modrých pláštích, opovrženíhodní Nyabozzi, kteří ovládali obchod s otroky, Maragové s dlouhými, zeleně pruhovanými šály a další. Maragové byli rodinou Aleksanderovy ženy a jejich válečníky vedl princeznin šestnáctiletý bratr Damok se sotva ochmýřenými tvářemi. Za Deseti jeli ostatní z Rady dvaceti, hegedy, které sice nepatřily k nejstarším, mnohé z nich však byly bohatší a mocnější. Mezi ně patřili Hamraschi. Rada měla jen velmi málo skutečné moci; císař měl v každém ohledu poslední slovo. Ale každý heged ovládal vlastní legie válečníků a síla byla pro Derzhi vším.

Za Dvaceti pochodovalo asi padesát nebo šedesát lidí, připoutaných jeden k druhému řetězy – jeden za každou zemi a lid, patřící císařství. Zasmušilí vězňové – někteří byli mladí, jiní staří, všichni však hloupě hleděli na davy kolem – nebyli důležití. Králové a šlechtici, šamanky a náčelníci dobytých zemí byli povražděni a jejich rody vyhlazeny. Mnohé z dávno poražených národů jako Suzaini, Manganarci nebo Thridové již dávno nebyly otroky a tvořily nyní pracující srdce impéria. Císař však přesto věznil z každého národa jednoho člověka, kterého si náhodně vybral a držel ho v kobkách až do konce jeho života jako symbol své nadvlády. Vězňové pak byli u příležitostí, jako byla tato, prováděni ulicemi a vystavováni na odiv.

Za vězni následoval císařův heged, Denischkari. Vedle Edika jel vzpřímeně a s kamennou tváří Kiril a hezká starší žena v dlouhém rudém šatu – byla to bezpochyby Kirilova matka, princezna Rahil. Aleksander mi jednou řekl, že se Rahil provdala z lásky za mladšího syna jednoho malého, nedůležitého rodu. Její rodina považovala sňatek za potupu, jež nemohla být tolerována. V den, kdy se Kiril narodil, poslal Rahilin bratr, císař, jejího muže do bitvy. Bylo jisté, že v ní mladík najde smrt. Rahil s Ivanem již nikdy nepromluvila, i když císař věnoval Kirilovi veškerou otcovskou lásku, kterou odmítal dát Aleksanderovi. Jako ústupek jeho královské krvi bylo Kirilovi dovoleno jet s Denischkari, místo aby byl nucen sledovat průvod jen ze strany silnice jako ostatní členové menších rodů.

Za Denischkari jel na zlatem pokrytém voze, taženém deseti krásnými koňmi, Ivan. Ivanův kůň, nádherný hnědák, šel nervózně bez jezdce za vozem, jako by věděl, že bude zabit a spálen se svým pánem. Průvod uzavíral Aleksander, vysoký a hrdý. Rudý plášť se za ním vlnil v chladném nočním vánku, vanoucím z pouště. Šel bos, v krví pomalované tváři měl chladný, povýšený výraz a pohledem neuhnul ani o mezzit. Vypadal, jako by právě vystoupil z tesaných a malovaných kamenných desek, jež zdobily sály Derzhi. Vedle něj ani za ním nejeli žádní strážci, já však pochyboval, že by se někdo odvážil udeřit přímo. Pro tuto chvíli byl princ zahalen do císařského pláště, který mu byl předán urputným, starým válečníkem, jenž byl stále ještě na dohled. Dokud Ivan v očích Derzhi existoval, riskovala ruka, jež by se prince dotkla, boží hněv.

Létal jsem sem a tam a hledal místo, odkud bych mohl pozorovat lordy Hamraschi. Nakonec jsem přistál na soše nějakého dávno mrtvého císaře a usadil se mezi kamennými supy, kteří kdysi dávno vyzobali oči císařova mrtvého nepřítele. Odtamtud jsem mohl hledět do tváře šedovlasého Zedeona, prvního lorda Hamraschi, malého, drsného veterána války s Basranni s prošedivělým copem. Byl bez košile, oblečen pouze do zlatého pláště, a jeho šat bez rukávů odhaloval širokou hruď a horní část paží, silných jako kuvaiské duby. Kolem levé paže měl uvázán úzký rudý šál, v jehož uzlu bylo něco zachyceno. Byl to výhonek nyamotu, malinké bílé květiny, jež vykvétala po dešti v poušti.

Za Zedeonem kráčeli jeho dva synové, muži středního věku, Dovat a Leonid, kteří doprovodili Edika do paláce. Krutý výraz v jejich tvářích nebyl pro člověka, jenž měl obavy o Aleksanderovo bezpečí, žádnou útěchou. Ještě v dobách, kdy jsem byl otrokem, se mi naskytla příležitost zpovzdálí Leonida pozorovat. Považoval jsem ho za inteligentního muže s dobrým chováním, což bylo mezi válečníky, kteří se pyšnili negramotností, vždy překvapením. Jako většina mocných Derzhi byl nelítostný, avšak ne mimořádně krutý. Dovata, mladšího z bratrů, jenž byl stejně podsaditý a drsný jako jeho otec, jsem neznal vůbec. Leonid a Dovat a všichni ostatní válečníci jejich hegedu měli kolem paží také uvázán rudý šál se snítkou nyamotu. Zvláštní. Symbolem jejich rodu byl zlatý plášť s vyšitým vyjícím vlkem.

Průvod vyšel z bran vnitřního okruhu Zhagadu. Zatímco kolem nich procházeli vysoce postavení šlechtici, zachovávali diváci, členové nižších rodů, slavnostní vážnost. Nemyslím si, že by to dělali z úcty k Ivanovi, spíš zvažovali své budoucí možnosti. Pochybné vítězství bylo jen o trochu méně nebezpečné než vláda prince, jenž zavraždil svého otce. Jakmile císařovo tělo opustilo vnitřní okruh, davy, stojící do té doby po stranách, zaplavily cestu. Ženy kvílely, muži si posazovali dcery a syny na ramena, aby lépe viděli. Rámus se stával ohlušujícím a já musel bojovat s nutkáním vyrazit k nejbližšímu vrcholku střechy. Létal jsem sem a tam nad průvodem, když mě náhle rozptýlil záblesk jasně zelené barvy v davu – mezi dvěma nosiči pochodní, kteří osvětlovali cestu, stála žena, stejná žena, jež mě pozorovala, když jsem pomáhal otrokovi před branami Zhagadu. Sledovala snad v přítmí můj let? Zakroužil jsem a přilétl blíž, zmizela mi však v davu.

Sledoval jsem Hamraschi, dokud průvod neprošel vnějšími branami a nevstoupil mezi párem lvů, kteří strážili přístupy k městu, na Císařskou cestu. Na pusté planině stála ohromná hranice ze stromů, jež přitáhli chastou z řídkých lesů v kopcích na východě. Nosiči položili Ivanovo tělo na plošinu na vrcholku hranice. Ohromný válečník Lidunni tasil meč a jedním máchnutím zabil císařova koně, uvázaného u její paty. Pochodněmi, které přinesli z Athosova chrámu, pak akolytové zapálili hranici.

Pohřební rituály Derzhi byly úžasné – jednalo se o zvyky, které se vázaly ke staletí starým hegedským tradicím. Hudba a zpěv zněly divoce a bolela z nich duše a slavné skutky mrtvého se na rozdíl od Basranni, kteří je opěvovali dlouhými příběhy, oživovaly tancem.

Za udiveného šeptání přítomných svlékl Aleksander smuteční šat a oděn pouze do bederní roušky a pomalován krví se dal do tance, jenž vyprávěl příběh otcovy cesty do posmrtného života. Divokou ladností pohybů vysokého, štíhlého těla připomněl lidem boj s bohem slunce – ukázku síly a významu mrtvého válečníka – a konečně přijetí místa po bohově pravici. Ani poté, co se princ vrátil na své místo, tanec neustal. Jak noc postupovala a plameny šplhaly výš a výš, stával se tanec naopak divočejším a tanečníci derzhily zaníceně oslavovali starobylé bohy, na něž lidé kvůli slávě mladého boha slunce Athose téměř zapomněli.

Vznášel jsem se v kouři a pozoroval Aleksandera, dav i Hamraschi. Hegedy se shromáždily v kruhu kolem hořící hranice. Starý Zedeon seděl se zkříženýma nohama před stovkou válečníků Hamraschi a meč měl položený v písku před sebou, jak bylo zvykem v dobách války. Leonid a Dovat jej však už nedoprovázeli. Místo toho se tito dva Hamraschi pohybovali uctivě mezi představiteli Dvaceti, přisedali si k nim a tiše s nimi hovořili. Aleksander, sedící v čele rodu Denischkar, sice upíral zrak na hranici, měl jsem však dojem, že si bratrů Hamraschi také všiml. Princ Edik seděl za Aleksanderem a jeho měkká tvář byla bez výrazu. Když se však hranice propadla do sebe a k nebi vylétly závoje jisker, které je ozdobily novými soustavami hvězd, Edik se usmál. Nakonec se dav ospale vydal zpět k Zhagadu. Edik, Leonid a Dovat jeli pospolu.

*

„U Druyových rohů, Seyonne, proč si tak ubližuješ?“

Klečel jsem v koutě balkónu, osázeného květinami, a zvracel do kamenného květináče. Držel jsem se přitom za hlavu a doufal, že mi nepraskne, dokud nevyprázdním svůj žaludek. „Proměna mi ještě pořád moc nejde,“ řekl jsem a vyčerpaně se opřel o stěnu balkónu. V chladu brzkého rána jsem se začal chvět. „Je to užitečná schopnost, ale v tuto chvíli mi zrovna nepřináší potěšení.“ Dalším z mých problémů byla skutečnost, že čím déle jsem zůstával proměněný, tím horší pro mne byl návrat zpět do vlastního těla.

„Takže jsi skutečně byl tím ptákem, který se nad námi celou noc vznášel.“ Princ stál v otevřených dveřích a růžová zář úsvitu odhalovala ztrhané rysy jeho krví pomalované, neoholené tváře. Byli jsme skutečně podivný pár.

„Rozhodl jsem se raději na všechno dohlédnout.“

Aleksander zmizel v šeru komnaty, za okamžik se však vrátil s křišťálovou karafou a dvěma stříbrnými poháry. Jeden z nich mi hodil, pak se těžce posadil na kamennou podlahu a nalil nám oběma víno. „Takže jsi viděl, jak vlci Hamraschi slídí po kořisti. Je jasné, že mají Edika pevně v hrsti, takže mi nezbývá než připustit, že jsi měl pravdu. Rozhodli se postavit do čela impéria jinou větev rodu.“

„Proč to dělají, můj pane?“ Usrkl jsem vína. Ačkoli jsem toužil spíše po vodě, nemohl jsem princovo pohostinství odmítnout. Zvlášť poté, co jsem mu položil velmi nepříjemnou otázku.

„Odejdeš, když se ti má odpověď nebude líbit?“ Jedním dlouhým douškem vypil Aleksander víno, pak mrštil jemným pohárem tvrdě do kouta. Naštěstí ne do toho, v němž jsem seděl já. Neměl zlost na mě.

„Pokud vám budu moct pomoci, udělám to.“

Aleksanderův hněv rychle vyprchal. S lokty opřenými o kolena si začal masírovat čelo. „Minulý rok jsem ti říkal, že si musím Hamraschi za každou cenu podřídit. Zpochybnili moji autoritu.“

Minulý rok, v době, kdy jsem byl zajatcem v říši démonů, zesílily v impériu nepokoje. Blaisovi psanci začali prosazovat vlastní pojetí spravedlnosti pro lid impéria, napáchali ohromnou spoušť a rozčílili hegedy na nejvyšší míru. Několik hegedů proto vyhlásilo psancům válku – a také Aleksanderovi, pokud by se jim postavil do cesty. Derzhi stáli na pokraji občanské války. Podařilo se nám sice situaci uklidnit, věděli jsme však, že jde pouze o dočasné řešení.

„Měl jsem v úmyslu oženit jejich děti s potomky věrných rodů,“ pokračoval Aleksander. „Tak se to u nás dělá… to přece víš. A tak jsem provdal nejstarší dceru Leonida za Bohdana, syna prvního lorda rodu Rhyzka. Toto spojení všem vyhovovalo. Rod Rhyzka je úctyhodný. Věno nevěsty bylo splaceno v nejlepších koních a ve zlatě. Leonid se neměl důvod za tento svazek stydět nebo se cítit potupen. Šlo jen o to, že jsem sňatek dohodl já, ne on.“ Princ se opřel o stěnu. „Naneštěstí jsem však Bohdana dobře neznal. Je to krutý muž. Nejhorší ze všech. U krvavého Athose, i rai-kirah by byl lepší. A ta dívka… bylo jí teprve deset let. Bohdan ale odmítl počkat. Do měsíce byla mrtvá. U Hamraschi je zvykem ženy pohřbívat, a tak se Leonid vydal pro tělo své dcery. A uviděl, co jí provedli. Jmenovala se Nyamot.“

To vysvětlovalo jemný kvítek na pažích Hamraschi. Milovaná dcera mocného rodu. „Máte v rukou spravedlnost, můj pane. I pro Derzhi existují určité hranice.“

„No, a to je právě problém mého postavení. Můj otec sice odmítl vést impérium, na druhou stranu však rozhodoval o každém mém kroku. Veřejně soucítil s Hamraschi a litoval mého omylu při sjednání tohoto svazku. V soukromí mi však zakázal Bohdana potrestat, neboť rod Rhyzka ovládá území za Karn’Hegethem, nejnebezpečnější hranici celého impéria. Mohl jsem jej připravit o tituly, zatížit daněmi a odvody koní, ale to všechno byly pouze maličkosti. Muže, který znásilnil dítě, jsem se však nesměl ani dotknout. Nemohl jsem ho předat Hamraschi, aby vykonali spravedlnost. Nemohl jsem dovolit, aby ho zabili.“ Karafa následovala stříbrný pohár a roztříštila se v koutě na třpytící se střípky. „Postavil jsem se otci v mnoha věcech, ale bezpečí hranice… to by byla zrada.“ Aleksander na mě pohlédl. Oči měl jasné a plné hořkosti. „Nejhorší je, že jsem přesvědčen, že měl pravdu. Mojí povinností je zajistit bezpečí impéria.“

A tak byl Ivan přinucen nést důsledky svého rozhodnutí, stejně jako je ponese Aleksander a tisíce jiných. Nevěděl jsem, co říct. „A teď se Hamraschi ucházejí o přízeň prince Edika,“ řekl jsem.

„To mě nepřekvapuje. Šakalům se vždy podaří najít nejslabší kus ve stádě.“

Zevnitř Aleksanderových komnat k nám dolehly tlumené hlasy. Princ vyskočil na nohy, vstoupil dovnitř a pokynul mi, abych zůstal, kde jsem. „Ano, jsem ještě vzhůru,“ řekl. „A je nepravděpodobné, že bych dnes ještě usnul. Ne když tady všichni stojíte a tlacháte.“

„Vaše Výsosti, dorazila poselství.“

„Pošlete je nahoru a řekněte Hessiovi, že si dám horkou koupel.“

„Ano, můj pane. Budete si také přát něco k jídlu…?“

„Něco… ano… cokoli… Dost pro dva.“

Opět vyšel ven a snížil hlas. „Zůstaneš? Budu dnes možná potřebovat tvůj meč a silnou paži. Půjdu po Hamraschi.“ Promluvil sice zdráhavě, ale zeptal se. Musel si dělat skutečné starosti.

Udělal by ale hroznou chybu, kdyby se na mě spoléhal. „Ano, dnes zůstanu. Ale nemohu…“

„Ať už celá věc dopadne jakkoli, nemyslím si, že by na tom po dnešku záleželo. Pak se budeš moct opět proměnit v ptáka a vrátit se ke svým přátelům.“

Nebude snadné přiznat, že se na moji paži již nedalo spolehnout, a pokusit se vysvětlit mé šílenství bude ještě těžší. Snažil jsem se začít, ale Aleksander mi to nedovolil. Myslel si, že se mu snažím rozmluvit jeho rozhodnutí. „Můj pane, nemohu…“

„Hamraschi zavraždili císaře Derzhi. O jejich vině není pochyb; Zedeon mi jako pohřební dar přinesl frythskou dýku. Nezáleží na tom, jestli někdo uvěří mým obviněním. Musím je zničit, a to ještě dřív, než dojde k vyjednávání a vyšetřování, dřív než mě… nebo někoho jiného… Rada dvaceti korunuje císařem. Pokud nic neudělám, přiznám tak svoji vinu nebo slabost, což je vlastně totéž.“

Není divu, že potřeboval pomoc. „Máte dost mužů?“

Pokrčil rameny a prohrábl si pocuchané vlasy. „Posádka, kterou si starý Zedeon drží ve své pevnosti v Zhagadu, určitě nebude malá. Abych ho mohl porazit, potřeboval bych alespoň tisíc válečníků. Hlavní část mých jednotek je stále ještě v poušti, někde mezi Zhagadem a Suzaini. Teď už chápeš promyšlenost jejich plánu? Takže se musím obrátit na ostatní hegedy, které mají své posádky tady ve městě. Než jsem se vydal k obřadům, poslal jsem všem rozkazy. Nepůjdeme dovnitř, abychom se přesvědčili, kdo z nich se rozhodl podpořit svého budoucího císaře?“

V tuto chvíli bych byl rád, kdybych se uměl proměnit v rostlinu, myš nebo jednu ze stovek koček, které se plížily palácem. Ale protože jsem tuto schopnost postrádal, byl jsem přinucen následovat Aleksandera do bohatě zařízených komnat a čelit zvědavým pohledům jeho návštěvníků a dvořanů. Podlaha byla vydlážděna dlaždicemi pískové barvy, protkanými tmavě modrým lazuritem. Hedvábné polštáře a modrá a rudá lehátka byly rozestavěny po prostorné, vzdušné místnosti. Na nízkých, kulatých stolcích z exotického dřeva, vykládaného ebenem, stály mosazné a křišťálové lampy. Na stěnách visely mimořádně krásné tradiční derzhijské písečné malby a u otevřených oken byly zavěšeny stříbrné zvonkohry. Ale nejkrásnější ozdobou byl samotný výhled z oken. Aleksanderovy komnaty, pod jejichž vysoký strop si našel cestu i ten nejjemnější vánek, se nacházely v nejvyšším patře severní věže paláce, a tak měl princ z oken obývacích pokojů a ložnic výhled na všechny světové strany. Z jednoho okna bylo možné spatřit ladné oblouky Zhagadu a za nimi fialovou a zlatou poušť. Na severu se daly zahlédnout třpytící se zasněžené vrcholky hor, v nichž ležela Capharna, letní sídlo císaře, kde mě Aleksander před pěti lety v zimě koupil za dvacet zenárů.

„Písař je už na cestě, Vaše Výsosti,“ oznámil dvořan s vysokým hlasem a bez brady, jenž v rukou držel stříbrný tác, na němž byly naskládány malé role pergamenu.

Aleksander, který dovolil štíhlému, světlovlasému otrokovi, aby jej svlékl z rudého pláště, ke mně zprudka otočil hlavu a zastříhal obočím. „Ne. Myslím, že ne.“ Mávnutím ruky poslal pryč osobního otroka, jenž se mu pokoušel rozepnout košili. „Zaměstnal jsem nového písaře. Slyšel jsem, že je docela schopný, i když není zrovna uhlazený. Budeme ho muset přinutit, aby se umyl, jinak si jej komorníci třeba ještě spletou s otrokem a dají ho pod zámek.“ Opravdu jsem byl špinavý a páchl jsem. „Takže s novým postavením souhlasíš? Ať už se jmenuješ, jak chceš.“

Hluboce jsem se uklonil a setřásl vlasy na stranu, abych pod nimi skryl znamení otroka.

„Předejte mu poselství a ukažte mu, kde najde psací potřeby. A taky mu dejte chléb a nějaké fíky. Nepotřebuji sluhu, který vypadá, že se každou chvíli pustí do mých koberců.“

Než jsem stačil rozlomit první pečeť, ulehl již princ nahý na modré hedvábné polštáře a pustil se do datlí. Jeho dlouholetý osobní otrok se mezitím dal do ošetřování ošklivých ran na jeho pažích. Další mladík s jemnou tváří mu umýval tvář, ruce a nohy. Tato pozice mi připadala tak známá, tak barvitě mi připomínala obraz, vrytý do mých vzpomínek, že jsem se přistihl, jak kontroluji svá zápěstí, jestli mi je někdo nespoutal otrockými náramky, když jsem se nedíval.

„Tak pověz mi, co je nového, písaři. Čas nečeká, jak mi nedávno řekl jeden moudrý muž. Malver musí předat zprávy kapitánům. Budeme mít k dispozici tisíc vojáků, nebo jen dvě stě, abychom zničili hnízdo vrahů?“

Před princem stáli v pozoru tři vojáci. Neusmívali se. Jeden z nich, malý, šlachovitý muž s jizvou na bradě se princi mírně uklonil. Nedokázal jsem určit jeho původ – jeho pokožka měla barvu staré kůže a v krátce zastřižených vlasech a vousech se mu mísila černá a šedá. Neměl cop válečníka, byl oblečen do prostých šatů bez znaku hegedu a obklopovalo jej ovzduší skromnosti a výkonnosti. Připadal mi jako profesionální voják, muž nízkého původu, jenž se vypracoval na zodpovědnou pozici díky tvrdé práci, a ne rodovému jménu. Jeho statnější společníci s typicky nelítostným výrazem válečníků Derzhi měli bohaté plnovousy, dlouhé copy a z kožených vest, označených sokolem rodu Denischkar, jim vyčnívala opálená ramena. Poblíž dveří se zdržovala malá skupina komorníků a poslů, kteří byli stejně tak součástí zařízení královských komnat jako stoly nebo polštáře. A za nimi, ve stínu vysokých klenutých dveří, stála vysoká žena v zářivě zelené. Vlasy ukrývala pod tenkým závojem, její oči však měly barvu pouštní půlnoci a podobaly se mým. Rty se jí pohybovaly, slova jsem však nedokázal rozeznat.

„Ztratil jsi snad hlas?“ obořil se na mě Aleksander a zamračil se. „Přečti odpovědi.“

Trhl jsem sebou a sklonil hlavu k tuhému listu pergamenu.

První zpráva byla krátká. Princi Aleksanderovi je dáno k dispozici dvacet válečníků posádky rodu Fontezhi.

„Dvacet!“ vykřikl jeden z vousatých mužů. „Posádka Fontezhi má tři sta mužů. Můj pane…“

„Další, písaři.“ Aleksander snědl další datli a dovolil Hessiovi, aby mu začal holit bradu.

Roztáhl jsem další list a krátce pohlédl přes místnost ke dveřím. Žena v zeleném byla pryč.

Heged Rhyzka poskytne princi sto dvacet pět válečníků. Stájník rodu dostane rovněž příkaz, aby dodal navíc dvacet pět koní tři zbrojíře a dva lékaře.

„Ach, můj loajální Rhyzka. Jak bych si mohl dovolit urazit takového spojence?“ Aleksander se zprudka posadil. Hessiovi se na poslední chvíli podařilo s břitvou uhnout jeho chlapecká tvař však ztratila i poslední zbytky barvy. Všichni královští osobní sluhové byli vykastrovaní; správce otroků v Capharně mi řekl, že Hessiovi je ve skutečnosti už téměř čtyřicet. Princ stáhl tvář do grimasy, pokynul však Hessiovi, aby pokračoval. Jeho gesto však mohlo stejně tak dobře patřit mně. Další zpráva byla delší.

Můj lorde Aleksandere,

vyslechl jsem Váš příkaz, abych poskytl odpovídající počet válečníků k dnešnímu poledni, aby mohli vykonat spravedlnost ve jménu Vašeho nejctihodnějšího a nejslavnějšího císařského otce, jenž tak nečekaně skonat. Než však muže rodu Gorusch vyšlu, jsem nucen požádat Vás o shovívavost a možnost předstoupit a položit Vám několik otázek, na něž by můj první lord vyžadovat odpověď dřív, než by přistoupil na tak nebezpečnou výpravu. Krátce řečeno, zaslechli jsme znepokojivá obvinění, jež zpochybňují čest a správnost této věci…

„Přečti další.“ Aleksander byl ve tváři stejně rudý jako polštář pod jeho nohama. Když Hessio dokončoval nebezpečný pohyb břitvou, jeho jemná ruka se chvěla.

Přikývl jsem a rozlomil další pečeť. Všechny odpovědi si byly podobné. Buď šlo pouze o předstíranou nabídku mužů, kteří nebyli ničím jiným než odpadem rodové legie, stájníky a mladíky bez copu, nebo o výmluvu, že se mezi válečníky zničehonic rozmohla nejrůznější zranění nebo byli právě naneštěstí mimo město, či o přesné příkazy lordů hegedu, kteří právě v tento den potřebovali jednotky na jiném místě. Někteří z nich, jako například mimořádně tradicionalisticky založení představitelé hegedu Gorusch, vyžadovali, aby byly některé otázky zodpovězeny dřív, než se k něčemu zaváží. Skutečnou otázku se však nikdo neodvážil vyslovit: Opravdu zavraždil Aleksander svého otce, jak tvrdily spolehlivé zdroje? Aleksanderův švagr, mladý Marag Damok, poslal pouze krátké „ne“ bez jakékoli výmluvy či vysvětlení. Odvážný mladík.

Ve chvíli, kdy jsem konečně skončil s předčítáním odpovědí, byl už Aleksander na nohou a napůl oblečený do kožených kalhot, bílé košile a silné kožené vesty. Ruce měl pevně zatnuté v pěst, tvář zrudlou poníženou zuřivostí. Když však promluvil, ovládl svůj hlas, v němž zazněla jen hořká ironie. „Musíme předpokládat, že jednotky Denischkar nedorazí ze Suzainu včas. Podle mého odhadu máme k dispozici dvě stě šedesát válečníků. Pokud použijeme i palácovou posádku a ty zatracené thridské žoldáky, mohli bychom dát dohromady asi pět set sedmdesát mužů. Postarej se, aby byli připraveni, Malvere.“

Zdálo se, že tmavý, šlachovitý muž co nevidět vybuchne. „Ale, můj pane, to není ani zdaleka…“

„Nezpochybňujte má rozhodnutí, veliteli! Řekl jsem, ať jsou připraveni. Za hodinu vyrazíme k pevnosti Hamraschi. Císař dostane svoji spravedlnost, ať už se to jeho poddaným líbí, nebo ne.“ Otroci čekali na Aleksandera s botami, opaskem s mečem a bílým pláštěm se zlatou výšivkou. Princ Derzhi se neodíval do haffaie – vše zahalujícího pouštního hávu – neboť by si jej nepřátelé mohli splést s obyčejným mužem a zpomalit prudký útok, jenž měl patřit jedině jemu.

Malver se uklonil a odešel. Za zády, kde jsem to mohl zahlédnout pouze já, udělal rukou znamení, které vesničané používali k zažehnání smůly.

Dva vousatí válečníci a zbytek sluhů postávali dál kolem Aleksandera. „Jděte, všichni, a připravte se. Jakmile si obuji boty, sejdu dolů. Vrahové dnes nevyhrají.“

Uklidil jsem rozlámaný vosk a hromadu papírů, pak lelkoval kolem, dokud v komnatě nezůstal pouze Hessio. Aleksander stál ztuhle a tiše, zatímco mu jeho osobní otrok připínal zbraně a upevňoval plášť k mosazným kruhům na ramenou kožené vesty. Když štíhlý muž dokončil svoji práci, sklonil hluboko hlavu a sehnul se, aby poklekl na modře žilkované dlaždice. Aleksander se dotkl otrokova ramene a zadržel jej, než mohl pohyb dokončit. „Sloužil jsi mi dobře, Hessio. Byl jsi se mnou od mých deseti let, že?“

„Vždy pro mne bylo, je a bude ctí vám sloužit, Vaše Výsosti.“ V měkkém, vysokém hlase zaznělo překvapení. S osobním otroky pánové obyčejně nemluvili. Prožívali své nikdy nekončící ponížení v tichosti, vždy jemní a úslužní. Žádalo se od nich, aby věděli, co je potřeba udělat, a činili to s minimální dotěrností. Žili neustále ve strachu, neboť tak intimní služby se sebou přinášely nebezpečí samy o sobě. Nazí šlechtici se často chovali podrážděně.

„Vzpomínáš si na Seyonna, že?“ Princova nedbalá poznámka v sobě nesla nepříjemný náboj.

„Ano, můj pane.“ Otrok po mně střelil očima a jeho tvrdý pohled mě málem srazil ze židle. Nenávist. Hořká, nezlomná nenávist člověka, žijícího v otroctví, k muži, který již nemusel nosit otrocké náramky. Aleksander si toho také všiml a mírně kývl hlavou. Nechápal jsem.

„Víš, že jsi jediným mužem v paláci, který mi sloužil i před třemi lety v Capharně?“ zeptal se princ. „Jediný muž v Zhagadu kromě mého bratrance Kirila a kapitána Sovariho, který znal jméno ezzarijského otroka, jenž mi zachránil život, a který by ho dokázal popsat? Jediný muž na celém světě, který mohl zaslechnout, jak říkám své ženě, kde mého přítele Seyonna najde, kdyby jej potřebovala… Já toto tajemství neprozradil živé duši a ona také ne.“ Ruka na Hessiově rameně se sevřela. Bledý otrok sebou trhl a snažil se couvnout, princ mu to však nedovolil. „Tento den je určen spravedlnosti, Hessio. A začneme s ní přímo tady.“ Neuvěřitelně rychlým pohybem podřízl princ Hessiovi nožem hrdlo, pak odstrčil tělo mrtvého otroka stranou, aby mu tmavá krev, jež začala vytékat na dlaždice, nepotřísnila bílý plášť.

Princ otřel nůž o Hessiův šat, pak jej schoval zpět do pochvy, a aniž by na mne pohlédl, přistoupil k oknu. „Nesouhlasíš.“

Začal jsem opět dýchat a pečlivě volil slova. „Muž, který pro mě zemřel, měl jen jednu nohu. Aby jej přiměli prozradit, kde se ukrývám, usekli mu vrahové Hamraschi obě ruce. Existuje spravedlnost a slitování. Když pomyslím na Gordaina, vidím pouze jedno z nich.“ Nic z toho samozřejmě nemělo nic společného s osudem otroka, jehož mužství mu bylo ukradeno spolu se svobodou. Sladkost spravedlnosti tak často zkazí pachuť pomsty. Přál jsem si, aby to nebýval udělal, a on to věděl, aniž bych musel cokoli říct.

„Je to pravděpodobně jediná bitva, kterou dnes vyhrajeme. Ubohé, že?“

„O tom rozhodnou bohové, můj pane.“

„Víš, že v Zhagadu naposledy pršelo, když jsem se narodil?“ Aleksander se otočil a smutně mi pohlédl do očí ve snaze najít odpovědi, jež jsem mu nemohl dát. „Otec to řekl strýci v den, kdy jsem ve snaze předvést mu své umění v boji s mečem náhodou zabil svého cvičebního partnera. Nechal mě vysvléct do naha a zbít za nedostatek sebeovládání. Zaslechl jsem, jak mu Dmitri odpověděl: ‚Myslím, že bohové toho dne plakali nad osudem impéria. Co myslíš, bratře, byly to slzy radosti, nebo žalu?‘“

„A co váš otec odpověděl?“

Aleksander se obrátil zpět k oknu a na tvář mu dopadl stín. „Bylo mi patnáct a měl jsem vztek. Neposlouchal jsem.“

Kapitola 6

Bitva byla ztracena dřív, než začala. V době, kdy Aleksander dorazil k sídlu Hamraschi, mohutné pevnosti, stojící na vrcholku strmého, skalnatého útesu asi hodinu jízdy od Zhagadu, zůstalo mu sotva tři sta padesát válečníků, z nichž polovinu tvořili nenávidění Thridové. Některé hegedy slíbené válečníky ani neposlaly. Jiní odpadli v poledním vedru – skupinky pěti až deseti mužů se místo na jih, kde mělo dojít ke střetnutí, vydávaly na východ nebo na západ. Někteří váhavci si stěžovali na unavené koně, nedostatek vody či času na přípravu a vrátili se do Zhagadu ihned poté, co hlavní část jednotek vyrazila. Naštěstí bylo stále jaro, jinak by se poušť podepsala i na zbytku válečníků.

Aleksander nepřijel s úmyslem pevnost oblehnout. Zastavil se daleko před branami a poslal výzvu lordům hegedu, v níž je obvinil z královraždy. Nenabízel žádné podmínky, jen smrt v bitvě nebo popravu. Přijmout výzvu znamenalo, že bojovat a umírat budou pouze válečníci – tuto milost jim byl ochoten nabídnout kvůli předčasné smrti jejich milované dcery Nyamot. Odmítnutí výzvy by se rovnalo přiznání viny na císařově vraždě. Důsledkem by bylo, že by každý člen hegedu byl postižitelný princovým soudem – zabavili by jim veškerou půdu a všechny muže, ženy a děti by popravili nebo zotročili. Byla to hrdá výzva na to, že přišla od muže, jehož armáda čelila přesile pět na jednoho.

Posel se vrátil s kytičkou nyamotu, ovázanou rudou stuhou. Princ otočil koně a vydal se zpět, aby se poradil se svými veliteli a trpělivě počkal ve žhavém slunci na výpad z pevnosti.

*

Já jsem Aleksandera nedoprovázel. Když jsme společně sestoupili na nádvoří, kde se palácová posádka hlučně připravovala vyrazit, ukázal na statného Manganarce, jenž velel armádě zbrojířů, která nevěděla, co dělat dřív. „Fredovar ti dá meč. Řeknu mu, aby našel nějaký, který by ti vyhovoval. A můžeš si vybrat koně. Herka, na níž jsi přijel, nebude na tohle stačit.“

„Můj pane.“ Zastavil jsem se na posledním schodě a přinutil prince, aby se ke mně otočil. „Pokoušel jsem se vám to říct již dřív. Nemohu s vámi dnes jít. Cokoli jiného…“ Stejně jako on, i já tušil, jaký osud jednotky čeká. Věděl jsem, že v mém odmítnutí spatří první zradu dnešního dne.

Aleksanderova tvář zrudla. Ponížil se natolik, aby požádal o moji pomoc, nevyslechl si však odpověď. „Ach, ano. Zapomněl jsem. Ezzarijští Strážci bojují pouze s démony… a ty už neděláš ani to. Špatně jsem pochopil tvoji nabídku.“ Princ vyrazil k pacholkovi, který držel za uzdu jeho nejlepšího koně, Musu.

Nemohl jsem dovolit, aby Aleksander vyrazil do boje s přesvědčením, že jsem jej opustil. „Můj pane, prosím, vyslechněte mě. Budu tam.“ Jen ne po jeho boku.

Princ nezpomalil ani neotočil hlavu. „Pak o tom tedy můžeš napsat příběh.“

Snažil jsem se sám sebe přesvědčit, že mi Aleksander neposkytl čas, abych mu pověděl o své nezhojené ráně. A přesto. Jak dlouho by mi trvalo říct mu, že již nejsem mužem, jenž před jeho očima porazil Pána démonů? Že nemohu bojovat po jeho boku, protože se bojím, aby ho má slabost neohrozila? Byla to nejtěžší slova, jaká by mohl válečník pronést, a než jsem se přinutil je říct, moře válečníků Derzhi se rozdělilo, nechalo prince projít a opět se za ním zavřelo. „Budu tam, můj pane,“ zavolal jsem za ním, nebyl jsem si však jistý, že mě slyšel.

Pozoroval jsem shromažďující se jednotky, aniž bych je skutečně viděl. Má touha běžet za princem a slíbit mu, že budu bojovat po jeho boku, zápasila s potřebou rychle najít rozumnější řešení. Pohledem jsem bezcílně klouzal po hemžícím se davu, náhle mě však z myšlenek vytrhl záblesk zářivě zelené barvy – byla to opět žena v zeleném, ostrůvek klidu uprostřed padesáti válečníků, kteří kontrolovali popruhy, přivazovali k sedlům měchy s vodou, zasunovali zbraně do pochev a oblékali si pod haffai vycpané kožené vesty. Jakoby přitahován kouzlem jsem seskočil ze schodů a pospíšil k ní. Byl jsem rozhodnut zjistit, kdo je a proč mě sleduje.

Než jsem se však k ní mohl přiblížit, projelo branou tryskem pět válečníků, zahalených do oblaku rudého prachu. Zastavili se na kraji nádvoří, ani ne dvacet kroků ode mě, aby počkali, až jim princ přidělí místo v průvodu. Jejich vůdce nebyl vysoký, jeho ramena však byla široká a statná. Díky světlému copu a pihovaté tváři nevypadal ani s vážným výrazem na dvacet sedm let. Byl to lord Kiril Rahilezar Danileschi zha Ramiell, Aleksanderův okouzlující a čestný bratranec.

Aleksander prošel kolem mladého lorda bez povšimnutí. Zastavil se však u Malvera, aby s ním krátce promluvil, pak rychle prošel shromážděnými muži, stojícími vedle svých koní, a zkontroloval jim zbraně. Muži, na něž souhlasně kývl, nasedli. Malver přijel ke Kirilovi a uctivě sklonil hlavu.

„Přivedl jsem své osobní strážce,“ řekl Kiril chladně, „i když se zdá, že se princův povolávací rozkaz cestou ztratil. Nedovolím, aby se o mně říkalo, že jsem zradil svého padlého císaře.“

„Vaše válečníky nepotřebujeme, lorde Kirile,“ odvětil Malver.

„Nepotřebujete?“ vybuchl Kiril. „Má jich snad princ Aleksander takový nadbytek, že si může vybírat? Já budu bojovat za strýcovu čest.“ Kiril pobídl koně, jako by se chtěl vnutit do zástupu Derzhi, Malver mu však koněm zatarasil cestu. „To neuděláte, můj pane. Princ řekl, že by raději nechal po svém boku bojovat ženy, než aby to dovolil vám.“

Kirilovi vstoupila do tváří barva pouštního úsvitu. Stiskl pevně čelist, trhl uzdou a pronesl jedno ostré slovo ke svým mužům. Skupina se vydala k bráně. Protáhl jsem se kolem kraje nádvoří a chytil Kirila za kotník dřív, než mohl následovat své válečníky ven z brány. Zprudka otočil hlavu a ruka mu zaletěla k noži.

„Jeďte dál, můj pane,“ zašeptal jsem. „A dívejte se jiným směrem.“

„U Athosovy hlavy! Seyonne!“ I přes své překvapení nezvýšil Kiril hlas. Rychle odvrátil oči, upřel pohled na záda svých válečníků a přinutil koně jít krokem. Šel jsem po jeho boku a ukrýval se mezi koněm a zdí.

„Bude poražen, můj pane, a vy to víte.“

„Proklatý, hrdý osel.“ Hlas mladého muže se téměř zlomil. „Nedovolí mi jít s ním. Pokud má tak jako tak zemřít…“

„Princ Aleksander nezemře,“ ujistil jsem ho. „O to se postarám. Ale jeho muži… ti, kteří přežijí… budou potřebovat někoho, kdo by zajistil jejich kapitulaci. Musím být schopen říct mu, že v tom nezůstali sami. Chápete mě?“

Kiril na mě pohlédl a oči se mu rozšířily. „Myslím, že ano.“

„Pošlu vám zprávu hned, jak to bude možné.“

Kiril zamyšleně přikývl. Věděl jsem, že už začal připravovat strategii. „Kdo jde s ním?“

Rychle jsem zrekapituloval výsledky Aleksanderova povolávacího rozkazu. „Jedním člověkem si však nejsem jistý,“ řekl jsem a pohlédl na ženu v zeleném, jež zůstávala ostrůvkem klidu v pohybujícím se davu. „Kdo je ta pohledná žena v zeleném závoji, která stojí vedle válečníků Fontezhi? Zdá se, že je dnes úplně všude.“

„Nevidím žádné ženy kromě nosiček vody. Nejsou ale oblečené v zeleném ani se nepohybují kolem Fontezhi. Ani bych to nečekal; ženy k jejich koním nesmějí.“

Pohlédl jsem na Kirila, jenž se zmateným zamračením pátral v davu, pak jsem stočil zrak zpět k Fontezhi. Žena byla pryč a na nádvoří jsem nezahlédl ani stopu po zelené. Přepadl mě nepříjemný pocit.

„Pověz Zanderovi, že zjistím, kdo mu po dnešku zůstane věrný. Budu čekat na jeho vzkaz. Provázej tě Athos, Seyonne.“ Kiril mi podal ruku, pak kopl koně do slabin a jako šíp vystřelil z nádvoří.

Aleksander dokončil prohlídku, pak pokynul chlapci bez copu, aby pozvedl císařovu standartu, a vyhoupl se na koně. S válečným pokřikem pak princ Derzhi vyrazil v čele své ubohé armády do pouště.

Vyhnal jsem tajemnou ženu z mysli. Události se daly do pohybu. Zvažoval jsem, že se proměním v ptáka a budu se vznášet nad bojištěm, abych získal přehled o tom, co se děje. Výsledek dnešní bitvy však nebude záležet na rozmístění jednotek, obratné taktice nebo síle armád. V ptačí podobě bych nedokázal udělat, co bude nutné. K tomu jsem potřeboval větší tělo, a protože byla má proměna příliš pomalá a ochromující, nemohl jsem si dovolit podstoupit ji dvakrát za sebou. Jakmile jednotky opustily nádvoří, přemluvil jsem mistra zbrojíře, aby mi opatřil koně a zbraň, které mi Aleksander nabídl, a vyrazil jsem z města za válečníky.

*

Nad ocelově tvrdou půdou planiny se tetelil horký vzduch. Jednotky Derzhi, rozestavené před pevností Hamraschi, čekaly na odpověď na princovu výzvu, zatímco já seděl na vrcholku nedalekého kopce a bojoval s nevolností a závratí. Křídla, která jsem si vykouzlil, tentokrát nepatřila sokolovi. Byla má vlastní.

Když mi bylo osmnáct let, zatlačil mě nejstrašlivější démon, s nímž jsem za dobu své krátké dráhy Strážce bojoval, na okraj propasti. Byl jsem zraněný, zoufalý a čelil jsem jisté porážce, a tak jsem se rozhodl podstoupit největší riziko svého života a skočit z kamenného převisu. Dlouhé měsíce jsem tušil, že se se mnou děje něco zvláštního. Cítil jsem neustálé pálení v ramenou a byl jsem nesmyslně přesvědčen, že i kdybych spadl z útesu, nezemřu. Nebyl jsem však takový blázen, abych to zkoušel v lidském světě. Ale toho dne v říši posedlé lidské duše, v okamžiku, kdy jsem čelil příšeře, jež mi toužila vyříznout srdce z těla, se mi podařilo za bolestivého žáru a bezdechého zaklínání vyčarovat lehoučká, šedá křídla. Od té chvíle jsem bojoval okřídlen. Byl jsem nadšen tímto zázrakem, aniž bych tušil, že jde jen o pozůstatek mého skutečného dědictví. I poté, co jsem po spojení s Denasem získal schopnost vzít na sebe jakoukoli podobu, toužil jsem pouze po křídlech.

Když jsem se probral z obtížné proměny, zaslechl jsem v dálce lomoz bitvy: jekot, křik, bušení kopyt, nárazy ocele na ocel. A uprostřed všeho neustávající hukot smrti. Horký, suchý vzduch, který jsem zachytil do křídel, chutnal po krvi a prach, rozvířený kopyty tisíce koní, zastřel slunce.

V minulosti jsem Aleksanderovi mnohokrát opakoval, že mým cílem není chránit impérium, pouze jeho vlastní život a duši. Rozhodně jsem neměl v úmyslu mstít smrt jeho tyranského otce. Kdybych si však myslel, že bych mu s mečem v ruce pomohl víc, bojoval bych v tento den po jeho boku, bez ohledu na povinnost a bolest, smrt či šílenství. On však vedl několik set váhavých válečníků proti hegedu, jenž vyhlásil kanavar. Bylo jisté, že prohraje, a já musel být připraven zachránit ho, ať už se mu to bude líbit, nebo ne.

Odtrhl jsem oči od bitvy a vytlačil z mysli rámus, zápach a strach o ty, kteří bojovali ve vířícím chaosu. Místo toho jsem se zahloubal do podivného ticha písku a skal, táhnoucích se až k horizontu za mnou. Čaroděj nedokáže vytvořit kouzlo z ničeho, nýbrž musí zkroutit, svázat a splést látku světa kolem. Během chvíle začalo mé srdce bít do rytmu pomalého tepu pouště; mé smysly pojaly její pálící dotyk. Usazen na skalnatém vrcholku jsem přinutil mysl k práci. Vzhlédl jsem, teprve když bylo kouzlo připraveno a já je jedinou myšlenkou mohl spustit. Všechno záleželo na načasování.

Jak princ předpokládal, Hamraschi byli dobře připraveni. Z pevnosti vyrazilo nejméně dvanáct set válečníků, kteří obklíčili královské jednotky ze tří stran. Ať už Aleksander vymyslel jakýkoli plán, už teď přišel vniveč. Bojovalo se zmateně a zblízka a bylo nemožné říct, kde princovy linie začínají a kde končí. Pouze thridské řady zůstávaly pevně uzavřeny a bránily tak útočníkům v naprostém obklíčení princových mužů. Brzy však budou i ony k ničemu, neboť Hamraschi si prorazí cestu středem až do týla královské armády. Ale v samotném srdci bitvy se držel nedobytný střed, uzel míhajících se mečů a tančících koní, o nějž se rozrážela jedna vlna útoku za druhou. Tam bojoval Aleksander.

Nemohl jsem zasáhnout příliš brzy. Zbabělci už utekli nebo se vzdali. Muži, kteří stále ještě bojovali, i ti, kdo již zemřeli, si zasloužili šanci zvítězit, i když byla nepatrná. Výsledek bitvy musel být jasný, jinak by se Aleksander navždy užíral tím, co mohlo být. Přežít porážku bude už tak dost zlé. A tak mi nezbývalo nic jiného než sedět na skále a pozorovat, jak muži umírají pod kopyty koní a jejich krev se rychle vsakuje do pouštní půdy. Byla to jedna z nejtěžších věcí, jakou jsem kdy musel udělat.

Stále jsem se však držel své přísahy Strážce. Nezáleželo na tom, že mě jí mí lidé zbavili a sami ji porušili alespoň padesátkrát, ani že jsem se rozhodl vyložit si ji ve světle pravdy o démonech. Dvacet let byla základním kamenem mého života a nyní ode mě vyžadovala, abych udělal vše, co je v mých silách, a zachránil mladého muže v srdci odvážně bojující skupiny, i kdyby mě za to měl nenávidět.

Kruh ve středu bitevního pole se zmenšil. Jako stočený had s hlavou zvednutou k útoku zesílili Hamraschi stisk, v němž drželi císařské jednotky. Tu a tam obklíčili Aleksanderovy muže válečníci Hamraschi, přinutili je sesednout, vzdát se svých koní a pokleknout na zem. Sledoval jsem, jak se císařskou armádou šíří vlna kapitulace. Dokonce ani válečníci Derzhi nebyli ochotni zemřít pro prince, kterému nedůvěřovali. Padl i muž nesoucí princovu standartu – poté co zabili jeho ochránce, strhl jej z koně zásah oštěpem. Sokol rodu Denischkar byl za jásotu válečníků Hamraschi uchvácen jejich jezdcem, který se s ním vrátil zpět k pevnosti a hodil jej na zem před Zedeona, sedícího osaměle na koni před branami a sledujícího, jak jeho pomsta přináší ovoce. Doufal jsem, že je Kiril poblíž, a udělá vše, co bude nutné.

Se slovy zaklínadla na jazyku jsem přivolal vítr a vyrazil směrem k bitvě. Aleksander právě zuřivě bojoval s podsaditým bojovníkem, oděným do barev Hamraschi. Princův bílý plášť byl roztrhaný a potřísněný krví, a když se oháněl mečem, leskly se zlaté náramky na jeho pažích ve slunci a vzduch se chvěl silou jeho ran. Zkrvavený Hamraschi, jemuž levá ruka visela bezvládně podél těla, odrazil ránu, ustoupil, ale neklesl. Rozzuřený výraz jeho tváře mi prozradil, že je ochoten protrpět cokoli, jen aby dosáhl vítězství. Byl to Dovat zha Hamraschi, strýc mrtvého děvčátka.

Pět válečníků včetně šlachovitého Malvera a dvou vousatých Derzhi z Aleksanderových komnat se rozestavilo kolem prince a zajistilo mu tak dostatečný prostor pro volný pohyb. Zároveň také odráželi všechny, kdo by jej chtěli napadnout zezadu. S postupným odzbrojováním jednotek císařské armády se však uvolňovalo víc a víc válečníků Hamraschi, kteří se nyní mohli soustředit na prince. Ochranný kruh kolem Aleksandera se začal rozpadat. Přiblížil jsem se a zahlédl, jak jednoho z vousatých Derzhi rozsekali mečem tři Hamraschi. Zakroužil jsem. Další z pěti ochránců, ohromný Derzhi, který ze sebe při každém výpadu ohromným mečem vyrazil rozvášněný válečný pokřik, padl po ráně oštěpem, jenž se mu zabořil do zad. Velký muž se naposledy ohnal zbraní, pak však v jeho statném těle našly cíl další čtyři oštěpy a on se svalil z koně.

Vzpínajícími se koňmi a řvoucím davem si k princi proklestil cestu vysoký válečník Hamraschi. Leonid. Otec mrtvého děvčátka se zastavil na kraji chaosu, sledoval, jak Dovat buší do Aleksandera, a připravil se na chvíli, kdy bratr ustoupí a přenechá mu smrtelnou ránu. Měl jsem jen okamžik na to, abych Aleksandera dostal ven.

Pronesl jsem první slovo zaříkání, tasil meč a obkroužil rozpadající se kruh ochránců kolem prince. Zanechal jsem za sebou stěnu stříbrného ohně, skutečného ohně, ne iluze, do něhož jsem pečlivě vpletl podstatu pouštního poledne. Snažil jsem se neublížit těm, které jsem se snažil zachránit, a zároveň zajistit, aby uvnitř kruhu zůstalo co nejméně Hamraschi, s nimiž bychom se museli vypořádat. Jak stěna ohně rostla, po bitevním poli se začal šířit úžas. Hluk bitvy se proměnil ve výkřiky hrůzy. Několik odvážlivců se snažilo ohněm projet, rychle si však uvědomilo, že nejde o pouhou iluzi vytvořenou derzhijskými dvorními kouzelníky. Bojovníci v plamenech křičeli, vyděšení koně se vzpínali a působili mezi muži ještě větší chaos.

Když jsem kruh uzavřel, vrhl jsem se do jeho středu. Přišel jsem téměř pozdě. Aleksanderův milovaný kůň Musa byl mrtvý, jeho tělo Aleksanderovi zalehlo nohu. Princ se ji snažil ze všech sil vyprostit a zoufale přitom mečem odrážel mračícího se Dovata. Kromě samotného Dovata a Leonida zůstalo uvnitř hradby ohně ještě asi deset Hamraschi. Katastrofě zabránil jen jejich šok a zmatek nad stříbrným ohněm a mým zjevem. Z princových ochránců zůstali naživu už jen Malver a jeden další muž. V tuto chvíli však i oni drželi své vzpínající se koně pevně za uzdu a hleděli na mě s otevřenými ústy, jako by bohové zastavili čas.

„Podívejte se na mě, Malvere,“ zaječel jsem přes hukot plamenů a zbavil se dvěma ranami stejného počtu užaslých Hamraschi. Modlil jsem se, aby si voják vzpomněl, že jsme se setkali v Aleksanderových komnatách. „Posaďte Aleksandera na koně. Dostaneme ho ven.“

„U Druyových rohů, to je Ezzarijec!“ Druhý obránce, oděný do rudé a zlaté císařských stráží, se probudil k životu jako první a vrazil s koněm mezi prince a šokovaného Leonida. Obratně odrazil ránu zezadu, zatímco se snažil vyprovokovat zmateného lorda Hamraschi k útoku. Zrovna když se mi podařilo zahnat dalšího nepřítele do plamenů, zahlédl jsem ochráncův obličej – na jeho drsné, inteligentní a známé tváři se usadil výraz úžasu a klíčící naděje. Byl to Sovari, dlouholetý velitel Aleksanderovy osobní stráže. Tento zdatný a zkušený Derzhi byl princi naprosto oddán a já si nedokázal ani představit, jakými hrozbami se Aleksanderovi podařilo přinutit jej odejít do bezpečného vyhnanství s Kirilem. Byl jsem Sovarimu nesmírně vděčný, že se toho dne rozhodl dostát své povinnosti vůči princi. „Jsem mrtvý?“ křikl a mrštil dýkou po ohromném válečníkovi Hamraschi s černým plnovousem, jenž mířil oštěpem na prince. „Nebo mám jenom vidiny?“

Zasmál jsem se, vykopl meč z ruky užasle hledícího válečníka a smetl jej z koně křídlem. „Jsou to vidiny. Na mrtvého muže máte příliš dobrou mušku.“ Sovariho dýka se černovousému Hamraschi zabodla do srdce a válečník spadl z koně.

Slova kapitána Sovariho probudila Malvera z otupělosti. Zatímco jsem mávnutím meče zaútočil na dalšího nepřítele, sklouzl Malver lehce z koně a rozběhl se k princi, aby odrazil Dovatovu ránu, jež by Aleksanderovi rozsekla lebku. I přes hukot plamenů a řev hrůzy jsem zaslechl Malvera, jak si pro sebe mumlá: „Božská matko, ochraňuj nás… bohyně… matko…“

Leonid, jemuž nyní hrozilo, že mu již téměř jistá pomsta přece jen unikne, ze sebe setřásl úžas, zařval na své válečníky a zaútočil na Sovariho. Zatímco se Malver snažil osvobodit Aleksandera, přistál jsem a ohnal se mečem Dovatovi po nohou. Za mými zády nahradil Malverovo vzývání bohů prudký příval nadávek a ostrý příkaz: „Postav mě na nohy a uhni z cesty.“ Bolest změnila princův hlas téměř k nepoznání. „Nezemřu skrčený na zemi.“

„Dostaňte ho na koně,“ zaječel jsem přes rameno. „Klidně ho přehoďte přes sedlo, ale udělejte to, než napočítám do dvaceti.“ Stěna ohně už dlouho nevydrží. Cítil jsem, jak ze mě uniká melydda a bolest v pravém boku mě málem rvala ve dví. A nejtěžší část kouzla přitom měla teprve přijít. Odzbrojil jsem Dovata a on se zhroutil na zem, jako by meč byl jedinou věcí, která jej držela na nohou.

Zpoza mě se ozvalo bolestivé zasténání, jež následovala chraptivá kletba: „Proklínám tě! Řekl jsem, abys mě postavil na nohy.“

„Mám ho,“ vykřikl Malver.

Aleksanderovo zranění situaci jistým způsobem zjednodušilo. Neměl jsem čas dohadovat se s ním. „Malvere, následujte mě. Sovari, držte se blízko a hlídejte mu záda.“ Nadechl jsem se, odrazil dvě rány a přivolal vítr.

Čekal na můj příkaz na horizontu, na hranici písečných dun asi míli odtud, vířící příšera, jež by svojí silou dokázala roztrhat člověka na kusy. V tichu, jež nastalo poté, co plameny uhasly, vydával zvuk podobný nejnižšímu tónu troubení mellangharu, tiché dunění, jež vibrovalo v břiše. Ale během několika okamžiků pohltil nebe na západě a dunění přešlo v ohlušující hřmění, které otřásalo zemí pod našima nohama.

„Písečná bouře!“ vykřiklo najednou pět set hlasů, a když se mi do tváře zaryla první zrnka písku, propuklo na bitevním poli šílenství.

Museli jsme si pospíšit. Udržet takové kouzlo déle než okamžik by mě naprosto vysálo. Napřed jsem měl v úmyslu odnést Aleksandera v náručí, nemohl jsem však opustit jeho dva statečné ochránce. Kiril by sice při projednávání kapitulace určitě požádal o jejich propuštění, Leonidovu zuřivost by však tak dlouho nepřežili. Toho dne zemřelo už dost lidí. A tak jsem doširoka roztáhl křídla a vytvořil bezpečné závětří pro ty, kteří mě následovali. Pak jsem si začal razit cestu zuřícím větrem.

Písek se mi jako úlomky skla zařezával do kůže i skrz šaty a hrozil, že mě udusí. Oblečení jsem měl v okamžiku roztrhané na cáry a z šálu haffaie mi zůstalo sotva tolik, abych si jím mohl ovázat ústa a nos. Přivřené oči mi slzely a tu trošku melyddy, kterou jsem dokázal ušetřit, jsem soustředil na jejich ochranu. Měl jsem v plánu jít na jihozápad, což by nás dostalo z nejhorší části bouře nejrychleji a bičující písek by mezi námi a Hamraschi vytvořil hradbu. Na tyto detaily jsem však brzy zapomněl, neboť jsem měl co dělat, abych se dokázal nadechnout a pohnout vůbec nějakým směrem. Bohové dne a noci, nemohl jsi přijít s lepším nápadem? nadával jsem si, když mi vítr zanechal v jednom křídle bolestivou trhlinu. Na svoji obhajobu však musím říct, že neznám mnoho způsobů, jak odvést pozornost dvou armád. Když o tom tak přemýšlím, asi jsem přece jen udělal dobře.

Zdálo se, že uběhlo sotva pár okamžiků, a dosáhl jsem hranice svých sil. Plíce mi hořely a já měl pocit, jako by mi vítr měl vyrvat křídla z bolestí sténajících ramen. Zdálo se, jako by mi měla vybuchnout hlava, a před očima se mi míhaly rudé záblesky, bojoval jsem však s větrem dál a snažil se udržet své kouzlo. Potřebovali jsme se dostat co nejdál. Záleželo na každém mezzitu. Ještě několikrát mávnout křídly, rozrazit vítr, udělat několik kroků a budeme venku. Zpočátku jsem čas od času na okrajích zorného pole zahlédl temné obrysy vyděšených mužů a koní, ale buďto je přede mnou letící písek dobře skryl, nebo jsme se již dostali za hranice bitevního pole. Dost. Ať už to stačí. Ještě jeden nádech a přestanu. Ještě jeden. Sáhl jsem hluboko do svého nitra ještě pro jeden a vyčerpal úplně všechny rezervy. Pak teprve jsem se dotkl nohama země a sílu, kterou jsem spoutal vítr, uvolnil. Svět se zahalil do ohlušujícího ticha.

Kapitola 7

„Jak je mu?“ zachraptěl jsem. Už přes dvě hodiny jsem seděl na horkém písku, předloktí mi spočívala na kolenou, ruce mi ochable visely a hlavu jsem měl skloněnou tak, aby se zapadající slunce nemohlo dotknout rozedřené kůže v mém obličeji. Sovari s Malverem mezitím ošetřili Aleksanderovi jeho rozdrcenou nohu a já byl přinucen naslouchat jeho tlumeným výkřikům plným agonie. Byl jsem však natolik vyčerpaný, že jsem jim nedokázal pomoct ani poradit. Nakonec se kolem nás rozhostilo ticho. Trochu jsem si odpočinul a nyní jsem se netrpělivě toužil dozvědět, jak na tom princ je.

„Odhadujeme, že má nohu zlomenou na dvou místech. Na jednom z nich mu kost prorvala svaly a kůži. Udělali jsme, co se dalo, ale nevím, jestli… zatraceně… zatraceně…“ Nervózní Sovari, klečící v písku na kopci kousek pode mnou, se odmlčel, dokud se mu nepodařilo dostat pod kontrolu chvění, jež ovládlo jeho hlas. Než se mu však podařilo odpovědět na moji otázku, několikrát se zakoktal. „Je v bezvědomí. To je však dobře, neboť mu musíme nohu lépe znehybnit. Možná něco vymyslíte vy, protože to jediné, co máme, jsou pochvy mečů. Bylo to pro něj strašné.“

Věděl jsem to. Slyšel jsem, jak se kosti třely o sebe, zatímco je dva válečníci s námahou tahali a otáčeli, aby je opět narovnali.

„A nemáme nic, čím bychom ošetřili ránu. Malver prý viděl, jak do podobné rány nalili horký olej, aby nohu zachránili… ale my žádný nemáme, takže jsme ji museli nechat tak, jak je…“

„Udělali jste, co se dalo.“ Bezvýsledně jsem se pokoušel navlhčit své rty. Měl jsem pocit, jako by byly kůrou stromu a jazyk kusem břidlice. Nikde uvnitř ve mně neexistovala ani špetka vláhy.

Když si vysoký muž dřepl přede mě a strčil mi do úst kousek něčeho teplého, vlhkého a dužnatého, pocítil jsem okamžitou úlevu. „Carroc,“ řekl. „Zkuste sát. Malver se vydal na průzkum, protože nám zůstala už jen trocha vody, a vypadá to dobře. Našel carroc a v takovémto wasilu obyčejně bývají zřídla.“

„Děkuji. Kde vlastně jsme?“

„Tím si nejsme jistí. Podle postavení slunce uplynula asi hodina. Jeli jsme pěkně rychle, takže budeme nějakých osm nebo devět mil od Zhagadu, netušíme však, kterým směrem. Bouře zahladila naše stopy. Jsme ve wasilu, kolem je spíš písek než kamení a všemi směry se táhnou duny.“ Zaváhal. „Doufali jsme, že to budete vědět vy.“

Respekt, který jsem cítil ke kapitánu Sovarimu, se rovnal pouze mé vděčnosti za sladký, životodárný kousek tlustokožné pouštní rostliny. Ruka se mu jen mírně chvěla, když se dotýkal muže, jenž právě vyvolal bouři, o níž legendy Derzhi říkaly, že je projevem zuřivosti bohů. Hvězdy na nebi, podařilo se mi udržet kouzlo hodinu. Není divu, že jsem se cítil, jako by si bohové vybili vztek na mně.

„Vytvořili jsme pro prince trochu stínu. A samozřejmě i pro vás. Dáme vám všechno, co… všechno.“

„Ještě ne. Děkuji.“ Byl jsem sotva schopen existovat. O pohybu nemohla být ani řeč.

„Mohu pro vás ještě něco udělat?“

„Dát mi nová ramena,“ zašeptal jsem. „Nebo mi půjčit kůži.“ Má křídla zmizela s poslední troškou melyddy, takže jsem se díkybohu nemusel proměnit, svaly na zádech se mi však stále ještě chvěly. „Dejte mi trochu času.“ Tak rok.

„Nikdy jsem neviděl… kruh ohně… bouře… Ani nevím, jak to říct.“ Jeho hluboký hlas se jemně chvěl.

„Ne všichni bývalí otroci dokážou tyhle věci, víte?“ Nebyl jsem si jistý, jak se to podařilo mně. „A i ty, kteří to dokáží, to stojí obrovskou námahu.“

Jeho úžas se proměnil ve smutné pousmání. „Princ bude zuřit jako zajatý kayeet, že jste ho vytáhl z bitvy. Vypadá to, že se o sebe umíte postarat, ale doufám, že ochráníte i mě a Malvera.“

Podařilo se mi zvednout hlavu natolik, abych zahlédl princovo dlouhé tělo, ležící nehybně na písku ve stínu zkrvaveného bílého pláště, nataženého mezi dvěma meči. „Budu šťastný, až se do nás pustí.“

Sovariho hlas okamžitě zvážněl. „Já také, já také.“ Aleksander by na nás mohl řvát, jak to uměl jen on, jenom kdyby zůstal naživu. Kapitán se vydal zpět k princi a já usnul.

Když jsem se probudil, byla již chladná noc. Chvěl jsem se. Někdo přese mě přehodil haffai, vítr ale šat odfoukl, takže ležel zmuchlaný vedle mé hlavy a zakrýval mi pouze jednu paži. Právě jsem se rozhodoval, jestli stojí za to, abych se pro něj natáhl, když jsem zaslechl hlasy.

„…tam koně, abychom sem při rozednění dopravili vodu. Unesli by i dřevo, ale nevím, jak bychom ho osekali, aby z něj byla pevná dlaha. Kdybych jen neztratil tu proklatou sekeru… Zatracení Hamraschi.“ Drsný, unavený hlas patřil Malverovi.

„Možná by dřevo mohl opracovat Seyonne,“ řekl Sovari. „Snad by to zvládl i bez nářadí.“

„Ať nás ochraňují temní bohové, kapitáne.“ Malver ztišil hlas. „Kdo vlastně je?“

„Myslím, že jste to právě řekl, příteli. Musí v něm být bůh. Nikdy jsem nevěřil ničemu takovému… opravdu ne… ale viděl jsem ho jako otroka v Capharně. Říká se, že Ezzarijci jsou čarodějové, ale tehdy nedokázal ochránit ani sám sebe před Durganovým bičem.“

„Oheň byl skutečný… a bouře. Nikdy jsem nepotkal čaroděje, který by něco takového dokázal. A křídla… vždy jsem byl Druyovým mužem, ale v tu chvíli jsem uvěřil, že vidím samotného Athose.“

„Říká se, že tehdy v Capharně, když obvinili prince z vraždy lorda Dmitriho… slyšel jsem příběhy o muži, který se dokázal proměnit v shengara, a někdo prý pomohl princi utéct zamřížovaným oknem, příliš malým i pro vrabce. Ten muž, i když byl tehdy otrokem, zmizel ve stejnou dobu jako princ. A minulý rok, v noci, když jsme zahnali Hamraschi do jižního Manganaru, v noci hrůzy, kdy muži zešíleli, jsem něco zahlédl… Princ se od Capharny velmi změnil a mě napadlo… Pokud by bohové chtěli někoho napravit udělat jej lepším, než byl…“

„Pst,“ zasyčel Malver tiše. „Dávejte si pozor na jazyk, kapitáne.“

Kapitán se však nedal zastavit, „…poslali by mu někoho, kdo by nad ním bděl… učil ho… jednoho ze svých.“

Muži ztichli. Ležel jsem tam, kůži měl v jednom ohni a všechny kosti v těle mě bolely. Napadlo mě, že pokud bych se někdy stal bohem, zatraceně dobře bych se postaral o to, aby všechno dopadlo jinak. Na kůži mě zastudil vítr. Zachvěl jsem se a pokusil se popadnout dech. Rozkašlal jsem se. Nebylo mi zrovna příjemně, a tak jsem se rozhodl, že bych se přece jen mohl pohnout a udělat si větší pohodlí, možná se i napít, tedy pokud Sovari s Malverem našli vodu. Vyškrábal jsem se na nohy a začal kulhat směrem k plápolající záři malého ohně. Potácel jsem se přes kameny a písek, mé rozedrané oblečení se třepotalo ve větru a já kašlal a plival, abych se zbavil špíny, kterou jsem vdechl. V tuto chvíli by si mě nikdo s bohem splést nemohl.

*

Aleksander se probral později večer, zrovna když mi Malver vykládal o údolí, které objevil – nebylo ničím víc než prohlubní v poušti, plnou písku a kamení, v níž řídký déšť a podzemní pramen vytvořily zřídlo vody a daly vyrůst několika nagerám se špičatými listy a datlovým palmám. Ujistil jsem je, že po několika hodinách odpočinku budu schopen jet alespoň na koni a možná dokážu i přijít na způsob jak nařezat dřevo na pevnější dlahy pro Aleksanderovu nohu. Malver přitom celou dobu upíral zrak na zem u mých nohou a levou rukou si pohrával s přívěškem podobným kosti, který měl pověšený kolem krku. Řekl bych, že šlo o talisman. Bylo zajímavé, že o sobě prohlašoval, že je Druyovým mužem, během bitvy však vzýval božskou matku.

Po několika hodinách spánku a šálku nazrheelu – hořkého, odporně páchnoucího čaje, v němž si Derzhi tak libovali – jsem se cítil mnohem víc naživu. Na Aleksandera zrovna dohlížel Sovari, když si princ začal pro sebe mumlat „Mrtví… za tohle vás zabiju…“ Pak se ozvalo zašustění a hlasité zasténání. Než se však stačil pohnout, přitlačili jsme jej se Sovarim k zemi.

„Nesmíte se hýbat, můj pane,“ řekl jsem. „Věřte mi, že když se o to pokusíte, nebude se vám to líbit.“

Zdálo se, jako by v sobě jeho rty neměly ani kapku krve, a svaly mu pod dotykem mé ruky ztuhly. „Zrádci,“ zašeptal skrz zatnuté zuby. „Všichni tři.“

„Nemáme nic, čím bychom utišili vaši bolest, můj pane, a vy víte, že nedokážu léčit. Přál bych si, abych vám mohl říct něco jiného. Galadon mě však během výcviku naučil několik věcí…“

„Bojoval jsem o otcovu čest.“ Chvěl se bolestí a vztekem. „Svoji čest.“

„A prohrál jste. Věděl jste, že to tak dopadne. Nic jiného se nedalo očekávat. Vaše smrt by však nic nezměnila.“

Ještě nebyl připraven mě vyslechnout. „Mí válečníci – bohové, pomstěte mě – zůstali sami. Jak jsi to mohl udělat?“

Pověděl jsem mu o Kirilovi, ačkoli jsem věděl, jakou hořkost v něm vyvolá skutečnost, že jsme již dopředu počítali s jeho porážkou. Popsal jsem mu, co jsem z bitvy zahlédl, každý detail, na který jsem si vzpomněl. Bylo nutné, aby pochopil beznadějnost situace, v níž se ocitl. Doufal jsem, že se se mnou bude hádat, křičet na mě, že ze sebe všechno dostane, aby jej to neužíralo zevnitř. On však pouze stiskl zuby a odvrátil hlavu.

Sovari se rozhodl riskovat jeho vztek a podal mu vodu. Princ sice většinu vyplivl, přece jen se nám však podařilo přinutit jej trochu vypít. Dlouhou dobu jsem sledoval, jak bojuje se spánkem, jako by odmítání odpočinku bylo odpovídajícím trestem za přežití. Nakonec však vyčerpání z dlouhé jízdy ze Suzainu, dvě noci beze spánku, bitva a zranění přemohly jeho vůli. I do snů mu však pronikala bolest, a tak jsme se se dvěma válečníky střídali u jeho lůžka a bránili mu v pohybu, neboť jeho neklidné házení zranění ještě zhoršovalo.

I přesto jsem se však té noci vyspal a po kusu carrocu a dalším šálku páchnoucího nazrheelu – který byl v táboře Derzhi, bez ohledu na jeho ubohost, vždy k dispozici – jsem se za svítání cítil natolik dobře, abych se s Malverem vydal k prameni. Byl to nesmírně zvláštní pocit být obklopen věčným pískem a štěrkem – Derzhi nazývali tuto zvláštní pustinu wasil – a pak překonat mírnou vyvýšeninu a spatřit malou nádrž, obklopenou čerstvou zelení. Ticho pouště přerušilo cvrlikání tisíců ptáků – lindušek, travních ptáčků a pěnkav se žlutými ocásky – a opojná vlhkost mě brzy omámila. Tráva byla oškubaná nízko u země – během posledních sedmi dnů zde byly divoké kozy – a stromy zde byly řídké: několik trnitých akátů mezi datlovými palmami se silným kmenem, hubenými dumami a zakrslými pichlavými jalovci. Přesto se mi však toto travnaté údolíčko zdálo být tou nejkrásnější věcí, jakou jsem v posledních týdnech spatřil.

Malver naplnil měchy vodou a vydal se chytit něco k večeři, zatímco já procházel mezi stromy a snažil se najít způsob, jak z nich vysekat dlahy. Můj starý přítel Garen byl vždy dobrý v tvarování dřeva bez nástrojů. Snažil jsem se vzpomenout na to, jak to dělal. Používal k tomu provaz, vzpomněl jsem si a usedl na chvíli na chladivou trávu. Hleděl jsem na strom a nečinně se dotýkal smyčky lana z Malverova sedla.

Uplynulo už tolik let… Garen byl synem mlynáře a jako Pátrač se vydal do světa, aby vyhledával posedlé duše, jež jsme pak léčili. Po smrti otce se vrátil domů, aby se postaral o mlýn. Dva dny po jeho návratu přepadli Ezzarii Derzhi. Byla to skutečná smůla. Podařilo se mu však přežít. Utekl spolu s královnou a několika dalšími Ezzarijci a o šestnáct let později, když jsem jim přinesl Aleksanderův dar – možnost vrátit se zpět do naší domoviny – se s nimi vrátil domů.

Garen žil stále ještě v Ezzarii. Spolu s mojí ženou Ysanne, jež se mě pokusila zabít, s mojí přítelkyní Catrin, mladou inteligentní ženou, která nastoupila na místo svého dědečka jako učitelka Strážců, a s mnoha dalšími. Jak se jim dařilo? A co démoni Gastaiové? Lovili ještě? Potřeboval svět stále služby Ezzarijců? Nevěděl jsem. Otevřel jsem sice bránu do Kir’Navarrinu, ale netušil jsem, jak se rai-kirah daří. Utišila stará říše jejich touhu po fyzickém životě, nebo byla má snaha všechno napravit zbytečná? Ale toho sladkého rána, kdy slunce zbarvilo nebe do růžova, patřily mé myšlenky Ezzarii, mému skutečnému domovu. Pokoušel jsem se je vypudit z mysli – nádherný, deštěm zavlažovaný les a tvrdohlavé, čestné, zaslepené lidi, kteří by mě okamžitě zabili, kdybych do něj opět vstoupil. Proč ve mně tento zelený ostrůvek uprostřed pouště vzbudil tak silný stesk po domově, že jsem ho sotva dokázal snést?

Obtočil jsem si provaz kolem rukou a přinutil svoji mysl, aby se dala opět do hledání řešení našeho problému. Oheň. Garen uvázal lano kolem stromu a přiměl ho hořet, aniž by spálilo samo sebe. Pak smyčku utáhl a celý proces zopakoval, čímž postupně zvětšoval zářez v kmeni. Alespoň něco.

Když se pro mě Malver vrátil, stálo již slunce vysoko a vražedně pálilo. Přes rameno mu viselo několik písečných tetřevů. Byl jsem úplně propocený, podařilo se mi však z nagery odštípat hromadu hrubých úlomků. „U kostí země!“ řekl a zamrkal. Pak ale úžas překonal jeho vrozenou zdrženlivost a on si mě přivřenýma očima prohlédl od hlavy až k patě. „Nikdy bych nevěřil, že božská kouzla stojí tolik námahy. Jak se jim jen ve jménu všech věcí podařilo stvořit svět?“

Rozesmál jsem se, sebral ze země několik svých nehezkých výtvorů a strčil mu je do náruče. „Odpověď na tuhle otázku se snažím nalézt už celou věčnost, Malvere. Stále se však od ní vzdaluji.“

*

Malver odstranil z Aleksanderovy nohy krví nasáklý obvaz, aby ránu prohlédl, než ji opět znehybníme. Pohled na princovu nohu mě šokoval, neboť se vůbec nepodobala lidskému údu. Byla nateklá, groteskně fialová a z rozervané rány přímo pod kolenem, kde kost prorazila kůži, stále pomalu vytékala krev. Ach, můj princi, pomyslel jsem si. Co jsme to jenom provedli, když jsme vás udrželi naživu? Poprvé mě napadlo, jestli jsem udělal správnou věc. Pochyboval jsem o tom, že by bylo možné nohu zachránit. Nedokázal jsem si představit Aleksandera chromého, kulhajícího o berli jako Gordaina. Nemohl by ani jezdit na svých milovaných koních… To by se raději probodl vlastním mečem než takhle žít. A jeho bolest… Není divu, že byl ve tváři bílý jako sníh.

„Budeme s ní muset pohnout, můj pane,“ řekl Sovari pochmurně. „Než se vydáme na cestu, musíme nohu lépe zpevnit.“

„Tak se do toho dejte,“ zašeptal princ skrz zatnuté zuby.

Sovari mi podal pochvu princova nože, v níž už byly stopy po zubech. Když jsem ji nabídl Aleksanderovi, zavřel oči, trhl hlavou a dovolil mi, abych mu ji vsunul mezi čelisti. Klekl jsem si k jeho hlavě, pevně mu stiskl ramena a kývl na Sovariho. „Poslouchejte, můj pane,“ řekl jsem, když dva válečníci začali svazovat jeho nohu do nových dlah. Musel jsem jej pevně držet za ramena, aby se v agonii nezvedl z písku. „Vzpomeňte si, co jsme dělali, když jste se proměňoval v shengara. Držel jste se mého hlasu, opustil své tělo a nechal je proměnit se. Udělejte totéž i teď. Chyťte se mě a dovolte mi, abych vás odvedl pryč. Nedávno jsem zakusil něco podobného. Blaise se stal mým ochráncem, stejně jako vy tvrdíte, že já byl vaším…“

Sovari a Malver se chovali, jak nejjemněji mohli, ale uvěznit nohu v dřevěném vězení presto zabralo velmi dlouhou dobu. Během nekonečné hodiny jsem princi pověděl o svém šílenství a strachu z Denase a Kir’Navarrinu, ne proto, že bych toužil ulevit si nebo bych věřil, že mi dokáže pomoct, či chtěl na jeho ramena vložit další starost. Ve skutečnosti bych si tyto věci radši nechal pro sebe. Ale věděl jsem, že ostatní záležitosti, které pro něj byly důležité, by nás zavedly zpět k jeho otci, bitvě, prohře a zranění a v tuto chvíli bylo potřeba, aby myslel na něco jiného. Stejně si asi nebude nic z toho, co jsem řekl, pamatovat.

Když jsme konečně skončili, byl Aleksander v obličeji popelavě šedý a potácel se na hranici bezvědomí. Vytáhl jsem pochvu z jeho úst. Téměř ji prokousl. Pak jsem mu osušil tvář a nakapal do úst vodu. Po celou dobu zůstaly jeho oči zavřené a dech mělký a přerývaný.

Bylo nutné zjistit, kde jsme, abychom mohli odhadnout naše postavení a možnosti a naplánovat, co dál. Všichni jsme však byli vyčerpaní a kruté slunce vysálo naši sílu stejně dokonale, jako kovářova výheň roztaví železo. Vtlačili jsme se do stínu, který jsme vytvořili pomocí mečů a haffaie, a zbytek poledne prospali.

*

Letěl jsem… nad sluncem ozářenými zelenými kopci, nad zákruty lesklé, bronzové řeky, nad stromy, jejichž čerstvou zeleň lemovalo zlato… zlato, zlatá záře… příslib úžasné, ohnivé velikosti, jež se skrývala těsně pod západním obzorem. Proč jsem letěl pryč od světla? Jaká krása se mohla ukrývat na temném východě, kam jsem se tak zoufale hnal? Ale mě samozřejmě nepřitahovala krása… stromy, ano, propletené žluté kmeny garamandů, nejkrásnějších ze všech lesních dřevin… ty byly sice krásné, ale za nimi… Ačkoli jsem letěl bez zaváhání, toužil jsem odvrátit zrak. Ale i kdybych oči pevně zavřel očaroval je, abych nemohl za garamandový les pohlédnout, i kdybych navždy oslepl… i pak bych viděl. Doutnající okraje lesa. Hromady popela, a ohořelé kostry stromů. Holá, ohavná stěna, jejíž krvácení bylo jen na okamžik zastaveno. Další prasklinou začne z pevnosti na hoře opět vytékat potok krve, který zapálí vše, čeho se dotkne. Napřed shoří lesy, pak kopce a řeky a nakonec celý svět za jeho posvátnými hranicemi. Letěl jsem dál… nad půvabnými zdmi ze šedého kamene… nad zahradami a nádvořími s květinami a fontánami… nad okny z křišťálu, neboť pevnost byla stejně krásná jako hrozivá… a vzhůru k tmavému opevnění, kde s roztaženými křídly čekal vězeň, připraven rozsít do světa zkázu… „Neotáčej se,“ prosil jsem, když jsem dosedl na kámen. „Neotáčej… Nechci vidět…“ Ale jako vždy se otočil a jako vždy měl moji tvář…

*

Když jsem se probudil, zbrocený potem, v dálce se pomalu rozplývaly poslední zbytky pouštního západu slunce. Rychle jsem pohřbil hrůzu, kterou ve mně sen vyvolal. Můj spánek sice ovládal strach, odmítal jsem mu však dovolit získat nade mnou nadvládu, i když jsem byl vzhůru. Najdu jinou cestu. Musím.

Malver škubal ptáky, které chytil, a připravoval je na pečení. Z místa, kde jsem ležel, jsem zašeptal zaříkání, díky němuž uhlíky brzy zahořely jasněji, aniž by rychleji spolykaly naše ubohé topivo. Malver po několika minutách zamrkal, pozorně prozkoumal jasné plameny, pak se nejistě rozhlédl. Neslyšel jsem, co si pro sebe mumlal, když nabodával ptáky na dlouhou dýku, celou dobu však přitom vrtěl hlavou. Usmál jsem se pro sebe. Nenáviděl jsem syrové maso.

Obrátil jsem se, posadil a zívnul, pak jsem si protáhl ramena. Malver se dal do opékání ptáků, podivně však přitom nakláněl hlavu mým směrem. Snažil se nezírat. Určitě ho napadlo, kdy mi ze zad opět vyrostou křídla. Vstal jsem a šel zkontrolovat Aleksandera. Princ ve spánku tiše sténal, jeho kůže byla horká a suchá. Nedokázal jsem říct, jestli má horečku, nebo je mu prostě horko.

„Dal jsem mu trochu vody a carrocu, vůbec se ale neprobral,“ řekl Malver. „Kapitán Sovari se vydal pro vodu. Myslel, že by bylo nejlepší, kdybychom vyrazili dnes v noci a našli si nějaký úkryt, tedy pokud… pokud nemáte v plánu něco jiného.“

„Řekněte, Malvere, co všechno bychom našli osm mil od Zhagadu?“ zeptal jsem se, když jsem se vrátil zpět k ohni, ukrojil si kousek carrocu a začal jej sát. „V každém směru.“ Poušť Azhaki nebyla pro ztracené poutníky zrovna pohostinným místem. Opravdu jsme si museli co nejdřív najít nějaký úkryt, a to nejen před přírodními živly, nýbrž také před Hamraschi a novým císařem. Nedokázal jsem však přijít na žádné místo, kde by byl Aleksander v bezpečí.

„Už jsme o tom s kapitánem trochu mluvili. Určitě nebudeme severně od Zhagadu. Na sever od města, podél západní strany silnice vedoucí do Capharny, bychom neviděli téměř nic jiného než wasil, dokud bychom nedorazili do stepi a říčních oblastí. Na druhé straně silnice, kde se cesta dělí a pokračuje dál na východ k Avenkharu, bychom se ocitli přímo uprostřed Srif Polnaru; ale Srif Polnar není tak široký jako tahle pustina. A kromě toho si nemyslím, že bychom v bouři prošli Zhagadem…“ Pohlédl na mě, jako by se ptal, jestli jsem nepoužil nějaké kouzlo, jež by nám to umožnilo.

„Ne, to není pravděpodobné.“

Malver položil na písek kámen, který měl představovat Zhagad, pak kolem něj nakreslil kruh, jenž měl představovat vzdálenost, kterou jsme urazili od pevnosti Hamraschi. Zatímco hovořil o městech, cestách a pouštních oblastech, každou z nich zakresloval do mapy. „Přímo na jih vede ze Zhagadu manganarská cesta. Osm mil tím směrem bychom museli na západě vidět Srif Balat, nejrozsáhlejší oblast písečných dun v Azhakstanu. Trochu dál na západ bychom narazili na Merat Salé – Solné moře. V této oblasti se nacházejí nějaké kopce s dvěma pevnostmi Fontezhi, chránícími sůl. Na několika místech do nich zasahuje i wasil. Mohli bychom být někde tady nebo tady.“ Prstem se dotkl písku, neznělo to však zrovna sebejistě. „Právě teď bych jen velmi nerad narazil na pevnost Fontezhi. Jsou sňatkem spřízněni s Hamraschi. Dále na západ se nad Srif Najem táhne další pohoří. Patří k majetku prince Aleksandera. Ale tohle na Srif Naj nevypadá. Už několikrát jsem tam byl a kapitán tím směrem jezdí ještě častěji. Souhlasí se mnou.“

Hamraschi asi budou hlídat všechna Aleksanderova sídla. Tam úkryt nenajdeme. Kirilovi podmínky kapitulace spoutají i poslední zbytky loajálních mužů zhagadské posádky, a protože hlavní část Aleksanderových jednotek ještě nedorazila ze Suzainu, zůstane princ bez ochrany. „Co když jsme šli na východ od manganarské cesty?“

„Osm mil tím směrem bychom se dostali na území hegedů Ramiell – sídla lorda Kirila – Fozhetů a jiných malých rodů.“ Každý heged měl své tradiční pozemky v poušti, stejně jako výnosnější panství v dobytých úrodných zemích. „Za nimi, ještě dál směrem na jih, leží Srif Anar, zrádná země. Někteří lidé říkají, že tam straší,“ Malver po mně střelil pohledem, rychle se však vrátil zpět ke kresbě, „protože tam leží Drafa.“ Drafa byla ruinou prastarého města, vystavěného a opuštěného dlouho předtím, než ze srdce Azhakstanu vyrostlo císařství. „Přímo na východ od Zhagadu bychom narazili na obchodní stezky, vedoucí do východních provincií…“ Pohyboval prstem po namalovaném kruhu a vyprávěl o městech a vesnicích, cestách, wasilech a srifech, prázdných dunových mořích bez života.

Poděkoval jsem mu za lekci a zvláště pak za pečené ptáky; byli výborní. Muži měli pravdu; nemohli jsme tady zůstat. Ať už jsme byli na nakresleném kruhu kdekoli, úrodné údolí určitě přitáhne pastevce a poutníky. Zpráva o tom, že poblíž někdo táboří, se rychle roznese. A proto jsem ze stromů odsekl dva obzvláště dlouhé kusy dřeva, z nichž vyrobíme nosítka pro Aleksandera. Bude to děsivě pomalý způsob cestování.

Když se Sovari vrátil s koňmi a plnými měchy vody, řekl jsem jim, že se trochu porozhlédnu kolem a pak vyrazíme. Zvědavě na mě pohlédli, ale nezeptali se, jak to v houstnoucí tmě dokážu. Pouze odpověděli, že se pokusí přinutit prince něco sníst a vypít, aby mu dodali sílu na cestu.

Vydal jsem se nocí směrem k údolí. Jakmile jsem se dostal z dohledu, posadil jsem se na zem, zády ke skále, jež stále ještě pulsovala teplem, a připravil se na proměnu v nočního ptáka, abych si mohl prohlédnout okolí ze vzduchu. Ještě jsem však s proměnou nezačal, když jsem koutkem oka zachytil v temnotě pohyb. Přitiskl jsem se k písku vedle skály. Očekával jsem, že zahlédnu dunového běžce nebo možná gazelu či písečného jelena, jež z údolí vyhnal pach lidí, který sem zanesl vítr, nebo nervozita z blízkosti kayeeta. Avšak postava, jež vystoupila ze tmy, byla vysoká a štíhlá, a kdyby hvězdy svítily jasněji, spatřil bych, že je oblečena do jasně zeleného hávu.

Zvedl jsem se ze země a počkal, až přijde blíž. Toužil jsem vyslechnout slova, která se mi již tolik dní snažila říct. Pocítil jsem mravenčení na kůži. Kdo je to, že dokáže splynout s davem a ztratit se v paláci, že mě rozezná i v sokolí podobě a jen tak se objeví v noci uprostřed pouště? Chyběla jí nevadnoucí dokonalost Vallyne, rai-kirah, jež se mi pokusila ukrást duši v Kir’Vagonothu, stejně jako chladná a temná elegance mé ženy Ysanne. Připomínala mi spíše Elinor. Její krása spočívala v jejím jednání a duchu, ne v rysech tváře. Zastavila se několik kroků ode mne a poté, co mě pečlivě prozkoumala od hlavy až k patě, se usmála tak zářivě, že proteplila pouštní noc.

„Příjemná podoba, drahý.“ Její jemný hlas pohladil moji duši jako sladké větry Ezzarie. „Jsi stejně silný a šarmantní jako vždy.“ Přistoupila ještě o krok blíž a pohladila jizvu na mé levé tváři. „A tohle… ach, drahý příteli… jedno znamení a tolik bolesti.“

Sklopil jsem oči a klesl na kolena, neboť jsem nebyl schopen čelit tak hlubokému žalu, jaký jsem spatřil v její tváři. „Co ode mě žádáte, paní?“ V očích se mi nahromadily slzy. Touha… oddanost… stará, tak stará lítost… žádný z těchto pocitů jsem však nedokázal vysvětlit.

„Musíš si vzpomenout, drahý. Obrací se na tebe, protože si myslí, že jsi zapomněl.“

Za mými zády náhle prořízlo noční ticho zahýkání chastou. Hlučné pouštní zvíře přehlušilo ženina tichá slova a zlomilo kouzlo, kterým mě očarovala. Vyskočil jsem na nohy a tasil meč, abych ji chránil. Málem mě však oslepilo světlo pochodní.

„Tady jsi!“ zvolal starší hlas. „Věděl jsem, že tě najdeme u pramene. Neříkal jsem ti to, chlapče?“ Asi dvacet kroků ode mě stál starý muž a tiskl paži asi dvanáctiletému nebo třináctiletému chlapci. Vlasy starce byly čistě bílé, spletené do dvou copů, jež mu sahaly až do pasu, na každé straně hlavy jeden. Byl to Derzhi, o tom nebylo pochyb. I když mu slunce vyrylo do tváře tisíce malinkatých vrásek, jeho dlouhé kosti se věkem ani nezkrátily, ani neohnuly, stejně jako neochably svaly na jeho pažích, které nezakrývala tunika bez rukávů. Nos měl dlouhý a trochu klenutý a uši mu zdobily zlaté kruhy. Ve světle pochodní se jeho oči jantarově leskly, i když z jejich bezcílného putování bylo jasné, že nic nevidí. V ruce nedržel hůl, kterou s sebou slepci obyčejně nosí, jen tiskl chlapcovu paži.

„Nestojí u pramene, Gaspare,“ zašeptal chlapec a naklonil se ke starci, jako by chtěl, aby tato oprava zůstala jen mezi nimi. „Je od něj alespoň pět set kroků.“ Chlapec byl štíhlý a šlachovitý s rychlými, ladnými pohyby. Dlouhé vlasy si ponechal rozpuštěné a byl skoro nahý, neboť měl na sobě pouze bederní roušku, na pažích stříbrné náramky a v uších stříbrné kruhy. Chlapec i muž byli bosi.

Stařec zafrkal. „Kluci! Kdo je má učit? Řekl jsem, že je z celého Srif Anaru najdeme právě u Taíne Hetu, a Qebovi vadí pět set kroků.“ Někde za nimi nespokojeně zařval chastou.

Mysl jsem měl stále ještě opředenu pavučinami zeleného kouzla, slovy plnými lásky, jež poletovaly nocí jako světlušky, a temnýma očima, v nichž se ukrývala bolest světa. Sotva jsem podivné příchozí s jejich hlukem a ostrým světlem dokázal pojmout. „Paní,“ řekl jsem a otočil se, abych se přesvědčil, že je v bezpečí… ale ona opět zmizela a já se nad tou ztrátou málem rozplakal.

„Neměli jsme v úmyslu přerušit vaši modlitbu, pane,“ pravil velmi vážně chlapec. „Gaspar však trval na tom, že si musíme pospíšit. Věří, že je váš zraněný přítel ve velkém nebezpečí.“

„Modlitba… ne,“ odvětil jsem chabě. Spíš šílenství. Neviděli ji. Zachvěl jsem se. „Já jen… kdo jste a koho hledáte?“

„Tebe a tvého přítele,“ řekl starý muž. „Temnotu a světlo. Přišli jsme vás odvést do Drafy, abyste se mohli připravit na poslední bitvu.“

Kapitola 8

Drafa. Vytvořili někdy bohové podivnější útočiště? Smrtelněji horkou a ponurou jizvu na majestátnosti pouště? Gaspar ji nazýval posvátným městem, milovaným bohy, kteří žili ještě v dobách před Athosovým vstupem mezi hvězdy a kteří stvořili svět z písku, vody a ohně.

Jisté bylo, že alespoň samotné město z písku a vody – z bahnitých cihel – postaveno bylo, a to v dávné minulosti, kdy ještě lidé netrpěli nedostatkem vody. Podle starce zde prý kdysi žilo najednou deset tisíc lidí. V dobách, kdy král Derzhi ještě bydlel ve stanu, stovky let předtím, než se císaři Derzhi třeba jen zdálo o růžových obloucích Zhagadu, byla Drafa skutečným srdcem Azhakstanu. Tehdy všude kolem rostly citrónovníky, datlovníky, granátové jabloně a ořešáky a na kopcích, hraničících s nezkrotnou pouští, se na sladké trávě pásly tisíce ovcí.

Chatrče i paláce, které před mnoha staletími zdobily srdce Azhakstanu, dopadly všechny stejně. Proměnily se v bludiště zřícených zdí a popraskaného dláždění. Na mírné vyvýšenině uprostřed města se povalovala socha lva a stálo zde několik štíhlých sloupů. Sady citrónovníků a datlovníků zmizely, stejně jako sladká tráva. Zůstal pouze vítr, tiché, hladové vytí, jež pohybovalo pískem, odkrývalo a opět pohřbívalo rozpadající se stěny a zřícené věže a s každým závanem kradlo další kousek kostí prastarého města. Jediný zaprášený citrónovník stál osamoceně vedle ohrazeného nádvoří, kam jsme zavřeli koně a Gasparova vyhublého chastou, abychom je ochránili před lovícími zhaidegy a kayeety. Na východě lemovaly vstup do města modrozelené tamaryšky, jež dříve nabízely vítaný stín všem, kdo se rozhodli navštívit posvátné město. Nyní stály v cestě písečným dunám a bránily tak poušti, aby pohltila ruiny úplně. A malá skupinka všudypřítomných, užitečných palem nagera rostla přímo vedle zastřešeného rohu v místě, kde na sebe navazovaly dvě polorozpadlé stěny a kam jsme uložili Aleksandera, abychom zjistili, zda bude žít, či ne.

Bylo obtížné uvěřit, že v takové pustině vůbec žijí lidé. Člověk by očekával, že zde najde spíše škorpióny veliké jako polovina mé dlaně, ještěrky, šakaly, vyjící v temnotě noci za hranicí ohně, a supy kroužící nad dunami. Ale Gaspar a Qeb patřili ke skupince pěti lidí, kteří zde živořili z pramene, stromů a několika koz. Zbývajícími třemi obyvateli Drafy byly ženy – Sarya, Manot a Fessa – jež se zdály být ještě starší než Gaspar. Zvědavost ve mně vzbudil především chlapec. Pokud byl jejich otrokem, měl dobré pány, neboť nebyl nijak poznamenaný ani spoutaný otrockými náramky. Čtyři staří lidé jej očividně zbožňovali. Jeho rysy prozrazovaly, že je původem Derzhi nebo Basranni.

Pouť z naší části wasilu trvala velmi dlouho. Trhavý pohyb musel Aleksanderovi působit ohromnou bolest a v době, kdy jsme dorazili do Drafy, měl v očích skelný pohled a spalovala jej horečka. Sotva jsme jej uložili do stínu nager, ihned se kolem nás začaly točit tři staré ženy jako mouchy kolem zasychající krve.

„Táhněte od něj,“ obořil se Sovari na seschlou malou ženu, kterou Gaspar oslovoval jménem Sarya. Její kůže se barvou podobala spečenému blátu a byla stejně tak popraskaná a vrásčitá. Zdálo se, že nemá víc než tři zuby, a i ty už měly namále. „Žádná špinavá pouštní havěť se ho nedotkne.“ Po celou dobu dlouhého nočního putování jsem pozoroval, jak kapitánova ruka pomalu sjíždí k jílci meče, jen aby ji na poslední chvíli opět odtrhl. Zkušený válečník, jakým Sovari jistojistě byl, věděl, jak nebezpečné je nechat úd odumřít. Pokoušel se zatvrdit, aby až přijde čas, mohl princi zachránit život. Modlil jsem se ke všem bohům, které jsem znal, aby k tomu nedošlo.

„Máte nějaké léky?“ zeptal jsem se tiše Sarye, zatímco Sovari otíral princi tvář a snažil se do něj dostat nějakou vodu. „My nemáme nic a jediné léky, které znám, pocházejí z lesa.“ V této pustině však nerostly ani duby, ani žádné z bylin, které Ezzarijci používají k léčení ran.

„Manot se v léčení vyzná. Fessa ví víc,“ odvětila stařena a kývla hlavou směrem ke svým společnicím. Nad Aleksanderem se nakláněla vysoká, kostnatá žena se zacuchaným chomáčem bílých vlasů. Její chřípí se chvělo. Asi se pokoušela zachytit pach hniloby. Třetí stařena s kulatou tváří neklidně poletovala mezi Sovarim a Aleksanderem a mlaskala přitom jazykem. „Musí ale ránu vidět a ošetřit ji, aby se mohla správně zahojit. Musíme si pospíšit.“

Gaspar s chlapcem přicházeli pomalu zaprášenou stezkou. „Váš další přítel se stará o koně,“ řekl stařec. „Jak se daří válečníkovi?“

„Je velmi nemocný,“ odvětil jsem a odvedl starého muže stranou. „Ty ženy…?“

„Vědí, co dělají. V poušti se dá najít lék na mnohá zranění.“ Spiklenecky na mě mrkl. Měl jsem nepříjemný pocit, že jeho nevidomé oči vidí víc, než by mi bylo příjemné. Nezapomněl jsem na způsob, jakým mě pozdravil… temnota a světlo… poslední bitva… A jak mohl ženám říct, že je Aleksander zraněný, dřív než nás v poušti našel?

Slunce právě vykouklo přes okraj dun, když jsem si dřepl vedle Sovariho. Válečník seděl s bradou opřenou o pěsti a bezmocně hleděl na spícího prince. „Musíme dovolit ženám, aby se na prince podívaly,“ řekl jsem tiše.

Sovari na mě tvrdě pohlédl, pak odvrátil zrak. „Mojí povinností je chránit jeho život,“ odvětil. „Kdo ví, jaký jed by mu tihle lidé mohli namíchat.“ Fessa se opět připlížila, kapitán ji ale hněvivě odehnal. „Co by mohli hloupí žebráci vědět o léčení? Stejně dobře by nám pomohli šakalové nebo nějaká thridská čarodějnice. Jestli mu tu nohu necháme, zabije ho to.“

Byl jsem připraven se s ním pohádat, náš spor ale ukončilo tiché zašeptání. „Nevezmeš mi ji. Nevezmeš.“ Aleksander sice neotevřel oči, zatnul však ruce v pěst, jako by se chystal s námi bojovat.

„Samozřejmě že ne, můj pane,“ ujistil ho Sovari. „Jen kdyby to bylo nutné…“

„Nevezmeš!“ Slova v sobě nesla tvrdost oceli. „Nikdy.“

„Jak si přejete, můj pane. Samozřejmě.“

Povytáhl jsem obočí a kapitán zdráhavě pokrčil rameny. I když se Sovari sotva pohnul, ženy nás okamžitě obklopily a postupně nás odsunuly stranou. Než jsme se vzpamatovali, přinesly trus a rozdělaly malý oheň, roztáhly pletené rohože a koše s různými kořínky a sušenými listy. Pak odstranily naše hrubé obvazy a obnažili Aleksanderovu nohu, která vypadala mnohem hůř než den předtím. Nemyslel jsem, že je to možné. Princ nic z toho nevnímal. Zdálo se, že jej jeho krátká řeč naprosto vyčerpala.

„Qebe,“ zavolala Sarya. „Potřebujeme čerstvé chosoni.“ Chlapec přikývl, pak se rozběhl pryč a zanechal Gaspara sedět opřeného o stěnu, kde stařec usnul.

Sarya rozdrtila sušené kořínky lepkavé mléčné byliny, jež rostla v prasklinách stěn, šedý prášek pak uvařila, zchladila, přecedila přes kus hrubé látky a pak jej znovu uvařila. Zatímco Manot kouřící tekutinou vymývala Aleksanderovi z rány špínu a krev, Fessa zahřála v hliněné nádobě olej z nagery a přidala k němu rozemleté lístky pouštního keře. Dvě hodiny pak směs míchala, čichala k jejím štiplavým výparům a ochutnávala jazykem kapky, jimiž si vždy postříkala hřbet ruky.

Slunce vystoupalo výš a spálilo noční chlad. Qeb přinesl Sarye svazek šedých, ostnatých bylin, pak si dřepl vedle Gaspara a pověděl mu, že mu pomůže do postele, aby se mohl pořádně vyspat. Gaspar však začal ospale protestovat a pokusil se napřímit. „Už je to tak dlouho, co nás naposledy někdo navštívil. Jakmile skončí s léčením, chci si s nimi promluvit.“ Odstrčil stranou kozla, který sem přivandroval, protože dostal chuť na bodláčí, rostoucí Gasparovi za zády.

„Jakmile skončíme s léčením, Qeb pro tebe zajde,“ ujistila ho Sarya a vzhlédla od tří borovicových větví, z nichž právě loupala kůru. „Pak budeš mít dost času promluvit si.“ Kůže kolem rozesmátých očí se jí poskládala do vějířků.

„Moc času ne.“ Stařec se poškrábal ve vousech. „Ne, moc ne.“

Saryin úsměv se vytratil. Střelila pohledem po chlapci. Qeb s vážnou tváří pomohl starému muži vstát a jemně a bezpečně jej odvedl po rozpukané zemi pryč. Za chvíli se vrátil, tiše sledoval vše, co se kolem děje, a pomáhal, kde jen mohl.

Ženy využily také mé pomoci. Zatímco jsem krájel dvě cibule z Manotina košíku, cedila Fessa olejovitou směs přes látku. Sovari a Malver se vrátili od koní a Fessa s kulatou tváří je požádala, aby podrželi prince za ramena. A dobře udělala, neboť když nakapala směs přímo do otevřené rány, Aleksander ze sebe vyrazil výkřik plný agonie.

„Proklatá čarodějnice,“ zaječel Sovari. „Ezzarijče, měli bychom poslat pro skutečného léč –“

„Bolest je nutná,“ ujistila nás Sarya a položila povadlou ruku na moji paži. „Než se rána začne hojit, je třeba zničit jedy v ní.“

Derzhi by takovou ránu vypálili rozžhaveným železem, pak by ji zavázali a počkali, dokud se neuzdraví nebo nezhnisá. I v nejlepších případech zůstaly obětem trvalé následky. Tento způsob léčení nemohl být riskantnější. Nadechl jsem se a pokračoval v krájení. „Je velmi důležitý,“ řekl jsem.

„To víme.“

Rychle jsem vzhlédl, ale Sarya se již vrátila k ohni, aby přichystala malou nádobu s vodou pro přípravu šedolisté chosoni. Za další hodinu pak na ránu přiložily obklad z cibule a zakryly jej listy. Chosoni se namáčela v hrnci a Sarya mezitím převařila pryskyřici z kůry a smíchala ji s olejem z nagery, aby vytvořila lepkavou, páchnoucí mast. Teď nezbývalo než čekat.

Manot usedla k princi jako první. Její světlé oči téměř nemrkaly. Po několika hodinách ji vystřídala Sarya, zatímco nám neúnavná Fessa přinesla něco k jídlu: několik červených plodů nagery, hrnek kozího mléka a chlebové placky, upečené z rozdrcených mandlí a sladkého másla z nagery. Po této štědré nabídce – tři zdraví muži toho sní docela hodně – se Malver se Sovarim vydali na průzkum. Tvrdili, že musí poznat půdorys města a najít nejlepší místo kde postavit hlídku. Příští dvě hodiny jsem seděl v dusném stínu a sledoval, jak Aleksanderova horečka roste. Tváře mu zrudly, dýchal mělce a rychle a stal se neklidným, takže žena, jež u něj seděla, musela mít neustále položenou ruku na jeho hrudi, aby jej udržela v klidu. Až nastane chladná noc, nebudeme potřebovat oheň, abychom jej zahřáli.

Když se k princi posadila Fessa, nedokázal jsem už dál nehybně sedět. Zatímco kruté slunce pokračovalo v cestě po obloze, přecházel jsem sem a tam po písku a hleděl na duny, které Aleksander tolik miloval. Změny v poušti byly téměř neznatelné. Pohnula se jen trocha písku a modré stíny se prodloužily. Vyrostl jsem v hlubokých lesích a jen málo věcí jsem miloval víc než vůni deště na jaře nebo dotek podzimního slunce na tváři, zatímco ohnivě rudé a zlaté listí plápolalo nad mojí hlavou a šustilo pod mýma nohama. Přesto jsem však při pohledu na večerní poušť nedokázal v mysli stvořit obraz své domoviny ani přemýšlet nad zrádnými démony, nebezpečnými sny nebo zklamanou láskou. Mír této prázdnoty jsem uvítal.

„Tohle je posvátné místo.“ Gasparův hlas byl stejně tichý jako poušť. Qeb a stařec vystoupali po stezce, zrovna když slunce sklouzlo za obzor na západě a jako plášť roztáhlo přes poušť noc.

„Cítím to,“ odvětil jsem.

„Kdysi dávno byla Drafa pro válečníky Derzhi poutním místem,“ řekl Gaspar. „Ihned poté, co získali své copy, vydali se sem a hledali vidění. Mladí válečníci, kteří poprvé okusili krev, musí najít vnitřní rovnováhu.“

„Někdy totéž musí udělat i starší,“ odpověděl jsem.

Stařec, jenž stál po mém boku, byl skoro stejně vysoký jako já. Vedle něj se zastavil pěkný, štíhlý chlapec, v jehož stříbrných náušnicích se odráželo poslední světlo dne. Obklopoval je těžký, sladký kouř z neznámých bylin. „Můžeme ti pomoct, válečníku. Jen málo lidí si pamatuje, že jsme tady, naše znalosti jsme však ještě nezapomněli.“

„Proto zůstáváte v této zřícenině?“

„Lidé jako my se zdržovali v Drafě už od okamžiku, kdy byla postavena z písku. Dokud budou na světě existovat válečníci, budeme zde i my.“

Takže Gaspar byl něco jako kmenový šaman. Byli součástí všech ras a národů – moudří mužové nebo ženy, kteří pozorovali hvězdy nebo tvrdili, že dokážou vyčíst zlá znamení z mračen, vnitřností zvířat nebo trusu hmyzu. To by vysvětlovalo chlapcovu přítomnost. Gaspar Qeba pravděpodobně našel v nějaké zapadlé vesnici a přivedl ho do Drafy, aby se stal jeho učněm. Chtěl asi chlapce vycvičit k nějaké kněžské funkci pro Derzhi, kteří již nepřicházeli do Drafy hledat rovnováhu. Než jsem se mohl dozvědět víc, zaslechl jsem z úkrytu ochraptělý výkřik.

Pospíšil jsem si zpět. Sarya právě sundávala z ohně čaj z chosoni, zatímco Manot a Fessa držely Aleksandera pevně za ruce. Princovy jantarové oči byly otevřené, divoce plály ve světle ohně, neviděly však ani ženy, ani mě. „Táhni, démone! Nechci tě! Ach, mocný Athosi… spaluje mě…“ Jeho výkřiky byly vzpomínkami na minulost: na hádky s otcem, na lásku a touhu, které cítil ke své ženě, na dobu, kdy mu Pán démonů užíral duši, aby v ní vytvořil místo pro sebe, na zmatek a nejistotu, které tak dlouho ukrýval.

„Zvedni mu hlavu a pevně ho drž,“ přikázala Sarya a vzala do ruky kouřící hrnek. „Doufaly jsme, že horečka sama od sebe odezní, ale je příliš vysoká.“ Opatrně, aby Aleksandera neopařila, jej přinutila vypít odporně páchnoucí čaj z chosoni. Zalykal se, bojoval a zuřil, nadával nám do démonů a zrádců a hrozil nám všemi možnými tresty. Nakonec však hrnek vypil a stařena přinesla další. Přinutili jsme jej vypít i ten. A další a další, až jsme vyprázdnili celý Saryin hrnec. Když jsme prince uložili zpět na jeho plášť, ležel tiše a zesláble a brzy jej zalil pot. Sarya spokojeně přikývla a začala mu hadry jemně osušovat tvář, hruď a paže, zatímco mu Manot vyměnila obklad na noze.

Další dva dny se princi znovu a znovu zvyšovala horečka a on byl opět nucen potit se. Sovari a já jsme se u něj střídali, zatímco jej ženy napájely čaji a lektvary. S Malverem jsme se dělili o hlídku, péči o koně a lov k doplnění zásob. Žádný z nás nespal najednou déle než hodinu. Na úsvitu třetího dne v Drafě jsme se již chovali víc než podrážděně. Měl jsem pocit, jako by mi někdo do očí nasypal písek. Poté, co jsem se celé ráno neúspěšně snažil něco zastřelit, jsem Malverovým nešťastným lukem mrštil o zem a ulehl vedle Sovariho. Usnul jsem dřív, než mi stačilo zakručet v žaludku. Malver stál na hlídce.

*

Když jsem otevřel oči, slunce mě málem oslepilo. Hlava mi třeštila a do zad se mi těžce opíralo slunce. Nebezpečné. Hloupé. Co jsem to byl za idiota, že jsem usnul na slunci? Přesto jsem si však byl jistý, že jsem ulehl na pletenou rohož ve stínu nagery, tři kroky od Sovariho a prince.

„…nechat ho tam. Nemyslím, že by ho provazy zastavily, ale ta rána ho složila.“ Odvážná slova nedokázala skrýt úzkostný podtón. „Nevěděl jsem, jestli je možné… nebo moudré ho zabít. Po všem, co pro nás udělal, to nedává smysl.“

„Ať se vám ženy podívají na paži. Vyslechnu si, co mi řekne.“ Oba hlasy zněly nervózně.

„Buďte opatrný, kapitáne.“

Teprve v okamžiku, kdy jsem se pokoušel odplazit z krutého slunce, jsem pochopil, že rozhovor o provazech a ranách se týkal mě… a že mi Sovari mířil lesklým ostřím meče na krk. Ležel jsem na boku, ruce jsem měl spoutány za zády a velmi krátkým lanem přivázány ke kotníkům. Se zády prohnutými v takovém oblouku mi začalo v pravém boku bušit stejně jako v hlavě. Ale nic mě nebolelo tolik jako pochopení, jež rozehnalo poslední zbytky mého ospalého zmatku.

„Už jsem v pořádku,“ řekl jsem a zalapal po dechu. „Neublížím vám.“

„Řekněte to Malverovi.“

„Co se stalo? Já opravdu nevím.“ No, v hrubých obrysech jsem tušil, co se stalo, neznal jsem však podrobnosti.

„Malver říká, že jste sem rozzuřeně vrazil a přísahal, že ‚zabijete všechny proklaté lidi‘. Držel jste v ruce nůž a prý se nezdálo, že byste se příliš zajímal o to, koho jím bodnete. Schoval se za jedním ze sloupů, a když jste se k němu přiblížil, praštil vás přes hlavu cihlou. Pokusil se vás spoutat, málem jste mu však usekl paži, takže vás praštil ještě jednou.“

„Bohové…“ Bez ohledu na hrozné sny pro mě spánek byl vždy únikem z šílenství. „Je mi to líto. Řekněte Malverovi…“ Říct mu co? Aby se nebál? „…je mi to skutečně líto.“ Ubohá, nedostatečná slova. „Prosím, ustupte, kapitáne. Osvobodím se, ale slibuji, že vám neublížím.“

Po krátkém zaváhání Sovari ustoupil, aby se vyhnul nebezpečí, že mě podřízne, zatímco se budu snažit vymotat z provazů. Meč však nesklonil. Chápal jsem jeho opatrnost.

Zasténal jsem, když provaz, poutající má zápěstí a kotníky, prasknul. „Ostatní… neublížil jsem už nikomu jinému?“ Pomalu jsem se posadil, přitlačil si ruku na bolavý bok a snažil se vypadat neškodně.

S očima upřenýma na ohořelé konce provazu, který jsem propálil jedním slovem, Sovari zavrtěl hlavou. Jeho odpověď pro mě byla větší úlevou než uvolněná pouta.

Promnul jsem si zápěstí a třeštící hlavu. Dýchal jsem mělce a čekal, až bolest v boku ustane. „Nedokážu to ovládat,“ řekl jsem klidněji, než jak jsem se cítil. „Je to nemoc mysli, která nemá nic společného s Malverem, s vámi ani s nikým jiným tady. Měl jsem vás varovat.“

Měl jsem se držet stranou… Lidé, pomyslel jsem si. O to šlo? Nikdy jsem o Ezzarijcích nepřemýšlel jinak než jako o lidech. Pravdou ale bylo, že má smrtící, nevysvětlitelná zuřivost nebyla nikdy namířena proti Ezzarijci, proti nikomu, kdo v sobě nosil démona. Gordain, tři žebráci ve Vayapolu, Blaisův přítel Dian, namhir… všichni byli lidmi.

„Mým jediným cílem je dostat prince do bezpečí,“ řekl jsem ostražitému Sovarimu. „A k tomu mě stále ještě potřebujete. Ale odejdu okamžitě, jakmile bude schopen posadit se na koně. A do té doby… pokud se to stane znovu, máte s Malverem mé plné svolení udělat vše, co budete považovat za nutné.“

„O to se postaráme.“

Zvedl jsem hlavu a spatřil jeho úžas. Už mě asi nebude považovat za Athosova posla, tedy pokud bohové nebyli něčím úplně jiným, než co jej učili. Špička jeho meče klesla na rozbité dláždění. „Pokud k tomu opět dojde, nesnažte se mě šetřit, Sovari. Jsem dobrý v tom, co dělám. Sám jste to viděl.“

„Ano. Vím, co umíte.“ Natáhl paži a pomohl mi vstát.

Pomalu jsem kulhal z mírného kopce dolů. Když jsme dorazili k prameni a jeho jediné společnici, granátové jabloni, zastavil jsem se, abych se napil a zchladil ve stínu. Dovolil jsem tak Sovarimu, aby šel napřed a promluvil si s Malverem a ostatními.

Voda ve zřídle byla teplá a špinavá. Pil jsem pomalu, nutil se nespolykat najednou celý obsah malého rybníčku, který se plnil jen velmi pomalu. Pak jsem ulehl pod lesklé zelené listy a snažil se na nic nemyslet. Nemohl jsem si však pomoct. Neměl jsem tu co dělat; nedokázal jsem Aleksandera ochránit ani sám před sebou. Zavřel jsem oči a zakryl si zpocenou paží obličej. Kdybych se tak mohl vrátit k míru pouštního večera.

Jakoby v odpověď na moji touhu jsem zaslechl blížící se pomalé kroky Gaspara. Zastavil se vedle mne. Chlapec s ním tentokrát nebyl. „Nebojíte se?“ zeptal jsem se, když jsem ucítil, jak si sedl vedle mne. Listy unaveně ševelily v horkém větru.

„Ne tolik jako ty.“ Starcův hlas zněl úplně jinak než dřív. V okamžiku pohltila den bezhvězdná půlnoc tak chladná, že jsem zatoužil po prudkém slunečním žáru. „Kdo jste, Gaspare?“ zeptal jsem se.

„Mohl bych se tě zeptat na totéž.“ Upíral na mě své slepé, zlaté oči. Hlas se mu ani nezachvěl, ale ať už viděl za hranicemi lidského zraku cokoli, děsilo ho to. „Ale ty už přece víš, kým jsi. Pojmenoval jsem tě.“

„Temnota.“

Nedal najevo souhlas, ale ani moji poznámku nepopřel, jen hovořil dál, jako by svá slova musel vyřknout co nejrychleji. „Budit hrůzu v srdcích těch, které miluješ, je těžké. Je to jedna z mnoha těžkých věcí. Avšak obejmout temnotu svých snů je ze všeho nejtěžší. Dát jméno bezejmennému a stát na okraji bezedné propasti, jež tě dělí od světla.“

„Nejsem to já,“ řekl jsem a srdce se mi sevřelo. Nezeptal jsem se, odkud to ví, nezpochybnil jsem jeho jistotu, nesnažil jsem se přemýšlet nad tím, jak hloupé je prosit vesmír, aby změnil pravdu, kterou jsem znal již celé měsíce. „Prosím, nejsem to já.“

„Toto je tvá skutečná stezka, ta, kterou sis vybral. Pro dobro i zlo, život i smrt.“

„Ne. Povězte mi něco jiného.“ Jako by tím mohl něco změnit.

„Nedokážu vzít svá slova zpět ani pronést lež, která by se ti víc líbila. Chránit duši před chvilkovým zlem často znamená odsoudit ji ke zlu věčnému.“

Když jsem však nedokázal ochránit své milované ani ty, které jsem přísahal bránit, pak všechno ztrácelo smysl. Pokud mi osud opravdu předurčil zničit svět, nebylo by možná nejlepší ukončit svoji existenci dřív, než to udělám? Ale i po tom všem se mi sebevražda hnusila. Považoval jsem ji za naprosté popření hodnoty lidského života. „Pomozte mi pochopit,“ požádal jsem. „Nevím, co mám dělat.“

„Jdeš stezkou, kterou sis zvolil. Aby mohlo světlo zvítězit, musí existovat temnota.“

A tak mi nakonec tento tajemný okamžik neprozradil nic nového. Ať už jeho slova přicházela od bohů, z proroctví nebo byla jen výmyslem starého muže, který se náhodou dotkl hnisající rány, vrátilo se vše zase zpět ke stejnému bodu. Musel jsem se vzdát kontroly nad budoucností, vstoupit na stezku a čekat, kam mě zavede. Ale já znal její cíl. Skrz bránu ze sloupů do krvácející pevnosti, k muži s křídly… k muži s mojí tváří… rozzuřenému a odhodlanému zničit svět.

„Můžeme ti pomoct najít rovnováhu, válečníku. Než se vydáš do poslední bitvy, musíš ukončit válku, kterou vedeš sám se sebou.“

Já ale odmítl dál poslouchat. Zabořil jsem hlavu do paží a zesílil štíty, za nimiž jsem démona uvěznil. Zasypal jsem ho kouzly a zaříkáním a uzamkl jej v pevnosti mé moci. Musí se mi podařit zůstat sám sebou a ovládnout démona. Pokud neprojdu portálem a odolám jeho touze vrátit se zpět do Kir’Navarrinu, nic z toho se určitě nestane. Nejsem to já. Neudělám to. Nejsem to já.

Když jsem opět vzhlédl, byl brzký večer a já byl sám. Ve vzduchu se vznášel jemný voňavý kouř. Musel jsem usnout nebo dostat úpal, pomyslel jsem si. Gaspar byl jen starý slepý muž. V kostech nebo ve hvězdách odpovědi nenajdu.

„Ptá se po vás, Ezzarijče!“ zavolal Sovari zdola od skupinky nager. Zamával jsem v odpověď a pospíšil si stezkou dolů.

Kapitola 9

Aleksander se opíral o jedno z derzhijských sedel, a zatímco jej Sarya dřevěnou lžící krmila nějakou hustou, nahnědlou tekutinou, šklebil se. „U démonského ohně, ženská, nemáš nic, co by nechutnalo jako hnůj?“

„Cassiva ti dodá živiny, válečníku. Pro zraněné je lepší než maso. Hojí kosti.“ Dřív než mohl začít opět protestovat, stařena mu vrazila do úst další lžíci. Zdálo se, že i přes své agresivní chování nedokáže sebrat sílu, aby její ruku odstrčil. Zuřivě se na mě přes ženinu hlavu zamračil.

Posadil jsem se k jedné ze zdí zastřešeného kouta a čekal. Sovari zmizel ihned poté, co mě zavolal, a Malvera jsem také nikde neviděl. Tichý voják se pravděpodobně rozhodl jít mi z cesty, dokud se nepřesvědčí, že ho při nejbližší příležitosti nezabiju.

Když byl hrnek konečně prázdný, Sarya jej odložila stranou a ukázala na hliněnou mísu, která stála vedle prince. „Teď, když jsi vzhůru, mám ti s tím pomoct, válečníku? Nebo bys byl radši, kdyby to udělal tvůj přítel? A nebo chceš ležet ve vlastní louži?“

„Už spoustu let čůrám sám. Nepotřebuji, aby mi při tom nějaká ubohá babizna a zbabělý Ezzarijec pomáhali.“

„Myslím, že jsme mu rozproudili krev,“ řekla Sarya a odkryla své zbývající tři zuby. „Do ubohých babizen mi nadávají, až když je horečka pryč. Manot přijde za chvíli vyměnit obklad.“

Aleksander sledoval, jak se Sarya belhá pryč, a mumlal přitom: „Který léčitel nechá muže smrdět jako žebrákova chatrč? Nakonec mě ještě budou chtít zabalit do kozích jater a shnilého zelí.“ Natáhl se po míse a lemu své špinavé, zakrvácené košile, při tom se však uhodil do nohy, pevné svázané v dřevěné kleci od stehna až po kotník. Zvrátil hlavu nazad, opřel si ji o sedlo a zavřel oči. „U krvavého Athose,“ zašeptal a ztratil tu trochu zdravé barvy, kterou nabyl.

„Přál jste si mě vidět?“ zeptal jsem se a přistoupil blíž. Podepřel jsem mu nohu a pomohl hladce se otočit na bok, aby mohl použít Saryiinu mísu.

Dokonce i v této nedůstojné pozici a se zuby zatnutými námahou vypadal jako princ Derzhi. „Chtěl jsem ti říct, že jsi volný a můžeš jít. Klidně odleť. Dělej si, co chceš.“

„Je od vás nesmírně odvážné mě takhle odbýt, když se očividně v tuto chvíli nedokážete ani sám vyčůrat.“

„Splnil jsi svoji povinnost. Vždy jsi mi říkal, že se nezajímáš o osud impéria. Zdá se, žes to myslel vážně. Bude mi asi chvíli trvat, než získám zpět důvěru šlechty, když jsem utekl z bitvy jako obyčejný farmář.“ Obrátil jsem jej zpět na záda a upravil sedlo, aby se mu lépe leželo. Stáhl obličej do grimasy a zaklel.

„Zemřel byste. To by u nich moc důvěry asi taky nevzbudilo.“

Bolest v jeho očích nezpůsobilo jen zranění. „Vložil jsi na mě tohle zatracené břemeno, přinutil jsi mě vidět svět tak, jak jej vidíš ty. Zkusil jsem to a kam mě to dovedlo? Až se mi podaří získat zpět, co mi náleží, myslíš, že si budu moct dovolit projevit i tu nejmenší slabost? Víš, k čemu se budu muset snížit, abych získal spojence?“

Na to jsem neměl odpověď a on to věděl. Bylo zbytečné hádat se o jiných možnostech, když ani pro jednoho z nás žádné neexistovaly. A tak jsem ho nechal, ať na mě ječí, dokud mu budou stačit síly. Vyčítal mi, že toho o válečné taktice Derzhi vím strašně málo, nadával mi do hlupáků, protože jsem uvěřil, že jen proto, že Hamraschi obklíčili jeho muže a polovinu jich zabili, by bitvu prohrál. Pak mi v odporných detailech popsal, jak potrestá zrádce, kteří opustili svého císaře.

Promluvil jsem teprve, až když opět ulehl a zavřel oči. „Takže co uděláte teď, můj pane?“

„Asi půjdu žebrat. Budu se plazit před Goruschi a přísahat, že jsem otce nezabil. Budu nadbíhat Fontezhi a tvrdit, že si mohou vzít polovinu mých koní, mé země a prvorozeného syna, pokud splní povinnost, k níž se zavázali přísahou. Povím Nyabozzi, že jsem se zmýlil a oni opět mohou zotročit, koho budou chtít, mohou těm ubožákům vypíchnout oči a prodat jejich děti, pokud to potěší prvního lorda. Pak možná toho křiváka Edika dostanu dřív, než si začne dělat zálusk na mé impérium. Ale zatím tady ležím jako kayeet chycený za tlapu do pasti, zatímco mi v posteli pravděpodobně spí had. U Druyových rohů, dostal se snad někdy někdo do tak odporně zapeklité situace?“

„Asi byste se měl ještě trochu prospat, než se vydáte žebrat.“ Zakryl jsem mu nohy špinavým bílým pláštěm.

„Týdny… bude trvat celé týdny, než opět budu moct jet na koni.“

„Pokud chcete, aby vám kost srostla rovně, nesmíte ji namáhat, dokud se nezahojí.“

„Jeden muž v Zhagadu vyrábí jezdecké boty pro lidi se zlomenýma nohama… jsou vyztužené ocelí, vysoké od chodidla ke stehnu. Pošlu Malvera, aby mi jednu nechal vyrobit. Pro poměření si může vzít moji starou botu.“

„Ale, můj pane, nemůžete dovolit…“

„Malver ví, jak být opatrný. Spolu se Sovarim budou muset být mými posly, dokud se opět nebudu moct pohybovat. Musím zjistit, kdo mi zůstal věrný.“

Zatímco jsme hovořili, nastala noc. Nový měsíc vyšel pomalu a Aleksanderova tvář se brzy stala pouhou světlou šmouhou ve tmě. Náš rozhovor se vytratil a má mysl se vrátila zpět k podivné půlnoci, kterou jsem odpoledne zažil, když Gaspar hovořil o světle a tmě, osudu a rozhodnutích. Hleděl jsem na třpytící se nebe nad pichlavým obrysem nager a toužil být mezi hvězdami, chladný a povznesený nad všechnu bolest. Nastal čas pomýšlet na odchod. Ale starosti mi to nedovolily. Pokud by Aleksander poslal Sovariho s Malverem pryč, nezůstal by mu nikdo, kdo by jej chránil…

„Malver mi řekl, co se stalo dnes odpoledne,“ dolehl ke mně ze stínů Aleksanderův tichý hlas. Myslel jsem, že usnul. „To je ta nemoc mysli, která ti dělá takové starosti? Démon?“

Měl jsem vědět, že si zapamatuje všechno, co jsem mu napovídal, když mu Sovari s Malverem ošetřovali nohu. „Musím pryč z Drafy dřív, než usnu a všem vám podříznu krk,“ odvětil jsem. Zvedla se ve mně vlna hořkosti jako páchnoucí octar, rašící na pouštních skalách.

„Proto jsi odmítl bojovat po mém boku? Bál ses, že začneš zabíjet nesprávné lidi?“

„Měl jsem víc důvodů.“

„Prozraď mi je, Seyonne. Věřil jsem, že když bych požádal, stál bys při mně. Kvůli mně, ne kvůli mému otci. Proč jsi mi nepomohl, dokud všechno nebylo ztraceno?“

Jeho otázka vyvstala z lásky, neboť hrdost by mu nikdy nedovolila ji položit. A tak jsem i já překonal svoji hrdost a pověděl mu věc, kterou jsem nemohl a nechtěl prozradit žádné jiné osobě na světě. „Ano, bál jsem se toho prokletého démona a mého protivného zvyku útočit na všechny kolem. Ale i kdyby ho nebylo… už nedokážu pozvednout meč, aniž bych cítil bolest, můj pane. Dobře mířená rána do pravého boku a nedokážu ani pohnout rukou, natož udržet v ní zbraň.“ Pro válečníka bylo obtížné se s takovou věcí svěřit, a zvláště pak příteli, který věřil pouze ve fyzickou sílu.

„Ach, zatraceně… ta rána po noži.“ Aleksander viděl, co mi Ysanne provedla. On, Blaise a Fiona mi toho dne zachránili život.

„Namhir mě málem dostal kusem dřeva. Naštěstí už byl skoro mrtvý, když mi ránu zasadil. Dalo by se říct, že mě mé šílenství zachránilo; zdá se, že když sekám těla na kousky, necítím bolest. Kdybyste se však na mě spolehl v bitvě, mohl byste všechno ztratit. Musel jsem počkat a být připraven zachránit vám život.“

„Nebude ti doufám vadit, když ti za to nepoděkuji?“

„Nikdy jsem váš dík neočekával.“

„Tím jsem si jistý.“ Zasmál se, když však opět promluvil, zněl jeho hlas velmi vážně. „Zůstaneš se mnou? Ostatní tě pohlídají – stejně nevědí, co si o tobě mají myslet – a jsou to už celé měsíce, co jsem naposledy spal bez nože v ruce. Nevěřím však, že bys mi někdy ublížil, i kdybys zešílel.“

Zarděl jsem se nad jeho důvěrou, ale zůstat mě přimělo pouze přesvědčení, že kdybych odešel, zemře. „Pokud jste ochoten to riskovat,“ odvětil jsem. „Dokud se můj stav nezhorší, zůstanu.“

*

Dny v Drafě byly dlouhé a velmi horké. Pomalu přicházelo léto, a dokonce i dunoví běžci a píseční jeleni nyní vycházeli pouze po setmění. Přes den jsme spali, zvláště Aleksander, kterého ženy napájely odvary z bylin a čaji, aby ulevily jeho bolesti a vyhojily mu rány. Během dnů, jež následovaly po mém útoku na Malvera, začal otok v princově noze ustupovat a hrozivá rána se zacelovat. Neobjevila se žádná další známka hnisání, a tak Manot nahradila obklad mastí z borovicové kůry.

Aleksander podle plánu vyslal Sovariho a Malvera s opatrně sepsanými poselstvími k lordům několika mocných hegedů. Přesvědčil jsem ho však, aby si napřed promluvili s Kirilem. Skutečnost, že se tomu tak dlouho bránil, byla známkou hloubky jeho pesimismu.

„Bratranec čeká na vaši zprávu, můj pane,“ hádal jsem se s ním alespoň podesáté. „Je možné, že už zná odpovědi na vaše otázky. Nemáte silnějšího spojence.“

„Nechci přivodit Kirilovu smrt. Pokud starý Hamraschi získá jen nejmenší podezření…“

„Když odmítáte to, co vám lord Kiril může nabídnout, zostuzujete ho. Dokonce i já toho vím o cti Derzhi tolik, abych si tímhle byl jistý.“

S hlubokými obavami nakonec svolil a poslal Sovariho ke Kirilovi a Malvera k ševci. Malver mi zanechal svůj luk a já převzal povinnost lovit vyhublé chukary – ne víc než jednoho z deseti, napomenul mě Gaspar, jinak se ptáci přestanou vracet – a písečné jeleny, kteří se přicházeli napít k prameni. Stařeny už nedokázaly lovit tak snadno a Qeb odmítal opustit Gaspara. Alespoň jsme se jim za jejich laskavost mohli odvděčit obstaráním zásob.

Staré ženy nás celý den obletovaly, čistily a obvazovaly Aleksanderovu ránu, upravovaly dlahy, jak otok klesal, a pečlivě vycpávaly dřevo listím a oleji, aby zabránily odřeninám kůže. Hovořily s princem jen o nejnutnějších věcech takže povinnost zabavit ho spočívala na mých ramenou. Pod jeho horlivým broušením zmizela během jednoho dne málem ostří našich nožů. Vrtěl se, klel a stěžoval si na mé pokusy rozptýlit ho rozhovorem o místopise, počasí, mé nedávné práci písaře v Kareshi a problémech farmářů s obděláváním půdy, když vrchnost odmítla dát poddaným k dispozici nářadí. Obyčejní rolníci jako předmět rozhovoru jej zrovna nezaujali. Ezzarijský způsob výroby mečů a rozdíl mezi bojem s démony a lidmi ho už zajímaly víc. Ale jediná věc, která u něj skutečně vzbudila pozornost, byl příběh mého vyhnanství z Ezzarie, mé pátrání po synovi, jež mě zavedlo k Blaisovi, dlouhý pobyt v Kir’Vagonothu, Strážce Merryt, dlouholetý zajatec v říši démonů, a důkazy, které mě přesvědčily o tom, že se mí lidé a démoni rozdělili ze strachu z někoho nebo něčeho uvězněného v Kir’Navarrinu.

„A ty nevíš, co se v tomhle Tyrrad Noru ukrývá?“ zeptal se, když jsme jednou kolem půlnoci byli stále ještě vzhůru.

„Podle mého názoru byla pevnost postavena proto, aby zadržela spíše vězně než nějaké beztvaré nebezpečí,“ řekl jsem. „Alespoň Merryt tomu věřil a nazýval ho ‚Bezejmenným‘, čímž myslel Bezejmenného boha, postavu z ezzarijských mýtů. Existuje možnost, že příběh o bohovi vychází z nějaké skutečné události v naší historii.“

Pak jsem Aleksanderovi musel povyprávět legendu o Verdonně, smrtelnici, do níž se zamiloval bůh. Ten však brzy začal žárlit na jejich napůl božského, napůl lidského syna Valdise a pokusil se ho zabít spolu se všemi lidmi, kteří dítě milovali. I přes manželovu zuřivost se Verdonne odvážně postavila mezi něj a svět smrtelníků. Chtěla ochránit své dítě a lid. „Když Valdis dospěl,“ vyprávěl jsem, „porazil boha v jediné bitvě. Nedokázal se však přinutit zabít vlastního otce. A tak jej uvěznil v kouzelné pevnosti a vzal mu jméno, aby jej už nikdy nikdo nemohl uctívat. Ale příběh končí varováním: ‚Běda tomu, kdo otevře vězení Bezejmenného boha, neboť země bude zachvácena ohněm a zkázou, jaké si smrtelná stvoření nedokáží ani představit. Bude to Den konce, poslední den světa.‘ Myslím, že bychom to neměli brát na lehkou váhu.“

Aleksander právě pojídal kus jelení kýty, veliký jako pěst, náhle se však zarazil. „Takže si myslíš, že je v Tyrrad Noru zavřený bůh, který čeká jen na to, aby mohl zničit svět. A věříš, že to jsi nějakým způsobem ty.“

„Není to bůh. Ne. Ani rai-kirah. Ví, jak využít snů, a rai-kirah nesní. Možná je to čaroděj, jeden z mých lidí – spojení rai-kirah a muže.“ Znuděně jsem poklepával nožem na stehenní kost. „Někdy si myslím, že si ze mě utahuje… říká mi, že to, co jsem v minulosti udělal, mu pomůže osvobodit se… nebo že mě může nějakým způsobem přinutit udělat za něj jeho práci. Nevím.“

„Udělat za něj jeho práci… zničit svět? Tomu neuvěřím.“ Opět se dal do jídla. Pokud chuť k jídlu byla znamením rychlého uzdravování, bude Aleksander do měsíce v sedle. „Tvoje starost o celý svět mi neustále převrací život vzhůru nohama. Zůstal jsi sám sebou i přese všechno, co jsme ti my Derzhi provedli, a přežil jsi i mučení a čáry zrádného Kir’Vagonothu. Nemyslím, že by existoval nějaký způsob, jak tě přinutit změnit povahu tvé duše. Vůbec žádný.“ Aby dodal svým slovům na důrazu, zamával na mě chlebovou plackou. „Jak jsi sám řekl, utahuje si z tebe, chce tě přinutit, abys pochyboval sám o sobě. Možná ví, že jsi jediný, kdo jej dokáže zničit.“

Ale já samozřejmě změnil povahu své duše. To jsem však princi nepřipomněl, ani jsem mu neřekl nic o podivném setkání s Gasparem u pramene. Stále jsem se pokoušel přesvědčit sám sebe, že Gasparovy postřehy nebyly ničím jiným než plácáním starého muže a mé pokroucené vnímání pouze vliv horkého slunce.

„Podívej,“ řekl. „Dám ti stejný slib, jaký jsi mi dal ty v den, kdy jsem tě zbavil otrockých pout. Pokud se opravdu staneš tímhle hrozivým zlosynem, půjdu po tobě. Zemřeš mojí rukou a ničí jinou. Cítíš se teď lépe?“

Zasmál jsem se. „Mnohem lépe.“ Nepřipomněl jsem mu, že pokud bych se opravdu stal tím, čeho jsem se tak obával, princ, válečník ani čaroděj by se mi již nedokázali postavit.

*

Stařec a Qeb si k nám každý večer přisedli a roztáhli své rohože, jakmile dusivý žár dne ustoupil chladné noci. Gaspar neustále popíjel nazrheel a vyprávěl nám nekonečné příběhy o Drafě a její historii, o dnech, kdy Derzhi byli potulnými válečníky, kteří chránili ostatní pouštní národy před útoky barbarů. „Divoši si přišli pro naše koně, ovce, sůl a ženy,“ vykládal a spokojeně nasával páchnoucí výpary čaje. „Válečníci je však zahnali a při putování zemí nad ní drželi stráž. Pouštní lidé nazvali vůdce kmenů Derzhi lordy jako dík za ochranu a největšího z nich pak králem jejich země, které říkali Azhakstan.“

„Že vás podplatil Seyonne, abyste mi tuhle báchorku vyprávěl,“ ozval se podrážděně Aleksander. „Zní to, jako kdyby to říkal on. Já ale nejsem potulný člen kmenu, jemuž darovali trůn pastýři ovcí. Jsem právoplatný císař všech zemí, které mí předkové dobyli. Včetně Azhakstanu. Získám zpět své dědictví, i kdybych kvůli tomu měl zabít všechny Hamraschi.“ Gaspar však pokračoval, jako by se jej Aleksanderův výbuch ani nedotkl, a tak si princ zakryl obličej pažemi a předstíral spánek.

„Království rostlo a válečníci si vzpomněli na Drafu. Začali sem pořádat poutě kvůli siffaru, rituálům rovnováhy. Každý král Azhakstanu sem mohl v den svého pomazání přijít a pátrat po vizích. Uběhla už dlouhá doba od chvíle, co jsme zde naposledy uvítali krále, a ještě nikdy jsme zde nespatřili císaře. Stále k nám však chodí několik…“

„Lidunni,“ řekl Aleksander hlasem, který tlumily jeho paže. „Vsadil bych na to svoji duši. V boji jsou zatraceně dobří, zároveň jsou ale příliš svázaní tradicemi. Něco jako tady můj ezzarijský přítel.“

Lidunni byli nejlepší bojovníci ze všech Derzhi – byli členy sekty, jež spojila náboženství a způsob boje zblízka. Nikdy u sebe nenosili zbraně, říkalo se však, že dokáží člověku zlomit páteř jednou rukou nebo chytit oštěp v letu.

Gaspar si povzdychl. „Neprozradím, kdo nás vyhledává – opravdu jich není tolik – často sem však přichází nazí a zlomení a najdou zde opět vnitřní klid. Pokoušel jsem se přesvědčit tvého neklidného přítele, aby podstoupil siffaru, než se vydá znovu do boje, on však zápasí dál bez pomoci. Snad bys jej mohl přesvědčit ty?“

Aleksander sundal paži z tváře a zamračil se na mě. „Možná bys to mohl zkusit. Mystické záležitosti máš přece rád, a i když tihle lidé naplácají spoustu bezvýznamných nesmyslů, v léčení se vyznají. Pokud jejich bláznovství dokáží ocenit Lidunni, možná by ti taky pomohlo.“

Zavrtěl jsem hlavou. Netoužil jsem po dalších vidinách.

*

Sovari se vrátil za deset dnů. Vjel do našeho malého tábora za úsvitu a přivezl s sebou přikrývky, měchy s vínem, sušené maso, chlebové placky, které s sebou Derzhi vozili na dlouhé výpravy, požehnaně čisté šaty a spoustu novinek, bohužel však žádnou dobrou.

„Lord Kiril už pomalu šílel starostí o vás, můj pane,“ řekl Sovari, když sklouzl ze sedla a poklekl před princem. Nevstal, i když mu princ pokynul. Místo toho zůstal dál klečet se skloněnou hlavou. „Promiňte mi, že přináším špatné zprávy, Vaše Výsosti, ale lord Kiril mi přikázal, abych vám pověděl všechno bez nadechnutí a bez vašeho přerušování a tak to také udělám. Byl jste odsouzen Dvaceti za královraždu, můj pane. Zbavili vás všech titulů a majetku. Pokud vás polapí, budete zbičován a pověšen na trhu v Zhagadu, zaživa vám vyrvou vnitřnosti a zapálí je…“

„Bohové, kapitáne, zvažte, co říkáte!“ přerušil jsem jej. Žádný muž, zotavující se z těžkého zranění, neměl zapotřebí poslouchat tak barvitý popis. Aleksander moc dobře věděl, čeho jsou jeho lidé schopni.

„Jak jsem řekl, Ezzarijče, lord Kiril mě požádal, abych všechno do detailu popsal. Můj pán si musí uvědomit, v jak nebezpečném postavení se nachází. Ve svém císařství nejste v bezpečí, můj princi.“ Sovari nepříjemně polkl. „Vypsali odměnu za vaši hlavu.“

Odměnu… jako by byl obyčejný zloděj. Aleksander mlčel tak dlouho, až jsem se začal obávat, že se mu zastavilo srdce. Když konečně promluvil, jeho slova byla tak ostrá, že by dokázala proříznout kůži. „Doufám, že je má cena alespoň dostatečně vysoká. Řekni, na kolik si cení mých vnitřností?“

„Deset tisíc zenárů, můj pane.“

„Deset tisíc… Tebe jsem dostal za babku, Seyonne. Zaplatil jsem dvacet zenárů a ani jednou jsem ti nespálil vnitřnosti.“ Opřel se o hromadu písku, kterou jsme mu nahrnuli za záda, vzduch se však chvěl jeho vztekem. „Takže korunovali bratrance mého otce?“

Sovari se odmlčel, jeho zdráhání však potvrdilo, co jeho jazyk odmítl vyslovit. „Můj pane…“

„Chápu.“ Jen zřídka jsem pocítil takové zamrazení. „A kdo kvůli tomu zemřel?“

„Siva, Walthar, Demtari – všichni vaši osobní poradci, strážci a sluhové byli v den korunovace popraveni. Přežili pouze příbuzní Fontezhi a ti, kdo byli ochotni svědčit proti vám. Někteří vypovídali o vašich sporech s otcem a naráželi na spiknutí proti němu; jiní tvrdili, že vaše výnosy o omezení obchodu s otroky a změny smluv měly vést k oslabení hegedů, jež jste neměl v lásce. Byl vydán příkaz k zajetí vašich jednotek a popravě velitelů, lord Kiril však již poslal zprávu Stepokovi, aby se vyhnul Zhagadu a odvedl vaše muže do Srif Naje. Když se situace zhoršila, přikázal Stepokovi vojsko rozpustit, ukrýt ve vesnicích a počkat na vaši zprávu.“

Aleksander zuřil a ruce se mu chvěly. „A má žena… nějaké zprávy o ní?“

Nedokázal jsem si představit, že by Sovariho spálená tvář mohla ještě víc zrudnout. „Zatím je v bezpečí, můj pane. Její otec, lord Marag, se veřejně zřekl císařova vraha, aniž by však jmenoval vás. Vrátil se do Zhagadu, aby ochránil mladého Damoka; doba je příliš nebezpečná, než aby v paláci v Zhagadu chlapce ponechal. Má paní se vrátila do Zhagadu s otcem, žije však v osamění v jeho domě a dala všem na vědomí, že vaše jméno nesmí být v její přítomnosti vysloveno.“

„Dobře že jsme neměli dítě. To je jediný důvod, proč ještě žije. A co Kiril? Je v bezpečí?“

„Jeho matka, princezna Ranil, se k vzestupu lorda Edika odmítla vyjádřit, což lordu Edikovi velmi vadí. Lord Edik se všemožně snažil získat princeznino požehnání. Tvrdil, že pouze starost o čest hegedu Denischkar jej přinutila k těmto tvrdým rozhodnutím a že jeho vliv nebude kompletní, dokud se kolem něj jeho vlastní heged nesemkne. I přesto však lord Kiril veřejně svědčil proti vaší pošetilosti v útoku na Hamraschi. Prosí vás, abyste pochopil, že jej tato slova pálí na jazyku, je to však jediný způsob, jak může dál zastupovat vaše zájmy. Vyjednal podmínky kapitulace vašich legií po bitvě a podařilo se mu získat výhodné podmínky, neboť tvrdil, že většina z mužů s odvodem nesouhlasila. Ale stýká se také s několika rody, které cítí nechuť k lordu Edikovi a neobvyklé rychlosti, s níž postupoval.“

Aleksander se naklonil kupředu. „Takže mě podpoří? Které rody?“

Sovari sklonil hlavu ještě víc. „Ach, můj pane…“

„No tak, pověz mi to. Stačily by tři nebo čtyři, jen kdyby byly součástí Dvaceti. Každý mocný heged má vlastní spojence, kteří by nám mohli případně pomoct. Kdo se se mnou spojí?“

„Nikdo z nich, můj pane. Lord Kiril říká…“

„Nikdo! Jak je ve jménu bohů možné, že žádný heged nepodpoří svého právoplatného císaře? A co prokletí Rhyzkové, nejloajálnější ze všech?“

Sovari sebou trhl. Princova slova byla ostrá jako čepel. „Princ Edik dal rodu Rhyzka do spravování váš majetek, aby vám zabránil použít jej pro povstání.“

„Vypadněte. Všichni. Vypadněte!“ Aleksander se třásl zuřivostí. Věřil jsem, že kdybychom se Sovarim v tuto chvíli pronesli byť jen jediné další slovo, zabodl by nám dýku mezi oči. A tak jsme ho opustili. Varoval jsem Saryu, aby prince neobtěžovala, dokud jí k tomu nedám svolení.

„Možná by také potřeboval podstoupit siffaru,“ řekla s pohledem upřeným na postavu schoulenou v dusném stínu.

„K tomu, aby dal svůj život dohromady, bude potřebovat víc než jen vidiny,“ odvětil jsem. „A já nevím kde najít, co potřebuje.“

„Gaspar hledá odpovědi pro válečníka světla, je však pod tlakem, a tak se mu kalí zrak.“ Saryin hluboký smutek odvedl moji pozornost od Aleksanderových potíží. „Gasparův čas se krátí. Nevím, jestli je pro něj požehnáním nebo břemenem, že to ví.“

„Gasparův zrak…“ Když se Sarya odvrátila, dotkl jsem se jejího ramene. „Pověz mi něco o zraku slepého muže, Saryo.“

Její zarudlé oči zvlhly. „Gasparovi bylo patnáct let, když poprvé pohlédl do kouře. Měl tyto sklony už od dětství, a tak ho přivedli do Drafy, aby tady počkal, až nastane jeho čas. Dyomedovi bylo teprve padesát let, a proto byl Gaspar přesvědčen, že má ještě spoustu času. Pak ale Dyomeda uštkl cycnid – jedovatý škorpión – a on během jednoho dne zemřel. Toho dne se Gaspar stal avocarem Drafy. Šedesát let nacházel odpovědi, ale jen málo lidí je přišlo hledat. A nyní je již téměř pozdě.“

Avocar. Věštec.

Kapitola 10

Ezzarijci nebyli jedinými čaroději na světě. I když jsme věřili, že my jediní dostatečně rozumíme melyddě a máme jí tolik, abychom mohli bojovat ve válce s démony, věděli jsme, že každý národ a kmen má vlastní proroky, věštce nebo šamany, kteří vařili nápoje lásky, vyráběli amulety proti zlu nebo vymýšleli léčivá kouzla. A ve vzácných případech vládli tito lidé opravdovou mocí.

Jednoho žhavého rána, pár dní poté, co se Sovari vrátil, jsem se Aleksandera zeptal, jestli někdy slyšel o avocarovi z Drafy. Pomáhal jsem princi zrovna pohodlněji se opřít o navršený písek a srolované přikrývky. Noha jej stále bolela, i když ne tolik jako Sovariho zpráva. V předchozích dnech s námi princ promluvil sotva deset slov. Výjimkou byl Sovari, kterého se donekonečna vyptával na osudy nebo veřejné a soukromé názory každého z lordů Dvaceti hegedů. Ještě toho večera se měl Sovari vydat do Zhagadu, aby získal odpovědi, jež nebyl schopen princi poskytnout.

„Věštec? Nepamatuji si, že bych o něm někdy slyšel. Mohl mi ušetřit spoustu problémů, že? Nemusel jsem se zabývat mnoha věcmi.“ Bolelo mě srdce, když jsem viděl Aleksandera tak zahořklého.

„Určitě jste musel o Drafě něco zaslechnout. Učili vás lidé, kteří ctili tradice Derzhi – váš strýc…“

„Dmitri by zabil každého, kdo by se mu pokusil předpovědět budoucnost. Tvrdil by, že se proti němu spikli a jediný způsob jak zajistit, aby zklamali, je zbavit se jich. Měl jsem si z něj vzít příklad.“

„Věštci nepředpovídají budoucnost,“ odvětil jsem. „Netvrdí, že vidí skutečnost, nepokoušejí se ji vyložit ani ovlivnit rozhodnutí toho, komu věští. Pouze předávají dál, co viděli. Vy sám se musíte rozhodnout, co vize znamenají. Podle Saryi je Gaspar avocarem Drafy.“

„Řekni tomu starci, aby mě neobtěžoval svými nesmysly. Budoucnost tvoříme sami našimi skutky.“ Aleksander si zakryl oči paží, aby je chránil před světlem. Pochopil jsem, že mě tímto gestem propouští.

„Možná,“ řekl jsem a nechal jej spát… nebo spíše dumat nad stejnými věcmi pořád dokola.

Nedokázal jsem se zbavit neklidu. Můj život byl propleten proroctvími. Pokaždé, když jsem je odmítl a vydal se jiným směrem, jsem nakonec stejně skončil v jejich středu. Proroctví byla důvodem, proč mí předkové uzavřeli bránu do Kir’Navarrinu. Považoval jsem jejich rozhodnutí za špatné. Nepochopili důsledky svých činů: existenci rai-kirah a muka démonského vyhnanství, jež nás zatáhla do nekonečné války. Stejná věštba, zaznamenaná na prastaré mozaice, vyprávěla o okřídleném muži, který kráčel k pevnosti Tyrrad Nor s klíčem v ruce, a varovala před zničující katastrofou, kterou vyvolá. Já si však vyložil věštbu tak, že ospravedlňovala otevření brány, a udělal jsem, co jsem považoval za správné. Nemohl jsem se však zbavit pochyb. Ne když mě pronásledovaly sny, v nichž hrozivá zkáza měla moji tvář. A proto, když jsem se dozvěděl o tradici mystické pravdy v Drafě, pro mne bylo ještě obtížnější slovům Gaspara uvěřit.

Neklidně jsem vystoupal k místu, kde jsme drželi hlídku, a poslal Sovariho trochu se prospat, než se večer vydá na cestu. U spícího prince seděla Sarya, protože Malver se ještě nevrátil ze své mise v Zhagadu. Bylo vražedné vedro. Seděl jsem pod osamělou nagerou, občas se napil z měchu s vodou a pozoroval, jak ještěrky přebíhají z jednoho stínu do druhého. Bylo pro mne nesmírně obtížné přesvědčit sama sebe stín co hodinu opustit, obejít pahorek a pátrat po známkách pronásledování. Kiril nás varoval, že Edik na uloupeném trůnu pohodlně nespočine, dokud se nepřesvědčí, že Aleksanderovy kosti ohlodávají supi. Bylo však obtížné představit si, že by Derzhi hledali prince zrovna v Drafě.

Vzduch se tetelil vedrem a já cítil, jak na mě sedá únava. Od mé poslední obchůzky uplynul sotva okamžik, já se však i přesto zahalil do šálu dlouhého bílého haffaie, který mi přinesl Sovari, a vyškrábal se na nohy. Procházel jsem se po zaprášené stezce a žvýkal sladká rudá zrnka granátového jablka, které jsem právě rozkrojil. Polední slunce svítilo ostře a jasně a nebe mělo stříbrně modrou barvu. Ticho nerušili ptáci ani hmyz či zašeptání větru. Na severu, kde ležel Zhagad, jsem však zahlédl známý oblak prachu. Zastavil jsem se a přimhouřil oči. Prach se pohyboval… jižně, směrem k Drafě.

„Jezdci!“ vykřikl jsem a rozběhl se dolů stezkou k úkrytu.

Bolestná zkušenost mě naučila, že ani mocné kouzlo nemůže bojovat proti přesile. Ať už bych přišel s jakýmkoli kouzlem, nedokázali bychom se Sovarim pobít padesát Derzhi a nemohli jsme si dovolit, aby byť jen jeden z nich utekl, neboť by mohl prozradit Aleksanderův úkryt. Neměl jsem čas proměnit se. A nemohli jsme ani utéct, ne dokud Aleksander nebude schopný usednout na koně, což znamenalo, že jsme jezdcům museli dovolit prohledat Drafu. Od žen jsme se dozvěděli, že existuje místo, kam by nás mohly schovat, kdyby bylo třeba, odmítly nám však prozradit jeho polohu, dokud to nebude nezbytně nutné. Protože jsme neměli na výběr, doufal jsem, že jejich úkryt bude bezpečný. Derzhi tady budou během několika okamžiků, ne hodin. „Qebe,“ zakřičel jsem. „Musíme se schovat.“

Chlapec stál na zaprášené cestě a hleděl na sever. „Sarya vám ukáže, kam se ukrýt,“ zašeptal a založil si paže na hubené hnědé hrudi. „Půjdu za Gasparem. Postaráme se o to.“

„Řekni Gasparovi, že jsou to válečníci Derzhi,“ řekl jsem. „Nepřichází hledat rovnováhu. Hledají mého zraněného přítele. Je dědicem…“

Qeb mě umlčel mávnutím ruky. „Víme, kým je. Nemusíš si dělat starosti. Vezmi ho do bezpečí.“ Toužil jsem chlapcem zatřást a probrat jej z nepřirozené netečnosti. Byl jsem vnitřně rozerván mezi touhou dostat Aleksandera pryč a jistotou, že tichý chlapec a stařec mají v plánu něco bláznivého. A tak jsem tam zůstal stát a nedělal nic. Pak ale na mě mávla od zhroucené stěny Sarya a já musel jít. „Nebudou mít slitování, Qebe,“ zavolal jsem za chlapcem. „Velmi jej touží dostat.“

Chlapec pomalu kráčel ke Gasparovu domu. Kývl. „Rozumíme.“

Sovari položil naše hrubá nosítka na zem vedle chrápajícího prince a zatřásl mu ramenem. „Můj pane,“ řekl. „Můj pane, musíme jít.“ Aleksander ospale zamumlal, ale neprobral se.

„Nemůžeme čekat na jeho svolení,“ rozhodl jsem. Popadl jsem prince za pas a otočil jej k sobě na bok, aby pod něj mohl Sovari vsunout nosítka.

Když jsme Aleksandera uložili, zavrčel, a jakmile jsem opatrně zvedl jeho zraněnou nohu a položil ji na nosítka, z tváře mu vyprchala barva a oči se mu prudce otevřely. „U démonského ohně, co si myslíte, že děláte?“

„Jezdci, můj pane. Nevíme, o koho jde, je jich ale hodně. Musíme vás schovat.“

„Takže mám zase utéct.“

„Nemáme čas se hádat.“ Hodil jsem na Aleksandera jeho nůž, meč a přikrývky, pak jsem pokynul Sovarimu a spolu jsme zvedli nosítka.

Připojila se k nám Manot, která posbírala léky, měchy s vodou a přikrývky, jež ležely poházené po našem malém příbytku. Pak kolem rozkopala písek a křoví a brzy vypadal tento kout stejně jako každé jiné místo v rozpadajícím se městě. Sarya mezitím odtáhla stranou změť křoví a cihel a v kopci rozvalin v místě, kde se do sebe propadlo několik domů a zdí, odkryla nízký průchod.

Když jsme vstupovali do temného průchodu, museli jsme se se Sovarim sklonit. Vzduch zde byl zakouřený a sladký a stěny a strop uvnitř se zdály být daleko stabilnější, než rozdrcené cihly venku napovídaly. Po přechodu z ostrého poledního slunce do téměř naprosté temnoty jsem skoro nic neviděl, všiml jsem si však, že stezka vede prudce dolů. Zašeptal jsem kouzlo a vyčaroval světlo, abych pomohl Saryině pochodni osvětlit nám cestu. Ničemu bychom nepomohli, kdybychom zakopli a Aleksander upadl.

To, co jsme našli na konci chodby, nás uvedlo v úžas. Byla to chladná, suchá místnost, jejíž stěny byly z pevného kamene – jeskyně, dávno pohřbená pouští a městem. Položili jsme princova nosítka na zem a rozhlédli se kolem. Zdálo se, jako bychom se vrátili zpět v čase. Toto místo nebylo součástí Drafy, bylo mnohem starší. Každou plochu v místnosti pokrývaly kresby, jež se ničím nepodobaly rafinovaným abstrakcím tváří a postav, jež zdobily písečné malby Derzhi, ani detailním obrazům ze života a mýtů ostatních národů impéria. Šlo o jednodušší díla namalovaná rukama, jež věřily v sílu toho, co malovaly. Kayeetové, píseční jeleni, stáda dunových běžců a gazel – stvoření pouště – se pohybovali, běželi a skákali. Byli namalovaní tmavě rudou, okrovou, hnědou a černou – barvami pouště. A všude byli koně, nádherná zvířata, jež byla duší každého Derzhi. Místnost žila jejich silou.

„U svatého Athose…“ Princ zíral na ohromnou majestátnost kreseb. I já nad ní užasl, ale jen na okamžik, neboť koně mi připomněli pádící kopyta, jež se k nám hnala přes duny.

Manot nás následovala dolů stezkou, ale po Fesse, Gasparovi ani Qebovi nebylo ani památky. Vyběhl jsem vzhůru chodbou. V jasném obdélníku vnějšího vchodu stála Sarya, jež mě popadla za paži dřív, než jsem mohl vyběhnout ven. „Zůstaň tady. Až přijde Qeb, zavře vchod.“ Sluneční paprsky ozařovaly její povadlou tvář. Plakala.

„Co chtějí dělat, Saryo?“

„Gaspar si myslí, že se nemůžeme všichni schovat. Lovci poznají, že v Drafě někdo žije. Bude lepší, když někoho najdou.“

Stařec měl samozřejmě pravdu. Ačkoli jsem je toužil odtáhnout do relativního bezpečí podzemního úkrytu, věděl jsem, že pokud by zde pronásledovatelé i přes známky osídlení nikoho nenašli, převrátili by Drafu vzhůru nohama. „Ví, co mu ti muži udělají?“

Sarya přikývla. „Věděl to polovinu svého života. Jen neznal přesný den, kdy se to stane.“

Museli jsme respektovat Gasparovo a Fessino rozhodnutí. Byl to jejich dar a odmítnout takovou štědrost by bylo kruté, neboť by to nezachránilo žádného z nás.

Starý pár seděl ve stínu skupinky nager. Qeb klečel s hlavou skloněnou vedle nich, zatímco jej usmívající se Fessa hladila po lesklých vlasech. Gaspar mu položil ruce na šlachovitá ramena, políbil ho, pak mu pokynul, aby si pospíšil. Za tamaryšky se zvedala oblaka prachu.

Qeb odcházel od starého páru jen pomalu. Několikrát se zastavil, aby se rozhlédl po poušti a pohlédl vzhůru k nebi. Jednou dokonce podřepl, nabral do dlaně hrst písku a pozoroval, jak mu uniká mezi prsty. Málem jsem nad jeho loudáním vyletěl z kůže.

Gaspar na chlapce zavolal: „Jdi, dítě! Nezapomeneš!“

Qeb se opět postavil, zamával na Fessu a lehce se rozběhl k našemu úkrytu. Než jsem ustoupil stranou, aby chlapec mohl projít vchodem, vykouzlil jsem malé tornádo, jež zamaskovalo naše stopy. V hájku nager se Gaspar zasmál a pozvedl svůj hrnek mým směrem. Možná že ucítil vítr a poznal, že není součástí pouště. Pomohl jsem Qebovi zakrýt vchod cihlami a křovím, pak jsme sestoupili šerou chodbou a sedli si. Nezbývalo než čekat.

*

Od hrůz, jež se toho dne udály v Drafě, nás dělily silné vrstvy písku a rozvalin. Obyčejný smrtelník nemohl zaslechnout křik a kletby zklamaných pátračů ani bolestivé výkřiky dvou starých lidí, kteří zemřeli krutou smrtí, aby udrželi naše tajemství a zachránili nám život. Ačkoli bych byl raději stejně hluchý jako ostatní, rozhodl jsem se poslouchat. Sdílet s Gasparem a Fessou jejich osud alespoň tímto způsobem se zdálo být projevem respektu vůči jejich oběti. Doufal jsem, že starci uhádli moji schopnost a poznali, že určitým bezvýznamným způsobem nebyli sami.

Ostatní mě pozorovali, nezeptali se však, co slyším. Podle mých tichých kleteb a zatnutých pěstí asi uhádli, že to nechtějí vědět. Sarya a Manot se držely za ruce a šedými hlavami se opíraly jedna druhé o rameno. Vážný Qeb seděl v koutě místnosti, štíhlými pažemi si objímal kolena a světle hnědé oči upíral na malby na stěnách. Zdálo se, jako by jeho opálená kůže zářila vlastním světlem. Nějakým nepochopitelným způsobem chlapec do této místnosti patřil. Posvátné místo. Jeho místo.

Nakonec lovci přece jen odtáhli. Slyšel jsem, jak si mumlají, že by jim nebylo příjemné zůstat po západu slunce ve „strašidelné“ Drafě. Kapitán byl s výsledkem odpolední činnosti spokojen. Starci se drželi déle, než by považoval za možné, nakonec mu však přece jen prozradili své tajemství: princ Aleksander se ukryl v Drafě na tak dlouho, aby si vyléčil podvrtnutý kotník, pak opět zmizel do pouště. Odjel před deseti dny.

Jakmile vrahové zmizeli, nastalo dokonalé ticho. Když jsem celou další hodinu nic nezaslechl, došel jsem k přesvědčení, že i kdyby ve městě zůstaly nějaké hlídky, bylo jich tak málo, že bych se o ně dokázal postarat. Rozhodl jsem se zariskovat. „Zůstaňte tady, dokud vám neřeknu,“ zašeptal jsem. „Zjistím, jestli tady nezanechali hlídky.“

„Starci?“ zeptal se Aleksander.

„Mrtví,“ odvětil jsem. „Pověděli jim hezký příběh a drželi se až do konce.“

Opatrně jsem odhrnul stranou suť u vchodu a vplížil se do odpoledního slunce. Kradl jsem se uličkami mrtvého města, dával si pozor, jestli nezaslechnu šoupání bot, zakašlání nebo tiché zacinkání zbraní a nezahlédnu záblesk kovu v místě, kde neměl co dělat, nebo stín, jenž byl temnější než obvykle. Chtěl jsem někoho potrestat za to, co se stalo; toužil jsem sevřít v rukou krk Derzhi, zasadit ránu do samolibé čelisti nebo zabodnout nůž do vypaseného břicha. Ale po bližším průzkumu jsem poznal, že všichni koně, kteří do Drafy vjeli, z ní také vyjeli a že jedinými zvířaty kolem byly krysy, škorpióni a osamělý, vyděšený písečný jelen u pramene.

Než jsem se vydal zpět pro ostatní, napadlo mě, že bych možná měl Gaspara a Fessu odvázat od nager, k nimž je připoutali a kde je mučili. Ačkoli by to možná bylo vůči Sarye a Manot laskavější, v tuto chvíli jsem se zrovna laskavě necítil. Rozhodl jsem se poslechnout instinkt, který mě nabádal, abych hrozivou scénu ponechal tak, jak je, a všichni mohli na vlastní oči spatřit hanebnost, kterou dokázal jeden člověk provést druhému. A tak, když jsme se Sovarim vynesli prince z podzemí, mohl Aleksander na vlastní oči spatřit, co bylo obětováno pro jeho záchranu. Neodvrátil sice oči, ani však nic neřekl, což asi nejvíce prozrazovalo míru jeho hrůzy.

Sovari navrhl, abychom mrtvý pár nechali tam, kde byl, neboť jeho zmizení by mohlo lovce, kteří by se případně vrátili, upozornit na naši přítomnost. Ale to ženy naprosto odmítly. Tvrdily, že duše nemohou opustit zmučená těla, dokud nebudou uložena na písek. A tak jakmile jsme se Sovarim prince položili, sundali jsme Gaspara a Fessu ze stromů a nechali Manot se Saryou, aby se postaraly o mrtvé přátele.

Sovari vyrazil do Zhagadu hodinu po západu slunce pěšky, neboť zvědové Derzhi sebrali jeho koně a zabili chastou. „…a chci vědět, kdo tady dneska byl,“ dodal princ poté, co Sovarimu vyjmenoval dlouhý seznam vzkazů a dotazů. „Všechna jména.“

„Ano, můj pane. Udělal bych to, i kdybyste mi to nepřikázal.“

Pomohl jsem Sovarimu naplnit měchy na vodu a vyprovodil ho. Když Sarya dokončila svoji práci, odnesl jsem očištěná těla do pouště, kde bohové dne ustoupili noci, a zanechal je tam napospas šakalům. Dřeva bylo v poušti nedostatek. Pouze císařové si mohli dovolit pohřební hranici. Když jsem skončil, hledal jsem jiný způsob, jak se zaměstnat. Nabídl jsem Sarye a Manot, že s nimi budu v noci bdít, ony však odmítly. Qeb ještě nevyšel z jeskyně. Možná se chlapec bál spatřit, co provedli jeho přátelům. Byl velmi mladý. Vrátil jsem se k Aleksanderovi.

Princ tvrdil, že se potřebuje vyspat, já však vycítil, že chce být sám. Chápal jsem ho. Po každé bitvě jsem také potřeboval čas o samotě, abych nabyl rovnováhu a odstup. Tu noc jsem se však bál zůstat sám. Temnota a násilí se ve mně svářely, nakrmeny hrůzami dne, a já si nebyl jistý, že se mi podaří je ovládnout. Varoval jsem Aleksandera, aby spal lehce, pak jsem odložil zbraně a vyrazil do zaprášené ruiny města. Snažil jsem se na nic nemyslet a nezírat do prázdné noci. Bál jsem se, že spatřím ženu v zeleném, která trhala moji rozpolcenou duši žalem, jemuž jsem nerozuměl. Ve snaze nabýt rovnováhu jsem se pokusil zesílit své štíty – ochranu před nakažením démony, kterou jsem se naučil v mládí – melydda se mi však odmítala podvolit. Byl jsem připraven vybuchnout a rozesít násilí, nebezpečí a šílenství tichými troskami. Nakonec jsem těsně po východu slunce klesl na kolena do písku a zabořil hlavu do chvějících se rukou. Cítil jsem se rozerván a ochromen. Měl jsem strach.

„Mohu ti pomoct, válečníku.“ Vůně bylin a kouře a tichý hlas sotva na hranici mužství mi prozradil, kdo přišel. Chlapcovy bosé nohy byly naprosto tiché.

„Pokud mě nemůžeš doprovodit na místo, kam se bojím vstoupit, pak se obávám, že je to nemožné.“

„Siffaru je cestou duše. Bohové tě mohou vzít, kam budou chtít. Mohou ti ukázat, čeho se bojíš, a zároveň ti připomenout tvou sílu, kterou můžeš nebezpečí čelit. Už přece víš, jak cenné je vidět to, co je bolestivé. Nyní se musíš připravit na úkol, který sis zvolil.“

„Nemohu se teď věnovat svému strachu. Princ… v takovém nebezpečí… je vším…“

„Gaspar a Fessa ti dali čas. Lovci se sem už nevrátí a Sarya s Manot se o prince během jeho uzdravování postarají. V tuto chvíli mu největší nebezpečí hrozí od tebe.“

Při této děsivé ozvěně mých vlastních myšlenek jsem se zachvěl. „Odkud to všechno víš… ty, dítě, které žilo odmala v pustině.“

„Vědět je můj dar.“ Zvláštní tón Qebova hlasu mě přinutil zvednout oči, chlapec však již kráčel k temnému vchodu v hromadě suti. Jeho kroky byly pomalé a nešikovné, nejisté, úplně jiné než jeho obvyklá ladná rychlost. Zakopl o trochu suti a ze způsobu, jakým rozhodil ruce, aby nabyl zpět rovnováhu, mě zabolelo u srdce.

Během mého zajetí Derzhi jsem se setkal se starou otrokyní, která mi řekla, že mám být spokojen se svým osudem, neboť ti, kdo vyšplhají do největších výšek, platí nejvyšší cenu. Tady byl další důkaz její moudrosti. Jakou cenu musel chlapec zaplatit, aby mohl nahlédnout do tajemství, nacházet vize a uchovávat je pro ty, kdo k němu přijdou nazí a zlomení?

Vstal jsem, sešel dolů stezkou a následoval slepého mladíka do tmy.

Kapitola 11

Kolik dní jsem strávil v jeskyni? Jakmile jsem sám sebe přesvědčil, že se nic nemůže stát, když se na nějakou dobu vzdám svých povinností, a rozhodl se podstoupit tuto cestu, přestal jsem rovněž počítat dny svého dobrovolného zajetí. Mohl jsem sice počítat okamžiky spánku, ale ztracen v oparu dýmu a tajemství jsem nemohl s určitostí říct, jestli jsem spal pouze jednou denně nebo vůbec. Když jsem se zrovna nedíval, objevovaly se na plochém kameni u vchodu ovoce, chléb a kozí mléko. Dokázaly utišit fyzické potřeby, vnitřní hlad však nechávaly nedotčen. Nebyl jsem samozřejmě zajatcem. Kdykoli jsem mohl z jeskyně vyjít. Hrozilo však, že se rozpadnu na kousky, a já doufal, že se mi tímto záhadným obřadem podaří udržet se pohromadě.

Od první hodiny, kdy mě Qeb zavedl do holé místnosti, posadil mě na špinavou podlahu a přikázal mi, abych po dobu trvání siffaru nemluvil a vzdal se všech pout se životem, jsem si nebyl jistý, co se se mnou vlastně děje. Pokaždé, když se mi trochu pročistila hlava a já otevřel oči, spatřil jsem Qeba, sedícího se zkříženýma nohama vedle mne. Usmál se na mě, vhodil hrst suchého listí do mosazné nádoby a zapálil je svíčkou. Celou dobu přitom řídil své pohyby pouze hmatem. Když pak začal z mísy stoupat šedomodrý kouř, vzal mě za ruce a přinutil pohlédnout mu do slepých očí. Nevím, čím si je takto zničil, stále však byly zarudlé a slzely.

Zbavit se pout se světem bylo obtížné. Trápily mě stále starosti o Aleksandera a Sovariho, o Malvera, který se stále ještě nevrátil ze Zhagadu, o moji ženu a Ezzarijce, odmítající vidět pravdu, o Blaise, jeho sestru a mé dítě, ukryté kdovíkde ve stále nebezpečnějším světě. Jídlo mi pálilo jazyk jako kyselina a já byl zaplaven vzpomínkami na usrknutí vína z otcova poháru… na zralou broskev, o kterou jsem se podělil s Ysanne první den našeho partnerství, kdy mi bylo patnáct a miloval jsem ji vášní mládí… na suchý chléb, prolezlý červy, jímž jsem se málem udávil, když jsem jako otrok poprvé podlehl hladu. Někdy jsem si uvědomil, že klečím uprostřed hrubé, kulaté místnosti, kolena mám bolavá a svaly ztuhlé, jako bych tam byl už celé hodiny, a tělo si žádá moji pozornost, sténajíc minulostí válečníka, otroka a zajatce.

Pomalu, postupně jsem se však nořil do ticha, osamění a kouře a hluk chutí, strachu, bolesti a vzpomínek se měnil v šeptání tiché jako bušení srdce. Má mysl začala svobodně bloudit… jak se zdálo v širé prázdnotě. Teprve pak jsem se skutečně vydal na cestu.

*

Jako obvykle jsem zjistil, že sedím se zkříženýma nohama v kulaté místnosti. Ruce mi uvolněně spočívaly na kolenou. Usadil jsem se v pozici, kterou Strážci užívali v přípravě na boj s démony, a nalezl mír a rozjímaní, jež toto zvláštní cvičení přinášelo. Nehybný vzduch v jeskyni jemně voněl Qebovými bylinami. Zahleděl jsem se do plamene svíce. Přepadla mě taková dřímota, až se mi zdálo, že mé srdce sotva bije.

Světlo se rozplynulo a nahradila ho známá modrošedá nicota. Něco se však změnilo… vířící mračna nabyla hmoty… struktury… stínových obrysů… stromů…

… strašidelná krajina… výkřik kosa… slabý závan vůně popela v teplém větru… ostrá kovová chuť krve na mém jazyce…

Dlouze a pomalu jsem mrknul a opět spatřil Qeba s mísou a svící. Slepý mladík se již neusmíval. Kývl a přiložil malý plamen k rozdrcenému listí v mosazné nádobě. Propadl jsem se hlouběji…

*

Na stezku vysypanou štěrkem dopadaly kapky deště, leskly se na bílých kamenech jako úlomky křišťálu a přidávaly se k ostatním v tenkých potůčcích, stékajících do zahrady. Listy zimolezu se ohýbaly pod náporem deště a lilie zavřely své kalichy, aby ochránily jemné okvětní lístky. Úzké pásy čerstvě zelené trávy obklopovaly rozsáhlé záhony žlutých, bílých a modrých květin. V prohlubni v trávníku rostla vysoká vrba a elegantní oblouky jejích větví se dotýkaly trávy. Existovalo snad ještě něco krásnějšího než tichý zvuk deště, samotného života, který nebe tak štědře a něžně dávalo zemi? Ponořen do rozjímání o zahradě jsem se procházel po štěrkem vysypané stezce a jen vzdáleně jsem si uvědomoval, že nemoknu.

Co to bylo za místo? Zmateně jsem se zastavil a snažil se přijít na to, odkud jsem přišel a kam jdu. Za loukou květin jsem v dálce zahlédl obrys zdi. V dešti se dala sotva rozeznat. Stejně jako zvuk prasklé struny harfy zničí sladkou melodii, tak i tento pohled narušil krásu dne ostrým smutkem.

„Takže jsi mě konečně přišel navštívit. Vybral sis k tomu zajímavý způsob.“ Poznámka pronesená zadumaným hlasem se ozvala zpoza mne.

Rychle jsem se otočil a málem přestal dýchat. Mezi dvěma keři růží na kraji stezky stál vysoký, hubený starý muž oblečený do košile švestkové barvy, zelených kalhot a vysokých bot a hleděl na mě. Ze širokého opasku mu visel odřený kožený vak a přes jedno rameno měl ledabyle přehozený šedý plášť. Z oblečení i šedých vlasů mu kapala voda, což ještě zdůraznilo podivnost mé vlastní nedotčenosti deštěm. Dech mi však nevyrazil mužův náhlý příchod ani jeho vzhled, který nebyl ničím výjimečný, nýbrž spíše to, co jsem spatřil za ním.

Zahrada byla součástí parku obehnaného vysokou zdí. Rozprostíral se před zámkem z šedého kamene s věžemi, postaveným na širokém, zeleném, mírně zkoseném vrcholu skalnatého štítu. Za černou zdí padal sráz prudce dolů a odkrýval tak zamlžený výhled na vzdálený pás hor. Uvnitř zámku hořely svíce a barevná okna v šedi dne zářila a třpytila se. A vysoko nade mnou se v mračnech spolu s vrcholky hor ztrácely i půvabné věže, po jejichž cimbuří se v mých snech procházel vězeň a zalykal se zuřivostí nad světem. Ach ano, věděl jsem, kde se nacházím.

„Tohle jsi neočekával, že?“ Pohlédl jsem zpět na štíhlou postavu, jež se ke mně otočila zády. „No, nemíním postávat v dešti a čekat, až se rozhodneš, jestli bys radši civěl nebo si promluvil. Můžeš jít se mnou, jestli chceš.“ Rychle se vydal pryč stezkou, vedoucí k zámku.

„Počkejte!“ zavolal jsem za jeho rychle se vzdalující postavou. Než jsem jej dohonil, byl už téměř u širokých schodů a podloubí se sloupovím. I pak ale pokračoval vzhůru po schodech do ohromné vstupní haly, kam vysokými okny dopadalo na hladké sloupy a mramorové sochy slabé světlo.

Kde začít? Měl jsem se ho snad na rovinu zeptat, jestli zdejší vězeň opravdu touží zničit svět? Požádat, aby mi vysvětlil spojení mezi mnou a hrozivým plánem uvězněného? Neprošel jsem bránou v Dasiet Homolu, takže jak je možné, že jsem se ocitl v Kir’Navarrinu? Kdysi jsem se dotkl obrazu, který mě přesvědčil, že je tato pevnost zdrojem nejhlubší temnoty; proč jsem to nyní, když jsem do ní vstoupil, necítil? Byl tento štíhlý starý muž věznitelem rozzlobeného boha? „Rád bych si s vámi promluvil,“ řekl jsem a snažil se s ním udržet krok.

„Pokud by ti to nevadilo, převlékl bych se napřed do suché košile. Ne všichni mají stejné štěstí jako ty, aby na ně déšť neměl žádný vliv.“ Vstoupil do komnaty elegantně vyzdobené vzorovanými, tmavě zelenými a rudými koberci, vysokými okny, z nichž se naskýtal výhled do podloubí a zahrady, a mramorovým krbem, třikrát větším než člověk, do nějž byly po stranách vytesány postavy muže a ženy tak věrně, až se zdálo, že každým okamžikem vykročí z kamene. Podél stěn byly rozestavěny lampy z křišťálu a malovaného skla, jež ozařovaly místnost měkkým světlem. Na malém stolku vedle ohniště byla rozložena hrací deska s figurami válečníků a hradů, vyřezanými z černého a šedého skla.

„Kaspariane, kde jsi?“ zavolal muž podrážděně. Svůj šedý plášť odhodil na polstrovanou lavici, pak si pospíšil k ohni, svlékl si promočenou fialovou košili a odkryl statnou hruď, pokrytou šedými chlupy. Ještě téměř nedokončil větu, když ze dveří vedle krbu vyrazili muž a žena. Muž nesl ručník, zelenou košili a tmavě zelený plášť, zatímco žena postavila na stůl tác s porcelánovými šálky, konvicí s čajem, křišťálovými poháry a karafami. Sluha, nebo se jím alespoň zdál být, od muže převzal mokrou košili a začal mu ručníkem utírat hlavu a hruď. Starý muž však sluhovi ručník vyrval, hodil jej na zem a pokynul, aby mu podal suchou košili a zelený háv. „Nejsem bezmocné dítě,“ zamumlal. Nezdálo se však, že by sluha jeho poznámku zaslechl, neboť se pouze shýbl, sebral ručník a dal se do vysoušení mužových bot.

Žena mezitím nalila do šálku z konvice horkou tekutinu a zamíchala do ní cukr a vonné koření. „Ne, ne. Chci víno,“ požadoval stařec. Můj hostitel – nevěděl jsem, jak jinak jej nazvat – byl brzy osušen a oblečen a začal netrpělivě poklepávat nohou, zatímco jej žena ignorovala a dál se věnovala přípravám. Teprve když byla hotova a přikryla šálek jemným skleněným talířkem, nalila víno – tři druhy do tří pohárů. Nakonec naplnila stříbrný korbel něčím, co vypadalo jako tmavě hnědé pivo. Když sluhové konečně odešli, muž si oddychl, pak popadl jednu sklenku s vínem a pronesl stejně tak k sobě jako ke mně: „Už jsem si na všechno tak zvykl, že bych byl téměř ochoten zůstat tam, kde jsem, jak si to mnozí přejí, největší tíhou jsou však nicotné záležitosti. A Kasparian, jehož úkolem je mě těchto nepodstatných věcí zbavovat, nedokáže pochopit, proč mě tak rozčilují.“ Usrkl si vína a střelil po mně pohledem. „Myslel jsem, že budeš větší.“

Ještě nikdy se mi nestalo, že by mě něco tak dokonale zbavilo slov.

Stařec potřásl hlavou, jako by přišel k sobě. „Cítíš se nepříjemně. Neměl jsem v úmyslu být hrubý.“ Ukázal na křeslo vedle ohně. „Pojď a posaď se. Chtěl sis promluvit.“

Vypustil jsem z hlavy všechna očekávání a vyhrkl šílený, nemožný závěr, k němuž jsem došel, zatímco jsem pozoroval a poslouchal. „Vy jste tím vězněm.“

Jeho tmavé oči se rozšířily v hraném úžasu. „Den plný překvapení. Oslavil bych ho, kdybych si dokázal vzpomenout, jak se taková věc dělá.“ Měl jemné rysy: vysoké lícní kosti, čelist a čelo, které mohly být vysekány ze stejné žuly jako jeho vězení, husté šedé vlasy a krátce zastřižený plnovous. Byl úctyhodného, aristokratického vzhledu, ale ačkoli jsem pečlivě pátral, nenalezl jsem v něm ani stopu po zlu, tedy když pominu jeho podrážděný smysl pro humor, žádnou nenávist ani krutost. Jeho temné, inteligentní oči mi svou hloubkou a jasností připomněly horská ledovcová jezera, ozářená měsícem. Zdály se být mnohem mladší než jeho tělo. Nezaostřil jsem zrak, abych pohlédl hlouběji. Tušil jsem, že prozkoumání jeho duše by s sebou neslo následky.

Posadil se do dřevěného křesla s vysokým opěradlem, jež stálo vedle krbu, zabalil se do pláště a nohy si natáhl k plamenům.

Muž i celé toto místo museli být výplodem mé nemocné mysli. Šlo o nějaký sen… neboť pouze ve snu a ve vidinách se člověk mohl procházet deštěm a zůstat suchý. Na druhé straně jsem však nevěřil, že by nějaký sen mohl natolik protiřečit předsudkům spáče. „Kdo jste?“ obořil jsem se na něj, jako by jeho odpověď mohla všechno objasnit.

„Jsi pěkně neomalený.“ Opět mi pokynul, abych se posadil. „Myslím, že nejsem ničím jiným, než co vidíš. Ale udělej mi prosím laskavost a alespoň předstírej slušnost. Dovol mi, abych ti dokázal, že si z civilizovaného chování pořád ještě něco pamatuji.“

Jako ve snu jsem se posadil čelem k němu na tvrdou židli s vysokým opěradlem. Mezi námi stál stůl se skleněnou hrací deskou. Asi polovina figur – černých i bílých – byla rozestavěna po straně desky, jako by byla hra v půlce přerušena.

„Hraješ?“ Tuto otázku položil nevrlým hlasem, kterým hovořil neustále.

„Vím jak. Nejsem v tom však dobrý.“ Neodpověděl mi na otázku, nevěděl jsem však, co jiného říct.

Dotkl se černých figur… byly vyrobeny z obsidiánu, černého skla, které se nacházelo poblíž starých sopek. Bílé byly z alabastru. „Přiměl jsem Kaspariana, aby se naučil hrát. On však vidí ve hře asi tolik užitku jako v rozhovoru. Vždy po několika dnech sebere odvahu a nabídne mi, že si se mnou zahraje, já však vždy s díky odmítnu. Mučit ho mi nepřináší žádné potěšení. Někdy mě napadá, jestli si ještě pamatuji pravidla.“

„Pokud chcete, zahraji si s vámi.“

Otevřel doširoka oči a poprvé mi skutečně pohlédl do tváře. „To by se mi líbilo. Opravdu.“ Pozoruhodné oči.

A tak jsme si přitáhli židle blíž ke stolu a rozestavěli figury do polí. Já jako bílý hráč jsem začal. Vyměnili jsme si několik tahů, než opět promluvil. „Můžeš mi říkat Nyel.“

Nyel. V jazyku rai-kirah znamenalo jeho jméno „zapomenutý“.

„Zdá se, že mě už znáte,“ odvětil jsem a posunul jeden ze svých hradů o dvě pole kupředu.

Kývl hlavou na souhlas a přemýšlel nad mým tahem. Po několika okamžicích pohnul svým černým jezdcem a uvěznil mého válečníka. „Nechtěl jsem tě vyděsit.“

„Nechtěl… tomu nevěřím.“ Jeho tvrzení bylo tak absurdní, že mě vytrhlo z opatrné zdrženlivosti. Vzpomněl jsem si na sny, jichž se dotkl: smrtelné vize této pevnosti, jež mě v noci pronásledovaly, sny, jimiž mě přilákal do říše démonů – obraz válečníka, oděného do černé a stříbrné, jehož moc mě naplňovala zoufalstvím a hrůzou. Obě vidění naznačovala, že přinesu zkázu všemu, čeho si cením. Koho by nevyděsila?

„Moc dokáže vyděsit,“ řekl. „A ohromná moc pak ještě víc. Strach však nikdy nebyl mým úmyslem.“

„Pak jste se přepočítal.“

„Tvůj strach však v mých očích nesnižuje tvoji hodnotu. Vím, jak o mně ve světě smýšlejí. I to nejtvrdší srdce musí zblednout tváří v tvář nejstrašnějšímu zlu.“ Stejně dobře by mohl mluvit o cibulích a ředkvičkách.

Toto suché rýpnutí do sebe sama mi nepomohlo nabýt zpět rovnováhu, z níž mě vyvedla tato podivná návštěva. Chvíli jsem hleděl na hrací desku a snažil se vzít rozum do hrsti. Dotkl jsem se jednoho z válečníků… pak jsem však ruku odtáhl, když jsem poznal nebezpečí, jež se skrývalo za tímto tahem. Místo toho jsem pohnul knězem, abych ochránil svoji královnu. „Pokud jste mě nechtěl zastrašit, proč jste to potom dělal?“

Bez zaváhání táhl opět jezdcem a uvěznil dalšího bílého válečníka. „Protože chci být volný. I když legendy tvrdí něco jiného, nejsem nesmrtelný. Blížím se ke konci nesmírně dlouhého života, z něhož jsem většinu strávil uvězněný v této pevnosti. I když je velmi pohodlná, je to přece jen vězení. A tak není obtížné uvěřit, že bych ještě předtím, než zemřu, chtěl udělat pár věcí. Možná se jen prošel po světě za těmito zdmi.“

Pohnul jsem svým jezdcem a ohrozil jeho. „Pokoušel jste se utéct. Využíval jste ostatní, manipuloval s nimi… myslím, že prostřednictvím snů, jako jste to dělal se mnou.“ Nedokázal bych ani vyjmenovat všechny, které měl na svědomí – rai-kirah, Ezzarijce, Khelidy, nespočetné oběti války s démony – tito mrtví se však tváří v tvář vše pohlcující realitě tohoto okamžiku zdáli tak vzdálení.

„Každý vězeň má právo toužit po svobodě. Zajetí způsobuje určitý druh šílenství… to víš sám nejlíp. Jsme přinuceni uzavírat kompromisy, které bychom za jiných podmínek s odporem odmítli.“

Bylo zneklidňující, že toho o mně věděl tolik, a já o něm tak málo. Můj démon a já jsme oba museli v mnohém ustoupit, abychom mohli být volní. Ani jeden jsme nebyli bez viny. Nyelovy zločiny však byly určitě hrozivější než mé; mí předkové ze strachu před ním rozpoltili vlastní duše. Co provedl? A jak došel k přesvědčení, že ze mě může udělat svůj nástroj? Nemohl jsem dovolit, aby mě okouzlil odzbrojující přímostí a přátelskou hrou. „Proč já?“

S očima upřenýma na hru pohnul knězem přes polovinu skleněné desky a ohrozil mého krále. „Kvůli tvé moci samozřejmě. To jsem se ti pokoušel celou dobu říct. Ze všech stvoření na světě mě jen ty dokážeš osvobodit. Máš dost moci na to, abys udělal mnoho velkých věcí.“

To byla první lež, kterou jsem od něj slyšel. Ne že by neřekl pravdu. Když mi teď všechno vyložil, bylo očividné, co se mi prostřednictvím snů pokoušel říct, a sice že vládnu nesmírnou mocí. Zároveň jsem však vycítil, že mi na moji otázku nedal pravdivou odpověď.

Hleděl jsem na hrací desku a přemýšlel o našem podivném rozhovoru, když se služka vrátila s horkou vodou, aby doplnila čajovou konvici, tácem sušenek a mísou buclatých rudých hroznů.

Nyel vyskočil ze židle, přistoupil k oknu a vyhlédl ven do zamlženého odpoledne. „Kde je ten zatracený Kasparian? Na sladkosti a pamlsky nemám ani pomyšlení. Dneska jsem vyšplhal až na vrchol hory a rád bych brzy pojedl.“

Žena neodpověděla. Opustila komnatu, po chvíli se však vrátila se stříbrným podnosem s pocukrovanými datlemi. Sluha prohrábl oheň, povytáhl knot v lampách a zatáhl závěsy proti slábnoucímu světlu. Ani jeden z nich nevěnoval Nyelovi pozornost. Vlastně to vypadalo, jako by v místnosti ani nebyl. Vykonávali své povinnosti tiše a bez ptání. Když sluha přinesl měkké papuče, nepřistoupil k Nyelovi ani se jej nezeptal, jestli je vůbec chce. Místo toho poklekl před Nyelovou prázdnou židlí. Čekal tam bez hnutí, až si nakonec stařec podrážděně povzdechl, posadil se a dovolil sluhovi, aby mu zul vlhké boty a obul jej do měkčích papučí.

Sluhové zrovna opustili komnatu, když dovnitř vrazil další muž. Právě si zapínal vysoký límec kolem krku, silného jako můj pas. Na rozdíl od sluhů se však obrátil přímo k Nyelovi a uklonil se mu s uctivou důvěrností. „Stydím se, mistře. Jak jsem si mohl nevšimnout jeho příchodu?“ Jeho ramena a hruď byly stejně silné jako jeho krk – byl to obr. Vlhké hnědé vlasy, dlouhé a husté, měl prošedivělé. Jeho oděv, na němž si očividně nedal záležet, byl jednoduchý a sestával z tmavě hnědé vesty a kalhot, bílé košile a obnošených bot. Nespěchal však natolik, aby zapomněl svoji zbraň – impozantní meč v opotřebované pochvě. Podle tvrdých rysů jeho tváře jsem odhadl, že meč byl tou poslední věcí, na niž by zapomněl.

„Dorazil k nám velmi neobvyklým způsobem a stejně neobvyklá je i jeho přetrvávající přítomnost,“ odvětil Nyel a odpověděl na příchozího uctivé oslovení mírným kývnutím. „Zdá se, že nepotřeboval, aby jej do naší kouzelné pevnosti někdo vpustil.“

Muž si po zapnutí límce založil velké ruce v bok a obrátil ke mně přímý, hodnotící pohled. Po chvíli se mu rozšířily oči. „On tady vůbec není!“

Nyel si opřel bradu o dlaň a povytáhl obočí. „Vlastně je, ale pouze v duchu. Ještě stále musí udělat poslední krok.“

„Takže je stále člověkem.“ Výsměšná nenávist, s jakou příchozí poznámku vyplivl, vymazala z Nyelovy tváře přátelský výraz a nahradila jej něčím temnějším.

„Ne,“ vybuchl Nyel. „Nikdy jím nebyl. Dávej si pozor na jazyk.“

Muž sklonil hlavu. „Na tuto záležitost budeme mít vždy rozdílný názor, mistře. Dávám věcem jména podle toho, co vidím.“

„Než se opět začneme hádat, mohl bys říct svým zaostalým sluhům, že jsem připraven večeřet? Dnes jsem šplhal po skalách, a pokud brzy něco nesním, jistě zemřu hlady.“

Muž se uklonil a vzdálil se. Nyel se sesul v křesle a zahleděl se na hrací desku. Pochyboval jsem, že by myslel na naši hru – tedy alespoň ne na tu, kterou jsme hráli s černými a bílými figurami.

„Nikdy jsem nepředpokládal, že tady potkám ještě někoho jiného,“ poznamenal jsem. „Kdo to je?“

Nyel vzhlédl. „Sluhové byli… stvořeni. Nejsou to lidé ani nic jiného. Mají mi zajistit pohodlí, ale jak jsi viděl, nemohu jim poroučet. Ani je nedokážu zabít.“ Smutně se zašklebil. „Musím přiznat, že jsem se o to několikrát pokusil. Až zemřu, zmizí, jako by nikdy neexistovali.“

„Ale ten druhý muž…“

„Kasparian. Stejně jako já je i on vězněm v tomto půvabném domě. I když na rozdíl ode mě si své zajetí vybral dobrovolně.“

„Nechal se uvěznit?“

„Tak zuřivá oddanost je opravdu pozoruhodná, že? A přesto nezkalená, neboť je to velmi ušlechtilý muž. Byl bys ochoten udělat pro někoho něco takového? Nemyslím, že bych to dokázal.“ Starý muž si povzdychl. „Nemůže za to, že se narodil s nejtupější myslí, jakou kdy svět viděl.“

Bylo to opravdu pozoruhodné. Někdo miloval Nyela natolik, aby s ním sdílel jeho zajetí po nevyslovitelnou řadu let – víc než tisíc, neboť před tisíci lety předpověděl ezzarijský věštec, že zajatec opustí své vězení v Tyrrad Noru a přivodí katastrofu. „Je to váš příbuzný?“

„Byl mým attellé – synem velmi dobrého přítele, kterého poslali, aby se mnou žil a učil se ode mne, i když v tom ani tehdy nebyl moc dobrý.“

„Váš student.“

„Mnohem víc než to. Který student by se rozhodl ulehnout, když jeho mistr onemocní?“

„Tedy spíše syn.“

Myslím, že to byl okamžik, kdy jsem se nejvíce přiblížil k podstatě věci, neboť i když Nyel zůstal klidně sedět a nedal najevo žádné známky vzteku, sevřel mě temným pohledem tak silně, až jsem měl pocit, že se udusím. „Ne. Syn ne. To nikdy.“

Ani Kasparian se svými tajemstvími se nedokázal vyrovnat Nyelovi. Očekával jsem, že zde najdu bytost podobnou Pánovi démonů, zvrácenému a vraždícímu rai-kirah, s nímž jsem bojoval v Aleksanderově duši. A koho jsem místo toho našel? Unaveného starého muže – nevrlého, osamělého, zarmouceného, s pokřiveným smyslem pro humor. Ale ačkoli mi nepředvedl svoji moc, nezapomněl jsem na ni. Byl jsem jím naprosto fascinován.

„Povíte mi svůj příběh, Nyeli? Rád bych pochopil.“

Roztržitě si promnul čelo. „A čeho bych tím dosáhl? Už dávno jsi mě odsoudil. Jsi přesvědčen, že ti, kdo mě zde uvěznili, k tomu museli mít dobrý důvod. Jedna hra válečníků a hradů na tom nic nezmění.“

„Nebojím se poslouchat.“ Byl jsem ostražitý, ale už jsem se nebál.

Pohlédl přes místnost na sluhu, který právě přinášel večeři. Vstal a podíval se na mě. „Musím se najíst a na chvíli si odpočinout. Ty mezitím můžeš pouvažovat o svých zmatených očekáváních a rozhodnout se, jestli svá slova myslíš upřímně. Pokud tě tady najdu i při východu slunce, možná ti povím, co chceš slyšet.“

Kapitola 12

Procházel jsem se Nyelovou zahradou a nad hlavou mi na pozadí neznámých hvězd zářil ohromný měsíc. Jako duch jsem nezanechával v mokré trávě šlápoty, necítil jsem vzduch prosycený deštěm ani vůni zimolezu. V hloubi mysli jsem jakoby dalekohledem viděl malinké obrázky slepého, polonahého chlapce s mosaznou mísou. Věřil jsem, že by mi stačilo natáhnout se po nich a dokázal bych se vrátit zpět na místo, kde na mě čekal skutečný život. Avšak zde… co bylo zde?

Určitě nebezpečí. Stejně jako ve dnech, kdy jsem procházel portály do říší lidských duší, jsem se i tentokrát vydal daleko za hranice rozumu a zkušeností. Kvůli démonovi, jehož jsem byl nositelem, jsem však již nemohl věřit svým instinktům Strážce. Cítil jsem se zranitelný a nechráněný. Dějiny, legendy a dohady tvrdily, že je tento muž zlý, já se však k němu cítil přitahován způsobem, který jsem nedokázal vysvětlit. Byl odpovědí na otázky, které jsem nepoložil. Byl vzpomínkou, již jsem nedokázal přivolat, slovem, které mi připraveno k vyřčení spočívalo na špičce jazyka.

Během pobytu v Kir’Vagonothu jsem byl očarován, připoután romantickým kouzlem ke krásné rai-kirah jménem Vallyne. Zmátla mě, ukradla mi vzpomínky a pokusila se mě se svým okouzlujícím partnerem Vyxem přimět, abych se vzdal své duše a přijal do ní Denase. Nechápali, že jsem byl připraven udělat to dobrovolně, neboť jsem k tomu měl vlastní důvody. Ale má fascinace Nyelem pronikla mnohem hlouběji – přitahoval mě i přesto, že jsem byl ostražitý a měl oči otevřené, což mi dělalo mnohem větší starosti. Denas mi nemohl pomoci. V době, kdy jsme se spojili, toho Denas o nebezpečí Tyrrad Noru nevěděl víc než já.

Dlouhé hodiny jsem se procházel, přemýšlel o podivném rozhovoru s Nyelem a snažil se v jeho slovech najít známky nástrah a zrady. Nedával jsem si pozor, kam jdu, a tak když náhle měsíční svit zahalil stín, překvapeně jsem vzhlédl a zjistil, že jsem málem vrazil do zdi. Hradba byla dvakrát vyšší než já. Postavili ji z hladkých černých kamenů, jež spojili tak dokonale, že jejich hrany nebyly téměř vidět. Vypadala však, jako by na ni někdo zaútočil kladivem. Na zemi ležely úlomky kamení a tu a tam jsem v rovném povrchu zahlédl rýhy, hluboké až po druhý kloub mého prstu. Na několika místech se také drolil a rozpadal vrchol zdi.

Znal jsem tuto zeď. Ukázaly mi ji vidiny, jež mě navštívily, když jsem ležel smrtelně zraněn na kopci v jižním Manganaru. Tehdy v ní zela rozervaná trhlina, z níž pomalu vytékala krev, smrtící proud, jenž hrozil pohltit svět Kir’Navarrinu ohněm. Spatřil jsem však, jak do praskliny vstoupil Vyx a uzavřel ji. Věřil jsem tomu – ne že by se neustále dobře naladěný rai-kirah skutečně stal součástí zdi, nýbrž že se Vyx nějakým způsobem obětoval, aby pevnost zajistil. Dotkl jsem se prsty černého kamene a snažil se vycítit něco z jeho kouzla, poznat Vyxův osud a dozvědět se, jak se mu podařilo ránu v kameni zahojit. Ale moje ruka, podobná spíše duchovi, necítila nic než tvrdý povrch. „Kéž bys tady byl a mohl mi poradit, rai-kirah,“ řekl jsem. Šel jsem pomalu podél hradby a přejížděl rukou po její drsné struktuře. „Tohle jsem neočekával.“

Prošel jsem podél celé zdi až k místu, kde hladce splývala s horou; pak jsem se vydal na opačnou stranu k jejímu druhému konci. Padesát kroků od hradby nerostl žádný strom a nenašel jsem v ní žádnou bránu ani jiný otvor. Neobjevil jsem žádnou možnost, jak by mohl jakýkoli muž, i když byl čarodějem, její hladký povrch rozbít nebo prolomit.

Hodiny rychle ubíhaly. Tma, jež nastala po západu měsíce, brzy ustoupila šedi úsvitu. Pospíšil jsem si zahradou zpět k zámku, kde jsem našel zeleně oblečeného Nyela. Seděl na širokých schodech a pozoroval, jak slabé slunce vystupuje nad vrcholky hor. Když mě zahlédl, kývl. Řekl bych, že vypadal spokojeně. „Není to tady tak velké, jak to zvnějšku vypadá, že?“ poznamenal a mávl rukou k zahradě. „Nebude ti vadit, když se ještě trochu projdeme? Z toho vlhka jsem trochu ztuhlý.“

„Pokud si to přejete,“ odvětil jsem. „Odpočinul jste si dobře?“

„Ano. Potřeba spánku mě však poněkud dráždí. V mládí jsem bez něj vydržel celé měsíce. Tolik jsme toho museli udělat – objevovat, užívat si her a rozhovorů, stavět, zabývat se věcmi, které lidi nazývali magií, přemýšlet o světě… o světech, jak jsme zjistili.“

Procházeli jsme se stejnými stezkami, po nichž jsem se potuloval v noci, tentokrát jsem se však nerozhlížel po okolí, nýbrž naslouchal a kladl otázky. „Když říkáte ‚my‘…“

„Říkali jsme si Madonaiové a žili jsme v tomto světě, který jsme nazývali Kir’Navarrin po sedm věků – pro ty, kteří počítali čas, to byly tisíce let. Nedokážu popsat nádheru svých lidí – jejich krásu, inteligenci, laskavost. Když vidím, jak hluboko jsme s Kasparianem klesli… jsme poslední… je to tak hořký konec.“

Myslel jsem, že tím náš rozhovor ukončí, neboť se mu začal třást hlas. Ale i když zpomalil, nezastavil se a brzy opět promluvil. „Jak už jsem řekl, nejsme nesmrtelní, ve srovnání s lidmi a tvým národem však žijeme mnohem déle.“

Při zmínce o lidech sice neplival a neklel jako Kasparian, vycítil jsem však, jak moc lidstvo nenávidí. „I my jsme však udržovali rovnováhu jako ostatní stvoření v přírodě,“ pokračoval. „Protože jsme žili tak dlouho, jen zřídka se nám rodily děti. Žádný Madonai nemohl zplodit víc než jedno, a když jsem dospěl, uběhlo od narození posledního dítěte již mnoho let. Velmi nás to bolelo, neboť jsme toužili podělit se o naše znalosti a dobrodružství s dětmi.

Pak přišel okamžik, kdy jsme s přítelem Hyrdonem objevili úžasné kouzlo, jež nám umožňovalo vstoupit do světa, o němž jsme až do té doby neměli ani ponětí. Byl to naprosto odlišný svět, v němž žila stvoření, jež nám sice byla podobná, byla však zároveň slabá, křehká a velmi svárlivá.“ Pohlédl mým směrem. „Považovali nás s Hyrdonem za bohy.“

„Objevili jste lidský svět,“ řekl jsem.

Prošli jsme zahradou a vstoupili do divoké trávy na jejím okraji, nikdy jsme se však nepřiblížili ke stěně. Pokaždé, když by nás k ní stezka, po níž jsme šli, mohla zavést, změnil Nyel směr. „Hyrdon se v tomto světě necítil dobře a brzy se vrátil domů. Já však pátral dál a objevil zemi tak úžasnou… teplou, plnou lesů se zdravými stromy a hojným deštěm… se zelenými kopci a listy, jež na sebe s měnícími se ročními obdobími braly barvu ohně…“

Ezzarie. Zamiloval se do mé domoviny. Jeho hlas se vytratil a já se prozatím horlivě ujal jeho příběhu, jako bych ho přednášel milovanému učiteli. „Pomohl jste lidem pečovat o les. Naučil jste je, jak v něm žít, starat se o něj a milovat ho stejně, jako jste jej miloval i vy. Nakonec jste potkal lidskou ženu, zamiloval jste se do ní a ona vám porodila dítě.“

Nyel se zasmál, jeho smích však postrádal veselost. „Při učení jsi dával pozor. Ano. Tak se to stalo. Nikdy jsem však na chlapce nežárlil. Byl jsem nadšený a se mnou všichni Madonaiové. Když zjistili, že jsem počal dítě již po tak krátké době, i ostatní si našli partnery mezi lidmi. Muži, kteří zplodili potomka Madonaiů, mohli zplodit i napůl lidské dítě. Ženy Madonaiů, jejichž jediné dítě již před mnoha lety dospělo, mohly mít tři další s lidským mužem. A děti byly tak nádherné, úžasné… říkali jsme jim ‚rekkonarre‘…“

„Děti radosti,“ přeložil jsem. Rekkonarre… rai-kirah… Chtěl jsem jej zastavit. Toužil jsem užít si tohoto objevu, odpovědi na otázku původu mého národa. Kousíčky pravdy, které jsem objevil, konečně zapadly na správné místo v mozaice dějin. „Mohly se proměňovat,“ řekl jsem. „Tyto děti měly podobnou moc jako Madonaiové.“

„V některých ohledech byla ještě větší,“ odvětil Nyel, zatímco jsme šplhali vzhůru úzkou cestičkou, jež nás zavedla z travnatého kopce na kamenitý povrch srázu za zámkem. „Bez problémů mohly žít v obou světech. Ve skutečnosti musely trávit nějaký čas v obou, protože do obou patřily. Mohly mít vlastní děti a stárly pomaleji než lidé, i když stále mnohem rychleji než my. Cítili jsme hluboký žal při pomyšlení, že je uvidíme umírat.“

Šli jsme nyní rychleji, šplhali vzhůru stezkou, jež se stávala stále prudší a užší a po jedné její straně padal dolů prudký sráz. „Ale stalo se ještě něco jiného. Něco hrozného. Mí lidé začali umírat mnohem, mnohem dřív, než by měl přijít jejich čas. Ti, kdo zůstali v lidském světě příliš dlouho, zeslábli a nemohli dýchat, jako by jim něco vysávalo srdce z těla. Pokoušeli jsme se najít příčinu – mysleli jsme si, že jde o nějakou nemoc. Nebyla to však choroba… alespoň ne v tom smyslu, v jakém ji znáte vy. Zjistili jsme, že nejdříve zemřeli ti, kdo počali nejvíce dětí s lidskými partnery. Čím víc dětí, tím dřív Madonaiové umírali.“

Tak se to tedy stalo. To byla příčina všeho.

„Získal jsem mezi svými lidmi vysoké postavení a pověděl jim, co jsem zjistil. Musíme toho nechat, řekl jsem jim, jinak zničíme vlastní národ. Odmítli mě vyslechnout. Nikdo nechtěl slyšet, že nás naše radost zabíjí.“

Dosáhli jsme okraje a již nemohli jít dál. Za námi se k nebi zdvíhalo prudké stoupání až ke skalnatému vrcholu v oblacích a před námi se nacházel strmý sráz, pod nímž ležely hradby zámku. Nyel těžce dýchal. Stál jsem vedle něj a hleděl na zelenou krajinu v dáli, koupající se v ranním slunci. Na vzdálené planině se lesklo zrcadlo vodní hladiny. Blíž k nám ležela hradbami obehnaná zelená plošina Nyelova vězení, za jejíž zdí spadal dolů strmý sráz. A hluboko pod ní, na úpatí hory, se táhla světle zelená a zářivě žlutá stuha. Garamandový les – stromy se dvěma žlutými kmeny, jež se kolem sebe vinuly jako milenci. Denas mi kdysi řekl, že garamandový les byl pro obyvatele Kir’Navarrinu posvátným místem, neboť je chránil před nebezpečím, uvězněným v Tyrrad Noru.

„Snažil jsem se zatarasit průchod do lidského světa,“ řekl Nyel. „To byl můj zločin. Tvrdil jsem, že musíme opustit naše partnery, zanechat děti u jejich lidských rodičů a zničit všechny průchody mezi světy, jinak zemřeme. Prosil jsem je, aby mě poslechli, aby mi dovolili je zachránit.“ Vzal do ruky kámen a mrštil jím do rozlehlé prázdnoty, jež nás obklopovala. „Někteří se mnou souhlasili, většina však ne. Nazývali mě vrahem, zrůdou, zabijákem dětí, neboť věděli, že naše děti musí mít přístup k oběma světům, aby přežily. Spor trval velmi dlouho a byl strašný.“

„A ze svého vězení jste pozoroval, jak vaši lidé umírají.“

Vítr, který jsem necítil, nadul Nyelův plášť a zatřepotal jím kolem jeho těla. „Kdo není Madonai, nedokáže pochopit pouto, které mezi námi bylo. Celé roky jsem sdílel jejich radost a bolest a pokaždé, když jeden z nich zemřel, odešla s ním i část mě.“ Pevně si založil paže na hrudi. „V době, kdy se vyplnilo obávané proroctví, již děti našich dětí zapomněly na minulost. Nazývaly Madonaie ‚bohy‘ nebo ‚mýty‘ a pamatovaly si jen to, že vězeň v pevnosti byl dán do klatby. Věštby je natolik vyděsily, že opustily tuto zem a uzavřely cestu zpět. Netušily, jakou cenu budou muset zaplatit, když se tak pošetile uvězní v lidském světě. Není to zvrácená ironie?“

Nemohl však být tak nevinný, jak tvrdil jeho příběh. „Přesto nám však pronikáte do snů a způsobujete chaos,“ řekl jsem. „Využil jste rai-kirah – démony – a přiměl je, aby rozsévali ve světě hrůzu. Kvůli vám se Tasgeddyr, Pán démonů, pokusil převzít moc v lidském světě. Možná se chcete pomstít potomkům těch, kdo zavinili smrt vašich lidí. Proč bych vás měl osvobodit?“

„Proč bych měl toužit po smrti našich dětí? Tvůj národ – rekkonarre – je to jediné, co po nás zbylo. Kromě toho jste si sami ublížili víc, než bych to dokázal já. Proč bych se měl mstít?“ Nyel se vydal dolů stezkou.

Ezzarijci však nebyli těmi, koho nenáviděl. „Jde o lidi, že?“ zavolal jsem za ním. „Nejde o rai-kirah, součást Madonaiů, ani o Ezzarijce, kteří by s nimi měli být spojeni – nejde o vaše děti. Vy nenávidíte lidi.“

Otočil se a ve tváři se mu objevil zhnusený výraz. „Ano,“ zakřičel. „Dobrovolně to přiznávám. Lidé zvrátí, zničí a rozbijí všechno, na co sáhnou; vraždí jeden druhého jako šílená zvířata. Proklínám den, kdy jsem vstoupil do jejich světa. O ně si však také nemusíš dělat starosti.“ Pokrčil rameny a opět vyrazil, tentokrát však pomaleji, abych ho mohl dohonit. „Příčinou chaosu, z něhož viníš mě, jsou jejich vlastní rozpory a násilí. Ze všech rekkonarre bys to měl ty vědět nejlíp. Žil jsi v jejich světě a poznal jejich krutost.“

„Lidský svět je mým světem. Jak ode mne můžete očekávat, že osvobodím někoho, kdo ohrožuje ty, které jsem se celý život snažil ochraňovat?“

„Lidé jsou nemoc; nakonec se vyvraždí navzájem. Nemám důvod do celé věci nějak zasahovat. Já jen toužím projít se lesem a posadit se u řeky, vyslechnout balady o hrdinských skutcích a promluvit si s lidmi, kteří mi odpoví a nezeptají se pouze na to, jaké ovoce chci k večeři. Nemíním se omlouvat za to, co jsem udělal, ve snaze získat zpět svobodu. Pokud pochybuješ, pak tedy dobrá. Zemřu tady.“

Rychle a tiše jsme sešli stezkou, jako bychom teď, když byl příběh dopovězen, spěchali k nějakému cíli. Já se však toužil ještě chvíli zdržet popřemýšlet o tom, co mi řekl, a pokusit se najít chyby… a řešení. Jeho vězení bylo tak malé a země pod ním tak velká a nádherná, byla tak blízko, že se jí skoro mohl dotknout. Nezůstal v ní však nikdo, koho by miloval. Možná bylo lepší být zajatcem v temných hlubinách Gastaiů nebo otrokem v domech Derzhi, kde člověk nemohl dennodenně vidět, co ztratil.

„Co víte o mém životě, Nyele?“

Zastavil se v zahradě a váhavě se odmlčel. „Dotkl jsem se tvé mysli, když jsi umíral. Nemohu číst tvé myšlenky, ale vidiny umírajícího muže toho dokáží o jeho životě hodně prozradit.“

„Pak víte, že jsem byl otrokem. Nenáviděl jsem lidi stejně jako vy, i když jsem se považoval za jednoho z nich.“

„Ano, to jsem viděl. Proto jsem si myslel, že bys mě dokázal pochopit.“

„Zjistil jsem však, že se i v srdci, jež se zdá nenapravitelné, mohou skrývat zázraky…“ Krátce jsem mu pověděl o Aleksanderovi a naší společné cestě.

Avšak i přesto, že mě Nyel trpělivě vyslechl, dal najevo pouze pohrdání. „Ze všech věcí, které jsem v tobě spatřil, nedokážu tuhle pochopit. Tvá úcta k tomu lidskému slabochovi… krutému, zvrhlému… je nevysvětlitelná. Jsi rekkonarre, dítě Madonaiů. Jsi mnohem důležitější než nějaké ufňukané lidské zvíře. Tvrdíš, že jej čeká velká budoucnost, neexistuje však žádná budoucnost, kterou by nedokázala kapka naší krve vyplnit lépe než jakýkoli člověk. Vstup do Kir’Navarrinu ve vlastním těle. Projdi se touto zemí a okus sílu, jež se ti rozlije v žilách. Je to tvé dědičné právo. Pak přede mě předstup a znovu mi pověz, co si myslíš o lidském osudu.“

„Jejich síla je jiná než naše,“ odvětil jsem. „Chci, abyste to také poznal.“

Vrátili jsme se na místo, odkud jsme vyrazili. Nyel se zastavil na nejvyšším stupni zámeckých schodů, já stál na bílým štěrkem vysypané cestičce pod ním. „Takže se sem vrátíš?“ zeptal se.

Má touha byla tak silná, až mě udivilo, že ještě nezná odpověď. „Musíme dohrát naši hru,“ odvětil jsem a mírně se uklonil. Řekl jsem si, že nejde o známku podřízenosti, pouze o úctu k jeho věku a žalu.

Poprvé od okamžiku, kdy jsem vstoupil do Tyrrad Noru, se Nyel usmál… a celý se proměnil. Na jediný, úžasný okamžik jsem spatřil lorda Madonaie, vysokého, tmavovlasého, impozantního, vyzařujícího melyddu tak silně, že jí vzduch kolem něj zpíval. Jeho fyzické kráse se vyrovnalo pouze to, co se skrývalo v jeho hlubokých, tmavých, jasných očích: moudrost, síla, laskavost a radost. Poklekl jsem na koleno a sklonil hlavu. Bylo snadné považovat ho za boha.

*

Probudil jsem se s čistou hlavou, hladový a sám. Když jsem se vypotácel do pálícího slunce, zesláblý hladem a ztuhlý nehybností, Aleksander, Sovari a dvě ženy ustali ve své činnosti a zahleděli se na mě, jako bych byl zjevením, jež na ně může kdykoli zaútočit. Zamával jsem. „Jsem v pořádku,“ zavolal jsem. „Všechno je v pořádku.“

Ačkoli Aleksander během první hodiny alespoň třikrát prohlásil, že mu připadám mnohem uvolněnější, než když jsem dorazil do Zhagadu, a i když na mě několikrát zvědavě povytáhl obočí, nechal jsem si Nyela a jeho podivný příběh pro sebe. Připadalo mi poněkud neuctivé hovořit o těchto věcech za jasného denního světla nebo rozebírat jejich význam během nenuceného rozhovoru. Prozradil jsem mu pouze to, že mě vidiny, s nimiž jsem se během siffaru setkal, velmi překvapily a že si je musím promyslet. Souhlasil jsem však, že se po této cestě cítím mnohem vyrovnanější. Ve skutečnosti jsem poprvé za dlouhé měsíce pocítil naději.

Vězeň v Tyrrad Noru byl velmi nebezpečný. I když jsem ještě nevěděl, čeho všeho je schopen, nebyl jsem slepý. Měl velkou moc a dokázal se dotknout mých snů. Ale už dlouho předtím, než jsem se dozvěděl pravdu o rai-kirah, věřili mí lidé, že zabitím démona zmenšíme vesmír. Během boje s démonem v posedlé duši bylo Strážcovým prvním cílem démona vyhnat, zabránit mu v tom, aby dál ubližoval, ne jej zabít. Sice jsem spatřil Nyelovu pravou podobu jen krátce, ihned jsem však poznal, že by jeho smrt byla nenahraditelnou ztrátou – jeho moudrost, síla a krása se nedaly nahradit. Vše, co jsem v životě prožil, mě dovedlo k tomuto místu, utvářelo mě tak, abych dokázal toto úžasné stvoření pochopit, a já odmítal uvěřit, že by šlo o pouhou náhodu. Jakmile bude Aleksander v bezpečí, vstoupím do Kir’Navarrinu. Abych Nyelovi zabránil zničit nenávistí svět, budu ho muset buďto vyléčit, nebo zabít. Ano, budu opatrný, ale doufal jsem… modlil jsem se… abych ho dokázal uzdravit.

Kapitola 13

„Zítra,“ řekl Aleksander, zatímco kulhal k místu, kde jsem hltal druhého pečeného chukara a hrst datlí. „Zítra se vydáme do Karn’Hegethu. Kiril poslal zprávu, že první lord hegedu Mardek je ochoten poskytnout mi audienci. ‚Ochoten‘… drzý bastard.“

„Mardek nepatří k Dvaceti,“ namítl jsem s ústy plnými tuhého, šlachovitého ptáka. Můj žaludek spokojeně zakručel.

Během doby, kterou jsem strávil v jeskyni – zjistil jsem, že to byly tři týdny – Aleksanderovo uzdravování rychle pokročilo. V době, kdy jsem konečně vyšel ven, nutil se už princ pomocí berlí, které mu z tyčí nosítek vyrobil Sovari, procházet zaprášenými ulicemi Drafy. Den po mém návratu dorazil i Malver s jezdeckou botou. Těžká bota, podle instrukcí ševce namočená a scvrklá, těsně obepínala Aleksanderovo lýtko a stehno. Silné tkanice umožňovaly botu obout a zase sezout podle potřeby a ocelové pruty v ní udržovaly nohu rovnou a nataženou, aby mohla správně srůst. Sovari přivedl od Kirila nové koně a po dvou týdnech, kdy Aleksander bez ustání botu nosil a cvičil se v jízdě na koni, byl princ připraven Drafu opustit. Příštího rána jsme se tedy přichystali vyrazit a učinit první krok k znovuzískání trůnu.

„Nikdo z Dvaceti není ochoten mě vyslechnout.“ Aleksander se opřel o zřícenou stěnu a berlí odstrčil stranou několik vaků se šaty, zbraněmi a zásobami, aby si mohl sednout a opřít se zády o zeď. „Nezbývá mi než postavit armádu ze slabochů.“

„Bezmocnost bude tvá síla.“ Ačkoli slunce již dávno zapadlo za duny, když se Qeb připojil k našemu rozhovoru, noc se změnila. Ostrá zář hvězd nabyla na měkkosti, nebe se zakalilo, jako když na list papíru, popsaný inkoustem, nalijete vodu, a dokonce i vzduch znehybněl, jako by se vítr stáhnul hluboko do dun. Chlapec vystoupil z malého lesíka nager a jeho stříbrné náušnice se zatřpytily v záři našeho malého ohně.

„Bezmocnost bude moje smrt,“ odvětil Aleksander a zaměřil svůj nůž i pozornost na zbytek chukara. „Jestli se na Zhagad vydám s armádou loudů z malých rodů, nabodnou mě na rožeň jako toho zatraceného ptáka a otcův bratranec si pohraje s mými vnitřnostmi.“

„V Zhagadu nenajdeš žádné království,“ pravil chlapec a v jeho hlase zaznívala autorita, jež daleko přesahovala jeho věk. „Císařství Lvího trůnu je prohnilé. Nemocné.“ Jeho paže, napřažená k dunám Srif Anaru a ozdobená náramky, vypadala jako stříbrný šíp.

Aleksander ustal v činnosti a zíral na hocha. „Takže jsem císař ničeho? Je to snad tvé ‚vidění‘?“

„Dobrý válečník se před bitvou zbaví všech věcí, které pro něj mají nějakou hodnotu. Dobrý král musí být ochoten vyříznout si kus vlastního masa, zničit ho, i kdyby to bylo jeho srdce.“

Princ pokrčil rameny a dál pokračoval v okrajování pečeného chukara. „Zdá se, že budu ochromen bez ohledu na to, kterým směrem se vydám. Takže mi, doufám, odpustíš, když se vydám vlastní cestou, ne tvojí.“

„Můj pane…“ Chtěl jsem mu říct, aby chlapce poslechl, neboť hoch věděl o jeho záležitostech víc, než by člověk očekával. Ale kdybych Aleksandera napomenul, aby víc věřil Qebovým předpovědím, mohl by se princ zeptat, co mi řekl Gaspar tehdy za temného odpoledne u špinavého pramene. O tom jsem nechtěl přemýšlet. Pohřbil jsem starcovo plácání pod nově nalezenou nadějí a zdůvodnil to tím, že když jsem se postavil svému nepříteli, všechno se změnilo. Takže jsem se jen s mírným hryzáním svědomí rozhodl zůstat zticha a nechat Aleksandera dál pohrdavě reptat.

*

Drafu jsme opustili v chladné hodině před úsvitem. Stařeny nás vyprovázely s modlitbami a výstrahami, poplácávaly nás po kotnících a dávaly nám poslední rady, jak se dál starat o prince. Když skončily, Aleksander se sklonil a vložil do Saryiny dlaně malý balíček, ovázaný pruhem zlatě vyšívané látky, který utrhl ze svého bílého pláště. „Na salé vinkaye viterre,“ pronesl. Sůl dává životu chuť. Tento zvyk byl stejně starý jako samotní Derzhi, a dokonce i Manot se zářivě usmála. Když jsme odjížděli, ohlédl jsem se. Vedle povalené sochy lva na vrcholku kopce stál Qeb a vítr hýbal jeho lesklými copy. Slepýma očima hleděl do pouště.

*

Jedním z největších potěšení v životě je sledovat lidi, jak dělají to, k čemu byli zrozeni – pozorovat zručného kováře, jak dává tvar rozžhavené oceli, nadanou harfenistku, jak se na strunách pod jejími prsty rodí za srdce beroucí melodie, nebo malíře, jak třemi tahy štětce dá život ptákovi. Aleksander byl zrozen k jízdě na koni.

„Zatracený tažný kůň,“ zavrčel princ a opět přesunul na hřbetu statného koně váhu, aby našel pohodlnější polohu pro nohu, jež v pevné botě trčela na jednu stranu. Jen v koleni se dala mírně ohnout „U Athosova jména, jak si Kiril představuje, že získám respekt, když pojedu na koni s hlavou jako cihla a nohama jako kůly? Jako by nestačilo, že mám nohu uvězněnou v téhle zatracené pasti.“ Když Malver pomohl princi přehodit nohu, staženou do kůže, přes koňský hřbet, vypadali oba, princ i kůň, víc než nešťastně. Jakmile se Aleksander usadil v sedle, nepřestal si stěžovat, jak nemožné je řídit jakéhokoli koně, když je takto omezen. Avšak toho rána, sedmnáct dnů po odchodu z Drafy, jsem spatřil, jak se princ naklonil dopředu, aby koni něco pošeptal, položil mu ruce na statný krk a přitiskl pravé koleno na bok, silný jako sud. Přinutil jej poslouchat, jako když hráč na flétnu ladí nástroj. V ten okamžik splynuli kůň a jezdec v jedno.

Sovari se široce usmál a v opálené tváři se mu zaleskly zuby. Dokonce i pod Malverovým netečným zevnějškem jsem vycítil úsměv. Tito tři válečníci otočili koně, zavýskli a vyrazili přes duny Srif Anaru, vstříc ohnivě rudému nebi. Povzdychl jsem si, opustil zřídlo, u nějž jsme na několik hodin spočinuli, a odevzdaně se připravil na další nekonečný den jízdy a zastávek na naší cestě pouští na západ ke Karn’Hegethu a schůzce s prvním lordem hegedu Mardek.

Mardek byl malý rod, jenž si mohl činit nárok pouze na jednu úctyhodnou pozici v impériu. Lord Mardek byl vždy prvním dennissarem imperiální pokladny a dohlížel na výběr daní v samotném Zhagadu a na zvláštní odvody na císařské války a oslavy. Ačkoli byly pro válečníky takové úřednické pozice příliš přízemní, tato mohla být velmi výnosná. Součástí úřadu byly úplatky, stanovování výše výběru poplatků – a jejich uložení do vlastní pokladny – a další rozhodování, která mohla zabolet, nebo dokonce podráždit mocnější rody. Ale Mardek byl velmi hrdý – a hrdost byla skoro stejně důležitou součástí povahy Derzhi jako válečnická zkušenost – na svoji mravní nezkaženost. Za více než sto dvacet let se ještě nestalo, aby se úředník rodu Mardek obohatil nezákonným ziskem, přijal úplatek za opoždění výběru daní nebo snížení povinného odvodu nebo vynesl rozhodnutí, jež by nebylo jednoznačně v císařův prospěch. Ale hned v prvním týdnu po Edikově vzestupu jim byla tato pozice odebrána a svěřena jistému Yagnetimu zha Juran, zhýralému švagrovi Leonida zha Hamrasch. Kiril tvrdil, že Mardek je na pokraji povstání. Čestného povstání, samozřejmě.

V poledne se Malver vrátil z výzvěd. „Cesta do Karn’Hegethu leží přímo za tímhle kopcem, Vaše Výsosti. Odtud musíme jet po cestě, jinak bychom vypadali podezřele. Na hradbách stojí hlídky a pouze hlavní brána je otevřená. Hlídá ji alespoň padesát vojáků. Zeptal jsem se jednoho honáka, proč je tady tolik hlídek. Obchodníci prý říkali něco o nebezpečí nájezdů banditů, vojáci prý mají pátrat především po… hm… jistých psancích.“

„Tak tedy pojedeme po cestě,“ odvětil Aleksander a pobídl koně. „Na lelkování nemám čas.“

V dusivém vedru jsem sotva dokázal otevřít víčka, všiml jsem si však zaváhání ve válečníkově zprávě. „Počkejte,“ zavolal jsem a zamžoural do oslepujícího jasu. „‚Jistí psanci‘… Mají pátrat po princi Aleksanderovi, že, Malvere?“

Malver sklopil hlavu na znamení souhlasu, odmítl mi však pohlédnout do očí.

„Můj pane, nesmí vás poznat,“ řekl jsem.

„Tyhle hadry se pro otroka sice nehodí, nebyly však prané alespoň dva měsíce. Mí komorníci, sluhové a legie válečníků tady očividně nejsou. A nemám s sebou ani prapor, ani herolda, aby oznámil můj příchod. A na tomhle koni by si mě jen těžko mohli splést s císařem, přijíždějícím na návštěvu.“

Kiril nám opravdu poslal pouze průměrné koně spolu s omluvou, že zvířata podle Aleksanderova vkusu by vzbuzovala příliš velkou pozornost. Ale oblečení, koně a sluhové nebyli to jediné, čím se vyznačovala osobnost císaře. Aleksander nedokázal pochopit, že dokonce i jeho podráždění by jej dokázalo prozradit.

„Musíte si se Sovarim rozplést vlasy,“ řekl jsem. „A vy, můj pane, si musíte sundat prsten a zakrýt jílec meče. Kapitáne Sovari…“

„Rozplést vlasy?“ Aleksander prudce zastavil. „Žertuješ.“

Pokračoval jsem a doufal, že co nejdřív pochopí, oč mi jde, abychom se mohli pohnout a najít nějaký stín nebo něco studeného k pití. Špinavými zbytky vody ve vacích bychom si spálili jazyk. „Kapitáne Sovari, musíte si svléknout císařskou šerpu. V Zhagadu vás neprozradila, protože tam nejsou císařské jednotky ničím neobvyklým, ale tady všichni znají kapitány, kteří velí zdejším jednotkám. Muž se zlomenou nohou nesmí dát najevo žádné spojení s císařstvím nebo s nějakým hegedem. Bylo by lepší, kdyby v žádném z vás ani nepoznali Derzhi. Nedávejte jim žádný důvod, aby si zlomenou nohu dali dohromady s princem Aleksanderem. Rozumíte mi?“

Sovari se zašklebil a přetáhl si vyšívanou šerpu se lvem Derzhi a odznakem jeho hodnosti přes hlavu. Schoval ji do sedlové brašny, pak rozvázal proužek kůže, jímž měl stažený dlouhý cop. Malver jen tiše seděl a sledoval prince, jenž se na mě zuřivě mračil.

Musel to pochopit. „Na vaši hlavu byla vypsána odměna, můj pane. Chovejte se podle toho, jinak zaplatíte za svoji pošetilost. Všichni zaplatíme.“

Aleksanderovy rudé vlasy konečně dorostly do takové délky, aby se daly na pravé straně hlavy splést do krátkého copu. V den, kdy se mu podařilo je zaplést, se celé držení jeho těla změnilo – jako když muž po dlouhé cestě vstoupí na vlastní půdu. Co znamená být uprchlíkem, se mu rozhodně nebude líbit.

Povzdychl jsem si a bezúspěšně se snažil setřít pot, jenž mi neustále stékal dolů po krku. „A ještě něco. Musíme si vymyslet nějaký příběh… povězte mu to, Malvere. Vy víte, jak se stráže Derzhi chovají a jak budou pravděpodobně postupovat při pátrání po vrahovi krále.“

Malver pomalu kývl. „Musíme jet nanejvýš po dvou. Stráže u brány, stejně jako válečníci místních rodů, které bychom potkali, určitě vyslechnou každého muže schopného bojovat. Kdybychom zůstali pohromadě, tasili by napřed meče, a pak by teprve kladli otázky…“

„A to by měli,“ přerušil ho Aleksander. „Nedovolil bych, aby mí válečníci ve službě zklamali.“

Malver po mně střelil pohledem, pak pokračoval. „V této oblasti mají největší majetek Fontezhi, proto tady budou mít nejvíce vojáků… Pokud se jim nebude líbit vaše odpověď nebo slova, jimiž ji formulujete, mohou vás kdykoli uhodit, můj pane, seknout vás nebo na vás vzít bič. Stačí, abyste se na ně špatně podíval.“

„A pokud bych použil kouzla, mohl bych vám stejně dobře posadit na hlavu korunu a vykřičet vaše jméno do světa,“ dodal jsem. „Budu muset nějak zamaskovat své rysy, nebo se o to aspoň pokusit. Nesmí vás spatřit ve společnosti Ezzarijce. Pokud někoho z nás poznají, jsme mrtví.“

Aleksander trhl prudce uzdou, jako by se chtěl vrátit směrem, odkud jsme právě přišli. Jakmile se však od nás odvrátil, zastavil se. Po chvíli zvedl ruku a strhl kožený řemínek, jímž měl svázán cop. „Chceš mě připravit o mužství.“

„Ale zachránit vám život, můj pane.“

*

Karn’Hegeth bylo rozlehlé město, postavené na prudkých svazích širokého, holého hřebenu na území Basranu, přímo za západními hranicemi Azhakstanu. Basranni byli blízkými příbuznými Derzhi, spřízněnými manželstvím, kulturou a dlouholetým starým spojenectvím. Před třiceti lety však došlo k neúspěšnému pokusu o vraždu, po němž byly basranské města a vesnice zničeny a národ uvržen do otroctví. Karn’Hegeth přežil pád Basranu jen díky bohatým přírodním zdrojům v okolí – zlatu, stříbru a soli – a důležitým obchodním stezkám, jež vedly na západ do císařství. Derzhi by museli město tak jako tak postavit znovu, a proto Aleksanderův strýc Dmitri pouze zbořil palác basranského válečného lorda, nabodl hlavy šlechticů na kopí, jimiž pak ozdobil deset bran, vedoucích do města, zotročil celý národ a rozhodl, že by to stačilo.

Vynořili jsme se z chráněného úkrytu mezi dunami, právě když dlouhá karavana, cestující po cestě z Karn’Hegethu, zmizela z dohledu. Tento oblíbený kus silnice vedl pouští přímo k horám, sotva rozeznatelným na západě.

Můj kůň poslušně šlapal za mými společníky. Zakryl jsem si šálem haffaie spodní část tváře a soustředil se na proměnu. Napřed oči – Ezzarijci byli snadno rozeznatelní podle víček, jež dávala očím zkosený vzhled. Pak barva kůže – i v pouštním městě působila měděná pokožka bez vousů výrazně a já byl ještě ke všemu poznamenaný královským znamením, vypáleným do tváře. V mysli jsem si vytvořil obrázek ezzarijských očí a pokusil se je změnit tak, aby vypadaly jako oči jiných národů: zpevnil jsem víčka, vyklenul je nahoru a dolů, zmenšil vystouplé lícní kosti a obočí, jež oči posazovaly daleko od sebe. Pak jsem se soustředil na změnu barvy kůže. Ve snaze vyhnout se zlozvyku nad věcmi dlouho přemýšlet jsem soustředil melyddu a uvolnil fyzická omezení.

Po tváři a krku, pak dále po trupu a údech mi proběhlo chladivé zaštípáni, jež změnilo okraje mého fyzického bytí, jako by se jich dotkl vítr nebo látka… lehce… jen trochu víc než začervenání po dlouhé námaze za chladného počasí. Usmál jsem se úlevou nad neočekávaně příjemným zážitkem proměny a pobídl koně do kroku. Chtěl jsem dohonit Aleksandera, aby mi řekl, jak vypadám.

Běž k bráně… Šepot se ozval uvnitř mě a současně s ním se ve mně zvedla vlna vzteku a podráždění. Jednou rukou jsem prudce trhl uzdou a zároveň mě naplnilo tak silné přesvědčení o blížící se katastrofě, že mi druhá ruka instinktivně sklouzla k noži a dotkla se jílce, aby zkusila jeho vyváženost. Má paže i oko se připravily odhadnout vzdálenost, rychlost a úhel. Byly to obvyklé instinkty válečníka, který narazil na nebezpečí, s mojí současnou situací však neměly vůbec nic společného. Hraješ si tady s těmihle ubožáky a ztrácíš čas… nebezpečí roste…

Poznal jsem ten hlas. Nezaslechl jsem jej od doby, kdy jsem umíral na Dasiet Homolu. Přinutil jsem ruku, aby uvolnila stisk na rukojeti nože, a odolal touze pobídnout koně směrem k jihu, kde ležela brána do Kir’Navarrinu. „Pověz mi, démone,“ řekl jsem a stiskl zuby, abych ovládl nevolnost, jež mě přepadla při tomto nepřátelském vniknutí, „jakému nebezpečí čelím? Prozraď mi jeho jméno, když to nejsi ty.“

Přichází z minulosti, odpověděl. A z tebe. Je příčinou všeho.

„Proč teď? Celé týdny jsem se ti snažil naslouchat. Otevřel jsem se, pokoušel s tebou promluvit, najít nějaké řešení.“ Stal jsem se tak zranitelným, otevřeným zkaženosti, až jsem z toho málem onemocněl. „Ty ses však neuráčil odpovědět.“

Řekl jsem ti, že vyhraješ. Jsi pánem duše. Co víc jsi chtěl slyšet? Ale teď, když jsem slyšel vězně… viděl ho. Poslouchej mě. Až projdeš bránou, musíš se vzdát kontroly tohoto těla. Dovol, abych tě vedl Mluvil rychle, hlasitěji, zoufaleji. Malý potůček rychle přerostl v řeku. Něco o vězeni… tak blízko… dovol mi vzpomenout si… byl jsi přece ochoten dohodnout se.

Zatímco jsme spolu mluvili, cítil jsem bouři, jež se hromadila na obzoru mé mysli, připravena postihnout všechny v dosahu. „Chceš, abych ti věřil, předal ti kontrolu, když jsi mě přinutil k vraždě?“ Sotva se mi podařilo protlačit slova zuřivostí, jež mi bušila v hlavě, ohlušovala mě, nutila mě k násilí a šílenství.

… ztrácíš čas… nebudu se za to omlouvat… slabost tvé vlastni mysli…

Hluk sílil. Upřel jsem oči na Aleksanderova záda a kůži mi doruda rozpálil pocit nenávisti. Lidé byli tak hloupí, neznalí. Zajatci vlastních těl!

Poslouchej mě!

Má ruka se pohnula směrem k noži. Musel jsem se zbavit těchto rozptýlení. Vřel ve mně žhavý vztek, kypěl… tepající žár… zář písku a nebe oslepovala… mátla… a do duše se mi zakousla ledová, plíživá temnota…

„Ne! Nedostaneš mě,“ procedil jsem skrz zatnuté zuby. V šoku nad tím, co jsem hodlal udělat, jsem mezi svojí duší a probuzeným démonem vystavěl všechny možné ochrany. Přinutil jsem jej mlčet a utišil i hřmot ve své mysli. Nakonec jsem pochopil a ve světle porozumění byla má nově nalezená naděje rozdrcena.

Denasův vztek živil mé šílenství. Jeho zuřivost mě nutila prolévat krev a jeho běsnění rvalo mé sebeovládání na kusy. Byl to však Nyel, kdo určoval mé oběti. Dlouhý žal Madonaie se proměnil v jed, kterým nakazil všechno, čeho se dotkl. Pronikl do mých snů a jako suchý cedr za bouřky se jeho nenávist vůči lidem stala v mých rukou válečníka troudem. A já jeho nenávist živil: při pohledu na těla Gaspara a Fessy, na Edika, bijícího otroka, na namhira, mučícího Gordaina. Kvasila ve mně, zatímco jsem sledoval, jak Aleksander trpí pošetilostí a nespravedlností vlastních lidí, až nakonec vybuchla jako hnisající spálenina a otrávila mi spánek. Plíživá temnota.

Tvá síla zaviní tvůj pád, hlupáku, zakřičel démonův zanikající hlas.

„Nezapomněl jsem, co cítíš k bytostem s fyzickým tělem,“ zamumlal jsem do šálu a zasunul napůl vytažený nůž zpět do pochvy. Přinutil jsem svoji ruku, aby se přestala třást. „Když jsme podstoupili spojení, tvrdil jsi, že nebezpečí v Tyrrad Noru je tvým nepřítelem. Možná že nesdílíš jeho cíl, tvůj vztek však živí jeho moc. Dneska jsi mě zastihl nepřipraveného, Denasi, ale nikdy víc. Já ovládám svoji duši i ruku. Ani tobě, ani vězni v Tyrrad Noru nedovolím, abyste mi určovali budoucnost.“ Teď už jsem věděl, že nebezpečím jsou oba. Bojují v mé duši o moc a každý z nich se mě snaží ovládnout. Já se jim však nepodřídím. Ani teď, ani poté, co se vydám do Kir’Navarrinu.

„Seyonne?“ Otevřel jsem oči a spatřil Aleksandera, zastavil se ani ne tři kroky ode mě s rukou nedbale položenou na jílci dýky. Malver a Sovari stáli zmateně za ním.

„Jsem v pořádku,“ ujistil jsem ho. „Dělám totéž, oč jsem žádal vás.“ Stáhl jsem si kapuci z hlavy, pohlédl princi do tváře a vystrčil bledé paže ze zaprášeného haffaie. „Vypadám dobře?“

Překvapeně a ostražitě si mě prohlédl, jako když derzhijský obchodník s koňmi zkoumá svůj nový nákup. „Vypadáš jinak,“ řekl nakonec. „Ale neřekl bych, že dobře, spíš jako bys něco špatného snědl.“

Chvíli jsme jeli mlčky. Srdce se mi pomalu zklidnilo a pot oschl. Když nás Malver se Sovarim o kus předjeli, Aleksander zašeptal: „Je to tvůj rai-kirah, Seyonne?“

„Nic to není.“

„Vždy jsi dbal na své soukromí. Respektuji to.“ Pokřiveně se usmál. „Je to pro mě nová věc, ale učím se. Ale to, co se s tebou děje… V době, kdy jsi byl tak nemocen poté, co se stalo na Dasiet Homolu, jsi mě požádal, abych se na tebe podíval a řekl ti, co vidím. Můj názor pro tebe asi hodně znamenal. Tehdy jsem ti řekl, že i přes spojení s démonem stále vidím muže, který bojoval boží rukou o moji duši.“

I přes sluncem prozářené poledne mě zamrazilo. Přál jsem si, aby toho nechal.

„Po siffaru ses hodně změnil. Myslel jsem, že vypadáš zdravěji a uvolněněji, než když jsi za mnou přišel do Zhagadu, a byl jsem rád. Uvědomil jsem si však, že od chvíle, co jsi vyšel z jeskyně, jsem viděl pouze zdání skutečnosti, a ne skutečnost samotnou. Byl jsi v té jeskyni pohřben tři týdny, přesto však o tom odmítáš mluvit. Už v tobě nedokážu číst.“

„Zdání je skutečnost,“ odvětil jsem. „Denas zůstává zticha a tak to taky zůstane. Vězeň je stále pod zámkem. Svůj… problém… mám pod kontrolou. Až budete v bezpečí, vyřeším ho jednou provždy.“ Nebyl jsem si však jistý, jak to udělám. O siffaru jsem nemohl mluvit. Nyela a city, jež ve mně probudil, mé přesvědčení, že mým osudem není zničit, nýbrž zachránit něco úžasného – to vše jsem hluboko pohřbil. Už jsem nevěřil svým pocitům a na práci jsem teď měl jiné věci.

*

Do Karn’Hegethu jsme vstoupili až po západu slunce. Celé odpoledne jsme se potulovali před branami, jako bychom měli v úmyslu utábořit se spolu s mnoha dalšími, kteří nenáviděli představu spánku pod střechou nebo si pokoje v hostinci nemohli dovolit. Jakmile se však stíny prodloužily, vrátili jsme se zpět na cestu. Noc by sice naše rysy mohla zamaskovat lépe, museli bychom se však podřídit podrobnější prohlídce válečníků Derzhi, kteří hlídkovali v ulicích a u bran. Větší šanci jsme měli na konci dne, kdy jsme se mohli ztratit ve zmatku pozdě přicházejících karavan.

Malver a Sovari prošli bránou jako první a vedli s sebou naše čtyři koně. Při snaze protlačit se hlučným davem splynula Malverova tmavá tvář dokonale s davem. Sovari to však tak snadné neměl. I když šel pěšky – což bylo pro Derzhi neslýchané – díky své výšce, světlým vlasům a hrdému držení těla vyčníval z proudu rolníků a obchodníků, jezdců a otroků, chastou, koz, kuřat, žebráků, kár a vozů. Malver si toho musel také všimnout, neboť se náhle zastavil, rychle promluvil s otrhaným pastevcem, pak přehodil kapitánovi Derzhi přes ramena mečící kozu. Oba vojáci se pak pomalu pohybovali s davem, až nakonec zmizeli za branami města. Nevšimli jsme si žádného rozruchu. Stráže dál stály ztuhle a pozorně na věžích brány a na hradbách po každé straně a válečníci se i nadále naparovali před postupujícími poutníky, hleděli jim do tváří a píchali kopími do kár.

„Je čas vyrazit, můj pane.“

„To musím taky nést kozu? Možná bych ji mohl vzít rodu Mardek jako úplatek.“

„I když by vám koza určitě dodala jistého šarmu,“ řekl jsem a nedokázal ovládnout úsměv, jenž se mi v tu chvíli rozlil po tváři, „vaše berle budou stačit. Sehněte se nad nimi, jako byste měl poraněná i záda. A nezapomeňte klopit oči. Nikdy se Derzhi nedívejte do očí, hlavně když vás osloví. Držte ruku dál od zbraní, jak vám řekl Malver. Pamatujte na náš příběh a nechte mě mluvit.“

„Je už má výchova konečně kompletní?“ Princ si vrazil rozpěry berlí do podpaží.

Zvedl jsem ze země naše dva umazané vaky a přehodil mu jejich popruhy z lan kolem krku, pak jsem mu kolem hlavy uvázal kus staré látky, kterou jsem dostal od Saryi, abych schoval jeho zářivě rudé vlasy, a zatahal za záhyby jeho špinavého haffaie, abych se ujistil, že dlouhé konce zakryjí neobvyklou botu. Pak jsem pokynul směrem k bráně a zamumlal si pro sebe: „Myslím, že jsme ani nezačali.“

Kapitola 14

Dívce nemohlo být víc než sedm osm let. Byl to hubený, nohatý skřítek s jiskřícíma očima, hnědými kudrnami a bosýma nohama, špinavé, otrhané, roztančené dítě, ztracené ve vlastní fantazii. Patřila k muži před námi – vyzáblému Manganarci, který k branám táhl dvoukolovou káru a hnal před sebou pět holčiček a tři kozy. Na káře s dlouhými držadly měl naložena dvě vyhublá prasata, sud s moukou, železný kotlík a hromadu omšelých balíků. Z jednoho se ozývalo hrozivé kvílení.

„Na poplatek nemám, Vaše ctihodnosti,“ řekl muž tělnatému derzhijskému výběrčímu daní, jenž prohlížel jeho ubohý náklad. „Máma dětí umřela při porodu a já je přived‘ k jejich rodině. Nevezmou si je bez koz, kerýma by je nakrmili. Moje prasata sou skoro mrtvý, ale dybyste si jedno vzal…“

Dva císařští úředníci vybírali vstupní dávku za každý vůz a kus dobytka, který prošel branami, tak, že odhadli jeho cenu a vyžadovali odpovídající poplatek nebo podíl ze zboží. Pro výběrčího to představovalo výnosnou službu, toho dne však bylo ostatních devět bran Karn’Hegethu zavřených kvůli hrozbě nájezdu lupičů a stále víc a víc pobudů se snažilo dostat do města dřív, než zavřou na noc i poslední bránu, takže tito dva Derzhi byli uštvaní a podráždění.

Proklel jsem naše špatné načasování. Sovari a Malver prošli bránou bez povšimnutí, ale my s princem jsme zůstali uvěznění v horkém, páchnoucím davu, namačkaní mezi ubohým Manganarcem a rozrušenými koňmi jezdců barona Fontezhi. Po únavné hodině, kdy výběrčí oceňovali ohromnou karavanu a její gonaj se dohadoval o každý zenár daně, jsme se teprve teď dostali do blízkosti brány. Sluha podrážděného barona se protlačil skrz dav, aby si promluvil se strážemi u brány, a chvíli poté bylo jezdcům dovoleno projet bránou, aniž by se museli zastavovat u výběrčích.

„Šestý lord Fontezhi,“ zamumlal Aleksander tichým hlasem a se skloněnou hlavou. „Pravděpodobně idiot. Fontezhi se žení pořád mezi sebou, až si vidí do vlastních zadků. Tolik se bojí, že by ztratili část majetku na věnu, že si berou vlastní sestry.“

Baronovo místo ihned zabral zámožně vypadající a velmi netrpělivý jezdec Suzaini a několik kuvaiských hudebníků s loutnami na oslech, kteří se rozhodli zkrátit si dlouhou chvíli nastudováním donekonečna se opakující části oblíbené legendy. Na okamžik jsem se obával, že nás hráči na loutnu dostanou do potíží, neboť si Aleksander začal mumlat něco o tom, že jim nástroje rozmlátí a nastrká jim jejich kousky do uší, nosů a dalších tělesných otvorů. Pak se ale začal výběrčí zajímat o malou dívku před námi.

Krk měl stejně široký jako hlavu a pod vyšívanou vestou a císařskou šerpou mu viselo chlupaté břicho. Neměl cop. „Co myslíš, Vallote?“ zavolal na svého společníka, muže s měkkou, kulatou tváří, který právě prohlížel balíky na káře Manganarce. „Mohli bychom si vzít jednoho z těch spratků a prodat ho. Tahle by mohla být dobrá, kdyby se trochu vykrmila. Je lepší než napůl mrtvé prase.“ Tělnatý muž popadl točící se dívku za ruku, přitáhl si ji blíž a přejel jí tlustým prstem po rameni. I když bylo dítě špinavé a umazané, jeho opálená kůže ještě nezhrubla neúprosným sluncem a chudobou. Dívka se zamračila a snažila se odtáhnout.

Aleksander zvedl hlavu, aby se podíval, co se děje. Postavil jsem se před něj.

Otec zavrtěl hlavou. Na ohnutých ramenou mu jako další náklad ležela únava. „Vemte si ji, jestli chcete, Vaše ctihodnosti. Prodal bych ji sám, prý je ale ještě moc malá, než aby k něčemu byla. Za rok, za dva bych za ni mohl dostat dobrou cenu… pokud bude tak dlouho žít. Do tý doby ji budete muset krmit.“ Pak vytáhl jediný stříbrný peníz, do té doby pečlivě zabalený v kusu hadru. „Víc nemám. Je to víc než hladový dítě?“

Druhý výběrčí, mladší Vallot, právě nechal projet jezdce Suzaini, jenž mu do kapsy strčil napěchovaný váček s penězi. Přejel pohledem nervózní, hlučný dav, který se v slábnoucím světle tlačil kupředu. „Myslím, že se císař bez zisku z vyzáblé holky obejde. Když tak koukám na toho žebráka a jeho káru, stejně už asi bude zavšivená.“ Sebral Manganarci jeho minci. „Tak běž.“ Hodil peníz pomocníkovi se zažloutlou tváří, který stál těsně za výběrčími a pomáhal zaznamenávat oficiální výběry daní, jež se nedaly srovnat se skutečně vybraným množstvím peněz, do účetní knihy v kožených deskách. Vallot pokynul mně a Aleksanderovi, abychom přistoupili blíž.

Všechno tím mohlo skončit, hrubý úředník však pokrčil rameny, olízl si rty a sáhl dívce pod košili. Dítě ho popadlo za druhou ruku a kouslo ho. Zařval, odstrčil ji stranou a zatřepal krvácejícím prstem.

„Blbá holka!“ Rozčilený otec uhodil dívku tak silně, že upadla na dláždění dřív, než se zraněný Derzhi mohl vzpamatovat natolik, aby pozvedl ruku zatnutou v pěst. Protože dívka již byla mimo dosah, hrozivá rána dopadla na otce. Výběrčí pak těžkou botou převrhl káru a rozsypal hrnce, balíky a plačící děti všude kolem.

Rychle bylo po všem. Vallot odstrčil ječící děti stranou a netrpělivě pokynul ostatním, aby přistoupili blíž. „Starej se, o co máš, Felicsi. Na mě čeká večeře.“

Připravil jsem si stříbrnou minci, abych ji vsunul Derzhi do dlaně. I když jsme poslali koně s Malverem a neměli jsme u sebe žádné zboží ani dobytek, výběrčí daní to nikdy nezastavilo, aby přesto nežádali poplatek. „Mý jméno je Arago,“ řekl jsem a sklonil uctivě hlavu. „Kovářův pomocník z Avenkharu. Chci najít práci v dolech. Tohle je bratranec Wat.“

Bledý úředník si nás jen zběžně prohlédl. Byli jsme špinaví, otrhaní a nezdálo se, že bychom u sebe měli zbraně. Sovari přivázal princi jeho meč na záda pod volný haffai a já udělal totéž s mým. U pouštních lidí to nebylo nic neobvyklého, ale Vallot neměl čas svléknout nás. „Je ochrnutý?“ Vallot kývl hlavou na Aleksandera.

„Jako kluk se nabod‘ na kopí,“ odvětil jsem. Skoro jsem slyšel stovky rozčilených poznámek, jež v tuto chvíli táhly Aleksanderovi hlavou.

Po levici po očku sledoval, jak krvácející otec převrátil káru zpátky na kola a tiše pobídl děti, aby rychle sebraly pytle a balíky. Rozzuřený Felics si mnul pokousanou ruku a vrhal na rodinu dlouhé pohledy, zatímco řval na hudebníky a vyhrožoval, že pokud se lidé nepřestanou tlačit, zavře bránu úplně.

„Wat snad nedokáže mluvit sám za sebe?“ poznamenal Vallot a podezíravě pohlédl na prince, jako by i on cítil princovo nepřátelství.

„Jako dítě spad‘ do studny,“ vysvětlil jsem a snažil se soustředit na naši záležitost i na hrozící katastrofu. „Řekni mu svoje jméno, Wate.“

„‚menuju se Wat,“ zavrčel Aleksander. Svaly pod ošumělým haffaiem měl ztuhlé.

„Jsi nějaký drzý, kriple.“ Derzhi píchnul Aleksandera tlustým prstem do hrudi a přinutil tak prince přesunout berli, aby nespadl.

„Vůbec ne,“ řekl jsem. „Že, Wate?“

Aleksander se ode mě poněkud odklonil, a protože jsem stál na jeho pravé straně, znamenalo to, že se opřel o zdravou nohu. Bál jsem se, že se chystá Derzhi udeřit.

Popadl jsem ho za paži, jako bych mu chtěl pomoct nabýt rovnováhu. Ve skutečnosti jsem ho však držel tak pevně, že kdyby se chtěl vysmeknout, musel by si nechat zlomit ruku. „Můj bratranec si císařových mužů fakt váží, protože dělaj pro císaře, jak přísahali. Že jo, Wate? Odpověz Jeho ctihodnosti a tentokrát buď uctivej. Prostě to nemá v hlavě v pořádku, Vaše blahorodí.“ Ustoupil jsem stranou, strčil do Aleksandera, jako bych ho chtěl přimět mluvit za sebe, a dostal se tak přímo mezi hrubého Felicse a ubohého Manganarce. Přitom jsem upustil do špíny deset stříbrných mincí.

„Jo, největší úctu ke skutečnýmu císaři a jeho věrnejm služebníkům,“ pronesl princ a trhl přitom hlavou v gestu, které mohlo být vyloženo buďto jako uctivá poklona, nebo napodobení plivnutí.

„Jsou tyhle vaše, pane?“ Naklonil jsem se k Felicsovi, ukázal na stříbro a zašeptal tak hlasitě, aby mě slyšel i druhý výběrčí. „Nevšim‘ sem si, komu vypadly.“ Statný muž odtrhl pohled od Manganarce a pomalu ho přesunul ode mě na zem.

Než ale mohl mince sebrat, projela kolem nás skupina mladých šlechticů Derzhi. Smáli se a žertovali o večerním závodu koní. Hodně si již přihnuli vína a měli jen málo trpělivosti s výběrčími a strážemi u brány. „Můj pán Mardek vás za tohle zdržování připraví o zuby!“ vykřikl blonďatý mladíček se sotva rašícími vousy. „Vsadil si na tento závod a čeká, až mu sdělíme jeho výsledek. Ať tahle nemehla uhnou z cesty.“ Vzpínající se koně zatlačili výběrčí i mě s princem na stranu, až jsme o sebe zakopávali. Ocas mladíkova koně udeřil prince do tváře. Za jezdci se táhla dlouhá karavana, chastou bečeli a trhali za popruhy, jako by cítili vodu uvnitř zdí. Honáci křičeli a švihali biči, aby neklidná zvířata udrželi.

„Můžeme jít, pane?“ zeptal jsem se.

Vallot nám netrpělivě pokynul. „Jdi a nauč toho mrzáka úctě, jinak ho hodím do studny, která nebude mít dno.“ Odstrčil svého hloupého společníka stranou a rychle sebral stříbro, které jsem upustil, pro sebe. Pak se otočil, aby se věnoval naléhavé – a jistě i výnosné – záležitosti mladého šlechtice. Neurvalý Felics se širokou tváří, zrudlou a odulou, ustoupil stranou a vrazil přitom do zažloutlého úředníka s účetní knihou. Felics k němu něco zamumlal, pak trhl hlavou směrem k bráně.

Aniž bych Aleksandera pustil nebo zpomalil a přizpůsobil se jeho zranění, vtáhl jsem ho do průchodu pod věžemi brány. Když jsem se naposledy otočil, zahlédl jsem, jak se spolu výběrčí dohadují.

„Zatracená drzá havěť.“ zamručel princ a snažil se vytrhnout svoji paži z mého sevření, jen se mu však podařilo bolestivě zakopnout. V hlubokých stínech pod věžemi bylo obtížné cokoli rozeznat. Zachytil jsem Aleksandera, než upadl, pak jsem jej ale musel přitisknout k cihlové stěně, neboť se klenutým obloukem brány prohnala skupina šlechticů Derzhi. Mladý světlovlasý lord po nás hodil prázdným měchem od vína a postříkal nás tak zatuchlými zbytky.

„Bohové země a nebe!“ Aleksander se chvěl.

„Vstaňte,“ zavrčel jsem mu do ucha, protože jsem nevěděl, kdo by mohl číhat ve stínech. „A buďte zticha. Musíme se odsud dostat.“

„Za tohle je zabiju.“

Nebyl jsem si jistý, co myslí svým „je“ a „tohle“. „Na to teď není čas,“ řekl jsem. „Musíme se pohnout.“

„Pokud nemáš v úmyslu zlomit mi ruku,“ procedil Aleksander skrz zatnuté zuby, „pak bys mě měl pustit.“

Mé prsty se mu zarývaly hluboko do masa. „Promiňte.“ Byl jsem stejně rozčilený jako on.

Museli jsme počkat, až kolem nás prorachotí vůz. Za ním pak následovali dva jezdci v pruhovaných hávech, kteří před sebou popoháněli tři otroky, táhnoucí saně s nalámanými kusy kamene. Před námi, za obloukem ozářeným zbytky soumraku, se rozkládalo město. Za námi právě otroci zasunovali do vysokých držáků kolem otevřené dřevěné brány, pobité železem, zapálené pochodně. Když se mé oči přizpůsobily příšeří, poznal jsem, o co princ zakopl – byl to jeden z balíků z Manganarcovy káry, kožená zástěra, do níž byly zabaleny dláto, malá pilka, ocelové kladivo a několik rydel různých velikostí. Jeho živobytí. Opět jsem svazek zabalil a přehodil si provaz, jímž byl svázán, přes rameno. „Pojďme,“ řekl jsem.

Jak nejrychleji Aleksander mohl, jsme si pospíšili do vnější části Karn’Hegethu, kde vedle sebe stály namačkány stáje, skladiště a ubytovny pro otroky, které vyrostly mezi vnějším a vnitřním opevněním. Žebráci číhali na každého poutníka, jenž prošel branou, a děti s ochablými ústy a mrtvýma očima se belhaly davem a zdvíhaly své žebrácké misky. Vyzáblá žena neurčitého věku, které z volného živůtku vyčuhovala scvrklá prsa, se na mě usmála a otřela se o mě kostnatým bokem. „Dva měďáky, poutníku, a ten mrzák dostane zadarmo.“ Odstrčil jsem ji stranou a vyrazili jsme vnitřními bránami do dlážděných ulic.

Sovariho ani Malvera jsme nikde nezahlédli. To nám však nedělalo starosti, neboť jsme se dohodli, že jakmile se ujistíme, že nás nikdo nesleduje, setkáme se na tržišti. Přímo před námi však právě zmizela v uličce dvoukolá kára a davem za ní se plížil úředník se zažloutlou tváří a sledoval ji. Malicherná pomsta byla ta nejnebezpečnější.

„Pojďte,“ řekl jsem. „Musíme nářadí vrátit Manganarci. Bez něj umře hlady.“

Aleksander se zhoupnul na berlích. „Jenom ať ten odporný zbabělý zloduch umře,“ zavrčel a plivl na zaprášené dláždění. „Chtěl to děvče prodat… vlastní dítě… nebo je zabít. Dokonce i zvířata chrání své mladé. Slaboši si svůj osud zaslouží.“

„A Derzhi, který všechno začal?“

„Dokonce i surovci mají své povinnosti.“ Ještě nedokázal pochopit, oč tady vlastně jde, ani jak derzhijský výběrčí plánoval splnit své „povinnosti“.

„Odvedla snad právě teď úředníka od brány jeho povinnost?“ zeptal jsem se a vtáhl Aleksandera do temné boční uličky. „Nebo snad dobrý Felics plánuje získat desátek, po němž celou dobu toužil?“ Zastavil jsem jen pár kroků za rohem, aby nás nemohli spatřit z ulice, a ukázal na muže, jenž si razil cestu proudy lidí.

Aleksander se tvářil skepticky, dokud úředník rychle nezamířil do uličky. „Bastard!“ Než jsem mohl vzít věc do svých rukou, uhodil Aleksander úředníka do břicha berlí tak silně, až do mě zažloutlý muž narazil. „Císařské právo zakazuje krást děti, ty zbabělý šakale!“

Nevšiml jsem si však, že si s sebou tento odporný chlapík přivedl přítele, velkého, silného, ale jinak nevýrazného darebáka. Svalovec zasáhl Aleksandera pěstí do obličeje, pak mu podkopl druhou berli. Princ zavrávoral a svalil se na zem. Než mohl rváč nakopnout Aleksandera těžkou botou do hlavy, smýknul jsem s úředníkem o zem a povalil jeho ohromného přítele. Aleksander se sebral natolik, aby si zakryl hlavu, odkulil se ke stěně a vyrazil přitom ze sebe proud nadávek a klení, jenž naprosto odpovídal této příležitosti.

O rváče jsem se snadno postaral. Nechal jsem ho ležet v hromadě odpadků s takovou boulí na hlavě, že si nebude moct vzpomenout, jak se tam vlastně dostal. Naneštěstí však úředník utekl dřív, než jsem mu mohl udělit podobnou lekci.

„Zatracený, proklatý svět…“ Síla Aleksanderova klení ulevila mé starosti o jeho zdraví.

Sebral jsem berle a pomohl mu na nohy. Zavrávoral, ale zůstal stát. „Myslím, že náš pobyt v Karn’Hegethu byl právě zkrácen na nejnutnější minimum,“ řekl jsem. „Někdo po nás začne určitě pátrat.“

Princ si promnul krvácející škrábanec na čelisti a otřel si prsty do špinavého haffaie. „Nebudu utíkat. Nemám však ani v úmyslu zůstávat zde déle, než je nezbytně nutné.“

Vydali jsme se dál páchnoucí uličkou. Noc sem dorazila mnohem dřív než do širokých ulic. Žebrák bez jazyka a jen s polovinou tváře sténal a sápal se mi po nohou, zatímco jsem překračoval ženu se žlutou tváří, jež se sesula po zdi a zůstala sedět na zemi se sukněmi kolem pasu. Aleksander zakašlal a odplivl si a já si přetáhl šál haffaie přes nos. Vzduchem se šířila vůně yarethy – mysl otupující byliny, po níž ženy, jako byla tato, již kolem dvaceti umíraly – spolu s pachy výkalů a zvratků, jež je obvykle doprovázely. O kousek dál jsme vedle hromady odpadků, k níž patřila i nafouklá mrtvola kočky, našli Manganarce a jeho děti.

Kostnatý muž seděl opřený o stěnu a v náručí choval svoji dcerku. Čistil jí malou modřinu na čele a její vzlyky tišila jeho potrhaná košile. „To bude dobré, dítě. Všechno bude dobré. Už jenom kousek. Chvíli si tady odpočineme.“ Díky zbité, krvácející tváři vypadal na padesát, i když mu nemohlo být víc než dvacet pět. Zatímco kozy tiše mečely a hrabaly v odpadcích, ostatní děti se shlukly kolem muže. Jejich doširoka otevřené, vyděšené oči vypadaly v pohublých tvářích nepřirozeně velké. Jedna z dívek svírala v rukou uzlíček skoro stejně velký, jako byla ona. Neustále na něj hleděla a kolébala ho. Otec na ni pohlédl, jeho tvář se stáhla bolestí. „Není to k ničemu, Daggi,“ řekl tiše. „Nech ho být, dokud nenajdeme Hrnčířskou ulici. On… spí.“

Nedokázal jsem pochopit, kde v sobě muž našel sílu ušetřit dceři žal. „Dobrý den, pane,“ zavolal jsem. „Tohle jste nechal u brány.“

Muž vyskočil na nohy a schoval děti za sebe. Pak rychle, neobratně vytáhl velký, starobylý nůž a neuměle se s ním ohnal. „Kdo je tam?“

„Tohle jsme našli u městské brány. Mysleli jsme, že byste to mohl potřebovat.“ Z uctivé vzdálenosti jsem mu hodil k nohám balíček. Nechtěl jsem mu ještě víc ublížit.

Zíral na ranec s takovým údivem, jako by k němu přišel zpátky sám, pak pohlédl na mě a zamžoural do tmy na Aleksandera, jenž se těžce opíral o stěnu. „Laskavost v tak nelítostný den, ale… napadlo mě… to jste byl vy, kdo upustil mince a odvedl od nás pozornost toho zlého muže.“

„Špatně jsem zavázal váček s penězi,“ odvětil jsem.

„Ať vám Panfeya požehná zdravými dětmi, dobrý muži.“

„A ať vám Dolgar dá pevné stěny,“ řekl jsem. Manganarští nižší bohové obdarovávali své věrné užitečnými dary. „Možná je budete potřebovat. Od brány vás sledovali. Hubený úředník se žlutou tváří dostal úkol… chápete?“

Mangarec schoval nůž zpět do pochvy, opět vzal děvčátko do náruče a jemně si položil jeho hlavu na rameno. „Budu tedy dávat pozor. Kdybych se vám mohl nějak odvděčit… Povězte mi svá jména, abych se za vás mohl alespoň pomodlit.“

„Jsem Arago z Avenkharu a tohle je můj bratranec Wat. S trochou štěstí nebudeme vaši vděčnost potřebovat.“

„Já jsem Vanko z Eleuthry, ale brzy z Hrnčířské ulice. Budu žít se švagrem Borianem. Můžete se na mě kdykoli obrátit, Arago, stejně jako na moji rodinu.“

Uklonil jsem se. „Ať vás Dolgar chrání a utěší vaše dítě.“

Muž se rovněž uklonil, pak sebral děti a kozy a chopil se dlouhých rukojetí káry.

Vrátili jsme se s Aleksanderem stejnou cestou, kterou jsme přišli. Pochodně namočené v octaru – dehtových výměšcích rostliny, rostoucí na pouštních skalách – již naplňovaly ulice páchnoucím žlutým kouřem. Po muži se žlutou tváří nebylo ani památky.

„Tohohle Vanka ani žádného jiného venkovana nebudeme potřebovat,“ řekl Aleksander, zatímco jsme pomalu procházeli ulicemi. Jeho pohyby byly stále trhanější a mohl ujít jen několik kroků, než se opět musel zastavit. „Můj strýc dal rodu Mardek jejich zdejší palác a alespoň dva stříbrné doly. A můj místní dennissar Tosya a já jsme strávili tři týdny otvíráním obchodních cest se stříbrem, vedoucích z Karn’Hegethu, když je předtím tvůj přítel Yvor Lukash dva roky dusil. I kdyby se Mardek projevil jako zbabělec, Tosya se nás určitě ujme.“ Opět jsme se zastavili a Aleksander se těžce opřel o berle. Tvář se mu stáhla do grimasy. „U Druyových rohů, už se nemůžu dočkat, až se zase vyhoupnu do sedla. Dokonce se i omluvím té ubohé herce za všechno, co jsem o ní řekl.“

„Na věrnost žádného z nich bych raději nesázel,“ odvětil jsem. Nebyl jsem si jistý, že se věrnost rodu Mardek bude vztahovat i na muže, na jehož hlavu byla vypsána odměna. „Vanko by nakonec mohl být užitečnějším přítelem.“

Sledoval jsem pohybující se davy v ulicích a pátral po lidech, kteří by na Aleksanderovi ulpěli pohledem déle než jen na okamžik. Neobával jsem se, že by ho mohl někdo poznat, neboť obyčejní lidé své panovníky sotva kdy zahlédnou. Ale derzhijskému výběrčímu daní se určitě nebude líbit, že mu jeho odporný malý plán překazil muž o berlích.

„Jsou snad tvé uši otroka hluché? Ten zbabělec zbil svoji dceru a mluvil o tom, že ji prodá. Možná pro ni dokonce hledal kupce přímo tam v té uličce.“

Vtiskl jsem prince do tmavého vchodu a zakryl ho svým tělem, neboť kolem právě projížděli dva Derzhi a pátravě se rozhlíželi po chodcích. „Zatemnila se ti mysl, Wate,“ zašeptal jsem, „a tvé oči osleply. Zachránil jí život jedinou zbraní, kterou měl. Modřina na její tváři ho pravděpodobně bolí víc než vlastní krvácející rány.“ A i když jsem to nepronesl nahlas, věděl jsem, že dívčina zbitá tvář bolela také Aleksandera. Nezapomněl na Nyamot.

Kapitola 15

I kdyby Aleksander stále ještě netušil, co nový císař zamýšlí, po vstupu na tržnici Karn’Hegethu by se pochybností zbavil. Zprvu jsme nedokázali pochopit, proč se večerní nákup a prodej, jídlo a pití, soustřeďuje pouze ve východní části vydlážděného prostoru… tedy až do chvíle, kdy jsme se prodrali na okraj davu, abychom mohli snadněji pátrat po Sovarim a Malverovi, a spatřili těla.

Na šibenicích, postavených na západním okraji tržiště, viselo alespoň dvacet mužů. Tři z nich vypadali jako rváči – měli vypálená znamení, byli zbičováni a pověšeni za krk jako zloději. Ale ostatní byli Derzhi, někteří dokonce oblečení do elegantních šatů, jako by je vytáhli z hostiny nebo z chrámu. Všichni byli pověšeni za nohy, měli uřezané nosy a rty a ustřihnuté copy měli posměšně přivázány k opuchlým jazykům – trest za zradu. Většina mužů byla mrtvá a hladové krysy si už našly cestu dolů po řetězech. Jak ale Aleksander, hrozivě uchvácen krutým pohledem, šokovaně postupoval podél šibenic, v čemž mu ani má nervózní opatrnost nedokázala zabránit, zaslechli jsme z několika zčernalých tváří ubohé zasténání. Někteří stále ještě žili, i když už je ohlodávaly krysy.

„Tosya,“ zašeptal bez ohledu na císařské stráže, které hlídaly oba konce strašného divadla, aby zajistily, že nikdo umírajícím nepomůže. „Jov a Laurent… ach svatý Athosi…“ Aleksander se ke mně otočil. Jeho sklíčená tvář dostala v nepřirozeném světle pochodní žlutou barvu. „Pokud jsi někdy byl ochoten pro mě něco udělat, Seyonne… Ať už máš jakoukoli moc, já tě prosím, zabij je. Jsou to čestní muži a skvělí válečníci, jejichž jediným zločinem je, že mi sloužili.“

„Ach, můj pane, nežádejte…“ Ezzarijci se nikdy nesnažili uspíšit smrt.

Pevně mi sevřel rameno železnými prsty. „Naslouchal jsi Fesse a Gasparovi, zůstal jsi s nimi během jejich utrpení jediným způsobem, jakým jsi mohl. Já musím udělat totéž pro své válečníky. Neopustím je.“

Celou bytostí jsem toužil odmítnout. Zasáhnout i do takové hrůzy znamenalo okrást muže o poslední nádech, myšlenku, naději, bez ohledu na to, jak mizivá byla. Přesto jsem však nemohl pustit z hlavy Aleksanderovu hrozbu. Stáli jsme osamoceně v opuštěné části tržiště a zírali jako nechutní čumilové. Vyjímali jsme se zde jako hedvábí na žebrákovi. Má přísaha… touha… naděje vyžadovaly, abych se postaral o Aleksanderovo bezpečí.

„Touží po smrti, Seyonne. Hladoví po ní. Je to náš způsob života.“

Vražda – podlý, opovrženíhodný způsob, jak ukončit utrpení. Na druhou stranu jsem však nedokázal umírající Derzhi uzdravit, neznal jsem žádné kouzlo, kterým bych ulehčil jejich utrpení, a bylo jisté, že je nikdo nepřijde zachránit. Ze všech smrtí, jež jsem způsobil, by tyto… neměly mé svědomí tolik zatížit. „Bohové, odpusťte mi,“ zašeptal jsem a soustředil melyddu.

*

„Dennissar řekl, že máte vejít postranní brankou a počkat v olivovém hájku, dokud pro vás někdo nepřijde.“ Sovari podal zprávu o tom, jak pořídil v paláci hegedu Mardek, se sklopenýma očima.

„Postranní? Čekat venku? Zdůraznil jsi jim, že jsem jejich panovník, a ne nějaký sluha nebo posel?“

Skoro hodinu jsme byli nuceni čekat u paty příkré cesty plné zatáček, zatímco Sovari informoval Mardeky, že si jejich princ přišel promluvit s prvním lordem Vassilem. S obdivuhodným taktem se kapitánovi podařilo Aleksandera přesvědčit, že by bylo moudré lorda varovat.

„Je to tak, můj pane,“ odvětil kapitán. „Ve skutečnosti se mi skoro ani nepodařilo zprávu tak pozdě večer předat. Když jsem sluhovi řekl, že přináším zprávu od právoplatného císaře, vypadalo to, jako by si spolkl jazyk.“

Po tom, co jsme viděli na tržišti, mě to vůbec nepřekvapilo.

„Vzkaz ale předal a pak si s tebou přišel promluvit někdo výše postavený?“ zeptal se Aleksander.

„Ano, můj pane.“

„Asi bych měl být vděčný, že jsem nezůstal odkázaný jenom na sluhu.“ Aleksander věděl, že bude čelit ponižujícímu výslechu, avšak poté, co spatřil Edikovo dílo a přiměl mě, abych je dokončil, se ponuře ovládal. Dobu, kdy jsme byli nuceni čekat, strávil tím, že mě zpravil o každém detailu postavení Mardeků v impériu, začal majetkem a historií a skončil u klenotů a oblíbeného parfému milenky šestého lorda. Na takové podrobnosti měl úžasnou paměť. „Prostředníkem se asi stal nervózní mladší dennissar, že?“

Sovari přikývl. „Byl také velmi vyděšený. Můj pane, můžeme považovat za úspěch, že vůbec svolili vás přijmout.“

Aleksander si odfrknul a pobídl koně do kroku. „No, měli bychom se tedy přesvědčit, jestli dostatečné žebrání zvýší naše šance na vítězství. Po takovém dni už to horší být nemůže.“ Ačkoli svá slova pronesl lehkým tónem, nebyla v nich ani stopa humoru.

Přinutili sice Aleksandera vplížit se postranní brankou, odmítl to však udělat v převleku. Zapletl si vlasy, nasadil si pečetní prsten a svlékl haffai, čímž odkryl jílec meče a zraněnou nohu. „Uvidí, že jsem k nim upřímný,“ řekl, když se ho Sovari pokusil přesvědčit, aby neprozrazoval, že je zraněný. „A že mě nic nezastaví.“ S modřinou na bradě, průměrným koněm, propocenou košilí, ani s kalhotami, které jsme byli nuceni rozříznout a přizpůsobit botě, jsme nemohli nic udělat, avšak nikdo, kdo by mu věnoval víc než jediný pohled, by si jej nemohl splést s obyčejným poslem.

Zanechali jsme Malvera u paty silnice a Sovari zůstal hlídat u úzké zadní branky, od níž byly odvolány stráže. „Považují mě za starého bezzubého psa, kterého mohou vpustit dovnitř a zase vyhnat podle libosti,“ řekl Aleksander, zatímco jsme mířili mezi pokroucenými stromy na křižovatku stezek, kde měl počkat. Olivový hájek byl prosycen rozkvetlým létem, voňavé chomáčky bílých květů však nebyly mezi tmavými listy skoro vidět. Mezi větvemi jsme zahlédli světla lamp v kamenném domě, jenž se rozkládal na vyvýšenině nad městem, kde mohl vánek chladit jeho nádvoří.

Čekání se zdálo být nekonečné, princ však dokázal bez větší námahy přinutit svého koně stát naprosto bez hnutí. S mnohem většími problémy se mi podařilo zabránit tomu mému v útěku. Nikdy jsem o sobě netvrdil, že jsem dobrý jezdec, a zdálo se, že kůň ucítil ve vzduchu něco, co se mu zalíbilo víc než olivovníky.

Konečně se oddělilo od domu několik světel a vydalo se naším směrem. „Budu poblíž,“ ujistil jsem prince a stáhl se mezi stromy. „Mám poslouchat?“

„Nic před tebou neskrývám.“

Jeho posměšná poznámka mě zabolela, ale rozhodl jsem se tím dlouho nezabývat. U městských bran, v páchnoucích uličkách a na proklatém tržišti jsem cítil, jak ve mně roste známá zuřivost, probuzená lidskou krutostí, jež sváděla moji ruku k násilí a vraždě a hrozila zneužít mé schopnosti. Nedokázal jsem hovořit o temnotě, jež mě ovládla tehdy v noci, neboť Denasův vztek a Nyelův odpor byly také mojí součástí. Podařilo se mi však udržet hlavu jasnou a ovládnout svoji paži. Teď už jsem věděl, co dělám.

Nejdražší… musíš si vzpomenout… podveden… Šeptaná slova mi táhla myslí jako závan parfému. Zprudka jsem se rozhlédl a zahleděl se do větví, neboť jsem očekával… obával jsem se… že zahlédnu záblesk zelené. Ale jedinými dalšími bytostmi v olivovém hájku byli dva muži, kteří přijeli na koních od domu cestou osvícenou mladým světlonošem, který klusal vedle nich.

V čele jel vzpřímený, statný válečník, jehož nos, tváře a začínající bříško prozrazovaly, že od poslední bitvy vypil příliš mnoho měchů vína. Oblečen byl do drahé košile bez rukávů a cofatu – krátkého pláště, připevněného na jednom rameni stříbrnou broží – a na holé paži se mu ve světle pochodní leskla řada stříbrných náramků, zdobených smaragdy. Zastavil se na kraji silnice, prohlédl si prince a pokynul otrokovi, aby zvedl pochodeň výš. Druhý jezdec se držel z dohledu. Stál i s koněm po mužově boku a poněkud za ním.

„Vaše Výsosti,“ řekl bohatě oblečený válečník a pozvedl obočí. Nepozdravil mečem, neuklonil se, ale dokonce ani uctivě nesklonil hlavu. Jeho pozdrav byl spíše otázkou.

„Mardeku.“ Aleksander přinutil koně stát naprosto bez hnutí, zatímco zvedl levou ruku a nechal svůj pečetní prsten zalesknout se ve světle.

Lord Vassile stáhl plné rty v rozladěném zamračení. Odmítnout ruku, kterou mu princ nabízel – prsten, jenž byl symbolem samotného impéria – by bylo mnohem větší urážkou než chladné přijetí. Starší muž přinutil svého neklidného koně, aby popošel kupředu, až se mohl dotknout Aleksanderových prstů, pak se ztuhle sehnul a políbil prsten. „Můj syn Hadeon,“ pravil, když opět ustoupil, a mávl rukou k druhému jezdci.

Aleksanderovi ztuhla záda; do blikajícího světla vjel na koni mladý šlechtic, jenž nás toho večera polil zbytky vína.

Položil jsem ruku na jílec meče a opět prozkoumal okolí zostřenými smysly. V olivovém hájku však nikdo jiný nebyl.

Hadeon, elegantně oděn do fialové hedvábné košile a zlatě vyšívaného cofatu, následoval otcova příkladu a rovněž políbil princi prsten. Když však zvedl hlavu, vypočítavým pohledem se zahleděl na Aleksanderovu zlomenou nohu. Naštěstí pro mladého Hadeona se Aleksander rozhodl soustředit na důležitější záležitosti.

Když byli nyní všichni navzájem představeni, vklouzl princ do role laskavého prosebníka. „Můj lorde Vassile, přišel jsem, abych potvrdil silné svazky mezi našimi rody. Můj otec i strýc si Mardeků a jejich služby impériu velmi vážili. Čest vašeho rodu je známa po celé zemi. A proto jsem k vám přišel v tuto nejtěžší hodinu s důvěrou, že se připojíte k našemu úsilí zabránit uchvatiteli, aby se ujal trůnu, na který jej zamýšlejí dosadit otcovi vrahové.“

Statný Vassile seděl ztuhle a ostražitě. „Hezká slova, můj lorde Aleksandere. Slyšeli jsme jich už spoustu. Mardek nemá důvod Edika milovat, stejně jako psy Hamraschi, kteří dřepí na kobercích jiných… ale vy, pane…“ přejel Aleksandera zkušeným pohledem. „Co si máme myslet o vás?“

„Jsem právoplatným následníkem trůnu. Byl jsem jím prohlášen při svém narození a pomazán v den, kdy jsem dosáhl dospělosti. Žádný čestný Derzhi mě nemůže považovat za nic jiného.“

„Ale císaře zavraždili. Slyšeli jsme, že jste spolu vedli spory, dlouhodobé nesváry. Dobře známe vaši netrpělivost… vaši neukázněnou paži. A nyní k nám přicházíte v tomto stavu…“

Lord Vassile se dotkl krku svého rozčileného koně, aby jej uklidnil. Byl to jen malý pohyb, ale na rozdíl od Mardeka se Aleksander i jeho kůň dokonale ovládali a ani se nepohnuli. „V den mého pomazání mě císař jmenoval svým hlasem a paží. Víc než dva roky jsem za něj promlouval a prosazoval jeho moc způsobem, jakým by si to přál. Všichni muži, lorde Vassile – i císařové – se občas dostanou do sporu. A co se týče smrti mého otce, zde je pravda: Hamraschi se postavili mé legitimní moci. Ve chvíli, kdy měli nést následky své věrolomnosti, se spikli proti vašemu císaři a jeho synovi, neboť se báli, že má ‚neukázněná paže‘ pozvedne ctihodné rody, jakým Mardek jistojistě je, na úkor jejich vlastních práv. Chcete snad, abych se podřídil a dovolil jim uspět v takovém zločinu? A můj stav? Zbabělci a uchvatitelé se bojí statečných válečníků.“

Aleksander riskoval. Menší rody si již roky stěžovaly na přehnaný vliv Dvaceti, ale pokud by císař na základě vrtochu dokázal pozvednout věrné hegedy, při dalším rozmaru by se jich stejně rychle dokázal zbavit. Vassile zaváhal a pátravě se na Aleksandera zahleděl, jako by srovnával jeho zevnějšek s jeho slovy.

„Který statečný válečník by opustil své jednotky a pak se vychloubal porážkou?“ vybuchl Hadeon do těžkého ticha a ukázal svojí hubenou bradou na Aleksanderovu botu. „A jak o sobě může jeden vrah tvrdit, že je lepší než druhý?“

„Který statečný válečník jde sázet na koně, zatímco jeho bratři Derzhi umírají v mučivých bolestech v jeho vlastním městě?“ opáčil Aleksander a uvolnil tak nahromaděnou zuřivost. Zdálo se, jako by i skály pod olivovým hájkem zaburácely v odpověď. „Bratři, jejichž jediným zločinem bylo, že sloužili právoplatnému císaři, a jejichž krev křičí po pomstě, jako křičela krev mého otce. Nosím své znamení služby s úctou. Kde je tvé, chlapče?“

Hadeon zrudl a dotkl se rukou jílce meče. Rychle ji ale odstranil, když lord Vassile zvedl ruku a ostře promluvil: „Prosím, prosím, můj lorde Aleksandere. Můj syn se jen obává, že bychom riskovali i tu trochu jistoty, která našemu rodu zůstala. Každý, kdo se pokusí postavit Edikovi na odpor, je, jak jste sám viděl, rychle umlčen. Naše bratry skutečně neodsoudily žádné důkazy ani soud, nýbrž pouze slovo falešného vládce. To, že vás vidím na vlastní oči a slyším vaše tvrzení, je mocnou zárukou vaší pravdy. Zároveň jsme však zaslechli, že vás žádný rod z Dvaceti nepodpoří. Aby malý rod riskoval svoji existenci v záležitosti, která se nedá vyhrát…“

„Edik si kupuje Dvacet majetkem všech ostatních rodů,“ řekl Aleksander. S chladným klidem mu pověděl o podplácení a podvodech, které Kiril odhalil a poslal o nich princi zprávu. Konfiskovaly se pozemky, zabavovali koně pro službu v císařské armádě, rušila se dlouholetá práva na těžbu a odvolávaly monopoly na obchod a všechno nakonec končilo v rukou mocnějších soupeřů. „Myslíte si, že vám uchvatitel dovolí ponechat si stříbrné doly, když Fontezhi touží rozmnožit své zásoby stříbra? Co uděláte, abyste si je udrželi?“

„Ale nabízíte nám něco jiného, můj pane? Abyste získal zpět svoji pozici, musí se za vás postavit Dvacet, a my zase skončíme tam, kde jsme teď.“

„Už nikdy víc, Mardeku,“ slíbil Aleksander tichým, ale prudkým hlasem. „Už nikdy nedovolím, aby mě Dvacet drželo jako rukojmí a opovrhovalo mými spojenci. Povězte lordům rodů Fozhet, Kandavar, Naddasine a Bek, všem ctihodným rodům, které byly až příliš dlouho opomíjeny… Najdu novou cestu. Při otcově krvi a meči, při mých mrtvých válečnících na tržišti v Karn’Hegethu, najdu ji.“

Souhlasné pokývnutí hlavou starého Derzhi bylo téměř neznatelné, znamenalo však, že Aleksander dobyl ohromného vítězství. To mu však naneštěstí přineslo jen velmi málo. Pod masitým zevnějškem byl starý Mardek tvrdý jako skalnatý podklad Karn’Hegethu. „Litujeme smrti vašeho otce, lorde Aleksandere, a rádi bychom ctili jeho vůli korunovat vás císařem. Vraťte se s důkazy, že i ostatní věří vašim slovům a plánům, a Mardekové pojedou po vašem boku do Zhagadu. Do té doby však neuděláme nic. Nejste tady vítán. Vaše přítomnost ve městě uvádí všechny do nebezpečí a moje rodina musí stát na prvním místě.“ S hlubokou poklonou se první lord rozloučil. „Bezpečnou cestu, Vaše Výsosti.“ Jako by Aleksander mohl opustit Karn’Hegeth otevřeně a způsobem, odpovídajícím stavu, v němž se narodil. Starý válečník mlaskl na koně a vyrazil zpět cestou, kterou přijel. Mladý Hadeon otce následoval, i když pouze s krátkou poklonou, méně elegantně a beze slov.

Aleksander si strhl prsten z prstu a rozvázal si cop. Kolem hlavy, ramen a boty si obtočil špinavý haffai, otočil koně a vyrazil kolem mě, aniž by mi věnoval jediný pohled nebo slovo. Pobídl jsem svého neklidného koně, abych ho dohnal. I když si vedl dobře, zůstal jsem zticha. Nedokázal jsem přijít na žádná slova, která by uvítal.

*

Aleksander odmítl přijmout Vankovu nabídku na pohostinství s tvrzením, že by raději spal na ulici, než se dělil o střechu nad hlavou s ufňukaným zbabělcem. Podařilo se mi ho však přesvědčit, že zůstávat na ulici není bezpečné. Nerad jsem uváděl manganarskou rodinu do nebezpečí, zoufale jsme si však potřebovali odpočinout a ošetřit Aleksanderovu nohu. Bál jsem se, v jakém stavu ji najdeme. Po týdnech neustálého pokroku se zdálo, jako by s ní nyní nemohl ani pohnout.

Ve skutečnosti jsem po ničem netoužil víc než dostat se pryč z Karn’Hegethu. Avšak jeden mladší lord Fontezhi bojoval po Aleksanderově boku v jeho první bitvě a princ si ho přál za úsvitu navštívit. Kdyby ho lord vyslyšel, možná by se princi podařilo rozdělit jeden rod z Dvaceti hegedů. Tento plán nevypadal moc slibně, ale i přes odvážná slova, která Aleksander pronesl k lordu Vassilovi, si nemyslel, že by mohl bojovat proti spojené síle Dvaceti pouze s menšími rody.

Hodinu poté, co jsme dorazili k Vankovu švagrovi, se Vanko se svým potomstvem nastěhoval do kozího chléva za hrnčírnou a zanechal malinký balkónek v soukromých pokojích v druhém patře – fungující jako pokoj pro hosty – Aleksanderovi a mně. Protestoval jsem a tvrdil, že se s bratrancem klidně vyspíme v chlévě; byl jsem tak unavený, že bych dokázal usnout i v trní. Ale Vanko odmítl s tvrzením, že na balkóně stejně není dost místa pro všechny jeho děti.

„Daggi v noci stále pláče pro svoji mámu a Olia ve spánku chodí. Určitě by z balkónu spadla,“ ujistil nás Vanko. „Bude nejlepší, když zůstaneme v přízemí poblíž záchodu. Nerad bych dnes v noci navštívil znovu hrobníka.“ Zlověstně tichý uzlíček v dívčině náruči byl Manganarcův malý syn.

Malver se nabídl, že v noci projde tržiště. Tvrdil, že má mezi obchodníky a pohůnky karavan známé, kteří často pobývají v Karn’Hegethu. Na trhu, kde vykládali a nakládali své zboží a propíjeli zisk, se pokusí najít nějaký způsob, jak dostat Aleksandera z města. Sovari zůstal venku v Hrnčířské ulici, aby držel hlídku, dokud ho nepřijdu později v noci vystřídat.

Brzy jsme se s princem usadili v malé horké místnosti nad hrnčířským obchodem a pustili se do pozdní večeře. V dusné místnosti stála rozžhavená pec a dlouhý látkový stůl, kolem něhož sedělo šestnáct lidí, z nichž se většina vrtěla a alespoň polovina mluvila. Vedle Vanka a jeho pěti dětí zde byl šlachovitý hrnčíř Borian, jeho statná žena Lavra a alespoň šest jejich vlastních potomků od dvou do šestnácti let.

„Je mi strašně líto tvé ztráty, Vanko,“ řekl jsem a snažil se nehltat Lavrinu řídkou polévku příliš dychtivě. I když jsme dorazili velmi pozdě, uštvaná žena trvala na tom, že polévku rozředí, jak nejvíc to půjde, aby nakrmila i nás. My jsme k večeři přispěli zbytky našich zásob – kusem kozího sýra, který už nebyl nejčerstvější, hrstí datlí a několika chlebovými plackami. Seděl jsem uprostřed dlouhé lavice mezi Vankem a jedním z Borianových synů, patnáctiletým chlapcem s uhrovitým obličejem, který se zdál mít příliš mnoho kolen a loktů.

„Z Lavrina mléka rostou silní synové, jak vidíš,“ řekl Vanko a bezúspěšně se snažil donést k ústům malou zelenou misku, neboť mu na klíně seděla dvě děvčátka, přičemž jedno mu neustále naráželo do lokte a druhé mu viselo kolem kostnatých ramen. „Doufal jsem, že dítě donesu k jejím prsům dřív, než onemocní. Odmítal sát mléko žen ve vesnici. Tak malé a slabé děti by ale neměly cestovat. Cesta z Eleuthry nám zabrala osm dní. Moje holky ji však zvládly.“ Vanko pohladil dceřiny kudrny, nedokázal však zamaskovat teskný smutek. Byl to koneckonců Manganarec a bohové mu předurčovali, že jeho místo v posmrtném životě bude určeno počtem jeho synů. „Kdyby nebylo Derzhi u brány…“

„To hovado bez copu jenom dokončilo, co už bylo načato,“ přerušil ho Aleksander. „Muž musí být schopen nést svoji vinu.“ Princ seděl na stoličce v rohu, kde jeho natažená noha nepřekážela zpocené Lavře a její zrudlé dceři, které pospíchaly od pece ke stolu a snažily se udržet rozmanitě barevné misky plné. Během hodiny, která uplynula od chvíle, co jsem zaklepal na hrnčířovy dveře, abych se zeptal, jestli Vanko myslel svoji nabídku vážně, Aleksander skoro nepromluvil.

„Za smrt kluka nemohl ten zatracený Derzhi,“ promluvil poprvé Borian, stydlivý, nervózní hrnčíř. „Řekni jim, cos řekl mně, Vanko. Za všechno může ten bastard Rhyzka, který nedovolil mojí sestře odpočívat, protože se rozhodl, že tento rok nebude stačit, když jeho pole v Eleuthře osází muži. Sedm dní nutil ženy od úsvitu do soumraku klečet ve slunci a osívat jeho pole. Když požádala, aby si mohla na chvíli odpočinout a podívat se na děti, nedal jí za trest celý den napít. Ani ostatní dny, dokud setbu nedokončily. I když jí dali vodu každý den po setmění, dítě v ní sláblo. U Dolgarova oka, to je oba zabilo.“ Borian po svém výbuchu zrudnul a sklonil hlavu k misce.

„Rhyzka nemá v Eleuthře nic,“ odpověděl Aleksander s opovržením. „Patří to tam Bekům, pozemky jim propůjčil můj… byly jim propůjčeny z císařského majetku.“

Vanko pohlédl na Aleksandera, jako by chromý návštěvník skutečně upadl na hlavu. „Který Derzhi se kdy staral o to, čí poddané nutí k práci?“

Princ spolkl zbytky polévky a zavrtěl hlavou. „Císařské právo říká…“

„Máš snad hlavu schovanou v kozím zadku, příteli Wate?“ zeptal se vyhublý Manganarec. „Když ti lord odmítne prodat obilí a zakáže převoz obilí jiného lorda přes své území, tak pro něj budeš buď pracovat, nebo umřeš hlady. Myslím si, že žádný Derzhi v sobě nemá poctivou kost, ale Bek aspoň za nucené práce platil. Bekům stále patří Gan Hyffir, ale nový císař – ať bůh prokleje všechny Derzhi – dal celé území severního Manganaru Rhyzkům, kteří by nepoznali právo od sračky na svých botách.“

„Zatracený zloděj!“ Aleksander praštil miskou o podlahu a všude kolem se rozlétly střepy. „Za tohle ho zničím.“ Zatímco se snažil postavit na berle, Lavra s dcerou na prince vyděšeně pohlédly, pak zahnaly malé děti na klín starších, aby si o střepy nepořezaly bosé nohy.

„Zastav, Wate,“ řekl jsem a snažil se ho zdržet, i když se mi v náruči náhle objevilo teplé, vrtící se tělíčko dvouletého chlapce. „Wat nového císaře taky nemiluje. Jeho zranění bylo…“

Svůj příběh jsem ale nedopověděl, neboť mě přerušilo hlasité bušení na dveře krámku, po němž následoval hluk nohou, běžících nahoru po schodech, na jejichž vrcholu se náhle objevil zardělý a udýchaný Sovari. „Míří k nám císařská pátrací četa – pět válečníků.“ Ukázal na Vanka. „A ty bys měl vědět, že jsou s nimi ten úředník od brány a tlustý výběrčí.“

„Císařská pátrací četa?“ zopakoval Borian a zmateně se ke mně obrátil. „Proč? Kdo jste?“ Než jsem mu mohl odpovědět, jeho pohled se přesunul na Aleksandera, který si právě připínal kolem pasu meč – krásný meč s jednoduchým jílcem, do něhož měl vyrytou značku sokola a lva. Z hrnčířovy tváře vyprchala barva.

„Můj bratranec se dostal do nebezpečného sporu se sluhy nového císaře,“ vysvětlil jsem, vyskočil na nohy a posadil malého chlapce na stůl. „Je mi to tak líto, Boriane. Neměli jsme důvod myslet si, že nás budou sledovat až sem. Půjdeme. A ty jim, Vanko, pověz…“ Bohové. Co jim má říct?

„Než abychom jim dovolili odvést Oliu, raději všichni zemřeme,“ řekl Borian hlasem plným tichého vzteku. „Teď vypadněte. Vanko vám dluží své živobytí, což je pro Manganarce v impériu prakticky totéž jako život. A každý, kdo je ve sporu s novým císařem – bez ohledu na to, kdo je – si zaslouží žít. Vypořádáme se však s našimi problémy po svém, jako jsme to dělali vždycky.“

„Nezapomeneme,“ ujistil jsem ho a rychle se uklonil.

„Neftare, ukaž jim zadní východ.“ Borian k nám postrčil chlapce s uhrovitým obličejem, zatímco Sovari pomáhal Aleksanderovi dolů zadním schodištěm.

Hrnčířův dvůr páchl kozami a popelem a všude kolem ležely rozbité nebo nepovedené nádoby na olej nebo vodu, hrnce se suchou barvou a sudy s pískem. Chlév nebyl vlastně ničím jiným než zastřešenou dírou, vyhrabanou do svahu. Sovari cestou přivedl koně a spolu jsme vysadili Aleksandera na jeho hřebce. V tu chvíli jsem zaslechl ránu, jak válečníci vykopli přední dveře krámku.

„Jděte,“ pobídl jsem Aleksandera a Sovariho. „Najděte Malvera a dostaňte se ven z města. Vezměte mého koně. Já už vás dohoním. Pokud to bude nutné, poletím.“ Nemohl jsem opustit dvě rodiny v takovém nebezpečí. Nechápaly, do jakých potíží se dostaly.

„Kde je ten mrzák?“ Válečníkův křik nebyl přes pláč a jekot dětí skoro slyšet. „Z cesty, spratci!“

„Jděte!“ řekl jsem. Uhrovitý Neftar odtáhl stranou kus plotu a odhalil tak úzkou uličku zarostlou plevelem. Vedla mezi chlévem a kopcem dál do temnoty. Chlapec na nás zuřivě mával, abychom si pospíšili. Sovari zaváhal, ale Aleksander jen kývl a bez jediného ohlédnutí zmizel v uličce.

„Jestli chceš zachránit svoji rodinu, pojď se mnou do chléva,“ řekl jsem chlapci, když bránu zavřel a rozehnal kozy, aby zakryly stopy kopyt koní. „A dobře poslouchej.“ Neřekl jsem mu, že se nemá bát, protože dobrá dávka hrůzy byla přesně to, co jsem teď potřeboval.

Vklouzli jsme do dusného tepla chléva. V jednom koutě se dala ve tmě sotva rozeznat hromada ranců, která představovala celý Vankův majetek. Svlékl jsem svůj haffai, košili, punčochy a boty a schoval je spolu s mečem mezi rance. Oblečen jenom do kalhot a s nožem v ruce jsem se zhluboka nadechl. „Dej mi chvíli.“

Pomalu a opatrně jsem nechal zmizet masku, za níž jsem se celý dlouhý večer skrýval. Ačkoli jsem neviděl změnu úhlu svých očí ani proměnu v barvě pokožky, cítil jsem, jak ze mě spadlo nepříjemné sevření kouzla. Byla to asi stejná úleva, jakou cítí had, když se svlékne z papírově tenké kůže. Neměl jsem však čas užít si této volnosti ani ulehčení, že se mi i v průběhu proměny podařilo udržet vztyčené štíty, které chránily moji duši před démonem, neboť jsem musel vytvořit další iluzi. Bylo velmi jednoduché ji vytvořit, neboť mi byla až nepříjemně povědomá. Po chvilce soustředění a se soucitem k dusivé hrůze mladého Neftara jsem chlapce zatáhl do kouta malé chatrče, zkroutil mu paže za zády a přiložil nůž na krk. A když pak přišli pátrači a osvítili chlév pochodněmi, zazářila ve tmě otrocká pouta na mých zápěstích a kotnících jako zlé talismany a přivedla je přímo k nám.

Kapitola 16

„Kde je ta holka?“ zavrčel jsem. „Říkal jsem, že chci to tmavovlasé děvče, ne tohohle uhrovitého idiota, se kterým by si nic nezačal ani červ.“

„No, co to tady máme?“ zaburácel hlas zpoza Boriana, jenž právě vklopýtal do chléva a zůstal na mě zírat s otevřenými ústy. Hrnčíř měl jedno oko fialové a tak nateklé, že skoro nic neviděl, a levou ruku si pevně tisknul k potrhané košili.

Sevřel jsem pevněji chvějícího se Neftara a dal si pozor, aby se mé ruce viditelně třásly. „Felics chce děvku, ne milence. Je to má svoboda…“ Jako bych si teprve nyní všiml tří Derzhi, stojících za zmateným Borianem, vykřikl jsem: „Ty bastarde! Ušetřil jsem vaše životy. Ušetřil jsem vaše děti. Jediné, co jsem chtěl, byla jedna holka, kterou bych si koupil svobodu. Slíbil mi to.“ Řízl jsem chlapce nožem do brady. Byla to pěkná ranka, z níž mu po krku poteče dost krve, zanechá však jen malou, mužnou jizvu. „Nepřibližujte se, jinak ho zabiju.“

„Prosím, ctihodnosti, můj syn…“ Borianův hlas se zlomil.

„Tví vyzáblí potomci nás nezajímají.“ Kapitán Borianem smýkl, až ten dopadl na kolena. Jeho dva společníci mě obstoupili a čekali na velitelův rozkaz. Sovari říkal, že viděl jen pět Derzhi, ale můj sluch mi prozradil, že jeden muž stojí za dveřmi a alespoň čtyři se pohybují po dvorku – dva tasili meče a další dva se škrábali nahoru svahem za kozím chlévem. „Pojď sem, úředníku!“ zavolal kapitán.

Do chléva vklouzl s rukama v kapsách úředník se zažloutlou tváří.

„Na co si to tady hraješ, ty malá kryso?“ zavrčel na něj kapitán, aniž by ode mě odvrátil zrak. „Přivolal jsi nás sem z hlídky, abychom chytili císařova vraha. A co najdeme? Uprchlého otroka, který nedokázal ujít pět kroků od hradeb, aniž by ho přitom nechytili.“

„Ale to není on,“ ohradil se úředník a jeho samolibý výraz rychle vystřídalo zmatení. „Byli dva. Mrzák s copem a prstenem, který jel na koni jako lord, a jeho společník, myslím, že to byl Kuvai. A setkali se se dvěma dalšími – alespoň jeden z nich byl Derzhi – před sídlem Mardeků. Přesně jak jsem vám říkal.“

„To je ten odporný ďábel, který celou věc dohodl,“ zaječel jsem a ukázal na úředníka, zatímco jsem vtáhl chvějícího se chlapce hlouběji do kouta. „Jeho pán mi slíbil svobodu, když mu přivedu tu holku. Hrál jsi snad dvojí hru, ďáble? Chtěl jsi sebrat peníze za holku i za uprchlého otroka? Tvůj pán už ji určitě štípl pro sebe. Jsi příliš hloupý, než abys rozeznal pravdu od sraček na svých botách.“

Borian zvedl zprudka hlavu, zahleděl se na mě a naprosto si nevšímal šesti koz, které do něj strkaly.

Z toho, co se stalo potom, jsem moc neviděl. Trhnutím hlavy dal kapitán povel svým poručíkům, kteří mi vytrhli Neftara z náruče, povalili mě na slámu a vystavili tak všem na odiv má zjizvená záda včetně znamení otroka, jež mi bylo vypáleno do ramene. Pak do mě nějakou dobu kopali, až mi nakonec jedna těžká bota šlápla doprostřed zad.

Kapitán přistoupil blíž a jeho dobře šité boty se zastavily nebezpečně blízko mé tváře. Dřepl si vedle mě, popadl mě za vlasy a přitáhl si mé ucho k ústům. „Teď mi povíš, co má tohle všechno společného s Felicsem,“ přikázal.

Než se mi podařilo popadnout dech a vymyslet nějakou historku, slova se ujal hrnčíř. „Tenhle otrok se sem večer vplížil a zajal mého syna,“ vyhrkl. „Říkal, že mu nějaký výběrčí daní slíbil, že jej pustí bránou, pokud pro něj ukradne dceru mé sestry. Tvrdil, že Felics po tom dítěti touží, ale nemohl si ji vzít sám, protože by tím porušil zákon a přišel by o místo.“ Kapitán mi uhodil obličejem o zem a poodstoupil, zatímco Borian blábolil dál. „Nevěděl jsem co dělat, Vaše blahorodí. Otrok hrozil, že zabije mého syna, pokud na něj pošleme hlídku, a když mu nedáme dítě, všechny nás povraždí.“ Špinavá sláma ukryla můj úsměv. Nebyla to ta nejlepší historka, ale bude stačit.

Úředník se sebral stejně rychle jako Borian. „Felics po té holce šílí, Vaše ctihodnosti. Zeptejte se Vallota, který s ním dnes pracoval u brány. Ten tlustý bastard mě přinutil celou noc prohledávat město, abych ji našel. Je to takový zbabělec, že mě přinutil, abych lhal o tom, že jsem zahlédl zrádného prince. Myslel, že když sem přijde s hlídkou, bude moct holku sebrat, aniž by mu hrozilo nebezpečí od jejích příbuzných. Bál jsem se mu postavit. Je kvůli té holce úplně zpitomělý.“

„Přiveďte sem Felicse,“ přikázal podrážděný kapitán, kterého očividně mátla palba stále se měnících výpovědí.

Felicse očividně našli v Borianově domě, kde se právě chystal zabít Vanka, jenž mu vzdoroval a snažil se zabránit tomu, aby dostal malou Oliu do spárů. Když pak Felicse vytáhli do dvora, prudce odmítal všechna úředníkova obvinění. Jeho zapírání znělo docela pravdivě, neboť byl očividně zmaten mojí přítomností i tím, jak se všechno semlelo. Naneštěstí podal Derzhi docela dobrý popis Aleksandera.

Kapitánovi Derzhi trvalo déle než hodinu, než si v celé záležitosti udělal jasno. K sousedům se nějak doneslo, že v Borianově chlévě objevili prince Aleksandera, a několik z nich vystoupilo, aby strážcům oznámili, že prince zahlédli v jiných částech města. Jejich popisy nebyly tak přesné jako popis výběrčího, ale každý z nich se zmínil o tom, že je princ chromý. Všichni přísahali, že je Borian poslal pro hlídku, aby ho nemohli obvinit z ukrývání uprchlého otroka. Nemohl to jít ohlásit sám, protože jak je známo, nedokáží Manganarci, co se týče svých synů, myslet jasně.

Nakonec poslal podrážděný a zmatený kapitán všechny domů a pohrozil jim újmou na zdraví, pokud by ho ještě někdy zavolali, ať už kvůli lživým příběhům o uprchlých princích nebo pravdivým zprávám o unesených dětech. V době, kdy kapitán poslal dva ze svých válečníků, aby zjistili, komu ve městě chybí otrok, se dav rozešel. Nikdo nemusel být svědkem pochmurného odchodu otroka, na něhož čekala noc bití a jisté zmrzačení. Protože mě samozřejmě domů neposlali, nýbrž přivázali za zápěstí ke kapitánovu sedlu a za krk k jeho ruce. Má pouta dlouho nevydrží; v temných uličkách kousek od domu Manganarce se Derzhi uvolní, otrocké náramky na mých zápěstích a kotnících zmizí, provazy se přetrhnou a já budu volný. Jenom jsem doufal, že nebudu při útěku nucen žádného ze strážců zabít, neboť bych tím na otroky v Karn’Hegethu přivolal pomstu Derzhi.

Kapitán a jeho muži nasedli na koně. Já stál bosý ve špíně, sehnutý, abych ulevil bušení v boku, kam mě jeden z válečníků nakopl nepříjemně blízko staré rány, a čekal na nepříjemné trhnutí zápěstími a krkem, jež mi dá na vědomí, že si buď pospíším, nebo mě za sebou potáhnou. V otevřených dveřích krámku jsem zahlédl Vanka. Pozoroval mě a v náruči držel svoji dceru s jasnýma očima. Teď už bude záležet na Vankovi a Borianovi, jestli se jim podaří ochránit dívenku před oplzlým výběrčím. Nemyslel jsem, že by měli velkou naději. To jsem ale nepočítal s Aleksanderem.

Právě ve chvíli, kdy kapitán pobídl koně a já se zapotácel kupředu, rozlehl se Hrnčířskou ulicí známý smích. „Ach, Vanye, víno bylo dnes opravdu sladké, nemyslíš? A milování tak kouzelné. Tak půvabné růže u vás na severu nerostou, nemám pravdu?“

Nastražil jsem uši. Vanye bylo jméno mrtvého muže, jenž stál na počátku mého vztahu s princem. Už jednou jsme toto jméno použili, když jsme potřebovali oklamat ostatní.

„Všiml sis výrazu jejího otce, když uviděl, že jsi Derzhi? Slyšel jsem, že honáci chastou zavírají své dcery do klecí, když pro Derzhi vyhrnou sukně.“ Nikdy bych neřekl, že je Sovari tak dobrý herec. „Když už mluvíme o otcích, musíme se vrátit domů dřív, než nás ten tvůj zmlátí. Po dostizích tě varoval.“

„Můj otec je šlechetný poseroutka.“ Druhý muž se dal opilým barytonem horlivě do zpěvu. „Pouštní růže, ani voda, ani stín; nejkrásnější ze všech půvabných květin. Pamatujte na má slova, nevěřící, zas a znova. Má láska je skutečná a pravá, i když jsem… namol! Co přijde potom, můj dobrý Vanye? Zapomněl jsem ta zatracená slova.“

Poslové Derzhi si odnesli všechny pochodně a sousedi již zmizeli ve svých domech, takže temnou Hrnčířskou ulici, kudy si dva jezdci, oblečení do haffaiů, opile razili cestu, osvětlovaly pouze jediný prskající plamen a několik osvícených oken.

„Co to, kapitáne?“ Aleksander zatáhl prudce za uzdu právě ve chvíli, kdy jsem se škrábal na nohy, neboť jsem zakopl o díru v cestě. Hlas ani postavu jsem si nemohl splést, příchozí však měl kolem hlavy obtočený šál haffaie. „Vysral snad váš kůň ezzarijské hovno?“ Princ se Sovarim se hlasitě rozesmáli. „Co to děláte s otrokem lorda Vanye?“

Se sotva potlačovaným podrážděním je kapitán v krátkosti zpravil o večerním zmatku.

„Holka!“ Sovari mě kopnul do ramene tak silně, že jsem upadl do špíny na ulici. „To mě teda podrž, švábe, myslel jsem, že Ezzarijci touží jenom po prasatech.“ Sovari se naklonil ke kapitánovi, aby mu nabídl lok z měchu s vínem, přitom se mu otevřel haffai a odkryl císařskou šerpu. „Mému otrokovi se tady v poušti nelíbí, protože prasata v tom horku příliš smrdí.“

„Takže tohle je váš otrok, lorde… Vanye, že?“

„Rod Mezzrah z Capharny.“ Sovari málem při hluboké úkloně spadl z koně. „Jsem na návštěvě u bratranců Fontezhi. A ano, tenhle svíjející se červ je otrok, kterého můj otec pověřil, aby se o mě staral. Přikázal jsem mu, aby počkal u brány, až se vrátím z…“

„Ššš,“ zašeptal Aleksander nahlas s přehnanými posunky. „Nesmíme kapitánovi říct, kde kvetou růže.“ Princ si kolem sebe obtočil haffai, aby zakryl zlomenou nohu, ale vystavil přitom na odiv zlatý plášť s kayeetem Fontezhi. „Takže kde je ta holka?“

„V hrnčírně přímo za mnou, můj pane.“ Kapitánův hlas zněl upjatě. S jejich nekonečnou pošetilostí by ztratil trpělivost každý.

„Je krásná?“

„Na manganarského spratka ano. Mám vám ji přivést? Pokud ne, tak…“

„Chceš další růži, Vanye?“ zeptal se Aleksander a poplácal Sovariho po zádech. „Nebo jsme se už dneska popíchali dost?“

„Myslím, že jsme to byli my, kdo píchal!“ Další rozjařený smích. „Můj otrok mi bude stačit. Napřed ho nechám, aby mě vykoupal v růžových plátcích, a pak mu useknu nohu.“

Sovari hodil strážnému minci, ta však spadla na zem mimo dosah Derzhi. Kapitán se pro ni mohl buďto sehnout a projevit se jako lakomec, nebo ji nechat být a riskovat „šlechticův“ hněv za svou nevděčnost. Mohl bych přísahat, že jsem ho slyšel zaklít. S napjatou uctivostí se uklonil, přivázal mě k Sovariho sedlu, pak se zeptal, jestli pro lordy může ještě něco udělat.

„Tahle krásná holčina,“ řekl Aleksander a zavrtěl prstem na kapitána. „Nesmíme dovolit, aby nám ji sebrali otroci nebo výběrčí daní. Vyhlaste, že muž, který vnikne do tohoto domu, bude vykastrován a pověšen na tržišti – přímo vedle zrádců. Chápete, kapitáne? Při cti rodu mého otce se o to postaráte. A nemyslete si, že jsem příliš opilý a všechno zapomenu. Rozumíte?“ I přes opilé žvatlání byl jeho rozkaz jasný. Šlechtici Derzhi měli zvláštní způsob mluvy a kapitáni stráží Derzhi jej zase dokázali rozpoznat.

Kapitán sklonil hlavu. „Rozumím, můj pane… Nezachytil jsem vaše jméno…“

Ale Aleksander se Sovarim už pobídli koně do rychlého klusu a dali se opět do zpěvu. A já se potácel do tmy za nimi.

*

„Věděl jsem, že uděláš něco hloupého,“ obořil se na mě princ, když mě Sovari odvázal od sedla a posadil za sebe na koně. „Kdy už konečně necháš toho zatraceného divadla? Chceš se snad znovu stát otrokem?“

Koncem Sovariho šálu jsem si osušil ránu na čele, která tolik krvácela, že mi oslepovala pravé oko. „Nikdy mě nic jiného nenapadne,“ bránil jsem se a v duchu se zapřísahal, že jakmile budu opět schopný jasně myslet, zlepším své schopnosti klamat lidi. „Výsledek se dá předvídat a lidé si vždy všímají napřed pout otroka a teprve pak mé tváře. To mi dá čas zauvažovat nad tím, co to vlastně dělám. Odkud máte, ve jménu bohů, ten plášť Fontezhi?“

„Když jsem zhlédl tvé malé představení…“

„Vy jste se díval?“ Samozřejmě že se díval. Vzpomněl jsem si na škrábavé zvuky za chlévem. Není divu, že bez protestů odešel. Zatracený, tvrdohlavý derzhijský hlupák.

„Jak jsem říkal, věděl jsem, že uděláš něco pitomého. Zadní stěna chlévu přiléhá těsně ke kopci. Nebyl proto problém vyšplhat nahoru a podívat se dovnitř. Už jsem si myslel, že pro tebe budu muset jít. Neměl jsi vůbec žádnou šanci přesvědčit je o své historce…“

„Dokud ji Borian nepotvrdil.“

„Hrnčíř se držel, to se mu musí nechat.“ Aleksander pokrčil rameny. „No, a když jsem viděl, že každý tvrdí strážím něco jiného, věděl jsem, že ti musíme zabránit v tom, abys při útěku udělal něco mimořádného.“

„To vy jste vyburcovali sousedy.“

„To bylo jednoduché. Poskytlo nám to dost času na lov. V Karn’Hegethu jsem zažil dobré časy, proto jsem věděl, jak najít nějakého mladého opilého hlupáka, který hledal potěšení, kde by neměl. A taky jsme jednoho našli. Sovari ho praštil po hlavě a nechal ležet v jedné z bočních uliček. Až se probudí, nebude mít ani ponětí, kam zmizely jeho šaty.“ Zatímco Aleksander vykládal, svlékl si plášť a hodil ho do špíny.

„Měl byste si dobře zakrýt nohu, můj pane,“ doporučil jsem mu. „Budou po vás všude pátrat.“

*

Rychle jsme projeli ulicemi a vstoupili do stále rušné čtvrti karavan, kde jsme se mezi vozy a chastou, bečkami, sudy a krabicemi, otroky a saněmi dali do hledání Malvera. Propletli jsme se mezi dvěma stády horských býků – rozpětí jejich ostře zašpičatělých rohů bylo větší než délka rozpažených paží dospělého muže – jen aby nás zastavil houf prasat. Zvířata šíleně kvičela, zatímco je hnali do pochodněmi ozářené budovy jatek, kde je rozřežou na kusy nebo rozemelou do salámů, které budou za úsvitu viset ve stáncích obchodníků.

„Kde je ten zatracený chlap?“ nadával Aleksander a rozhlížel se po davech obchodníků a kramářů všech možných národů, kteří se dohadovali o účtech a místech na trhu a křičeli na své otroky a nevolníky, kteří vykládali nebo nakládali zboží. „Jak může člověk v takovém zmatku někoho najít?“ Princ zaklel, když mu dva svalnatí muži, nesoucí na ramenou dřevěný stánek, vrazili do nohy.

„Jak rozezná válečník v bitvě přátele od nepřátel?“ zeptal jsem se. „Stačí vědět, kde asi mohou být. Kromě toho Malver říkal, že zná obchodníky s látkami.“ Ukázal jsem na shluk mužů a žen, kteří stáli kolem otevřené truhly, hádali se a divoce gestikulovali. Uprostřed malého davu stála klidně vysoká žena s vlasy spletenými do copánků a kůží barvy ebenu. Na sobě měla fialový loobah – elegantní thridský háv z jednoho dlouhého pruhu látky, obtočeného kolem těla – a náhrdelník z propletených kruhů ze slonoviny nebo kosti. Čas od času ukázala na jednoho z rozčilených zákazníků, ten si pak z truhly vytáhl štůček barevné látky a vložil jí do štíhlé dlaně několik mincí. Ona pak peníze schovala do záhybů pestře barevného hávu. Celé divadlo pozoroval ze sedadla dlouhého vozu, ověšeného kusy látek, Malver.

Sovari zvedl ruku a Malver seskočil z vozu, pak se obezřetně rozhlédl po davu a pokynul nám, abychom objeli shluk lidí, nakupujících látky, a připojili se k němu. „Nečekal jsem, že vás tady dnes v noci uvidím, můj pane,“ řekl, když zatáhl naše koně do temného zákoutí. „Stalo se něco?“

„Potřebujeme se na několik hodin ukrýt,“ vysvětlil Aleksander. „Stále ještě chci navštívit Kestora, než opustíme město.“

Nepovažoval jsem za rozumné, aby se Aleksander setkal se šlechticem Fontezhi, i když k němu byl tento muž vázán krví první bitvy. Kdybych byl schopen dostat prince nějakým kouzlem okamžitě z Karn’Hegethu, udělal bych to. V mém současném stavu to však bylo nemožné. Držel jsem se Sovariho za pas levou rukou, neboť pravou jsem téměř necítil. Otupělost nezasáhla pouze moji paži, neboť když jsem pohlédl dolů, zdála se mi země strašně daleko. Sovari elegantně sklouzl z koně, zatímco já tam seděl a o tom, jak se dostanu dolů, jenom přemýšlel.

„W’Assani vás odveze, můj pane,“ řekl Malver, když přistoupil blíž a ztišil hlas. „Připojila se ke karavaně, která odjíždí zítra po večerním trhu. Řekl jsem jí, že mám přítele – omlouvám se za to označení, můj pane – který se potřebuje tajně dostat z města. V minulosti převážela zboží, které nebylo… řekněme… správně zdaněno.“

„Jak jsi mohl být takový blázen, abys svěřil princovu bezpečnost thridskému pašerákovi, a ještě k tomu ženě?“ obořil se na něj Sovari. „Myslel jsem, že máš víc rozumu. Thridům jde jenom o peníze a uchvatitel si v tuto chvíli může dovolit zaplatit víc než my.“

Malvera se napomenutí vůbec nedotklo. „Polovinu života jsem bojoval po boku Thridů. Drží slovo. Jakmile jim jednou zaplatíte, nenajdete nikoho spolehlivějšího. Ona…“

O ctnostech Thridů jsem už toho víc nezaslechl, neboť v tu chvíli proletěla davem v ulicích vlna neklidu: tu a tam obrátili obchodníci nervózní pohled ke středu města, ztišili hlas nebo vytáhli ze středu hloučků své přátele nebo děti. Přejel jsem si hřbetem ruky před očima a zostřil smysly. Zdrojem rozruchu byl hlouček válečníků Derzhi, který si pomalu klestil cestu davem naším směrem. Druhá skupina se právě objevila na opačném konci dlouhé ulice. V dálce pádili hlavními ulicemi města koně. Lovci.

„Nemůžeme čekat do večerního trhu,“ přerušil jsem je. Jazyk mě odmítal poslouchat. „A nemůžeme ani čekat na setkání s Fontezhi. Musíme jít hned teď.“ Začala mě obklopovat noc. „Se ženou nebo bez ní.“

Aleksander si mě prohlédl od zbité hlavy až po bosé nohy. „Možná jsme tady opravdu udělali všechno, co se dalo.“

Malver odběhl, aby si promluvil s thridskou ženou, zatímco Sovari pomohl Aleksanderovi z koně. Pevně jsem sevřel hrušku sedla a přehodil přes ni nohu. Kůň však byl strašně vysoký. Náhle se mi udělalo mdlo, a když jsem tváří dopadl do špíny, zjistil jsem, jak velice, velice tvrdá může země být.

Kapitola 17

Osobně jsem se s W’Assani setkal až ve chvíli, kdy mi na paži upustila truhlu a já se zprudka probral z hlubokého spánku. Přísahal jsem, že člověka, jenž mě tak nešetrně probudil, uškrtím.

„Celé ráno jste volně užívali můj dům. Nebudu se omlouvat za to, že si teď vezmu kus zpátky.“

Vytáhl jsem levou paži zpod kůží potažené truhly a nesmírně se mi ulevilo, když jsem ji našel nezraněnou. Pak jsem se pokusil vymotat hlavu z hromady barevných tkanin. Sotva jsem však zahlédl jasně stříbrné světlo pouštního poledne, zasáhl mě do obličeje chuchvalec hrubého šedého plátna.

„Tohle si obleč.“ Neměla vůbec dobrou náladu.

Její příkaz však nebylo snadné poslechnout, neboť jsem se napřed musel vyplést z nekonečných záhybů látek, a kromě toho se zdálo, že mám jednu ruku někde pevně přichycenu. Kromě všech těchto potíží mě tak ukrutně bolela hlava, že jsem skoro neviděl.

Někdo osvobodil moji ruku tím, že rozvázal provaz, kterým jsem byl připoután. Podobný pohyb kolem mých kotníků mi prozradil, že mi svázali i nohy – znepokojivé zjištění.

„Omlouvám se za ta pouta. Řekli jsme, že jste nový otrok W’Assani a byl jste potrestán.“ Malverova tvář mi ve slunečním světle plavala v šedých šmouhách před očima. „Ještě jsme neměli čas se na vás podívat. Tady.“ Strčil mi do ruky měch s vodou. „W’Assani se vám podívá na hlavu.“

„Kde jsou ostatní?“ Jen vzdáleně jsem si vzpomínal na pád, šepot a rychlý pohyb. Někdo mi přikázal, abych byl zticha, jinak že mi zašije pusu.

„Kapitán Sovari se vydal do Tanzire, aby zařídil setkání s Beky. Princ je vpředu. Prozatím jsme v bezpečí.“ Malver ucouvl do oslepující sluneční záře.

Nebyl jsem si jistý, že chci, aby se mi někdo díval na hlavu. Hlavně ne žena, jež na mě právě upustila truhlu. Když jsem se však posadil, spočítal svá zranění a odolal touze vyprázdnit celý vak s vodou, zjistil jsem, že můj problém se zrakem částečně způsobuje zaschlá krev, která mi slepila pravé oko. A podle toho, co jsem cítil na tváři, se muselo do usychající krve dostat i pořádné množství špíny. Smrděl jsem.

„U krvavého Athose, ženská, cvičil tě snad v léčení shengar?“ Aleksanderův křik zněl docela zdravě. Nalil jsem trochu vody na růžek šedého haffaie a jemně si jím otřel oko, neboť jsem byl nyní víc než předtím přesvědčen, že bych se měl o své problémy raději postarat sám.

„Vpředu“ znamenalo v přední části velkého, hlubokého vozu, jež byla vystavena krutému slunci, zatímco v místě, kde jsem ležel já, poskytovala střecha spletená z kusů látek alespoň částečný stín. Když se mi konečně podařilo rozlepit oční víčka, začal jsem se plížit ke světlu. Musel jsem se při tom proplést mezi naskládanými sudy, truhlicemi a koši, jež přetékaly látkami, a zároveň bojovat s nevolností, kterou způsobovalo horko, bolest hlavy a zápach.

Vůz se nehýbal. Zdálo se, že stojíme na okraji ničeho; po mé levici se, kam až jsem dohlédl, táhly skály a písek a po mé pravici se čtyři osli, zapražení do bytelně postaveného vozu, hrabali v bahnité díře, kde poslední zbytky pramene pronikly kamenitým povrchem pouště. Na vzdáleném konci bahniště trčelo ze změti skal několik zaprášených tamaryšků a spleť ostrého hnědého plevele. Malvera jsem nikde neviděl.

Aleksander seděl přímo za kozlíkem, zády se opíral o postranici vozu a paže měl roztažené a položené na její hraně. Rozvázaná jezdecká bota ležela na hromadě lan a popruhů. Někdo v bílém haffaii klečel vedle prince a skláněl se nad jeho nohou. Byla to žena, jejíž dlouhé černé vlasy byly spleteny do stovek malých copánků, ovázaných modrou a fialovou nití.

„Podívej,“ řekl Aleksander a trhl hlavou směrem ke mně. „Tady máš chlápka, který je tak vážně zraněný, že slezl z koně hlavou napřed. Může sotva pohnout svými ubohými kostmi. Proč se chvíli nevěnuješ taky jemu?“

Žena se narovnala a zamířila dlouhým prstem na prince. „Ještě slovo a vyhodím vás oba z vozu.“ Hnědé oči jí jiskřily jako suchý troud, zapálený o půlnoci v poušti. Slunce se dotýkalo jemných rysů její tváře, jež mi připomínala Nyelovy dokonale opracované hrací figurky z obsidiánu. „Stáli jste mě celodenní zisk na nejlepším trhu západně od Zhagadu. Místo toho, abych se večer vydala na příjemnou cestu do Khessidy, kde ženy dokáží ocenit jemné tkaní, jsem teď uprostřed Srif Naje, na cestě do Manganaru, kde lidé považují za boží požehnání, když můžou nosit kozí kůži. A ještě ke všemu po mně pátrají všichni derzhijští vrahouni ve vašich prokletých císařských službách! Stěžujte si dál a já vám do ran nastrkám trny bakzy, místo abych je natírala mastí, která mě stojí padesát zenárů. Takže si, můj příteli Derzhi, raději dávejte pozor na jazyk.“ Jediným pohybem prstu zahrnula do svého proslovu mě stejně jako prince, pak se vrátila zpět k práci.

Na Aleksanderově tváři se usadil výraz tak dokonalého úžasu, že jsem se musel usmát. Možná se mi ta žena bude přece jen líbit. „Je v pořádku?“ zeptal jsem se, když jsem se přiblížil natolik, abych viděl, co dělá. „Tedy kromě jazyka, samozřejmě.“

Právě obvazovala úzkým pruhem čisté bílé látky místo těsně nad princovým kotníkem. Další dva pruhy už měl omotané kolem hrozivě vypadající rudé a fialové jizvy těsně pod kolenem. „Odřeniny od boty,“ odvětila. „Rozdrásala mu jeho jemnou královskou kůžičku. Na jednom místě skoro až na kost. Copak nemá vůbec žádný rozum?“

„Tato záležitost je už dlouho předmětem dohadů,“ řekl jsem. „Nikdo mu ale nemůže upřít houževnatost.“

Žena vzhlédla. Neusmála se, ale ve velkých, tmavých očích se jí roztančily ohníčky, jako by tam patřily. „Jsem W’Assani. Co hlava?“

„Seyonne,“ představil jsem se. Nedalo se pochybovat o tom, že je naším přítelem, proto mi nevadilo říct jí své jméno. „Mám pocit, jako by mě do ní kopl váš osel.“

„A taky tak vypadá,“ zamumlal Aleksander a stáhl si šál haffaie z tváře.

„Neobouvejte si tu botu, dokud se rány nezahojí, pane princů, jinak už žádné boty potřebovat nebudete.“ Rychlým pohybem malého nože zkrátila W’Assani konec obvazu a obrátila svoji pozornost ke mně. Její rty, zkroucené v nelibosti, mi ihned napověděly, že jsem k očištění oka neměl použít šedý haffai. „Myslela jsem, že Ezzarijci jsou čistotní lidé,“ pokárala mě. Než se však mohla pustit do další přednášky, rychlý dusot kopyt a sprška dusivého rudého prachu oznámily Malverův návrat.

„Karavana!“ zakřičel, když sklouzával ze sedla.

W’Assani uhodila rukou do dřevěné truhlice. „Věděla jsem, že se Kavel vydá tímhle směrem.“ Do ruky mi vrazila otrhaný kus čistého plátna a malou mosaznou krabičku. „Umyjte se tímhle. Pak to natřete trochou masti. Jenom troškou, jinak mi ji zaplatíte. Až zase zastavíme, uvařím vám hrnek mavroy. Uleví bolesti hlavy.“ Seskočila z vozu, popadla osly za postroj a vytáhla je z bahniště. Celou dobu přitom nadávala směsicí thridštiny a aseolštiny, hovorového jazyka impéria. Malver vyskočil na kozlík a popadl otěže právě ve chvíli, kdy vůz vyrazil kupředu.

„Já všechno zařídím,“ zavolala W’Assani na Malvera. „Ty dostaň vůz na cestu.“ Popadla lem svého fialového loobahu, protáhla si ho dopředu mezi nohama a zastrčila ho někam do záhybů. O chvíli později již seděla na Malverově koni a pádila směrem, odkud právě přijel. Copánky jí poskakovaly na hlavě a haffai se za ní nadouval jako bílá křídla.

Připlazil jsem se k princi, opřel se zády o postranici vozu a zavřel oči. Doufal jsem, že nebudu muset na W’Assanin čaj proti bolesti čekat příliš dlouho. Pro tuto chvíli jsem se však spokojil s tím, že jsem za zavřenými víčky obdivoval její obraz.

„Měl jsi od doby, co jsi opustil Ezzarii, nějakou ženu?“ Myslel jsem, že usnul.

Cítil jsem, jak se i pod špínou a zaschlou krví červenám.

„Myslel jsem si to.“

„A já si myslel, že už ve mně nedokážete číst.“

„Tohle by poznali i oslové.“

„Mám ženu…“

„…která se tě pokusila zavraždit, a když jí znovu zkřížíš cestu, dokončí své dílo. Dobré manželky neházejí svatební symboly do manželovy krve.“

Fiona mu musela říct o Ysanne a prstenu. „Přísahal jsem, že jí zůstanu až do smrti věrný,“ řekl jsem. „A nic z toho, co udělala, na mé přísaze nic nemění.“

Aleksander si stáhl šál haffaie a pohodlněji se usadil, jako by chtěl spát. „No, kdybys někdy změnil názor, s touhle bys začínat neměl. Spořádala by tě jako kayeet králíka.“

*

O hodinu později jsem seděl v zadní části poskakujícího vozu a snil o koupeli. Podařilo se mi otřít si kusem hadru tvář, nezbylo pak ale na něm už téměř čisté místo, kterým bych si očistil ruce. Naneštěstí jsem nemohl udělat nic se zápachem, který, jak se zdálo, sílil. Napadla mě spousta věcí, po nichž bych mohl toužit – jídlo, déšť, boty – a další nesmyslné tužby, které jsem měl nejspíš vepsané ve tváři, ale všechny bych je vyměnil za kousek mýdla a hodinu ve vaně, jezeře nebo řece.

Aleksander se také přesunul do stínu barevných nebes, nezdálo se však, že by si přál pokračovat v hovoru. Seděl naproti mně a prstem přejížděl po rytinách na jílci svého meče. Rozhodně nemyslel na nic příjemného.

„Řekla jsem Pujatu Kavelovi, že jste mí noví nevolníci,“ oznámila W’Assani, která jela na koni vedle vozu a přizpůsobila krok koně ploužení oslů. „Myslí si, že M’Alver je můj nový partner a že jsem vás koupila – mrzáka a propuštěného otroka – abyste mi pomáhali ořezávat a čistit kosti. Musíte projevit horlivost, jinak vám neuvěří. Až v poledne zastavíme, můžete začít s těmi v koši.“ Pobídla koně a nechala nás polykat prach, zahlédl jsem však, jak se jí pobaveně stáhla kůže kolem očí.

Aleksander si toho také všiml. „Zatracená culící se thridská čarodějnice. Raději se vzdám Edikovi, než abych si od ní nechal rozkazovat.“

„Kosti?“ zeptal jsem se. Hlava mě sice už tolik nebolela, pořád jsem ale byl trochu zmatený.

Aleksander se zašklebil a schoval meč zpět pod dubovou truhlici. „Podívej se zrakem čaroděje do koše. Ne, do toho dlouhého za tebou.“

Předmět, na nějž ukazoval, byl dlouhý a široký asi jako rakev, ale dvakrát tak hluboký a upletený z rákosu s rukojeťmi z lan. V okamžiku, kdy jsem otevřel víko, jsem si uvědomil, že odporný zápach, o kterém jsem si myslel, že vychází ze mne, měl jiný zdroj, a to dvě mrtvá zvířata. „Lišky?“

Aleksander mi pověděl, že nás W’Assani dostala ven z města jednou ze zavřených bran. Očividně se pravidelně potřebovala dostat potichu ven z města a znala několik strážných, kteří byli ochotni ji za podíl na zisku nechat projít. Tentokrát zaplatila mým a Aleksanderovým koněm. Strážný prohledal vůz ve snaze zjistit, co jí stálo za tak velký úplatek, ale našel jenom jednoho do bezvědomí zbitého otroka, kterého prý získala výměnou, obvyklé košíky a truhlice s tkaninami a ohromný, odporně páchnoucí koš se dvěma mrtvými liškami. Zdechliny byly dostatečným vysvětlením.

Ozdoby z kostí lišek byly mnoha muži v impériu vysoko ceněny, neboť prý zvyšovaly potenci. Derzhi hegedů, jež dovolovaly více žen, a Suzaini, kteří často mívali tři i čtyři manželky, platili pěkné peníze za náramky, prsteny, přívěsky, náhrdelníky nebo brože z liščích kostí. Nejvíce ceněny byly kosti vzácných rudých lišek z Azhaki. A protože je jistý lord Fontezhi, jenž sídlil v Karn’Hegethu, choval v zajetí, aby měl vždy dostatečnou zásobu, pochopil strážný velmi rychle, proč měla W’Assani tolik naspěch. Neměl pražádnou chuť přehrabovat se zapáchajícím košem, takže si nevšiml, že se ve dvojitém dně, přímo pod rychle se rozkládajícími zdechlinami, schovával jeho pomazaný vladař.

„Myslel jsem, že se uvařím ve vlastních zvratcích,“ přiznal princ. „Pokud si myslí, že budu dál předstírat…“

Nakonec jsme ale udělali přesně to, co nám poručila. W’Assani byla velmi chytrá.

*

Cestovali jsme s karavanou Pujata Kavela, hollenijského obchodníka s olivovým olejem, kořením a sušenými rybami. Obchod s kořením a olejem byl velmi výnosný, ovládaly jej však hegedy Derzhi, Jurranové koření a Goruschové olivový olej. Když Kavel zaplatil císařské daně, požadovaný díl hegedům a úplatky, aby udržel karavanu v chodu, zůstalo mu sotva tolik, aby dokázal udržet nad vodou obchod se sušenými rybami. Přitom věděl, že pokud by se někdy ukázalo, že sušené ryby přinášejí zisk, převzal by i tento obchod některý z rodů Derzhi a pravděpodobně by ho při tom zabil. Ačkoli mu ještě nebylo třicet, tvrdé pravdy světa mu už stačily vysát z těla veškerou naději a přiměly ho tvářit se neustále zachmuřeně. Dokonce i jeho tmavé kníry visely zplihle.

Na první zastávce mi Malver – nebo M’Alver, jak ho W’Assani oslovovala v řeči Thridů – pomohl vynést z vozu koš s liščími zdechlinami. Jakmile jsme však koš položili a vrátili se k Aleksanderovi, abychom mu rovněž pomohli z plošiny vozu, vrhli se na koš psi, kteří karavanu doprovázeli. W’Assani po nich začala křičet a házet kameny, pak popadla jednu z Aleksanderových berlí a mlátila je tak dlouho, až nakonec utekli.

Navrhl jsem, že by možná bylo lepší, kdyby za nás psi udělali odpornou práci a ohlodali hnijící maso, W’Assani však nemínila dovolit, aby její cenné zboží poškodily psí zuby nebo praskliny. Už tak bylo zlé, že jí náš náhlý odjezd nedovolil kořist ihned očistit, což pravděpodobně zničilo kožešinu. Naším úkolem bylo opatrně stáhnout ze zdechlin kůži a pak odřezat maso a chrupavky. To by mělo rozptýlit psy a supy natolik, abychom mohli nerušeně oškrábat kosti. Kdykoli jsme na noc zastavili, uvařili jsme hrnec plný hali – hořkého prášku, který pouštní slunce vyluhovalo ze znečištěných pramenů – a očistili v něm kousky kostí, které se nám toho dne podařilo připravit.

V poledním horku nebyl takový úkol zrovna příjemný, ale v minulosti jsem už byl nucen dělat mnohem horší věci. W’Assani nás bude krmit, ukrývat a převážet jen několik dnů, ale ona bude ještě dlouho poté, co zmizíme, nucena jezdit těmito cestami a městy, kde by udavači prodali její život za pár zenárů. Brala na sebe velké riziko, proto mi připadalo jen čestné zahrát naše role pečlivě.

Aleksander proti této úloze také nijak zvlášť neprotestoval, neboť už od chvíle, co dokázal udržet luk, lovil v pouštích, a dokonce i princové Derzhi věděli, jak kořist stáhnout. Zápach, který byl důsledkem třídenního rozkladu, úkol pouze znepříjemnil. Ale přijímat rozkazy od ženy… a ještě k tomu Thridky, příslušnice nejopovrhovanějšího národa v impériu… dřít se pod jejím velením, zatímco ostatní odpočívali, a přitom vědět, jak moc si krátkodobou nadvládu nad budoucím císařem užívá… to jej přivádělo na pokraj výbuchu.

„Je to ďábel.“ Zkušeně projel nožem po vnitřní straně nohou lišky, pak dolů středem břicha a oddělil měkkou kožešinu od rozkládajících se svalů. Tušil jsem, že mrtvá liška má v tuto chvíli W’Assaninu tvář.

„Je chytrá.“

„Co zase dělá teď?“ Aleksander seděl obrácený zády k vozu s nohou nataženou ztuhle před sebou. Kdyby se chtěl ohlédnout po své mučitelce, musel by se otočit, což by vypadalo podivně a bylo by to víc než očividné.

„Pije pivo s Malverem.“

„Bohové, za tohle ho nechám zbičovat. Směje se, že?“

„Vůbec ne. Ukazuje mu své tkaniny.“ Malver jednal s W’Assani uvolněněji než s kýmkoli jiným. Vždy jsem ho považoval za mlčenlivého, zdálo se však, že si toho mají hodně co říct. Překvapilo mě, že jí prozradil Aleksanderovu totožnost, nakonec to tak ale bylo možná lepší, neboť brala své poslání velmi vážně.

„Užíváš si to.“ Princovo zamračení bylo žhavější než samotné slunce.

„Napadá mě spousta věcí, které bych dělal raději.“

Pujat Kavel se k nám přiblížil s rukama sepjatýma za zády. Kývl na W’Assani. „Za hodinu se vydáme na cestu, mezzonno.“ Mezzonna bylo uctivé oslovení obchodnice. Shrbený Hollenni sice přijal W’Assanin poplatek i její vysvětlení, že jiná karavana porušila dohodu, kterou s ní uzavřela, dával si však dobrý pozor, aby byla thridská žena skutečně tím, co o sobě tvrdila. Když se průvod devíti vozů a dvaceti chastou zastavil, aby si mohli lidé během nejteplejší části dne odpočinout, najíst se a prospat, prošel kolem nás alespoň čtyřikrát do hodiny.

„Určitě pošle Malvera na lov, abychom měli víc zdechlin na hraní, že?“ zeptal se Aleksander, když nás Kavel minul.

„Myslím, že ano. Kosti gazely nebo kayeeta jí sice tolik nevynesou, ale bude si za ně moct koupit nějaké maličkosti. A my aspoň budeme mít čerstvé maso.“ I když ve chvíli, kdy jsem byl až po lokty zabořen do hnijící liščí mršiny, bylo maso to poslední, na co bych chtěl myslet.

*

Během cesty s W’Assani jsme se pečlivě drželi svých rolí. Vezli jsme se s Aleksanderem na voze a pracovali, kdykoli vůz zastavil. W’Assani jela na našem koni, smála se a povídala si s Malverem, který vůz řídil. Se mnou ani s princem se nebavila, jen nám vydávala příkazy, kdykoli nás mohl někdo slyšet. Někdy jela během dne vedle Pujata Kavela a každý večer trávila u jeho ohně. Zatímco jsme zabitá zvířata stahovali z kůže, kuchali je, vařili a jedli a potili se nad bublajícími hrnci, rozléhal se její měkký smích táborem.

Při chůzi nebo jízdě na koni z ní vyzařovalo tolik života, že jsem nemohl od její půvabné postavy odtrhnout oči. Husté vlasy ji hladily po kůži a já nedokázal přestat myslet na to, jaké by to bylo uvolnit je z jejich vězení a nechat je klouzat po jejích ramenou… nebo mých. Zatímco Aleksander dumal a vymýšlel strategie, usmíval jsem se v duchu jejímu důvtipu a obratnosti a uvažoval, jestli jsou historky o pašeráckých dobrodružstvích, které vyprávěla Kavelovi, pravdivé.

Ale když nastala hluboká noc a já skončil s prací a natáhl se pod hvězdami, snažil jsem se vyhnat tuto ženu z myšlenek. Nebylo tam pro ni místo. Byl jsem ženatý a Ysanne žila v mém srdci od mých patnácti let. Byla vším, co jsem kdy chtěl, vším, co jsem kdy mohl chtít. Jak jsem vůbec mohl uvažovat o sblížení s někým jiným? Při vzpomínce na svoji ženu jsem však dokázal myslet jen na poslední slova, která jsem z jejích úst zaslechl. Najděte démona… nechte ho krvácet, dokud neumře. Rána, již mi tato slova zasadila, byla hlubší než jizva v mém boku.

Kapitola 18

Karavana se vlekla po Vayapolské silnici, oblíbené cestě vedoucí od Karn’Hegethu na jihovýchod přes Srif Naj směrem k vzdálenému obchodnímu městu, kde jsem se poprvé setkal s Blaisem. Kus před Vayapolem však W’Assani zamýšlela obrátit vůz k jihu a zamířit k úrodným polím pšenice a ječmene v Manganaru, zemi, kterou Aleksander kdysi prohlásil za vlastní. V době svého pomazání daroval princ Bekům, stejně jako ostatním rodům Derzhi, několik usedlostí. Vědomí, že nenávidění Rhyzkové nyní ovládají Aleksanderův rozsáhlý majetek, bylo dost zlé, ale skutečnost, že Edik vzal zpět jeho dary, přivedla prince málem k šílenství. V celé záležitosti viděl jen jeden světlý bod. Bekové a ostatní hegedy, které byly nuceny nechat si líbit takové zacházení, se k princi určitě přidají a pomohou mu svrhnout Edika.

Jednoho dne mu připomenu, že hegedy Rhyzka, Bek ani Denischkar na toto území vůbec nemají právo. Manganar měl kdysi dávno vlastního krále.

Třetího dne cesty s karavanou jsme zaslechli zprávy z Karn’Hegethu. Minula nás rychle jedoucí skupina Senigaranů, a jak bylo zvykem, jela podél karavany, dokud si poutníci nevyměnili novinky. Podle jistoty, s jakou cestovali sami, byli tři Senigarané asi nájemnými šermíři. A jejich zbraně byly také mnohem kvalitnější než jejich oblečení. „Měli jsme štěstí, že se nám podařilo z Karn’Hegethu uniknout,“ promluvil snědý muž za všechny tři. „Zamkli brány a nepouštějí nikoho dovnitř ani ven.“

„Pročpak?“ zeptal se Kavel.

„Prý tam viděli prince Aleksandera. Pohyboval se snad po celém městě – ve čtvrti šlechticů, řemeslníků i trhovců. Říká se, že se přišel pomstít za smrt svých přátel, které popravili na příkaz císařského guvernéra, zachránit obyčejný lid před novým císařem nebo zavraždit druhého lorda Fontezhi. Nikdo by nedokázal udělat tolik věcí, kolik mu klepy připisují, ani být na tolika místech najednou. Slyšeli jste o jeho bitvě s Hamraschi? Jak přiletěl okřídlený bůh a zachránil ho? Jako by to nestačilo, tvrdí teď, že sám princ dokáže měnit podobu. Lordové Fontezhi zuří a prohledávají město dům po domu. Přísahali, že císařova vraha popraví na trhu v Zhagadu a pak se prý ukáže, jestli ho opět přiletí nějaký bůh zachránit.“

Zpravil jsem o rozhovoru Aleksandera.

„Byli by hodně zklamaní, kdyby znali pravdu, že?“ odvětil.

Opravdu jsme vypadali uboze. Byli jsme olepení potem a pískem a naše kůže a oděv byly beznadějně potřísněné krví a dalšími věcmi. Já stále ještě neměl košili ani boty a má kůže byla posetá zelenými a černými skvrnami pomalu mizících modřin. Aleksanderova noha vypadala s odřeninami, hojící se ránou a bílými místy povadlé kůže bizarně. Později toho dne, když si myslel, že jej nikdo nevidí, se na ni pokusil přenést váhu. Okamžitě se pod ním podlomila a přinutila ho rychle se zachytit vozu, aby nespadl. Praštil berlí o zem, pak se opřel čelem o postranici vozu a začal pěstí bušit do nepoddajného dubového dřeva.

*

Pátého dne poté, co jsme opustili Karn’Hegeth, nás dostihli lovci. Karavana se zastavila v Taíne Dabu, čerstvě zeleném údolíčku s pramenem tak silným, že si zasloužil dlouhou zástavku, i když na obvyklý odpočinek bylo ještě brzy. Byli jsme s Aleksanderem rádi, neboť jsme naši krvavou práci – tentokrát jsme museli vykostit písečného jelena – mohli nejen vykonat během chladnější části dne, nýbrž jsme získali trochu stínu i pro sebe. A bez ohledu na naše divadlo a pouštní zvyky jsem byl odhodlán se umýt.

Většina karavany zastavila poblíž zřídla, aby mohla snadněji napojit zvířata a naplnit sudy. My jsme však W’Assanin vůz odtáhli do stínu košatého tamaryšku na okraji zeleného údolí, aby naše práce neznečistila pramen. Dal jsem se do toho a pronesl krátké zaříkání, jehož účelem bylo udržet psy i supy dál, dokud nebudeme hotovi, pak jsem se zaposlouchal do klepů, které se nesly karavanou. Zvykl jsem si dělat to, abych se ujistil, že nikdo nezačal podezřívat W’Assani ani její nevolníky. Honáci chastou si jako obvykle stěžovali na neposlušná zvířata. Obchodník s kůží bil otroka, který mu polil nový haffai šálkem nazrheelu. W’Assani vykládala Kavelovi, jak se vsadila, že dokáže do Zhagadu propašovat náklad nezdaněného nazrheelu. Seděli spolu pod skupinkou nager u zřídla a já se na chvíli zaposlouchal do jejich rozhovoru. Stará Talar, strážkyně ezzarijské cudnosti, by se zhrozila nad tím, jak svých darů zneužívám. Ale díky tomu, že jsem se oddával svému okouzlení, jsem zaslechl jezdce Derzhi mnohem dřív, než dorazili k Taíne Dabu.

„Jezdci!“ řekl jsem Aleksanderovi, pak jsem dlouze a hlasitě zapískal dohodnuté znamení, abych upozornil W’Assani a Malvera na blížící se nebezpečí. Vyskočil jsem na vůz, abych se ujistil, že jsou Aleksanderův meč, prsten a bota schované v dvojitém dně W’Assanina košíku, pak jsem se vrátil zpět k princi. Aleksander si mezitím obtočil šál haffaie kolem vlasů. Následoval jsem jeho příkladu a ujistil se, že mi jeden konec šálu zakrývá jizvu na obličeji. Nic jiného jsme nemohli udělat, a tak jsme se vrátili k práci.

„Kdo je tady gonajem?“ křikl důstojník Derzhi, když k nám dorazilo pět válečníků a prach, který jejich koně zvířili, usedl na naše čerstvé maso.

Sklonil jsem hlavu a ukázal směrem ke zřídlu. „Pujat Kavel z Hollenu, Vaše ctihodnosti.“

Aleksander hleděl upřeně na písečného jelena, avšak jeho zakrvácené ruce, v nichž pevně svíral nůž, se nehýbaly.

Jezdci se vydali dolů stezkou do údolíčka.

„Jaký heged…?“

Pokynul jsem Aleksanderovi, aby byl zticha, a zaposlouchal jsem se do výslechu. Derzhi řekl, že prý byl císařův vrah propašován ven z Karn’Hegethu, a tak prohledávají všechny cesty. Musíme prohledat každý vůz a káru. Zrádný princ prý cestuje ve společnosti tří mužů – jednoho Derzhi a dvou neznámé rasy. První lord Fontezhi přidal k odměně za vrahovo dopadení ještě pět tisíc zenárů – ale jen když bude chycen živý. Ach ano, a princ je zraněn. Jednu nohu má obutou do boty ze silné kůže, jaké šlechtici nosí kvůli zlomeninám.

„Nic nového,“ řekl jsem. „Prohledají karavanu.“ Přetáhl jsem kůži písečného jelena přes Aleksanderovu zjizvenou nohu a berle a proklel jsem se za to, že jsem je neschoval už dřív. Co když si jich vojáci všimli? „Není důvod na vás upozorňovat.“

Aleksander se zavrtěl. „Tohle se mi nelíbí.“

Cítil jsem se úplně stejně. Měli jsme odkrytá záda a nemohli jsme utéct ani bojovat s nadějí na úspěch. Pět Derzhi bych možná zvládnul – pokud bych měl v ruce meč a žádný z nich mě neuhodil do pravého boku. Ale v karavaně cestovalo alespoň dvacet bojeschopných mužů a z patnácti tisíc zenárů by mohl člověk i s celou rodinu žít v přepychu. I kdybych byl ochotný obětovat W’Assani a Malvera a odletět s Aleksanderem, nedokázal bych ho nést tak dlouho, abychom se dostali do bezpečí. Nepomohlo by nám, ani kdybych ukradl koně, neboť pro Aleksandera bylo nesmírně obtížné nasednout a žádný z koní v karavaně nebyl tak dobrý, aby válečníkům Derzhi unikl. Nezbývalo než sedět a čekat. A tak jsme dál odřezávali zakrvácené maso z kostí, jako by nám skutečně záleželo na tom, abychom svoji práci dělali správně.

Uběhla půlhodina. Zvažoval jsem různá kouzla. Písečné bouře a stěny ohně vyžadovaly čas a přípravu, takže jsem se snažil přijít na něco menšího. Neodvažoval jsem se provést nic, čím bych k nám přitáhl pozornost, dokud nebudeme mít na výběr. Bylo by lepší, kdyby se tato bouře přehnala nad námi.

„Ničíte mé látky, vy ptačí mozečky,“ zaječela W’Assani a rozběhla se k vozu, kde se nemotorný Derzhi začal přehrabovat v jejích truhlách a koších a vyhazovat je do písku. Zvuk tvrdého úderu podobný plácnutí se nedal přeslechnout.

Upustil jsem napůl ořezanou stehenní kost a vyskočil na nohy, Aleksander mě však chytil pevně za kotník. „Sedni si,“ přikázal skrz zatnuté zuby.

„Odporná čarodějnice.“ Derzhi zvedl do výše hrst kostí kayeeta. „Můj pane! Ta thridská divoška tady má koš plný krvavých kostí! Myslím, že zvířecích.“

K vozu dorazil jezdec. „Zaplatili ti snad za nějaké odporné čáry?“

„Kromě tkaní látek vyrábím také ozdoby z kostí, dobrý pane,“ vysvětlila W’Assani a ukázala jim svůj náhrdelník, náramky a prsteny. Celou dobu si přitom mnula pohmožděnou tvář. Velmi dobře předstírala podřízenost… až do chvíle, kdy opět otevřela ústa. „Moji nevolníci ořezávají a čistí kosti, ale i takoví pitomci vědí, že se krev nesmí dostat na látku.“

„O tvé cetky se nezajímáme, thridská čarodějnice,“ obořil se na ni jezdec. Podle jemných, pečlivě střižených šatů to byl šlechtic. „Hledáme toho zbabělce Aleksandera, a pokud by nám to pomohlo ho najít, sedřel bych ti tu tvoji černou kůži ze zad.“ Něco v šlechticově hlase mi připadalo vzdáleně povědomé, byl jsem však obrácen čelem ke slunci a on ke mně stál otočen zády.

„Pokud jsou tohle kosti vraha vašeho císařského otce, klidně si je můžete vzít a šťastnou cestu,“ odsekla W’Assani. „Ani thridští divoši nevraždí své otce.“

Derzhi ve voze popadl W’Assani za vlasy a zkroutil jí hlavu. Pak si ji přitáhl blíž a zavrčel: „Dávej si pozor na ten svůj barbarský jazyk, čarodějnice.“

Jezdci Derzhi se prohnali kolem Aleksandera a mě a zamířili zpět na cestu. Téměř jsem už vydechl úlevou. Náhle však poslední jezdec zpomalil, otočil se a i s koněm nás obešel. Zůstal jsem sedět s hlavou skloněnou a pohyb mého nože se nezastavil. Aleksander reagoval stejně. Po chvilce se jezdec, světlovlasý mladý šlechtic, vydal za ostatními a my se za ním otočili. Nyní jsme ho viděli jasně. „Hadeon,“ pronesli jsme oba najednou.

*

„Musíme pryč od karavany,“ řekl jsem. „Tenhle mladý lord není hlupák. Viděl princovu nohu a berle, než se mi je podařilo zakrýt. Jakmile se mu to rozleží v hlavě, vrátí se. Pak zemřete, W’Assani. Pokud uvěří, že víte, kde prince najít, přinutí vás to prozradit.“ Byla to neuvěřitelná smůla, že Aleksanderovu zraněnou nohu musel spatřit zrovna hrdý mladý Mardek.

„A kam máme jít?“ zeptala se žena a přitiskla si vlhký hadřík k roztrženému rtu. „Zaplatili jste mi, abych vás dostala z Karn’Hegethu, a ne abych pro vás umřela nebo si nechala zničit živnost.“ Derzhi převrátili vůz vzhůru nohama. Roztrhali alespoň polovinu látek nebo je shodili do bláta, kde se napájeli koně a osli. Na rozsypaných kostech nezáleželo. Nejdražší byly liščí kosti a ocasy a ty jsme ukryli spolu s Aleksanderovým mečem. W’Assani používala liščí ocasy, aby dokázala hodnotu svého zboží. Zároveň však potřebovala zůstat naživu, aby si mohla zisku užít.

„Půjdeme k Bekům,“ řekl Aleksander. „Sovari čeká v Tanzire. Prostě se od karavany oddělíme dřív – dneska večer místo zítřka.“

„Musíme jít hned,“ odporoval jsem. Nedokázal jsem vysvětlit svůj naléhavý pocit. Hadeon viděl Aleksanderovu zraněnou nohu. Pozná pravdu. A Mardekové i Fontezhi posílali zprávy po ptácích.

Malver přikývl. „Kavel má v plánu zůstat tady přes poledne. Jeho chastou jsou vysušení a potřebují si odpočinout. Všichni jsou ale dole u zřídla, takže nás nikdo nebude postrádat, dokud nezačnou řadit karavanu. Kdybychom tak mohli zakrýt naše stopy…“

„O to se postarám já,“ ujistil jsem ho. Byl jsem rád, že můžu dělat něco užitečného.

W’Assani nevypadala přesvědčeně. Stála na voze s rukama v bok a mračila se na nás. „Nemůžete vymazat deset mil kolejí po voze a dneska nefouká vítr. V létě můžou stopy v písku vydržet i třicet dní. Zjistí, že jsme utekli, a budou nás sledovat. Bude lepší, když zůstaneme s ostatními a budeme se držet naší historky. Císař se může schovat v koši, pokud to bude nutné.“

„Seyonne se o stopy postará,“ ujistil ji Aleksander, „raději byste se však měla dobře zahalit do haffaie.“ Myslel jsem, že už mě princ nedokáže ničím překvapit. Tentokrát mě však naprosto vyvedl z míry, neboť se W’Assani hluboce poklonil. „Lituji, že jsme nuceni ještě víc narušit váš obchod, madam. Jednoho dne, až se octnu v lepším postavení, se vám odvděčím víc. Prozatím však mohu jen obdivovat vaše herecké schopnosti.“ Narovnal se, opřel o berle a dodal: „Ve skutečnosti by se od vás mohl Seyonne učit. Vaše kousky zahrnují spousty krve, ale až do této chvíle nepatřila žádná jemu.“

Poprvé za pět dnů nevěděla W’Assani co říct. Asi to nebyla běžná záležitost. Nepovažoval jsem za rozumné prozradit, jak moc mě její rozpaky pobavily. Zatímco Malver zapřáhl osly a přivázal koně k vozu, hodil Aleksander své berle na vůz a vyšvihl se za nimi. Já si stáhl svůj haffai a pospíšil si dolů ke zřídlu. Uctivě jsem se uklonil Kavelovi, který dozíral na napájení chastou, pak jsem háv namočil. Dával jsem si při tom pozor, aby se krev z mých rukou nedostala do vody. Když jsem běžel vzhůru stezkou, vůz už se dával do pohybu, a tak jsem se do něj vrhl po hlavě. „Alespoň se můžeme trochu očistit,“ řekl jsem a hodil mokrý kus látky Aleksanderovi do klína. Nesmírně jsem litoval, že jsem nemohl využít příležitosti okoupat se v hojných vodách Taíne Dabu.

*

Cestovali jsme hrozivým vedrem poledne i žhavým odpolednem. Z plných sudů s vodou jsme hojně napájeli osly a střídali se v sezení na slunci a řízení vozu. Ve skutečnosti se o stín střechy vozu dělili mí společníci, zatímco já seděl úplně vzadu a promlouval tiše k větru. Probudil jsem ho pouze natolik, aby pohnul pískem a zakryl naše stopy na dunách. Malver určoval směr podle slunce a radil se s Aleksanderem, který toho věděl o místopise impéria víc než thridský kreslič map. W’Assani se střídala v řízení vozu a zbytek času trávila přebíráním zboží, přičemž zničené látky cpala do jednoho koše a nepoškozené kusy opatrně skládala a stáčela.

„Bojíte se snad řídit osly?“ W’Assani prostrčila hlavu pohybujícím se závěsem, a než jsem mohl odpovědět, postavila se mezi dřevěné podpěry na kraji plošiny vozu. Ostrý jas odpoledne dostal fialový a zlatý nádech večera. Na východě už nebe potemnělo. Za námi se táhly kopce dun… hladký, ničím neporušený písčitý povrch.

„Měl jsem na práci jiné věci.“ Posunul jsem se kousek stranou, aby si mohla sednout vedle mne a spustit nohy z vozu, jako jsem to udělal já.

Chvíli jen tak seděla a hleděla na poušť za vozem. Mezi námi se rozhostilo přátelské ticho. Pohybovala se spolu s vozem a přetvářela jeho tvrdé nárazy v prostou ladnost. Jak čas ubíhal, pohlédl jsem do strany a zjistil, že se mírně zamračila. Usmál jsem se a pokračoval v práci. Po několika minutách otevřela ústa, ale nakonec nic neřekla. Zavřela oči, pak se podívala znovu. A když už to konečně vypadalo, že se přece jen zeptá, opřela se místo toho o hromadu krabic, zvedla nohy, položila je na podpěru baldachýnu a pohodlně se usadila, jako by takto dokázala jet až na konec světa.

„Nebojíte se?“ zeptal jsem se.

„Mám se snad bát?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Mě ne.“

„A toho spáče?“ Uvnitř vozu Aleksander hlasitě chrápal.

„Ani jeho.“

„To je dobře. Byla bych nerada, kdyby mi zlí duchové nebo zrádní princové převrátili život naruby.“

Na nebi se začaly objevovat první hvězdy. Dlouho jsme jeli mlčky.

*

Mnohem později, když se W’Assani přesunula dovnitř vozu a šla spát, jsem se rozhodl, že už by to stačilo. Opustili jsme srif a přesunuli se do větších výšek – do stepí a pšeničných krajů. Z Taíne Dabu nás nebudou moct sledovat. Překročil jsem spícího Aleksandera a W’Assani, sedl si na kozlík a nabídl se, že převezmu otěže. Malver mi je sice předal, zůstal však sedět vedle mě a pozorně sledoval hvězdy, abychom neuhnuli ze směru na Tanzire.

„Je to vaše sestra nebo sestřenice, M’Alvere?“ zeptal jsem se tiše a oslovil jej thridským způsobem.

„Matko země…“ Vyděšeně na mě pohlédl.

„To je v pořádku,“ ujistil jsem ho. „Nikomu nic neřeknu. I když by to po všem, co jste pro nás udělal, vůbec nic nezměnilo.“

Thridové byli velice schopní nájemní vojáci, žoldáci, kterým platili, aby umírali ve válkách Derzhi, jimž ale nikdy nevěřili ani je nectili a pozornost jim věnovali pouze tehdy, když bylo nutné rozhodnout, zda si zasloužili své peníze. Ještě nikdy nesloužil žádný Thrid v derzhijských jednotkách, natož aby velel válečníkům Derzhi. Lidová moudrost říkala, že než by k něčemu takovému došlo, stal by se spíš nejubožejší Derzhi císařem. Až na to, že se to opravdu stalo.

„Dělal jsem jen svoji povinnost.“

„Proč? Celé roky jste ukrýval svůj původ… sloužil dobyvatelům Derzhi…“ Jeho pleť byla tmavá, ale ne tak černá jako kůže jeho lidu. Jen Thridové byli ještě snadněji rozeznatelní než Ezzarijci.

S pohledem upřeným na zdvíhající se pláně před námi pokrčil rameny. „Umím bojovat a vést muže. A cením si svého života. Proč bych ho měl vložit do rukou nějakého derzhijského opičáka, který si myslí, že mi platí dost na to, abych šel tam, kam by on nestrčil ani svůj oštěp? Rozhodl jsem se, že pokud to bude jen trochu možné, budu pánem svého osudu.“

„Ale tohle… teď… jde o něco víc…“

Ze strany na mne pohlédl. „Ano. Jako barbarský Thrid toho možná nevidím tolik jako ezzarijský čaroděj, nejsem však slepý. Jednoho dne budu mít možná syny, kteří by chtěli bojovat za něco hodnotného.“

Přikývl jsem a obrátil pozornost zpět k oslům. „On za to stojí. Jen kdyby se nám podařilo udržet ho naživu, dokud nenajde svoji cestu. Přísahám.“

Jeli jsme dál, a když jsme se přehoupli přes poslední z dun, opravil Malver náš směr. Po chvíli jsem se zachvěl a podal mu otěže s tím, že si jen přinesu haffai a měch s vodou. Když jsem však vstoupil do vozu, prohodil Malver přes rameno: „Je to má nevlastní sestra.“

Kapitola 19

Díky vodě, kterou jsme nabrali v Taíne Dabu, zůstali W’Assanini osli naživu tak dlouho, aby nás dopravili do Tanzire, středně velkého, za hradbami ukrytého města, které obklopovaly pole pšenice a malinké vesnice. Jednou z nich byl i Vankův domov, Eleuthra. Silné dřevěné brány nebyly zavřeny již po sto třicet let, od doby, kdy byl zabit poslední příslušník manganarské královské linie. Na jedné straně velkého tržiště, přímo naproti bráně, stála věž z hliněných cihel, pozůstatek primitivní pevnosti, jež kdysi na tomto místě stála.

Sotva se W’Assani podařilo přesvědčit tři zvědavé strážce u brány, aby ji pustili dál, seskočil Malver z vozu a zmizel v šerých bočních uličkách, aby vypátral Sovariho. Aleksander a já jsme zůstali sedět pod baldachýnem vozu, zatímco W’Assani vedla osly širokými špinavými ulicemi k městskému trhu. Minuli jsme alespoň šest jezdců Derzhi. Všichni patřili k hegedu Rhyzka. Obával jsem se, že princ při pohledu na ně vybuchne.

Jak bylo u pouštních měst obvyklé, představovalo tržiště velké čtvercové náměstí, obklopené dvoupatrovými domy z hliněných cihel. Vrchní patra domů, podepřená sloupy z cihel, vyčnívala do tržiště a vytvářela tak kolem celého náměstí zastíněná podloubí, kde mohli prodávající rozložit své zboží. Na volném prostranství byly nahodile rozestavěny vozy a káry, jejichž majitelé si zde mohli postavit oplocení pro dobytek, zatlouct kovové sloupy pro připoutání cenných koní nebo otroků nebo roztáhnout plátěné baldachýny a vytvořit tak stín. Z tržiště vedlo hlouběji do města deset nebo možná i víc ulic.

W’Assani si pospíšila na městský úřad, aby se ohlásila u redyikky – úředníka, který měl na starost dozor nad trhem a určitě by si všiml, kdyby se některý z obchodníků zapomněl při vstupu do města zapsat. Aleksander vytáhl z koše svůj meč a prsten a schoval si je pod haffai. Já zůstal sedět ve stínu a naslouchal klábosení obchodníků, kteří seděli pod baldachýny a popíjeli nazrheel. Většinou hovořili o rodinách a putování s karavanami – šlo o zprávy o společných známých, počasí, cestách, tarifech a strastech. Po chvíli ale ztišili hlas, takže se mi podařilo zachytit jen pár slov.

… neklidný… nové příkazy ze Zhagadu… Jak může člověk přežít a ještě si zajistit zisk? Obrovské daně… na Suzainijské cestě císařští vojáci polovinu zboží z každé karavany… celé vesnice do otroctví, když nemohly zaplatit daně… všichni brzy v řetězech Nyabozzi. Možná… možná ne… slyšel jsem, jméno, které jsem nezaslechl už přes rok…

Hlasy se ztišily natolik, že jsem je ani sluchem zostřeným melyddou, nedokázal zachytit. Měl jsem však dojem, že jsem zachytil ještě jedno slovo, nebo to byl možná výplod mé vlastní fantazie, když jsem si vzpomněl na řeči o lupičích v Karn’Hegethu. Mohl bych však přísahat že jsem je zaslechl říct „lukash“. Yvor Lukash… meč světla… Blaise. Začali snad psanci opět s nájezdy, když Aleksanderův pád ukončil příměří, které uzavřeli s impériem? Právě jsem se chystal opustit vůz, abych klábosící muže přiměl říct mi víc, když se Malver vrátil se Sovarim.

„Požehnán buď Athos, můj pane. Jste v pořádku.“ Sovariho slova neprozradila míru jeho zděšení nad Aleksanderovým ubohým vzhledem, výraz jeho tváře však řekl vše.

„Ano. Než se však s někým setkám, musím se převléct. A pokud mi nenajdeš nějaký hrnek s vodou, kaluž nebo potok, kde bych ze sebe mohl smýt ten odporný zápach, přísahám, že tě uškrtím.“

„Samozřejmě, něco zařídím. Ale, můj pane, Bekové…“ Po tak dlouhé době Sovari ztratil neproniknutelnou masku dvorského pochlebování, uctivý, lhostejný pláštík, jenž dokázal zakrýt všechny emoce, od vražedné zuřivosti po šílenou touhu. Dobrý kapitán očividně nechtěl pokračovat. A Aleksander, který dokázal proniknout i maskou dvořana, to samozřejmě poznal.

Hluboce si povzdychl. „Řekni mi všechno, Sovari. Sotva můžu očekávat heroldy a cestu sypanou růžovými plátky.“

„První lord vás nepřijme, můj pane, ani vám nedovolí vstoupit do usedlosti Beků.“

„Pokračuj.“

„Řekli mi o jedné hospodě…“

*

Sovari si najal pokoj v omšelém malém hostinci, který se krčil mezi koželužnou a sedlářstvím. Jeho popraskané stěny a zaplevelený dvůr vypadaly tak uboze, že neměl ani jméno. Měděná lampa, která visela nad klenutou bránou, byla jediným znamením, že zde unavený poutník může najít džbánek teplého piva, misku ječné polévky nebo slamník na vyspání. W’Assani měla v úmyslu zůstat u vozu na trhu, dohodnout nějaký obchod a chránit své zboží. Malver zůstal s ní, aby jí pomohl s osly, než se k nám připojí. Vzadu v mysli se mi uhnízdilo přání W’Assani později navštívit. Samozřejmě až dokončíme, proč jsme přišli. Chtěl jsem si s ní promluvit, lépe ji poznat.

Do hostince nás sice nikdo nesledoval, najatý pokoj se mi však nelíbil. Vedly sem pouze jediné dveře a malé zamřížované okno. Vyhlédl jsem ven na hromady odpadků za koželužnou. I když se s Aleksanderem umyjeme, zápachu se očividně nezbavíme.

„Sereg, čtvrtý lord Beků,“ zamumlal princ, když klesl na slamník v dusné místnosti. „Co asi čtvrtý Bek dělá? Asi ostří brány oráčům. Nebo je pomateným synovcem druhého lorda. Táhli jsme se sem jenom proto, abychom se setkali se čtvrtým lordem.“

Sovari stál u dveří, ruce měl založené na hrudi a drsnou tvář zvrásněnou starostí. „Nechtěl bych omlouvat jejich nevychovanost, můj pane, ale jsem tady tři dny a každé ráno jsem viděl přijíždět novéno císařského posla. Je téměř jisté, že Beky – stejně jako všechny ostatní, kdo mají zlost na nového… na lorda Edika – sledují. Vědí, že se snažíme najít podporu.“

„A co ptáci s poselstvím? Přiletěli nějací?“ zeptal jsem se. „Nějaké zprávy z Karn’Hegethu?“ Už ve chvíli, kdy jsme vjeli do města, se mi naježily chlupy. Bezpečí prázdné pouště se zdálo být neuvěřitelně daleko.

„Žádné jsem neviděl. Ptáci by ale určitě letěli do hradu na Gan Hyffir, který je stále ještě v rukou Beků. Rhyzkové prozatím zabrali největší domy ve městě. Jejich posádka čítá aspoň dvacet válečníků, někteří mají dokonce císařské pověřovací listiny. Proto jsem vás sem přivedl takovou oklikou. Rhyzkové se prý snaží přesvědčit lorda Edika, aby dal Gan Hyffir jejich šestému lordovi. Ovládli by tak celý severní Manganar.“

„Vím přesně, co chtějí,“ vybuchl Aleksander. „Tak kdy se setkáme?“

„Lord Sereg přijde do výčepní místnosti dnes v noci o páté hlídce. Potvrdím schůzku, pak pošlu nahoru horkou vodu a jídlo.“ Ukázal na složené hromádky šatů a dvoje boty. „Omlouvám se za oblečení, můj pane. Je to však to nejlepší, co se mi podařilo za tak krátkou dobu sehnat. Ve stáji mám čtyři čerstvé koně, a jakmile ustájím vaše koně, vydám se dojednat schůzku s Fozhety.“

„Takže vás uvidíme za dva dny v Khouře, kapitáne.“

„Dva dny. Budu na vás čekat, můj pane.“

Aleksander se opřel o stěnu. „Dobrá práce, Sovari.“

Kapitán se začervenal a hluboce se uklonil. „Je mi ctí – a vždy bude – sloužit vám, Vaše Výsosti.“

„Výsosti…“ zašeptal Aleksander, když Sovari odešel. Z kapsy špinavého haffaie vytáhl svůj prsten a beze slova na něj zíral, dokud se ve dveřích neobjevily dvě služky s horkou vodou a jídlem, které by vystačilo pěti mužům. Sovari skutečně odvedl dobrou práci.

*

Jakmile jsme se slušně umyli, oholili, ostříhali, učesali a oblékli do šatů, které byly sice prosté, ale nebyly ani potrhané, ani potřísněné krví, získal Aleksander zpět alespoň část své ohnivosti. Jakmile dorazil Malver, poslal jej princ pro svoji jezdeckou botu, a když nastal čas setkat se se čtvrtým lordem Beků, oznámil Malver nervóznímu šlechtici, že se s ním jeho právoplatný císař nesetká ve výčepu hostince jako nějaký zloděj, nýbrž na dvoře za hostincem a na koni jako válečník Derzhi v předních liniích bitvy. Tato změna plánů se mi nelíbila, dvůr však byl temný, do ulice z něj nebylo vidět a jediná okna, která do něj byla obrácená, vedla do našeho pokoje. A Aleksander byl na koni skutečně pohyblivější.

Tato póza napomohla pouze Aleksanderově hrdosti, neboť čtvrtý lord Beků nebyl ani idiot, ani brusič nástrojů, nýbrž nejmladší syn prvního lorda, spíše však učenec než válečník, a nenabídl nic jiného než lord Vassil z rodu Mardek. Bekové by rádi ctili přání zemřelého císaře korunovat Aleksandera vladařem, nebudou však po jeho boku bojovat, dokud jim princ nepodá důkazy, že tak neudělají sami. I když Seregův rod odmítl Aleksandera ukrýt, dodat mu muže, koně i zásoby, zdálo se, že mladého lorda Aleksanderův slib změnit strukturu hegedů Derzhi zaujal.

„Slyšel jsi ho?“ zeptal se Aleksander. „Ten spratek mi řekl, že ho díky způsobu, jakým jsem v posledních dvou letech místo otce vládl, napadlo, že by se impérium dalo vést jiným způsobem, rozděleno do menších oblastí, v jejichž čele by stáli mocní princové, kteří by vytvářeli protiváhu Dvaceti.“ Pomalu jsme kráčeli ze stáje zpět do hostince, princ se staženým výrazem v obličeji, jak úmyslně přenášel váhu na zraněnou nohu. „Nedokázal jsem zplodit ani jediného syna,“ dodal hořce. „Jak ho jenom mohlo napadnout, že bych jich měl pět?“

„Říkal něco o nájezdech lupičů?“ zeptal jsem se. Naslouchal jsem jejich rozhovoru pouze napůl ucha, neboť jsem se zároveň snažil hlídat ulici, dvůr a změť tmavých uliček a dávat pozor na každého, kdo by hledal rudovlasého Derzhi s císařským prstenem a jezdeckou botou.

„Lupičů? Ne. Pro malé rody se prý však situace hodinu od hodiny zhoršuje. Musí platit dvojnásobné daně, odvádět další koně a odvelet polovinu jednotek svého hegedu k ochraně hranic. A ještě ke všemu dal Edik jejich zemi – moji zemi – těm prokletým Rhyzkům. Přál bych Edikovi, aby Yvor… U svatého Druyi, slyšel jsi něco o svém příteli psanci?“

„Jen klepy.“ Přimělo mě to však přemýšlet. Přesvědčil jsem Blaise, aby zastavil nájezdy jako ústupek Aleksanderovi. Ale jestli se zotročování a kruté zatěžování obyčejných lidí stává den ze dne horším, nebude Blaise dlouho jen tak nečinně sedět. Zpomalil jsem, a jak jsem tak pozoroval Aleksandera kulhat zadními dveřmi zpět do ošumělého hostince, poprvé mě napadlo, že možná neuspějeme.

Nemohl jsem zůstat s princem věčně. Bylo ode mě hloupé pokračovat v této cestě, když bych měl šetřit síly pro mnohem těžší bitvu, kterou jsem mohl vybojovat jen já sám? Zůstával jsem kvůli Aleksanderovi a prchavému příslibu jeho feadnachu, nebo jsem byl prostě příliš velký zbabělec, než abych čelil vlastní budoucnosti?

Byl jsem rozrušený a ustaraný, a tak jsem nevěnoval dostatečnou pozornost noci kolem sebe. Ale protože jsem se zastavil na okraji tmavého dvora a zvažoval své možnosti, zaslechl jsem šepot ze stínů u zdi koželužny a zvuk rychle se vzdalujících lehkých kroků. Dva muži. Zatraceně! Oběhl jsem hromadu prázdných sudů, přičemž jsem je převrátil, přeskočil přes rozbitou káru a kupu rezavých kouřových rour, naskládaných na okraji dvora. U stěny koželužny jsem zabočil doleva, opatrně překračoval rozházené odpadky, jen abych nakonec zakopl o dřevěnou tyč, nataženou přes úzkou uličku přímo u vchodu do ní. Muž, který tyč držel, se pokusil uhodit mě jí do hlavy, já se však odkutálel stranou, vymrštil se na nohy a skočil mu na záda dřív, než ji stačil dostatečně zvednout. Vyzáblý útočník se v mých pažích svíjel, strkal do mě a kousal mě, já jej však držel pevně a zatáhl ho zpět do temné uličky. Za jeho prchajícím společníkem jsem sice vyslal kouzlo, bylo to však zbytečné, neboť jsem ho neviděl ani se ho nedotkl, takže jsem pouze nanejvýš zpomalil jeho kroky. Nezabránil jsem mu však, aby podal zprávu o tom, co viděl.

„Kam jde?“ zavrčel jsem na vzdorovitého chlapce, kterého jsem tvrdě přirazil ke stěně koželužny a přitiskl mu paži na krk. „Komu tvůj přítel podá zprávu?“

„Neřeknu…“

„Nemysli si, že mi dokážeš lhát nebo zatajit, co chci vědět,“ obořil jsem se na něj a nechal modrý plamen ve svých očích vzplát. Dokázal jsem si představit, jak podivně a strašlivě asi musím vypadat. Chlapec, kterému mohlo být sotva třináct, si samozřejmě neuvědomoval, že se zlobím spíše sám na sebe než na něj.

„Jeho strýc je starostou,“ zapištěl chlapec a z koutku otevřených úst mu vytekly sliny.

„A kdo je zdejším starostou?“ Nebyla žádná šance, že by patřil k Bekům.

„Lord M-Miron.“

„Rhyzka?“

Chlapec přikývl. Když jsem jej pak řízl nožem do břicha, svezl se k zemi, začal se silně chvět a po špinavých tvářích se mu rozkutálely slzy. Mohl jsem mu pohrozit, aby zůstal zticha nebo řekl něco úplně jiného než jeho přítel, chlapec se však již úplně sesypal.

A tak jsem se rozběhl zpět do hostince a vrazil do našeho pokoje, právě když si Aleksander rozplétal cop. Zamračil se. „Kde jsi…?“

„Musíme utéct, můj pane. Byl jsem neopatrný. Právě teď vykládá jeden bláhový kluk starostovi, který patří k Rhyzkům, co viděl na dvoře za hostincem. Mohl bych přísahat, že tam nebyli, když jste hovořil se Seregem, ale nemůžeme nic riskovat. Musíme doufat, že bude chvíli trvat, než po nás půjdou.“

Aleksander se natáhl pro svůj haffai a namáhavě se postavil. „Stejně jsem nijak netoužil strávit noc v téhle krysí díře.“

„Osedlám koně,“ řekl Malver a vyrazil ze dveří.

O deset minut později jsme vyjeli ze stájí hostince. Když jsme projížděli téměř opuštěnými ulicemi města, nevšimli jsme si, že by nás někdo pronásledoval. Museli jsme jet pomalu, velmi, velmi pomalu, neboť kopyta koní dělala na ztvrdlé hlíně už tak dost velký rámus. Neodvažovali jsme se zrychlit a přitáhnout ještě víc pozornosti. Ale jak jsme se blížili k tržišti, poznal jsem, že je něco v nepořádku. Trh v pouštním městě nikdy nespal. Během několika chladných hodin mezi posledním večerním a prvním ranním zákazníkem se muselo udělat příliš mnoho věcí. Tmavé náměstí však osvětlovalo pouze několik blikajících pánví se žhavým uhlím a ticho bylo ohlušující.

Aleksander to také cítil. V místě, kde se úzká ulička otvírala na tržiště, přitáhl koni uzdu, ukázal si na ucho, pak na mě. Přejel jsem si hřbetem ruky před očima a zaposlouchal se. Ucítil jsem suchý vzduch v temných ulicích. Ochutnal jsem ticho. V ulicích kolem náměstí čekali muži… bylo jich dost, alespoň deset. Slyšel jsem jejich mělký dech. Byli připravení vyrazit. Cítil jsem olej na jejich čepelích a nervózní pot, který prosakoval jejich košilemi. Pokud vstoupíme na tržiště, budeme muset bojovat. Jak se sem dostali tak rychle? Tohle nemohla zařídit chlapcova zpráva.

Trhl jsem hlavou k trhu a zvedl deset prstů, pět směrem na východ, pět na západ. Další tři nebo čtyři u bran. Opatrnost vyžadovala, abychom opustili W’Assani a pokusili se najít bezpečnější cestu ven z Tanzire. Ale Aleksander nadzvedl svůj haffai a odkryl jílec meče. Při princově pohybu se Malver uvolnil a odhalil vlastní meč. Aleksander ukázal Malverovi, aby se vydal přímo pro W’Assani. Princ a já se postavíme mezi ně a čekající Derzhi; pak se všichni vydáme k bráně. Aleksander pohlédl na mě, naklonil hlavu na stranu, zamával lokty a zvedl obočí. Široce jsem se usmál, zavrtěl hlavou a tasil meč. Když ze sebe vyrazil válečný pokřik Derzhi a vyrazil do noci, následoval jsem ho do boje. Dnes v noci žádná křídla.

Vyrazili jsme z uličky, a než k nám dorazil první válečník, pronikli jsme dál než do poloviny tržiště. Aleksander ho odzbrojil jediným mávnutím meče a vítězně zakřičel. W’Assanin vůz stál téměř uprostřed náměstí, asi ve dvou třetinách cesty k bráně. V tuto chvíli by alespoň už měla být vzhůru.

Byli v bolestné přesile. Brzy jsem byl nucen potýkat se s dvěma válečníky najednou, s každým na jedné straně, a s žádným z nich to nevypadalo na brzké vítězství. Aleksander bojoval někde po mé pravici, kde se postavil ohromnému muži, jehož kůň se zděšeně vzepjal, když jej princ zasáhl mečem. Naopak Aleksanderův kůň se nechal bez problémů ovládat, zatímco se s ním princ točil a dorážel na své nepřátele. Držte se v sedle, můj pane, modlil jsem se. Jestli spadnete, je po nás. Na starosti o prince jsem však měl málo času. Nad hlavou mi prosvištěl ohromný meč a já sám měl co dělat, abych nespadl. Nebyl jsem zvyklý bojovat v sedle; démoni nepoužívali jezdectvo. Bohové noci, kdyby tady tak byl Sovari. Probodl jsem útočícího válečníka a trhl paží zpět, když začal klouzat z koně. Při každém máchnutí mečem křičel můj pravý bok bolestí.

Levou rukou jsem přitáhl uzdu a přiměl koně pode mnou zůstat poslušně stát, pak jsem se postavil ve třmenech a ohnal se mečem po dotírajícím Derzhi. Podle zuřivého zaklení jsem poznal, že jsem jej zasáhl, byl jsem však příliš zaměstnán odrážením útoku dalšího válečníka, než abych se ohlédl. Přikrčit. Výpad. Zadržet ránu. Zaútočit. Ano. Znáš ten rytmus, jen ho musíš znovu najít. Uklidni se, ty hloupé zvíře. Jak se mohu do boje vcítit, když se snažíš utéct i se mnou?

„Seyonne!“ Paže jsem zaměstnával jedním válečníkem, zatímco jsem se myslí snažil přesvědčit druhého, že se mu po zádech plazí hadi. Přitom jsem sledoval, jak Aleksander zabil statného Derzhi, který se mu snažil useknout ruku, a ještě jsem se stačil ohlédnout. W’Assani seděla na koni, štíhlé tělo pružné a silné, a s mečem v ruce a úsměvem na rtech odrážela výpady hubeného Derzhi. Malver, který držel v jedné ruce meč a v druhé dlouhý nůž, probodl válečníka, který se mi vrhl do zad.

„Můj pane!“ zavolal jsem. „Je čas jít!“ A opravdu byl.

Aleksander se zbavil dalšího protivníka a dal se na ústup. Kroužil, sekal a vždy se dokonale ovládal. Jezdecká bota mu podivně trčela a jeden z Rhyzků se po ní ohnal. Čepel však narazila na kovovou výztuž a sklouzla po ní. Aleksander mu za to se smíchem probodl rameno.

Odrazil jsem dalšího útočníka a snažil se soustředit na kouzlo… vítr… písek… ne pouze jednoduchou proměnu, která by zakryla naše stopy, ale na druhé straně ani nic tak velkého jako písečná bouře. Jen tolik, abych zakalil zrak našich nepřátel a umožnil nám ustoupit. Musel jsem sáhnout na dno svých rezerv. Připraven… rozděl vichřici a drž ji. Už jsme skoro u brány. Stráže se rozběhly k hradbám, ale my se již dostali skrz bránu. S výbuchem melyddy jsem uvolnil protivítr, který zvedl poslední trochu písku nahromaděnou u bran, a s hromovou ránou ji vrhl do tváří našim pronásledovatelům.

„Já zjistím, jak to děláte!“ zakřičela W’Assani přes vítr a pohrozila mi prstem.

Přikývl jsem. Měl jsem se na co těšit. Byl to slib.

Utrpěli jsme pouze několik škrábanců a byli jsme připraveni vydat se vítězně na cestu. Úsměvy nám však odumřely na rtech, když jsme se ohlédli přes rameno a spatřili, jaký pohled nám připravili. Z vrcholku městských hradeb trčel dřevěný trám a z něj visel za nohy přivázaný muž. Stejně jako u zrádců v Karn’Hegethu mu uřezali rty a nos a ustřižený cop mu přivázali k jazyku. Alespoň byl mrtvý. Rozpárali mu břicho, až mu vyhřezly všechny vnitřnosti, a kolem krku mu uvázali císařskou šerpu.

„Ne!“ Aleksanderův zmučený výkřik museli zaslechnout až v Zhagadu. Sotva jsem mu dokázal zabránit v tom, aby se vydal zpátky.

Takhle se tedy dozvěděli, kde na nás počkat… ale neměli tušení, kde nás hledat. Sovari jim prozradil jedno tajemství, druhé si však vzal s sebou do hrobu. Rozeslali špehy do každého hostince, aby po nás pátrali. Nešikovní chlapci, kteří se vydali k ubohému místu, kde jsme byli ubytováni, nikdy neočekávali, že najdou dědice císařství, jak se tajně domlouvá se svými poddanými ve špinavém dvoře koželužny.

„Máme jen několik minut, můj pane,“ řekl jsem a můj hlas zněl v náhlém tichu nezvykle ostře. „Ať jeho oběť stojí za to. Musíme jít, hned teď.“

Nebyli jsme ale dost rychlí a ve svém rozptýlení se mi nepodařilo udržet vítr tak silně, jak jsem svíral prince. Z hradeb se na nás snesl déšť šípů, které nás v bezvětří snadno dostihly. Zaslechl jsem, jak za mnou jeden našel svůj cíl… pak další. Zprudka jsem se otočil a zahlédl jak dva šípy zasáhly W’Assani, jež se zhroutila v sedle. Malver se po ní natáhl, jen aby se mu do zad zabodl jeden, dva, tři šípy, až nakonec bratr se sestrou spadli v groteskním objetí na holou zem. To tam bylo naše vítězství. A slib.

„Musíme jet,“ řekl jsem a snažil se odvést koně do plíživé… ne, bouřlivé temnoty. „Jsou mrtví. Všichni jsou mrtví.“

Kapitola 20

Po zbytek léta jsme s Aleksanderem projížděli po stezkách Manganaru a Azhakstanu, schovávali se, utíkali, přespávali v chatrčích honáků a cestovali s karavanami, hledali přístřeší ve vesnicích, uličkách a stájích, zatímco se princ snažil najít lorda Derzhi, který by byl ochoten vzít jej pod svoji ochranu a podporovat ho. Pokoušel jsem se zastoupit Sovariho roli prostředníka. S trochou námahy se mi podařilo změnit rysy tak, abych vypadal víc jako Derzhi. Cizinci však nikdo nedůvěřoval, a tak se mi nikdy nepodařilo dostat se dál než ke sluhovi. Neodvažovali jsme se posílat psané zprávy, neboť lordové Derzhi neuměli číst a o písařích bylo známo, že prodávají informace. Protože princ neměl nikoho, komu by mohl zprávy svěřit, nezbylo mu než sebrat odvahu a přiblížit se k domům sám. Dvakrát zjistil, že pevnosti převzal některý z Dvaceti hegedů, a odešel, aniž by prozradil, kdo je. Pět lordů bylo ochotno si s ním promluvit, ale poskytlo mu stejnou odpověď jako Mardekové a Bekové; nepřipojí se k Aleksanderovi, pokud jim neposkytne důkazy podpory také jiných hegedů. Dvakrát jej úplně odmítli. Jednou jsme se museli probojovat z opevněné zahrady a přežili jsme jen tak-tak. Princ se však odmítal vzdát. Ponuře se hnal kupředu, hovořil málo a jen o tom, jak se dostat od jednoho města k druhému, neustále pátral po zprávách o rodech, které by mohly být ochotny jej podpořit. Zastavovali jsme jen na tak dlouho, abychom udrželi naživu naše koně.

I když existovalo stále ještě víc než dvacet lordů, na něž jsme se mohli obrátit, utíkal nám čas. V Tanzire jsme neztratili pouze Sovariho, Malvera a W’Assani, nýbrž také většinu peněz, které nám poslal Kiril. Na konci léta jsme byli hrozivě ošuntělí a vyzáblí. Sotva se nám dařilo sehnat slušné oblečení pro Aleksandera, když se vydával na schůzky s lordy hegedů. Odmítal totiž nosit haffai, neboť by si mohli myslet, že před nimi něco ukrývá.

Dva týdny po našem útěku z Tanzire se Aleksander zbavil jezdecké boty. Pokaždé, když jsme sesedli, ať už to bylo ve městě, ve vesnici nebo na poušti, alespoň hodinu se procházel ve snaze nabýt zpět sílu a obratnost. V době, kdy se naše situace pomalu stávala zoufalou, odložil berle a chodil pouze o holi. Kost mu dobře srostla a já neměl pochyb o tom, že bude moct nohu bez problémů používat. Měl proto důvod se radovat, jen mu to však připomnělo vše, co ztratil.

„Možná je na čase, abyste opět poslal zprávu svému bratranci,“ řekl jsem jedné noci, když jsme stoupali pustou stezkou za Andassarem, vesnicí, kde jsme se posledních několik dní ukrývali a čekali, až se první lord Naddasine vrátí ze Zhagadu na svůj nedaleký hrad. „Nemůžeme dovolit, aby nás Avrel dál živil. Marya mi řekla, že za deset dní musí vesnice zaplatit daně. Do zimní sklizně jsou to stále ještě čtyři měsíce. Nemám tušení, co budou do té doby jíst.“

„Nechci, aby Kirila zabili, pokud už není mrtvý. Jestli si to ale přeješ, odejdeme. Pokud to bude nutné, budeme jíst trávu. Vrátíme se na poušť a budeme lovit.“

Neustále jsme se dohadovali o tomtéž.

„Nemůžeme se vydat do pouště,“ namítl jsem. „Nemáme nic, čím bychom nakrmili koně, a nemůžeme si dovolit cokoli koupit. Jestli přijdeme o koně, budeme muset jít pěšky, a i když děláte pokroky, nemyslím si, že byste dokázal dojít až do Vayapolu. A do města se nedostaneme, protože nemáme peníze na úplatky. Nemohu peníze vyčarovat, protože si na ně lidé dávají dobrý pozor a pečlivě je kontrolují. Ve městě bych si mohl najít práci jako písař, ale pouze u někoho, kdo by se nevyptával, proč vypadám a páchnu jako žebrák. Mohl bych si najít různá zaměstnání, ale pouze Derzhi si dnes mohou dovolit něco zaplatit a žádný z nich by nezaměstnal Ezzarijce se znamením otroka na rameni. Můj pane, chápu vaše pohnutky, je však načase, abyste se zastavil a přemýšlel.“

Neměl jsem v úmyslu zajít tak daleko. Možná mě k tomu přiměl pohled na ubohou vesničku pod námi, na malinké chatrče stojící uprostřed úrodných polí brambor a ječmene. Dvacet mužů a žen z Andassaru bez přestávky pracovalo, aby mohlo ročně odvést dvě úrody ječmene a jednu brambor, zapřahalo se do pluhů, protože nemělo žádná tažná zvířata, a ještě jim bylo zakázáno lovit v nedalekých kopcích, neboť patřily jejich pánovi. Ale i celá jejich úroda stěží pokryla nové daně, a pokud tady zůstaneme dalších deset dní, budeme svědky krutých následků.

Kdekoli jsme se objevili, viděli jsme následky Edikovy vlády: zboží na trzích si nikdo nemohl dovolit koupit, majitelé karavan byli přinuceni prodávat své chastou, všude byli žebráci, kteří mezi sebou bojovali o zbytky, a otroci… bohové, smilujte se, ještě nikdy jsem neviděl tolik karavan s otroky. Veshtarům, pouštnímu kmeni, který považoval za své boží právo trestat slabší otroctvím, se ve službách Nyabozzi, hegedu, který obchod s otroky kontroloval, nesmírně dařilo. Lordové Dvaceti se mezitím bezostyšně chlubili svým bohatstvím – hedvábím, drahokamy, zlatými ozdobami koní a parfémy svých milenek – a ve své arogantní nadvládě se v ničem nedrželi zpátky. Ve všech městech byly vystaveny na odiv seschlé hlavy a těla, všude byly vypalovány vesnice, ve všech hospodách se šeptalo o vraždách, krádežích a zvrácených krutostech, kterých se právo ani nedotklo. A žádné ženy, dívky ani pohlední mladíci nenašli zastání, když po nich zatoužil někdo z Dvaceti.

„Jak bych toho mohl nechat, Seyonne?“ Aleksander se zastavil na vrcholku stoupání a opřel se o hůl z dřeva olivovníku. Nebe za ním hořelo rudou a zlatou barvou západu slunce. „Myslíš si snad, že to dělám pro sebe? Protože se mi stýská po hedvábí, sluzích a nádherných koních?“

„Samozřejmě že ne…“

„Lidé umírají a jsou zotročováni, protože jsem zklamal. Během jedné generace se mi podařilo zničit vše, co mí předkové budovali pět století, a každý žebrák na mě s obviněním ukazuje prstem. Jak toho mohu nechat?“

Vina je krutý pán. Snažil jsem se, aby Aleksander poznal pravdu o svém impériu a naučil se zodpovědnosti, nikdy jsem ale nechtěl, aby ho tato lekce zničila. Opřel jsem se zády o vysoký kámen, který trčel k nebi jako kárající prst, a protřel si oči. Měl jsem pocit, jako by se mi v nich už navěky usadil písek pouště.

„Už celé týdny nespíš.“ Naklonil hlavu na stranu, pohlédl na mě a zvedl obočí, jako to dělal vždy, když mi chtěl položit otázku, o které věděl, že na ni neodpovím.

„Budu muset jít, můj pane. Brzy.“ Pustošení světa jako by podivně odráželo válku, kterou jsem vedl ve své duši. Denas stále zuřil, požadoval, abych se vydal do Kir’Navarrinu a poddal se mu, jakmile projdeme bránou. Jeho touha promluvit byla tak prudká, že se mi sotva dařilo ji ovládnout. Bál jsem se však, že mé štíty nebudou stačit a já ztratím sebekontrolu právě ve chvíli, kdy jsem potřeboval všechny síly, abych dokázal čelit svým snům. Neboť mé noční vize se také znepokojivě změnily. Všechny hrůzy, které jsme během cest spatřili, jsem totiž vídal ne jednou, nýbrž stokrát každou noc. Znovu a znovu jsem zažíval každou krutost, která mě v životě potkala. Někdy jsem byl obětí, jindy pachatelem. Nejhorší však byly sny, v nichž jsem trestal ty, kteří se krutých činů dopustili, a užíval si tento zvrácený způsob spravedlnosti. Už jsem nedokázal své sny snést, a tak jsem se naučil budit se dřív, než jsem vůbec mohl začít snít. Určitě to byla Nyelova práce. Vlastně se k tomu přiznal. Musel jsem najít odpověď, dokud jsem byl schopen jasně přemýšlet a stále byl pánem své duše. „Nechci vás opustit, ale…“

„Už jsi toho pro mě vytrpěl dost. Až budeš muset, jdi.“

A co pak bude s ním? Půjde dál sám. Pokynul jsem mu, abychom pokračovali v cvičení. „Ještě ne. Brzy, ale ještě ne.“ Nechtěl jsem přemýšlet o své vlastní cestě.

*

Neměli jsme v úmyslu se v Andassaru schovat. Marya, zavalitá mladá žena s ohnutou páteří, nás objevila v kopcích nad vesnicí právě ve chvíli, kdy jsem se chystal podřezat divoké prase. Do naší blízkosti se dostala při sběru bylin a křepelčích vajec, a ačkoli jsem chtěl svoji přítomnost před vesničany utajit, neměl jsem v úmyslu nechat prase běžet. Už dva dny jsme s Aleksanderem nic nejedli.

„Pomátl ses, cizinče?“ vykřikla. „Chceš snad, aby se lord pomstil celé vesnici kvůli jednomu zakrslému praseti?“

„Nejsem šílený, jen hladový,“ odvětil jsem. „A proč by se lord zajímal o divoké prase?“

„Od té doby, co se baron Gorusch stal naším pánem, je v kopcích zakázáno lovit. Naddasine dovolil každému muži z Andassaru ulovit během ročního období jednoho kance nebo jelena, ale lord Gorusch posílá každých několik dní správce, aby pátrali po známkách pytláctví.“ Prase zakvičelo, jako by cítilo blížící se svobodu. „Pokud z něj neusvědčí tebe, zaplatí za to některý z mužů z vesnice.“

S povzdechem jsem prase propustil, posadil se na trávu a sledoval, jak s obdivuhodnou rychlostí uhání pryč. „Pak mi tedy poraď, kde najít něco k večeři, protože jinak sním tuhle odpornou košili. Nemám nic, čím bych zaplatil, jen svoji práci. A mám s sebou přítele.“

„Tady.“ Z těžkého koše, který měla opřený o bok, mi hodila divokou švestku. „Přiveď svého přítele do posledního domu ve vesnici. Nakrmím vás.“

Marya trvala na tom, abychom se nastěhovali k ní a k jejímu manželovi Avrelovi. Osamostatnili se teprve loni, což jim umožnilo odstěhovat se od Avrelova otce do vlastní hliněné chatrče. „To jsou Avrelovy včely,“ řekla žena hrdě a ukázala na hliněné kužely na mírném travnatém svahu za domem. „Avrel se jednou vydal do Vayapolu, kde si promluvil s mužem, který na trhu prodával nádoby s medem. Od něj se naučil všechno o včelách. Myslel si, že se tahle louka pro ně bude hodit, protože tady po dešti vždy vykvete jetel a vydrží celé léto. Muž v Zhagadu mu odmítl říct, jak včely přimět, aby zůstaly na jednom místě, ale Avrel pozoroval divoké roje a naučil se to sám.“

Mladý pár ještě neměl děti, ale Marya si byla jistá, že jí Panfeya brzy požehná, když teď žili s manželem ve vlastních čtyřech stěnách. Pokud se vesnici podaří tento rok zaplatit daně, všechno bude v pořádku, protože Avrel měl v plánu postavit víc úlů a naučit i ostatní vesničany, jak se o ně starat, aby mohli příští rok zaplatit vše v medu.

Řekli jsme vesničanům, že Aleksander, kterého jsem oslovoval Kassian, je příbuzný Naddasinů, kterého pro marnotratnost vydědili a jenž nyní přišel požádat prvního lorda o znovupřijetí do rodiny. Hleděli na něj s úžasem, neboť si nedokázali představit, že by se nějaký Derzhi dostal do tak ubohého stavu, aby byl nucen vyhledat přístřeší v jejich vesnici. K Naddasinům však měli větší úctu než k ostatním Derzhi, a než uplynul den, zahrnovali už Aleksandera radami, jak se nejlépe dostat k prvnímu lordovi, až se vrátí ze Zhagadu.

„Úcta,“ řekl Kero, Avrelův otec. „Naddasine vždy vyžadoval úctu, ne patolízalství. Nenávidí zbabělou přetvářku. Mohu se hrdě postavit a říct ‚Tady je váš podíl, můj dobrý pane‘ nebo ‚Dnes jsem zabil divočáka, můj dobrý pane, a nic jiného‘. A on mě vážně vyslechne a odpoví ‚Dobra práce, pantáto Kero‘ nebo ‚Pěkný úlovek, brachu‘, jako bych byl opravdový člověk. Ale tenhle Gorusch… Císař, ať ho – promiňte, lorde Kassiane – císař poslal své jednotky, aby obsadily všechna území Naddasinů i se všemi jejich sídly až na tohle, a dal je těmhle Goruschům. Můj bratranec slouží v domě starého Naddasina. Tvrdí, že se jeho synové bojí o život.“

„Nemohu uvěřit, že se první lord Derzhi musí obávat, že jej císař připraví o život,“ řekl mi Aleksander později. „Ani po tom všem stále nedokážu takovou zvrácenost pochopit. Edik tuhle zemi ničí. Kdybych mohl, usekl bych si paži a zbavil se i poslední kapky krve, kterou máme společnou.“

*

Poslední zbytky dne se již vytrácely, když jsme se po obtížném rozhovoru vydali zpět do vesnice. Poslal jsem Aleksandera napřed, neboť jsem si potřeboval ulevit. Když jsem však o chvíli později vyrazil dolů stezkou, zachytil jsem v slábnoucím světle vpravo na kopci záblesk jasně zelené barvy, která v jednotvárně hnědožlutém okolí neměla co dělat. Vyšplhal jsem po balvanech a plevelu po straně kopce a našel ji. Čekala na mne.

„Má paní, kdo jste?“ zeptal jsem se. Sotva jsem se odvažoval dýchat, aby mi nezmizela. „Co se mi pokoušíte říct?“

Dřív býval její pohled vždy klidný, plný náklonnosti a zájmu. Tu noc se však neustále rozhlížela kolem a pohybovala rukama – mnula si je, mačkala a proplétala navzájem prsty. Při pohledu na její nervozitu se mi sevřelo srdce, ačkoli jsem k takovému pocitu neměl důvod.

Její rty se pohybovaly, zaslechl jsem však jen několik slov. „…buď opatrný… milované dítě… Dvanáct slábne… možná lepší nevyzvat neznámé… horší, než jsem myslela…“ Ohlédla se přes rameno, jako by se k ní někdo zezadu blížil. „Přijď do garamandového lesa. Ať se stane cokoli, prosím tě, přijď.“ Pak zmizela.

„Počkejte!“ Byla však pryč a s ní i poslední zbytky denního světla. Garamandový les… Takže jsem měl pravdu, přišla z Kir’Navarrinu. Přesto však nebyla pouhým zábleskem světla jako rai-kirah, které jsem poznal v Kir’Vagonothu, ani se vzhledem nepodobala tělům, která si démoni vytvářeli ze vzpomínek na skutečný život. Její podoba byla přirozená a plně lidská a světlo, jež z ní vyzařovalo, se podobalo spíše Aleksanderovu feadnachu než záři démonů. A co bylo ještě podivnější… zvláštní pocit, který se od našeho prvního setkání proměnil v jistotu… znal jsem ji. Ale i kdyby na tom závisel můj život, nedokázal bych říct, odkud nebo proč ji znám nebo kdo je. Znal ji snad Denas? Lákala mě snad k průchodu bránou, aby získal šanci zvítězit?

Seděl jsem na kopci skoro hodinu. Hleděl jsem do noci a doufal, že se vrátí. Bál jsem se této záhady, ale přesto jsem ji toužil prožít znovu, uslyšet znovu slova, která se již vytrácela z mé paměti… Milované dítě… Měla na mysli mého syna? Zavřel jsem oči a pomodlil se k Verdonne, lesní matce, aby jej i jeho nevlastní matku ochraňovala.

Když jsem se nakonec čekání vzdal, poznal jsem, že něco není v pořádku. Nocí ke mně pronikl kouř z pochodní a hořící trávy a slabý křik, plný žalu a strachu. Bohové noci, co se to děje? Tiše jsem se rozběhl dolů stezkou, směrem k Andassaru. Pláč sílil a já brzy zahlédl oheň. Uprostřed vesnice polykaly plameny hromadu košů, úrodu za půl roku.

Marya stála ztuhle před svým domem a hleděla do ohně. Jednou rukou si zakrývala ústa, druhou měla položenou kolem pasu. Ostatní ženy klečely, plakaly a tiskly k sobě své děti. Vedle hořící úrody leželi na zemi dva mrtví vesničané, nikoho jiného jsem však neviděl. Žádné cizince, muže ani Aleksandera.

„Byli to zloději, Maryo? Nájezdníci? Vydali se muži za nimi?“

Zavrtěla hlavou a bezútěšná hrůza v jejích očích mi napověděla, že se stalo něco mnohem horšího.

„Co se stalo, Maryo? Musíš mi všechno říct. Kdo to byl?“

„Derzhi. Goruschovi muži si přišli pro daně…“

„Měli jste přece zaplatit až za deset dní.“

Objala se pažemi a zachvěla se ve studeném, suchém nočním vzduchu. „Prý zaslechli, že dáváme zrní banditům, a přišli zajistit pánův podíl. Přinutili nás vynést všechno ven, ale nebylo toho dost. Mysleli jsme, že přidáme brambory a dvě sklenice medu, ale oni nám ani nedovolili promluvit. Řekli, že s nimi čtyři z nás – dva muži a dvě ženy – musí jít jako rukojmí, dokud všechno nesplatíme. Kero a Valnar namítli, že máme ještě deset dnů.“

Už nemusela pokračovat. Derzhi zabili muže, kteří se odvážili promluvit, spálili zrní a místo čtyř rukojmí odvedli všechny muže.

„Můj přítel… Kassian…?“

Oči, v nichž se jí usadil šokovaný výraz, měla doširoka otevřené. „Všechny. Vojáci řekli, že je prodají do otroctví. Avrel… ach, svatý Dolgare, můj Avrel…“

Popadl jsem ji za paže. Na Maryu konečně dolehla tíha pravdy a ona se začala silně třást. „Kterým směrem odešli, Maryo? A kolik jich bylo? Mohu jim pomoct, ale musíš mi říct úplně všechno.“

Marya sebrala poslední zbytky sil a do detailu mi nájezd popsala. Do vesnice přijeli na koních dva Derzhi a tři obyčejní vojáci. Byli ozbrojeni meči a noži, neměli však u sebe žádné oštěpy ani sekery. Odvedli s sebou pět vesničanů, dva chlapce ve věku dvanáct a čtrnáct let a Aleksandera. Připoutali vězně k sobě za ruce a za krk a odehnali je vyschlým říčním korytem směrem k Vayapolské cestě.

Rozběhl jsem se k travnaté úžlabině, do níž jsme zavřeli naše koně. Byli samozřejmě pryč. Žádný zloděj Derzhi by nezapomněl vzít koně. Odvalil jsem však stranou hromadu kamení a našel Aleksanderův meč a prsten stále bezpečně ukryté. Schoval jsem prsten do kapsy a připnul si princův meč k boku vedle své vlastní zbraně, pak jsem se posadil a začal čarovat. O čtvrt hodiny později jsem se vznesl do vzduchu.

*

Našel jsem je rychle. Pro mé sokolí oči nebyl problém zahlédnout žlutý plamen pochodní namočených v octaru. Protože měli vězňové spoutané kotníky, nemohli se pohybovat rychle, i když se po nich vojáci oháněli biči a hlasitě kleli. Chlapci šli úplně vpředu, mladší z nich plakal. Potáceli se nazí v chladném nočním vzduchu kamenitou strouhou mezi dvěma Derzhi. Jejich paže byly připoutány k sedlům válečníků. Za chlapci následovali vesničané. Byli do pasu svlečení, bosí a šli vždy dva vedle sebe. Jeden z mužů silně krvácel z rány mezi žebry a v chůzi mu pomáhal jeho vyděšený bratr. Na konci řady se potáceli Avrel s Aleksanderem. Aleksander mírně kulhal, opíral se o Avrelovo rameno a ve tváři se mu mísila krev se zuřivostí. Princova záda křižovaly hluboké rány po biči. Kolikrát jsem si tehdy na počátku v Capharně přál jej takhle vidět?

Na každé straně průvodu vězňů jel na koni jeden Derzhi, za nimi následovali dva obyčejní vojáci. Třetího vojáka jsem nikde neviděl. Přelétl jsem nad zástupem, pak ještě jednou. Podruhé si mě Aleksander všiml, a když jsem zakroužil a prolétl nad ním ještě jednou, přikývl a na zakrvácené tváři se mu objevil divoký úsměv.

„Podívej,“ řekl jeden Derzhi a ukázal na mě. „Císařův pták.“

Pták skutečného císaře, pomyslel jsem si a zamířil dál roklí, abych našel nejlepší místo, kde svůj plán provést. Támhle. Několik set kroků přede mnou se svahy strže přiblížily, nabyly prudkého sklonu a potůček se stočil prudce doleva. To by šlo. Zaletěl jsem dál směrem k Vayapolské cestě a pátral po třetím vojákovi. Musel jsem zjistit, jestli jde pouze o malou skupinu nájezdníků nebo o součást větší jednotky a kolik času budu na záchranu mít.

Bohové, smilujte se… Objevil jsem víc, než na co jsem byl připraven. Pátý jezdec opustil horskou stezku a vyrazil do otevřeného prostoru, směrem ke skvrně na pozadí noci. Cítil jsem, jak se mi stáhl žaludek, přestože jsem zatím dokázal v dálce rozeznat jen malinké tečky pochodní. Zápach se vždy dostavil jako první – strach, špína a zoufalství. A pak následovalo nikdy nekončící sténání, pláč a tiché modlitby, občas přerušené srdcervoucími výkřiky. Nemusel jsem tu hrůzu vidět, abych ji dokázal pojmenovat. Byla to karavana s otroky.

Voják zastavil u hlídky a ukázal směrem, z něhož právě přijel. Přeletěl jsem nad ním a nad širokou loukou, osvětlenou ohromnými vatrami. Tváří k zemi zde leželo spoutaných alespoň sto mužů a chlapců. Jednoho po druhém odvazovali a odváděli k veshtarským kovářům, kteří jim doruda rozžhaveným železem vypalovali do ramene protnuté kruhy a zatavovali jim kolem zápěstí a kotníků ocelové náramky. Veshtarští otrokáři v pruhovaných haffaiích jim potom oholili vlasy a připoutali je k ostatním, kteří již byli připraveni k prodeji na trhu. Několik Derzhi v barvách Nyabozzi tábor hlídalo.

Musel jsem osvobodit Aleksandera a ostatní dřív, než dorazí na louku. Zaletěl jsem zpět k rokli a usadil se na skále nad stezkou. Zástup vězňů dorazil k úzké mezeře ve strži. Dobře. Válečníci po stranách vyrazili kupředu, takže se oddělili od dvou vojáků vzadu. Žádný z jezdců neměl nyní celý průvod v dohledu. Rychle se postarám o ty dva vzadu, pak osvobodím Aleksandera a podám mu jeho meč. Bude na mě čekat. Vytlačil jsem z mysli všechno kromě své podoby…

… pták… hladké tělo, široká křídla, dlouhý ocas, spáry… uvolni tělo a dej mu podobu, po jaké toužíš… své vlastní tělo… zdokonalené léty výcviku, boje… běhu… tělo válečníka, ne ptáka, až na jedinou věc… křídla… široká, tenká, silná… a za každou cenu udrž vztyčené své štíty, neboť potřebuješ vlastní rozum a duši…

Zalil mě oheň a nevolnost a já se pomalu proměnil z ptáka v člověka. Pak jsem se postavil a připravil se vyčarovat křídla. Než jsem však mohl začít s proměnou, hodil mi někdo přes hlavu černou látku, pevně mi obtočil paži kolem krku, k žebrům mi přitiskl něco nepříjemně ostrého a smýkl mnou pryč od kraje skály.

Kapitola 21

„Tady! Podívejte, co jsem našel na skále.“ Rozčilený šepot se ozval odněkud zpoza mne. Bylo to pochopitelné, neboť mě můj útočník přitiskl zahalenou tváří k zemi. Nůž jsem měl stále přitisknutý k žebrům. „Co s ním uděláme?“

„Pokud se třeba jen pohne, zabij ho. Musíme pokračovat. Taková šance se už nenaskytne.“

Byl jsem natolik ztracen v nepříjemné proměně, že jsem nezaslechl, jak se ke mně zezadu někdo přiblížil. A nyní, když jsem se snažil vzpamatovat ze zmatku, vyřešit problém své podoby a zjistit, kdo mí věznitelé vlastně jsou, ubíhal drahocenný čas. Tak jo, žádná křídla. Takže jsem se mohl spolehnout jen na své lidské já. Zoufalé já. Zabij toho bastarda teď, když to neočekávají. Utišil jsem svoji úzkost, aby mé smysly mohly lépe pracovat. Vycítil jsem pozici nože i útočníka – napůl na mně seděl, kolenem se mi opíral o záda a levou rukou mi kroutil na zádech pravou paži. Bohové, kéž by to nedělal, jinak by totiž nebyl problém se jej zbavit. Kolik jich je? Druhý muž byl několik kroků ode mne. A za ním se schovávala další osoba. Zostřil jsem sluch a ostatní smysly. Tři. Čtyři… Zatraceně, bylo jich alespoň dvacet! Dvacet strážců karavany? A proč si mezi sebou hlídky Derzhi šeptaly?

„No tohle. Podívejte se na jeho meč!“ Muž vytrhl mé zbraně z pochev a odhodil je stranou. „Bastard Derzhi… kdo jsi?“ Bylo to zvláštní, ale mluvil skutečně se mnou.

Zatímco jsem se snažil pochopit, oč jde, proplížili se společníci mého věznitelé tiše kolem nás. Brzy jsem poblíž zaslechl tupé rány. Další tiché kroky, tlumené hlasy, pak přiškrcený zvuk, posmrkávání, jako by někdo plakal, a zaržání koní, které bylo rychle utišeno. Ve vyschlém korytu se něco dělo… a velmi kradmě. Útočili na válečníky, kteří zotročili muže z vesnice.

Byl jsem tímto vývojem událostí tak překvapen a zaneprázdněn, že se mi až po chvíli podařilo opříst iluzí nůž mého věznitele – pracoval jsem na ní už od Tanzire. Zbraň by se měla za chvíli tak rozžhavit, jako by ji právě vytáhli z kovářova ohně. Když muž nůž s tichou kletbou upustil, rychle jsem se převrátil, povalil jej na záda a málem mu přitom zlomil ruku. Všechno jsem dělal jen podle hmatu. Byla to schopnost, kterou jsem v bojích s démony často používal. Když jsem na něj ale skočil, přitiskl mu jeho vlastní nůž na krk a strhl si z hlavy černou kuklu, málem jsem se rozesmál. Obličej měl začerněný uhlím a na každé tváři, od obočí k bradě, měl namalovanou bílou dýku. Yvor Lukash… meč světla. Můj útočník byl Blaisův muž.

„Jen do toho, derzhijský neřáde,“ zašeptal tiše, očividně uražen mým úsměvem. „I když mě zabiješ, ostatní se už o tebe postarají.“ Podle přízvuku jsem poznal, že je z Kuvaie. A podle hrané statečnosti, že je mu sedmnáct.

„Můj příteli, myslím, že bychom si měli promluvit,“ řekl jsem a sklonil se k němu, abych nemusel zvyšovat hlas. „Pokud se podíváš pořádně, zjistíš, že nejsem Derzhi. Ve skutečnosti si myslím, že jsme tady oba ze stejného důvodu.“

„To je nepravděpodobné,“ odsekl nevrle.

„Kdo velí? Farrol? Gorrid? Nebo sám Blaise? Jdou po karavaně?“

Chlapec sebou trhl a stiskl rty. Vyskočil jsem na nohy, sebral svoje a Aleksanderovy zbraně a hodil ochromenému mladíkovi jeho nůž. „Jdi za kamarády a ať tě nikdo nevidí. Půjdu s vámi a pomůžu vám.“

Pomalu začal přikrčeně ustupovat. Nespustil ze mě přitom oči, jako by se nemohl rozhodnout, jestli zaútočit, nebo jít. Naštěstí pro mě udělal to druhé a já se mohl vrátit zpět ke své proměně. Jakmile jsem si vyčaroval křídla, tasil jsem meč a vzlétl. Byl jsem rád, že tuhle bitvu nebudu muset vybojovat sám.

Bylo to zvláštní, ale zástup vězňů stále ještě procházel skalnatou průrvou. Kdybych si ve tmě nevšiml čtyř mrtvých vojáků, dělal bych si starosti. Jezdci, kteří doprovázeli zajatce po stranách, byli oděni do plášťů Derzhi, snadno rozeznatelných už z dálky, nasadili si však kapuce, aby si zakryli začerněné tváře s bílými dýkami. Zkušený pozorovatel by si také všiml, že vězňové nyní jdou mnohem lehčím krokem, neboť byli zbaveni pout kolem kotníků, a i když se zdálo, že ruce mají stále svázané a připoutané jeden k druhému, byl jsem si jistý, že mohou uzly snadno uvolnit. Zajatci byli potřební jen k tomu, aby se první psanci dostali přes čekající veshtarské hlídky.

Plán nájezdníků byl prostý. Většina se schovávala v zakrslých stromech a mezi skalami v místě, kde se roklina rozšiřovala a odkrývala výhled na cestu. Čtyři převlečení psanci pak mířili s muži z Andassaru do nitra tábora a doufali, že se jim podaří překvapit nic netušící stráže a osvobodit otroky, kteří by jim pak pomohli. Pro provedení svého plánu si nemohli vybrat horší místo. Jakmile se totiž muži, vydávající se za stráže, prozradí, budou muset jejich přátelé přeběhnout širokou cestu a otevřenou louku, což je zavede přímo do náruče čekajících hlídek.

Ačkoli karavanu hlídalo jen osm válečníků Derzhi, osm obyčejných vojáků a možná dvacet pět veshtarských otrokářů, nedělal jsem si žádné iluze o nadějích na úspěch psanců. Nyabozzi i Veshtarové byli krutí, vyznali se v zabíjení a jejich úkolem bylo chránit majetek svého pána, který měl hodnotu mnoha tisíc zenárů. Blaisovi bojovníci byli oddaní své věci, odvážní, ale velmi nezkušení.

Aleksander zůstával v zástupu vězňů. Určitě už si uvědomil, jaké nedostatky plán psanců má, a věděl, že se svojí omezenou pohyblivostí nebude v pěším boji k ničemu. Zároveň však chápal, že pokud by si pátý voják všiml podvodu příliš brzy, zhatil by veškeré naděje na úspěch. Proto museli do tábora vstoupit všichni zajatci. Viděl jsem, jak princ několikrát pohlédl vzhůru k nebi. Čekal na mě. Všichni jsme se museli zbláznit.

Psanci provedli své „zajatce“ veshtarskými hlídkami. Právě když je míjel poslední jezdec, poplácal vousatý Veshtar jeho koně po zadku a zavolal na další stráž: „Vysstar haddov Derzhina!“ Převlečený psanec zpanikařil; tasil neohrabaně meč a ohnal se po Veshtarovi. Jeho nemotorný útok jej stál život; mladý psanec sklouzl ze sedla, téměř rozťatý v půli zahnutými veshtarskými meči.

Hlupák! zaklel jsem, když se táborem rozezněl poplach. Veshtar řekl pouze „dobrý derzhijský zadek“. Roztáhl jsem křídla, tasil meč a snesl se k zemi. Další dva převlečení psanci padli. Aleksander smýknul s vesničany o zem, neboť ti se zastavili a zůstali s otevřenými ústy hledět na chaos, který se kolem nich rozpoutal. Na opačné straně cesty vyrazil ze svého úkrytu zbytek psanců a odvedl pozornost hlídek na dost dlouho, abych mohl přilétnout blíže a hodit Aleksanderovi jeho meč a Avrelovi princův nůž. Svoji dýku jsem dal Dorganovi, dalšímu vesničanovi, který se s očima dokořán snažil statnými pažemi chránit dva nahé chlapce. „Držte se u země a následujte mě,“ zakřičel jsem. „A vezměte s sebou všechny osvobozené vězně.“ Po krátké, prudké potyčce jsem se zbavil Veshtara, který na mne zaútočil. Má křídla jej nepřekvapila, neboť Veshtarové věřili, že žijí v blízkosti zlých duchů, a tak pro ně zjevení válečníka s křídly neznamenalo nic víc než naplněné očekávání. Předpokládali, že se každý muž dříve či později s něčím podobným setká.

Mezi vířící masou otroků projížděl na koni Veshtar, křičel na muže, ať zůstanou ležet tváří k zemi, a bil je bičem s kovovými konci. Kováři se oháněli pochodněmi po nešťastnících, kteří se pokoušeli vstát; dva křičící vězně pohltily plameny. Ale zatímco hlavní část Blaisových mužů bojovala s derzhijskými a veshtarskými hlídkami, oháněli se ostatní psanci zuřivě sekyrami, roztínali provazy a řetězy a křičeli na omámené zajatce, aby se obrátili proti svým věznitelům. Jeden z mužů z Andassaru popadl meč padlého Veshtara, přidal se k psancům a začal rozsekávat provazy, jež poutaly ležící otroky.

Zatímco jsem uhnul ráně, vylétl vzhůru a stáhl z koně jezdce Nyabozzi, bil se Aleksander s Veshtarem. Napřed jsem nedokázal pochopit, jak se princ dokáže udržet na nohou, než se však mému protivníkovi podařilo vyskočit na nohy, zahlédl jsem Avrela, který svými širokými zády prince zleva podpíral a chránil jeho zranitelný bok. Nemohl jsem se jimi však dlouho zabývat, neboť Nyabozzi byl zdatný válečník. Bojoval jsem s ním, znovu a znovu na něj dorážel, až nakonec zakopl o krvácejícího otroka a upadl. V tu chvíli se na něj sesypali osvobození zajatci a mě už nebylo potřeba.

Zakřičel jsem na zbývající Andassarany, ať mě následují. Probojoval jsem se skupinou Derzhi a převedl vrávorající vězně přes cestu. Pak jsem vzlétl, zakroužil a vrátil se zpět k Aleksanderovi, který tvrdohlavě odmítal ustoupit. Vrčící válečníci se na něj vrhali jako mouchy na mršinu. A tak jsem i já bojoval dál. Dovolil jsem, aby zuřivost boje utlumila bolest v mém boku, a vnořil jsem se do krve a smrti, dokud bitva neskončila vítězstvím.

*

Když pak vyšel měsíc a ozářil širokou louku, spoutali psanci tři zbývající Nyabozzi řetězy a namalovali jim na hruď bílé dýky. Mrtvé zajatce pohřbili, zabité otrokáře ponechali napospas supům. Všichni Veshtarové byli mrtví.

Většina vězňů, která byla schopna cestovat, už zmizela. Vážně zranění a nemocní byli odnášeni vzhůru kopcem do Andassaru, kde si budou moct několik dní odpočinout. Muži z Andassaru se rovněž vrátí domů, avšak s vědomím, že jejich vesnice již za pár dnů nebude bezpečná. Budou muset svůj domov opustit, neboť tři Derzhi, kteří přežili, se určitě vrátí a na hlavy vesničanů se pak snese zuřivost celého impéria. Několik Andassaranů utrpělo zranění – muž, který byl zraněn ve vesnici, ztratil hodně krve – všichni však zůstali naživu.

Někteří z mužů, kteří přežili, chtěli tři Derzhi popravit, velitel psanců jim to však zakázal.

„Zbláznili se snad, že je odmítají zabít?“ zeptal se Aleksander, když se posadil na kámen u vstupu do rokle, aby si obvázal ránu na paži. „Až se Edik o téhle bitvě dozví, všechny vesnice v okolí jedné míle budou tak jako tak zničeny. Ale ti tři Nyabozzi to nenechají jen tak být. Budou vesničany a Yvora Lukashe pronásledovat až na konec světa, aby se jim za porážku pomstili. A samozřejmě všude rozhlásí, že viděli okřídleného válečníka.“ Podíval se na mě.

Stál jsem poblíž a opíral se znaveně o skálu. Stále jsem se ještě potil, cítil nevolnost z dlouho trvající proměny a snažil se překonat nutkání schovat se do skal, vyzvracet se a aspoň chvíli si zdřímnout. Čekal jsem, až bude mít velitel psanců chvíli čas, abych si s ním mohl promluvit. Nepoznal jsem ho, ani žádného z pomalovaných mužů, kteří se pohybovali řídnoucím davem, povzbuzovali, uklidňovali a snažili se přesvědčit zajatce, aby zmizeli dřív, než někdo přijde pátrat po ztracené karavaně. „Blaise svým mužům zakázal zabíjet neozbrojené muže,“ odvětil jsem.

„Až do chvíle, kdy potkal tebe, tak velkorysý nebýval.“

Sebral jsem Aleksanderovi obvaz a dal se do ošetřování jeho rány. Jeho pokusy ovázat si ránu levou rukou nikam nevedly. „Ve skutečnosti jsem ve velkém pokušení ty tři vlastnoručně zabít,“ přiznal jsem. „Pohřbili jsme dvacet tři zajatců a někteří přitom nebyli starší než ti dva.“ Kývl jsem směrem ke dvěma bledým chlapcům z Andassaru, kteří se choulili ve vypůjčených pláštích v náručích svých otců. „Veshtarům se už podařilo vykastrovat všechny chlapce v karavaně.“ Proto žádný Veshtar nepřežil. Zadostiučinění z vědomí, že nyní dokážu ovládnout a nasměrovat svoji zuřivost, jen mírně bledlo tváří v tvář krveprolití, které jsem napáchal.

„U krvavého Athose.“

Dokončil jsem obvazování Aleksanderovy paže a vydal se najít nějakou větev, kterou by mohl použít jako hůl. V tu chvíli přistoupil k princi Avrel a hluboce se uklonil. „Lorde Kassiane, nemohu odejít, aniž bych vám vyjádřil svoji hlubokou vděčnost.“

„Poděkujte mužům Lukashe,“ odvětil Aleksander bryskně, „a mému společníkovi, ať už je, kde chce, tomu s mimořádným nadáním.“ Stál jsem mezi zakrslými stromy za princem, kde mě žádný z mužů nemohl vidět. „Zachránili mě stejně jako vás. A vy jste nás nenechal vyhladovět.“

„Váš přítel… přízrak pomsty… nevím, jak bych mu měl říkat. Arago je jméno prostého muže, ale stvoření, které jsem viděl dnes v noci, to nebyl prostý muž a určitě nepotřebuje dík chudého člověka.“ Avrel zavrtěl hlavou. „Ale vy, můj pane, jste riskoval život. Přízrak by vás určitě odnesl do bezpečí, vy jste však zůstal a bojoval s námi. Lidé z Andassaru se cítí poctěni, že vám mohli poskytnout přístřeší. Není divu, že vám bohové poslali strážného ducha. Ať navěky osvětlují vaši cestu.“ Hluboce se uklonil a vydal se zpět k ostatním vesničanům.

„Avrele!“ zavolal princ a muž se otočil. „Byl jste velice dobrou levou nohou.“

Avrel se usmál, opět se uklonil a rozběhl se za přáteli, kteří se již vydali na dlouhou a namáhavou cestu domů.

„Tvá pověst přízraku pomsty se nikdy nerozšíří, jak by měla, pokud se po každém takovém představení poběžíš vyzvracet,“ řekl Aleksander, když jsem mu hodil silnou hůl a ustoupil za kámen, abych udělal přesně to, o čem právě mluvil. „Přichází tví přátelé psanci.“

Utřel jsem si ústa a přinutil žaludek zklidnit se právě včas, abych mohl pozdravit vysokého muže, který k nám pomalu zamířil. Doprovázel ho mladík, který mě zajal, a pět dalších psanců. K mému údivu drželi v rukou obnažené meče. Aleksander zavrčel a ruka mu zaletěla ke zbrani. Varovný pohyb ruky velitele jej však zastavil. „Kdo jste?“ Mladý vůdce byl očividně nervózní.

„To je sotva správný způsob, jak pozdravit mého přítele, který dneska v noci zachránil vaše povstalecké zadky.“ Aleksander reagoval velmi podrážděně, když na něj někdo tasil meč. „Pravděpodobně by dokázal…“

„Myslím, že velitel je pouze opatrný, Kassiane,“ přerušil jsem prince. Nechtěl jsem, aby začal vyjmenovávat mé schopnosti, které, jak se zdálo, nikdy neodpovídaly očekávání lidí. „Jsme sice cizinci, ale jak už jsem řekl vašemu mladému příteli, znám Blaise a Farrola. Asi nemají rádi, když někdo rozhlašuje jejich jména, že?“

„V tom máte pravdu,“ odvětil velitel. Košili měl nasáklou krví z rány na rameni a z říznutí na čele mu po tváři kapala krev. „Bojoval jste proti otrokářům… ale jste Derzhi. A vy jste Ezzarijec,“ kývl na mě, „očividně mimořádně nadaný čaroděj, ale doprovázíte Derzhi. Co s vámi mám dělat? Nemůžeme vás nechat jít, když toho tolik víte. Ale naše rozkazy…“

„Nemůžou nás nechat jít. Ty hloupý, arogantní idiote! Propustil jsi otrokáře Nyabozzi.“ Aleksander zamával holí, kterou jsem mu přinesl, a psanci s hrozivým výrazem ve tváři přistoupili blíž.

„Kassiane, prosím!“ řekl jsem ostře. Princ asi tak docela nechápal vážnost dilematu nervózního mladého vůdce. „Veliteli, znám tvrdý život psanců. Asi si říkáte, že nemůžete porušit svoji přísahu i přes to, co jsme dnes v noci udělali. Ale ti, které jsem jmenoval, by nebyli moc rádi, kdybyste nám ublížili, i kdybyste toho byli schopni. A kouzla, která jste viděl… nezaslouží si, abyste o nich podal zprávu svému vůdci? Myslím, že by byl velmi nešťastný, kdyby se dozvěděl, že jste se postavil Ezzarijci s takovou mocí, jakou mám já. Nemám pravdu?“

Mohl bych přísahat, že muž pod černým líčidlem zblednul. Ne všichni psanci věděli, že se Blaise a několik jeho přátel dokáží proměňovat. Z úhlu očí bych řekl, že velitel byl sám Ezzarijec, možná jedno z dětí, které se narodily jako Blaise a můj syn. Muž však nedal nic najevo. „Je mi to líto. Opravdu. Musíme však chránit naše vůdce. Nemohu propustit na svobodu Derzhi, který ví…“

„Tak nás vezměte s sebou,“ navrhl jsem.

„V žádném případě!“ vykřikli Aleksander s velitelem současně.

„Zítra se vrací Naddasine,“ zavrčel princ.

Ignoroval jsem ho. „Klidně nám zavažte oči, veliteli. Věřte mi, že chápu vaše dilema, ale přísahám vám, že pokud ublížíte mně nebo mému příteli, Yvor Lukash si to s vámi vyřídí.“

„Je zakázáno brát vězně do tábora,“ namítl velitel jako běžec, který ačkoli pochybuje o své výdrži, přesto se nutí dokončit závod. „Pro Ezzarijce bychom možná mohli udělat výjimku, ale pro Derzhi nikdy.“

Postavil jsem se a na okamžik jsem dovolil, aby mi v očích zahořel modrý démonský oheň a na kůži se mi roztančila zlatá zář. Dokonce i Aleksander, sedící na kameni, ucouvl. „Trvám na tom.“

*

Nenáviděl jsem to, že musím děsit lidi. Tuto lekci jsem se naučil velmi brzy a byla jednou z nejostřejších vzpomínek mého dětství.

Být dítětem v Ezzarii znamenalo využívat melyddu ke škádlení, dráždění a tyranizování ostatních. Obyčejně však toto období dětství netrvalo dlouho, neboť bylo nutné začít se vážně zabývat přípravou na boj s démony. Ale jednou, mohlo mi být tak osm devět let a ještě jsem si neuvědomoval, k čemu mají být mé schopnosti určeny, jsem se zapletl do pěkné rošťárny. Zavřel jsem jiné dítě do sudu a soužil ho iluzemi, v nichž na ně útočili medvědi. Pamatuji si, že mě to dítě nějak zranilo, už nevím přesně jak, krutou pomstu jsem však považoval za spravedlivou.

Křik dítěte a hluk mé iluze zaslechl otec, který ihned přiběhl lesní stezkou. Jakmile jsem jej zahlédl, okamžitě jsem samozřejmě přestal. Otec vytáhl dítě ze sudu, uklidnil je a poslal domů. Pak si dřepl ke mně a řekl: „To nebylo fér, Seyonne. Není správné pozvednout ruku proti někomu, kdo se nedokáže stejným způsobem bránit. Co tě to vlastně napadlo?“

Začal jsem ho zasypávat podrobnostmi našeho sporu, on mě však zvednutím ruky zastavil. „Já si teď vlezu do sudu a ty mi uděláš to, co jsi provedl Wyyverovi,“ řekl. „Přesně totéž.“

Přepadla mě hrůza. „Ale já bych nikdy…“

Položil mi ruku na ústa. „Ale provedl jsi to. Teď udělej, co jsem ti přikázal. A stejně dlouho jako u Wyyvera.“ Vlezl do sudu a přiměl mě zavřít víko melyddou, aby ho nemohl vyrazit. Pak jsem sudem třásl, kymácel a kutálel jím a všechno jsem doprovázel řevem medvěda, stejně jako jsem to udělal s Wyyverem. Ve chvíli, kdy řev a kymácení ustalo, brečel jsem nad potupou, kterou kvůli mně musel podstoupit muž, jehož jsem si vážil a miloval víc než kohokoli jiného na světě. Tehdy jsem si poprvé uvědomil, že mám moc provést mu takovou krutost. Když se vyplazil ze sudu, vrhl jsem se mu do náruče, žadonil o odpuštění a přísahal, že už nikdy nepoužiju své schopnosti k ničemu špatnému.

„Věřím ti,“ řekl a přitiskl si mě k divoce bušícímu srdci.

*

Zastrašit Blaisovy muže však bylo samozřejmě lepší než je zabít nebo je jinak přinutit, aby nás nejen nechali žít, nýbrž nás i vzali s sebou zpět do tábora. Obdivoval jsem je, že vůbec sebrali odvahu se mi postavit.

Aleksander se na mě rozzuřil a pohrozil, že nikam nepůjde, zvláště když nám přikázali odevzdat zbraně.

„Buď půjdete s nimi, nebo vás zabijí. Nemůžou nechat jít Derzhi, který zná Blaisovu totožnost,“ řekl jsem princi. „Samozřejmě bych je mohl natolik vyděsit, aby vás nechali na pokoji. To byste mě ale o to musel pěkně poprosit.“ Věděl jsem, jak pravděpodobné je, že by něco takového udělal. „Opravdu si myslíte, že se vám po tom, co se tady stalo, podaří dostat k Naddasinovi? I kdyby byl ten starý muž stále naživu, neodváží se s vámi setkat. Nemáte kam jít.“

Aleksander to všechno věděl. Nebyl hloupý. Jen jsem si přál, aby mě jeho tvrdohlavost nenutila říkat tyto věci tak otevřeně.

Dali nám koně, jakmile jsem však pomohl princi nasednout, rozdělili nás – Aleksander měl jet vepředu, pod bedlivým dozorem samotného velitele, já vzadu s ostatními jezdci. Průvod tvořilo šestnáct psanců a každý z nich byl zraněný. O několika jsem pochyboval, že ještě budou schopni bojovat; čtyři další byli zabaleni do svých plášťů a přehozeni přes sedla koní. Ze dvou toho nezůstalo dost na to, aby jejich těla mohla být odvezena domů. Jeli jsme několik hodin a já zjistil, že jsem velitelův původ uhádl správně; cítil jsem jemná kouzla, kterými nás prováděl stejnými stezkami jako Blaise. V době, kdy bychom ve skutečnosti urazili sotva desetinu vzdálenosti k místu, kde jsme se nacházeli nyní, jsme projížděli širokým srifem a duny kolem nás nenesly žádné stopy nedávného pohybu. Viděl jsem, jak se Aleksander zvědavě rozhlédl kolem, nikdy by se však nesnížil k tomu, aby se mužů, kteří jeli po jeho boku, zeptal, a tak se brzy opět ponořil do své zádumčivosti.

Po chvíli velitel průvod zastavil a řekl, že nastal čas zavázat nám oči. „Tím, že vás beru s sebou, riskuji vlastní postavení,“ namítl, když jsem ho ujistil o naší dobré vůli a Aleksander zamumlal, ať ho raději napřed zabije. „Nemohu zaručit, že budete v bezpečí, jakmile dorazíme k cíli. Kdybychom rozhodli, že jste hrozbou pro naši věc, bez ohledu na vaše schopnosti se někomu podaří vás zabít. Rozumíte?“

„Rozumíme,“ odvětil jsem. „Dáváme vám naše čestné slovo, že ano, Kassiane? Nic z toho, co uvidíme nebo uslyšíme, nepoužijeme proti Yvoru Lukashovi.“

Aleksander plivl do písku.

Velitel tasil meč a jeho špičku opřel Aleksanderovi o břicho. Na okamžik jsem ani nedýchal, pak se ale na mě Aleksander zamračil a krátce kývl. Samozřejmě bych dokázal veliteli zabránit v tom, aby princi ublížil. Mohl jsem předejít i tomuto poslednímu ponížení. Kdybych však ustoupil jeho hrdosti, jen bych tím oddálil to, co stejně nastane.

Zavázali nám oči šálem a ještě nám přes hlavu přehodili kuklu. Pak od nás – s uctivou omluvou Aleksanderovi – převzali uzdy koní. Velitel toho o zvycích Derzhi věděl dost, aby pochopil, jak velká urážka to pro válečníka je, když nemůže vést vlastního koně.

Během čtvrt hodiny jsme stoupali vzhůru po tvrdé a prudce stoupající stezce. Vůně prachu a pouštních keřů brzy ustoupila cedrům a borovicím, pak trávě a divoké levanduli. Na kůži se mi usadil příjemný chlad, jemná mlha brzkého úsvitu… sotva jsem si však začal užívat tohoto pocitu, průvod zastavil. Když jsem Aleksanderovi pomáhal z koně, sledovalo nás sice jen několik lidí, rozhovory kolem však utichly a činnost ustala. Položil jsem si princovu ruku na rameno, abych jej podepřel, on se mi však vytrhl.

„Tudy,“ řekl velitel. „Naši vůdcové čekají.“

Vedli nás přes širokou rovinu, Aleksander kulhal pomalu vedle mě. Něčí ruce mě přinutily sklonit hlavu. Pochopil jsem proč, když se mých ramenou dotkla látka, visící ve vchodu, a já ucítil vlhkost plátna stanu. Byl to velký stan, neboť jsem se mohl bez problémů postavit a mé smysly mi prozradily, že uvnitř je alespoň pět lidí.

„Tady jsou, jak vyřídil Jinu,“ řekl velitel. „Na svoji obranu mohu říct jen to, že kdyby nebojovali po našem boku, ztratili bychom mnohem víc než jen šest lidí. Možná bychom vůbec neuspěli. A jak vám Jinu už také určitě řekl, Ezzarijec předložil nepopiratelné důkazy o tom… že se podobá spíše několika lidem, které známe, než obyčejným Ezzarijcům. Nejsem si jistý, že bychom ho mohli zabít.“

„Myslel jsem, že byste s tím nesouhlasili,“ řekl jsem a přál si, abych přišel na chytřejší způsob, jak své neviditelné přátele pozdravit. „Alespoň jsem v to doufal.“

Než se mi však podařilo skutečně zapřáhnout rozum, veškerá slova mi odumřela na rtech, neboť když nám sejmuli kukly a šály z očí, zjistil jsem, že nás nepřišel uvítat ani Blaise, ani Farrol. Stan byl skutečně ohromný a plný košů a pytlů s moukou a zrním, nádobami s olejem a dalšími zásobami pro velký tábor. V jeho středu stál dlouhý stůl, pokrytý mapami a papíry. Kolem něj postávalo několik mužů a žen, kteří na nás hleděli, jako bychom přerušili nesmírně důležitý rozhovor. Znal jsem jen jednu z nich… ženu, k níž můj věznitel promlouval a v jejíchž očích se při pohledu na mě objevila ostražitost. Byla to Elinor.

Kapitola 22

Jak se přivítáte s někým, kdo ve vás při posledním setkání viděl šíleného, krvelačného divocha? „Promiňte“ se mi nezdálo být dostatečné. Tvrzení „už jsem v pořádku“ zase nebylo až tak docela pravdivé. „Nemusíte se bát“ mi naopak připadalo poněkud opovážlivé. A nyní jsem před ní opět stál potřísněný krví a páchnoucí smrtí a čárami. Přátelé už Elinor určitě informovali, že okřídlený válečník sám zabil alespoň třetinu Veshtarů. Ve službě její věci, řekl jsem si pro sebe. Abych zachránil její válečníky, kteří by nebýt mě a Aleksandera určitě zahynuli. Nicméně jsem stejně nevěděl co říct, nedokázal jsem se jí podívat do očí ani položit otázky, které se mi při pohledu na ni draly na jazyk. Jak se mu daří, paní? Roste dobře? Je šťastný?

Když Elinor přerušila šokované ticho, dokonale se ovládala. „Udělal jsi správně, když jsi je sem přivedl, Roche. Blaisovi by se určitě nelíbilo, kdyby tento muž a jeho přítel…“ Její hlas se na okamžik vytratil. „Nechte nás o samotě,“ řekla rázně a vyskočila na nohy. Rychle vyhnala svoji společnost ze stanu, rozdávajíc příkazy. „Roche, najdi Blaise. Ať je kdekoli, musí sem okamžitě přijít. Předej zprávu o nájezdu Farrolovi, poslechnu si ji později. A řekni mu, ať zdvojnásobí stráže – pro případ, že vás sledovali. Jinu, postarej se, aby návštěvníkům přinesli jídlo a pití. Dokud neřeknu, nikdo nás nesmí rušit.“ Jakmile ostatní odešli, otočila se k nám. „Neposlala jsem pro léčitele. Potřebujete…?“

„Nechci vás obtěžovat,“ odvětil Aleksander ztuhle. „V tuto chvíli bych už měl být někde jinde.“

„Ve skutečnosti… pokud jste tím, za koho vás považuji, zabijí vás, kamkoli půjdete. Jinu říká, že jste trvali na tom, aby vás zavedli k nám.“

Princ se ke mně obrátil s pohledem tak chladným, že by rozechvěl i ledovec. „Přijít sem si přál tento Ezzarijec. Nebyl to můj nápad.“

Měl bych je asi představit. Můj pane, tohle je nevlastní matka mého syna, která se snaží podkopat zbytky vašeho impéria. Paní Elinor, toto je muž, který kdysi přísahal, že vás i vaše přátelé zabije. Když se mi však podaří udržet ho naživu i přes jeho tvrdohlavé úsilí nechat se zabít, dokáže změnit svět způsobem, který vůbec nechápu. A mimochodem, ačkoli jsem stále šílený a můj stav se nijak nelepší, je nyní méně pravděpodobné, že vás rozsekám na kusy, než když jsme se viděli naposledy. Nikdy mě ani nenapadlo, že bych tady mohl Elinor potkat.

„Chápete, do jakého nebezpečí jste nás dostal?“ Elinor se ke mně zprudka otočila. „Pokud se císař dozví, že má tenhle muž něco společného s Yvorem Lukashem… Jediný důvod, proč jsme ještě naživu, je, že Derzhi jsou tak posedlí snahou najít ho, že jim nezůstává moc času zabývat se námi. A přivést Derzhi sem, do našeho hlavního tábora, muže, který nařídil naši smrt…“

„Paní Elinor…“

„Tak mě pošlete pryč,“ odsekl Aleksander a přerušil mě dřív, než jsem mohl přijít na to, co vlastně chci říct. Založil si ruce na hrudi. „Nebo ještě lépe, prodejte mě bratranci mého otce. Pak si možná budete moct dovolit koupit lepší válečníky a nebudete se vydávat na nesmyslné výpravy, které se spíše podobají jatkám a při nichž přicházejí o život hlavně ti, jež se pokoušíte zachránit.“

Žena se naklonila kupředu, dlaněmi se opřela o stůl a oči jí zahořely. „A vy se snad zajímáte o lidi, které jste vy a vaši zabijáci Derzhi zotročovali, vraždili a přiváděli k zoufalství pět set let? Jak se opovažujete zrovna vy mluvit o…?“

„Počkejte!“ přerušil jsem je a bojoval s touhou zatřást jimi. „Prosím, můj pane, dovolte mi… Co takhle začít od začátku? Opravdu lituji, že jsme vás nemohli před naším příchodem varovat. Chápu, do jakého nebezpečí jsem vás uvedl, a neudělal jsem to s lehkým srdcem. Ale přivedly nás k vám čas a okolnosti, neboť jsme už nevěděli jak dál.“ Když jsem se obrátil k Aleksanderovi, byl připraven vybuchnout. „Můj pane, paní Elinor je Blaisova sestra, jejíž manžel zemřel rukou Hamraschi stejně jako váš otec. Vinou Dvaceti ztratila rodiče a přátele, stejně jako jste vy ztratil tolik lidí, kteří vám byli blízcí. Její bratr a dítě jsou neustále v nebezpečí, stejně jako vaše žena a lord Kiril. Máme stejné nepřátele.“

„Jeho sestra… ta, která…?“ Zdálo se, že Aleksander na okamžik zapomněl na svůj vztek.

Kývl jsem a přesunul pohled z jejích bot na stůl a odtud na visící lampu, kamkoli, jen abych se jí nemusel podívat do tváře. „Paní Elinor, hádala jste správně. Rád bych vám představil Jeho Výsost, Aleksandera zha Denischkara, dříve ze Zhagadu, nyní odevšad, kde jeho nepřátele nenapadlo pátrat, včetně karavany s otroky. Tím, že jsme sem přišli, jsme vložili naše životy do vašich rukou a já vás žádám nejen o ochranu, nýbrž také o trpělivost. Máme za sebou obtížnou cestu a víc než den jsme nespali. Potřebujeme si promluvit s Blaisem. A pokud si potom někdo z vás tří stále bude přát, abychom odešli, půjdeme.“ Nyní jsem jí musel pohlédnout do očí, neboť jinak by měla plné právo má slova ignorovat. „Přísahám na život, jehož si oba nejvíce ceníme, že vám princ Aleksander sám o sobě není nijak nebezpečný. A co se týče jiných obav, které byste mohla mít… pokud byste to považovala za nutné, můžete mě uvěznit.“ V jejích temných očích jsem nenašel hrůzu, pouze zlost. To mi stačilo. Se vztekem jsem se uměl vyrovnat.

Elinor se posadila na židli vedle stolu a podepřela si bradu složenýma rukama. Jedním prstem rychle poklepávala na ostatní, což bylo jedinou známkou jejího rozrušení. „Blaise se brzy vrátí,“ řekla. „Poradím mu, aby vás dva odvezl hluboko do pouště a nechal vás tam.“ I když už nenosila zástěru, zamračila se na mě, jako bych do jejího domu vnesl nákazu. Tmavě modrou tuniku a sukni měla opásané pleteným koženým páskem, na němž měla odvážně a všem na očích pověšenou pochvu s nožem. Silný, tmavý cop měla pevně obtočený kolem hlavy až na několik pramínků, které se jí vlhkem přilepily k čelu.

V mysli se mi znovu vyrojilo tolik otázek. Naštěstí tiché „promiňte, paní Elinor“, jež k nám dolehlo zvnějšku, zabránilo dalšímu rozhovoru. Elinor vyzvala nově příchozího, aby vstoupil. Do stanu vešla mladá dívka, která přinesla dřevěný podnos a položila jej na stůl. Na podnose byly naloženy datle, bochník chleba, malá hrouda kozího sýra, hliněný džbán a tři šálky.

„Děkuji, Melio,“ řekla Elinor. Dívka na nás zvědavě pohlédla, pak opustila stan.

Aleksander stál nehybně vedle mě. Neměl berli ani hůl a tvrdohlavě se odmítal opřít o mé rameno, což znamenalo, že se pravděpodobně v nejbližší chvíli skácí k zemi. „Můžeme se posadit?“ zeptal jsem se. „Alespoň než se objeví Blaise?“

„Samozřejmě. Jezte a pijte, kolik budete chtít.“ Elinor nám pokynula k dřevěným stoličkám, jež před naším příchodem používali její společníci, my jsme se však místo toho posadili na pletenou rohož na hliněné podlaze.

Oba jsme byli špinaví. Když jsme projížděli pouští, dal Roche Aleksanderovi otrhaný haffai, oděv však byl otevřený a odkrýval pohled na jeho zakrvácené kalhoty, holou hruď a chybějící punčochy a boty. Během našeho pobytu v Andassaru si princ zvykl svazovat si vlasy v zátylku a měl je takto učesány i nyní, byly však slepeny krví z bitvy. Já byl oděn trochu lépe, oblečení jsem však měl potřísněné a ztuhlé krví.

Jídlo chutnalo dobře. Aleksanderovo podráždění ani mé rozpaky před Elinor nedokázaly bojovat s naším hladem, a než stačily uplynout dvě minuty, zůstala mezi námi ležet poslední datle. Zakručelo mi v břiše. Mohl bych sníst desetkrát tolik.

„Mohu donést víc,“ řekla Elinor, jako by mi četla myšlenky, a vyskočila na nohy.

„Jen pokud si to můžete dovolit,“ odvětil jsem. „Byly bychom vám za to však vděční.“

Přikývla a rychle vyrazila ze stanu. Nepovažovala za nutné nechat s námi stráž. Zdálo se, že alespoň pro tento okamžik uklidnil náš hlad její pochybnosti o našich úmyslech.

Jakmile odešla, dopadl na mě Aleksanderův pohled jako kovářovo kladivo. Nešlo mu jen o to, že propásl dohodnutou schůzku.

„Je mi to líto,“ omluvil jsem se tiše, když jsem si uvědomil, že celou věc nenechá být, dokud něco neřeknu. „Připadalo mi to jako jediné možné řešení.“

„A já k tomu snad neměl co říct?“

„Potřebujete čas a bezpečný úkryt, dokud vaše noha opět nezesílí. Musíte na chvíli přestat utíkat, abyste si mohl v klidu rozmyslet co dál. Už s vámi nebudu moct dlouho zůstat. Věřím, že najdete svoji cestu, a chci vám pomoct, ale…“ I když jsem se zdráhal, nastal okamžik, kdy jsem byl nucen povědět mu o siffaru. Prohrábl jsem si špinavé vlasy a pokusil se najít způsob, jak to udělat, „…musím se rozhodnout, co udělat ohledně Kir’Navarrinu. Už vím, kdo na mě čeká. Během siffaru jsem se dostal do Tyrrad Noru a mluvil s ním.“

„Přišel jsi o rozum.“

„To je možné.“ Pokusil jsem se o úsměv, ale asi se mi moc nepovedl. „Ale nemyslím si to. Alespoň zatím ne. V jednom jsem však měl pravdu: vězeň v pevnosti je jen obyčejný muž, mocný čaroděj, který se dokáže dotknout mých snů. Ale všechno ostatní… Můj pane, je úplně jiný, než jak jsem si ho představoval. Je tak složitý, všechno neuvěřitelně hluboce prožívá a má tak velkolepou moc a ducha.“ I přes všechny mé obavy a pochybnosti se ze mě mé city hrnuly jako nikdy dřív. „Ano, je nebezpečný. Ale já napůl šílím touhou vydat se tam a poznat ho blíž.“

„Nebezpečný a velkolepý? Po několika dnech pouštních vidin malého kluka – určitě tě nakrmil nějakými bylinami, které ti pomátly mysl – je můj vždy opatrný přítel ‚napůl šílený‘ touhou strčit hlavu do oprátky? Není divu, že jsi mi o tom nechtěl nic říct.“

Z vnější strany něco měkce narazilo na stěnu stanu a skupina smějících se dětí si pro věc přiběhla. Promluvil jsem, teprve když jejich veselí splynulo s ostatními každodenními zvuky rušného tábora. „Nešlo jen o pouhou vidinu. Má vlastní moc se spojila s Qebovými bylinami nebo jeho schopnostmi a umožnila mi vstoupit do Kir’Navarrinu. Mluvil jsem s vězněm, procházel se s ním, vyslechl jeho příběh. Dotkl jsem se zdi, za níž je uvězněn. A věřím, že se mi možná podaří…“ Nedokázal jsem to vyslovit. „Slíbil jsem mu, že se vrátím. Zatemňuje mi mysl, takže nevím, jestli se mohu odvážit postavit se mu. Ale pokud se tak rozhodnu, budu to muset udělat, dokud mám dost sil a šanci na úspěch.“

„Řekl jsem ti přece, že můžeš jít.“ Za vztekem, hořkostí a ponížením se ukrývala skutečná starost o mě. „Myslím si však, že riskuješ svoji duši.“

„No, pokud to tak je, vy už se o to postaráte, že? V Drafě jste mi slíbil, že nedovolíte, aby se ze mě stala zrůda. Mám ve vás naprostou důvěru.“

„I na tebe je tohle špatný vtip. Takže kdy půjdeš?“

„Nenechám vás o samotě.“

„A tak jsi mě přivedl k lidem, kteří mnou pohrdají?“

Široce jsem se usmál. „A to vám snad někdy vadilo?“

Odfrknul si a sebral poslední datli právě ve chvíli, kdy do stanu vrazil Blaise. „Seyonne! Hvězdy na nebi, bál jsem se o tebe.“ Vyskočil jsem na nohy. Blaise mi sevřel ruce ve svých a zahleděl se na mě tak pátravě, až jsem odvrátil oči. Mezi ním a Aleksanderem jsem se cítil, jako by má duše byla otevřená kniha. „Když jsem slyšel o tom, co se stalo v Zhagadu… a potom… Jsi v pořádku?“

„Přežívám. Zvládám to.“ Usmál jsem se a uhnul stranou, abych už nestál mezi ním a princem. „Vzpomínáš si na prince Aleksandera?“

Na Blaisově hubené tváři se objevil ostražitý výraz, nebyla v něm však ani stopa po Elinořině nepřátelství. Mírně se uklonil. „Samozřejmě.“

Když se naposledy setkali, přísahal Blaise věrnost impériu a zastavil své nájezdy, aby Aleksander mohl zabránit občanské válce. Za to Aleksander odvolal rozkaz, který odsuzoval nájezdníky Yvora Lukashe k smrti, a učinil první kroky k změně výsadních práv majitelů otroků. Udělali tyto ústupky ne v úctě jednoho k druhému, ale protože jsem je o to požádal. Nyní bylo nutné, abych stejnou důvěru, jakou měli ke mně, vybudoval i mezi nimi navzájem.

Hluk v zadní části stanu porušil napětí, které se mezi námi rozprostřelo. „Linnie?“ zavolal Blaise a zahleděl se do změti košů a pytlů.

Elinor vystoupila ze stínů a v ruce nesla košík s chlebem a sýrem. Bylo jasné, že poslouchala, vůbec se však za to nestyděla. Ačkoli mi nebylo zrovna příjemné, že slyšela, co jsem řekl Aleksanderovi, nemohl jsem ji za to vinit. „Blaisi, nemůžeme si ho tady nechat,“ řekla a trhla hlavou směrem k Aleksanderovi. „Nemáme na to právo. Přísahali jsme ostatním…“

Blaise jí položil ruku na rameno. „Napřed vyslechneme, co nám chce říct.“ Obrátil svoji pozornost k princi. „Co od nás chcete, lorde Aleksandere?“ zeptal se. „Doufám, že jste nepřišel trvat na přísaze, kterou jsem vám složil. Okolnosti se změnily a my už nemůžeme dál nečinně čekat.“ Blaise nehovořil nepřátelským tónem, pouze vysvětloval situaci.

Přinutil jsem se být zticha. Blaise s Elinor měli pravdu a Aleksander musel promluvit sám za sebe.

Princ nemotorně vstal, odmítl však moji pomoc. „Okolnosti se skutečně změnily,“ souhlasil Aleksander, když se postavil na nohy a oplatil Blaisovi ztuhle úklonu. I když se opíral o stůl, byl o půl hlavy vyšší než Blaise. „Mnoho věcí se změnilo. Tenhle zatracený Ezzarijec trvá na tom, abych si rozmyslel, co chci dělat. Ale i když to mnozí, kteří mě znají, budou považovat za nemožné, napřemýšlel jsem se během posledních měsíců víc než dost. Jste psanec, který tajně bojoval s impériem, podkopával jeho stabilitu a pomohl je přivést na pokraj zhroucení. Nebudu se s vámi hádat o tom, jestli jste měl pravdu, nebo ne, protože lidé mohou mít stejné cíle, i když k nim volí různé cesty. Ve skutečnosti od vás nic nechci.“ Princ se odmlčel a zhluboka se nadechl. „Ale vypadá to, že vás stejně musím požádat o pomoc. Zdá se, že jsem někde poztrácel své impérium, a tak nyní naléhavě hledám útočiště. Mí lidé mě nechtějí. Tak co vy? Vezmete mě k sobě?“

Blaise měl velmi vyrovnanou povahu. Vždycky jsem mu to záviděl. Síly vášně a rozumu u něj vytvořily zdravou rovnováhu, kterou provázela vnitřní sebejistota, z níž pramenila víra, dobré srdce a láska. Ale zatímco Aleksander mluvil, ruka, kterou měl v uklidňujícím gestu položenou na rameni sestry, se sevřela. Během několika chvil se na psancových propadlých tvářích a ve zkosených očích vystřídaly výrazy vzteku, pobouření a pohrdání. Nakonec však přikývl a řekl: „Můžete zůstat a dělit se s námi o zásoby, jak dlouho jen budete chtít. Těším se, až si o těchto věcech promluvíme.“

Elinor setřásla bratrovu ruku, upustila košík s jídlem na mosazný podnos a odešla.

Blaise se vydal za ní, náhle se však zastavil. „Jen zřídka se rozhoduji jinak, než jak mi radí má sestra,“ řekl. „Dokáže mnohem lépe odhadnout důsledky činů. Doufám, že toho nebudu muset litovat.“

*

Sám Blaise nás provedl údolím Taíne Keddar, modrozeleným drahokamem uprostřed pouště. Hluboká kotlina žila nejen z hlubokého, čistého pramene, podle něhož dostala i jméno, nýbrž zachytávala veškerou vlhkost, která se vypařila z okolní pouště, a vracela ji zpět zemi v podobě každodenních odpoledních srážek. Hájky voňavých cedrů a šedozelených olivovníků zdobily skalnatou zahradu, plnou trávy a květin, která byla toho rána zastřena mlžným oparem.

Blaise nám řekl, že tohle je jedno ze dvou údolí, ukrytých vysoko ve skalnaté páteři pouště Azhaki. Legendu o dvou čerstvě zelených údolích v poušti si prý pouštní lidé předávali mezi sebou už stovky let. Ležela však daleko a přístup k nim byl tak obtížný, že nikdo nebyl schopen říct, kde se nacházejí nebo jestli vůbec existují. Blaise se však dokázal proměnit v ptáka a letět, kam se mu zachtělo, a protože potřeboval přesně takové místo, kam by mohl ukrýt své lidi, našel je.

Množství lidí v táboře toho vlhkého rána mě překvapilo. Muži a ženy pospíchali sem a tam, nosili dřevo a koše s chlebem z nízké kamenné budovy. Z nádherné vůně, jež se linula vzduchem, jsem poznal, že se v ní nachází pece. Děti proháněly kozy a slepice, nosily vědra s mlékem a odváděly koně do dřevěné chatrče, z níž se ozývalo kovářovo kladivo. Muži hoblovali kmeny a sbíjeli z nich malý domek, aby se připojil ke změti starých a nových budov z kamene a dřeva. Na závětrné straně skalnatého výstupku bylo postaveno několik plátěných stanů, z nichž jeden jsme právě opustili.

„Omlouvám se, že vám nemohu nabídnout lepší ubytování. V tuto chvíli máme právě málo příbytků,“ řekl Blaise Aleksanderovi, když nás vedl stezkou starým olivovým hájem k malému kamennému domku. Byla to pouze jediná místnost bez oken s hliněnou podlahou a dřevěnou střechou – asi šlo o bývalý sklad oliv. „Ale tohle… myslel jsem, že by vám malý prostor nevadil, kdybyste v něm měli soukromí. Seyonne může spát s Farrolem, se mnou nebo s ostatními. Záleží na vás, jak se rozhodnete. A můžeme vám dát nějaké šaty. Vypadáte, jako byste se potřebovali převléct. Nebudou nejlepší…“

„Nemusíte se omlouvat.“ Aleksander se opřel o veřeje a prohlédl si bezútěšný malý přístřešek. „Jsem si plně vědom svého postavení a nic od vás neočekávám. I když bych ocenil, kdyby se pro mě našly nějaké boty. Už tak se sotva udržím na nohou, nemusím přitom ještě zakopávat o nerovnou zem.“

Blaise přikývl. „Seyonne, určitě si vzpomínáš na Cafazze. Pomůže vám s botami. A stejně jako dřív má jídlo na starosti Sufrah. Ale dnes večer… a každý večer… bych byl rád, kdybyste jedli se mnou.“

Začal jsem protestovat, neboť jsem si byl jistý, že Blaise zapomněl na Elinor a na to, jak nepříjemně se v naší společnosti cítí. „Umíme se o sebe postarat,“ ujistil jsem ho. „Už jsme si na to zvykli.“

Odmítl však vyslechnout mé výmluvy. „Myslím, že to tak bude lepší,“ řekl, „a to z mnoha důvodů, na které asi přijdete sami. V tuhle dobu už všichni v údolí vědí o Derzhi a Ezzarijci, který dokáže měnit podobu. Mnoho z nás Seyonna zná a věří mu. Ale vsadil bych se, že alespoň polovina mých lidí už také uhádla, kdo jste vy, lorde Aleksandere, a nikdo tady nemá důvod vás milovat. Pokud vás mají přijmout, musí vidět, že vás nepovažuji za hrozbu.“ Smutně se usmál. „Mí společníci o mě mají velkou starost. A někteří to poněkud přehánějí.“ Myslím, že celou situaci velmi podcenil.

*

Během hodiny poté, co nás Blaise opustil, se Aleksander rozhodl postarat o naše ubytování se zamumláním, že je načase, aby se naučil být užitečný. Našel si hůl z olivového dřeva, o kterou se opřel, pak přinesl listnatou větev a vymetl jí dům a nakonec objevil suchou trávu, z níž nám vyrobil lůžka. Já se mezitím vydal najít vodu a nějaké šaty. Potkal jsem několik lidí, s nimiž jsem se seznámil během pobytu v Kareshi, a ačkoli museli slyšet o šílené zuřivosti, které jsem podlehl v noc, kdy zavraždili Gordaina, nezdálo se, že by se mě některý z nich obzvlášť bál. Chovali se však ostražitě, a to hlavně vůči mému společníkovi. Nezeptali se na něj přímo, místo toho chodili kolem horké kaše. Přivedl sis s sebou přítele, co? Někdo říkal, že je z Basranu… Slyšel jsem, že to u Andassaru byla pořádná bitva. Zdá se, že to tvůj přítel s mečem umí… Chyběl nám tvůj výcvik s mečem, Seyonne. Zůstaneš tak dlouho, abys s ním zase začal? Nebo snad má tvůj přítel jiné plány…?

Poděkoval jsem jim za pomoc; odnesl jsem si plnou náruč kalhot, košil, punčoch, ručníků, hrnků, plášťů, dvě přikrývky, džbán s vodou, kámen na ostření a pár bot, o nichž jsem si myslel, že by mohly Aleksanderovi padnout. Na jejich otázky jsem však pouze odpověděl, že se můj přítel, kterého znám už dlouhou dobu, uzdravuje z vážného zranění, takže zůstaneme alespoň několik dní, dokud se nebude moct snadněji pohybovat. Se všemi dalšími otázkami jsem je poslal za Blaisem.

Když jsem se však vydal se svým nákladem zpět olivovým hájem, ozvaly se za mnou rychlé, lehké kroky. „Mistře Seyonne! Jste to opravdu vy?“

Nakoukl jsem přes hromadu oblečení, jež nejistě spočívala na nádobě s vodou, a zahlédl jsem jasně modré oči, zářící pod pocuchaným chomáčem světlých vlasů. Nespatřil jsem v nich ostražitost, strach ani zdrženlivost. „Matteii! Hvězdy na nebi, chlapče, jsi už skoro stejně vysoký jako já.“

„Cafazz mi řekl, že jste tady.“ Chlapec popadl nádobu s vodou zpod kupy šatů a hodil si ji na rameno. „Učím se teď bojovat s mečem. Zúčastnil jsem se už tří nájezdů – dělal jsem spíš zvěda, než že bych bojoval, ale i to přijde. Teď mě můžete naučit, jak to dělat správně.“

Přivítání, které mi kuvaiský mládenec přichystal, bylo to nejlepší, jaké jsem kdy zažil. Kromě Blaise a Farrola byl Mattei mezi psanci jediný, koho jsem považoval za skutečného přítele.

Před pěti lety se baron Derzhi rozhodl, že odvede vodu z Matteiovy vesnice, aby si mohl na svém kuvaiském sídle udělat rybník. Matteiovi rodiče se však odvážili rozhodnutí zpochybnit, neboť vesničané i jejich zvířata by umřeli žízní a úroda by uschla. Za to je svázali a zaživa upálili v jejich domě. Blaise s psanci se pokusili vraždě zabránit, dorazili však pozdě. Ve sklepě domu ale našli schouleného desetiletého chlapce, který se tam schoval a byl tak nucen poslouchat křik umírajících rodičů. Další čtyři roky chlapec nepromluvil ani slovo.

Když jsem začal žít s Blaisem v Kareshi, požádal mě, abych Matteie naučil jak bojovat. Blaise věřil, že když se chlapec naučí, jak bránit sebe a ostatní, pomůže mu to vyléčit hrozivou ránu, jež způsobila jeho němotu. Po všem, co jsem do té doby zažil, jsem se sám potácel v žalu a vině, duše mě bolela a sotva jsem dokázal promluvit, přesto jsem však souhlasil a začal Matteie učit základy boje muže proti muži. Chlapec byl rychlý a silný, bojoval zuřivě, jeho oči však stále zůstávaly propastmi bolesti.

Po několika týdnech jsem Matteiovi jednou večer pověděl o Kyorovi, mladíkovi jeho věku, který zemřel, když plnil můj rozkaz, aby přivedl Blaise k bráně na Dasiet Homolu. Řekl jsem mu o vině, kterou jsem cítil za jeho smrt, i když to nebyla má ruka, jež hodila nůž. Zároveň jsem však přiznal, že ačkoli je to těžké, začínám chápat, že jsem dal Kyorovi úkol a cíl a neměl bych tedy litovat jeho konce. Kyor zachránil Blaisovi zdravý rozum a všechno dobré, co Blaise vykonal a ještě vykoná, je vlastně dar, který dal Kyor světu. Možná, řekl jsem Matteiovi, ho rodiče nevinili za to, že se do sklepa schoval, nýbrž se radovali, že je v bezpečí a bude toho moct pro svět ještě mnoho udělat.

Té noci jsme se s Matteiem vydali do divočiny a já mu ukázal, jak postavit ezzarijský kruh svatého ohně. Vysvětlil jsem mu, že když v něm klečíme, jako v něm klečela Verdonne během dlouhého boje mezi nebem a zemí, cítíme se být blíž bohům. Když se oheň vzňal, pomodlil jsem se hlasitě za moudrost a sílu a žádal bohy, aby Kyora utěšili a pověděli mu o všem dobrém, co jeho oběť přinesla. A poprvé za dlouhé roky porušil své mlčení také Mattei a zašeptal vlastní modlitbu k bohům. Chtěl, aby řekli Nasii a Rudolfovi, že se mu strašně moc stýská a že se pokusí být synem, na něhož by mohli být pyšní. V kruhu ohně jsme se pomalu začali uzdravovat. Matteiovo vzrušení nad mým příchodem a úsměvy a žertování, které jej následovaly táborem, mi prozradily, že v uzdravování zašel mnohem dál než já.

Zrovna když jsme se zásobami procházeli po udupané trávě otevřeného údolí, zahlédl jsem Blaise a Elinor, jak spolu pádí na koních k jižnímu konci údolí. „Zdá se, že spěchají,“ řekl jsem.

„Asi jedou za stařešiny,“ odvětil mladík.

„Stařešiny?“

„Ach!“ Mattei zčervenal jako ajilea kvetoucí v trávě. „Myslel jsem, že vám Blaise… Nemáme o nich mluvit, ani mezi sebou. Je mi to líto. Ale jsem si jistý, že by mu nevadilo, kdybych vám to řekl. Blaise si vás moc váží…“

„Ne, ne. Nechci, abys mi říkal o věcech, o nichž ti bylo zakázáno mluvit. Nedělej si s tím starosti. Blaise mi řekne všechno, co chce, abych věděl.“

Požádal jsem Matteie, aby nádobu s vodou nechal stát na kraji mýtiny před kamenným domkem s tím, že se pro ni vrátím. „Svému společníkovi tě představím někdy jindy,“ řekl jsem. „Potřeboval by dobrého přítele. Ztratil domov, musel se dívat, jak vraždí jeho otce a přátele, a slyšel lidi volat o pomoc a nebyl jim schopen pomoci. Bude chvíli trvat, než se s tím naučí žít. V tuto chvíli nechce s nikým mluvit.“

„Je ve svém tichém období,“ poznamenal chlapec.

„Ano,“ odvětil jsem. „Máš úplnou pravdu.“

Kapitola 23

Nejen Aleksander, nýbrž všichni v Taíne Keddaru se prvního odpoledne chovali zamlkle. Šest mrtvých, kteří zemřeli během nájezdu, vrhlo na tábor psanců stín a zbytek dne tedy byl povětšinou věnován pohřbům. Spotřebovali jsme s princem několik nádob s vodou, dva ručníky a spoustu času, než se nám podařilo umýt, pak jsme alespoň na pár minut navštívili pohřeb každého z padlých. Tradice přikazovala válečníkům Derzhi, aby uctili památku všech, kteří bojovali po jejich boku, i když neznali jejich jména. Věděli jsme, že Aleksander nebude vítán, a tak jsme se nezúčastnili pohřebních rituálů, nýbrž jsme dorazili těsně po nich a zůstali jen na tak dlouho, abychom na hrob hodili hrst hlíny a pozdravili padlého jezdce mečem. Tuto povinnost jsme splnili pod tíhou mlčenlivých pohledů, pak jsme se vrátili zpět do domku a šli spát.

Těsně po západu slunce jsem vystoupal stezkou k Blaisovi a čtyřem dalším mužům, kteří stáli kolem mohutného ohně před jedním z velkých stanů na okraji údolí. Večerní větřík byl po krátké odpolední přeháňce vlhký a já se už těšil na oheň a teplé jídlo, na nepříjemnou společnost, která je bude jistě doprovázet, však již méně. Aleksanderovi bude chvíli trvat, než se mu podaří obout nové boty, a tak mě poslal napřed.

Malý, podsaditý muž míchal obsah hrnce, visícího nad ohněm, když mě však zahlédl, vrazil lžíci do ruky někomu jinému a roztáhl paže v pozdravu. „Seyonne! U duchů, jak rád tě zase vidím.“ Než jsem mohl odpovědět, prohnal se přes udupanou, bahnitou louku a poplácal mě po zádech tak silně, že mě ve svém nadšení málem povalil na zem. „Jakmile jsem zaslechl příběh o Ezzarijci s křídly, věděl jsem, že jsi se vrátil.“

„Už jsem si říkal, jestli se přede mnou náhodou neschováváš,“ odvětil jsem. Nedokázal jsem potlačit úsměv nad Farrolovým nemotorným uvítáním. Od chvíle, kdy jsem Blaisovi pomohl uchovat zdravý rozum a zachránil jeho vlastní ponurou budoucnost, mi nikdo nebyl oddán víc než Farrol.

„Ale ne. Jenom jsem za Blaise vyřizoval jeho nekonečná poselství. Je nás tolik, že nevíme kam skočit. A každý den se k nám přidává víc a víc lidí.“

Položil mi paži kolem ramen a prakticky mě táhnul ke skupině kolem ohně. Než jsme však mohli ujít víc než pár kroků, zastavil jsem ho a vzal jeho ruce do svých, abych si je mohl prohlédnout. Byly ošklivě zjizvené a dva prsty na levé ruce měl ztuhle zkroucené. Zavrtěl jimi, aby mi dokázal, že s nimi může do určité míry hýbat. „Neměl jsem příležitost ti poděkovat ani se zeptat na tvá zranění,“ řekl jsem. „Zachránil jsi…“

„Jsem pitomý trouba,“ přerušil mě a jeho nadšení vymazala bolestivá střízlivost. „Zabili kvůli mně dobrého muže a málem mi zůstal jenom popel, protože jsem napřed poslal za Blaisem zabijáky a pak jsem nedokázal dostat oheň pod kontrolu. Ale udělali jsme, co jsme mohli, ne? Víc člověk ani udělat nemůže.“

„Nemohl jsi to vědět, nemohl jsi tušit, co se stane. Nikdy ale nezapomenu, co jsi pro mě udělal. Nikdy.“

„Viděl jsi ho?“ Farrol ztišil hlas, jako by nás mohli muži kolem ohně poslouchat.

Zavrtěl jsem hlavou. „Elinor není mojí přítomností zrovna nadšená.“

„Má spoustu…“

„Já ji neviním,“ ujistil jsem ho rychle, aby si nemyslel, že ji musí bránit. „Ještě jsem se ale nedokázal přinutit zeptat se na něj. Ani nevím, jestli bych měl. Ale jen o něm slyšet…“

Farrolovu širokou tvář naplnil soucit. „Je v pořádku. Správný kluk. Když jednou začne mluvit, jako by ani nechtěl přestat. Je zdravý, leze a běhá. Je jako sluncem ozářený sníh.“

Zalila mě taková úleva a vděčnost, že jsem ani nedokázal promluvit.

V tu chvíli vykulhal z lesíku Aleksander a já počkal, až k nám dorazí. „Můj pane, tohle je Blaisův nevlastní bratr Farrol. Farrole, tohle je…“

„Já vím, kdo to je.“ Podsaditý muž vystrčil bojovně bradu. „Kdybyste tady nebyl se Seyonnem, zabodl bych vám do břicha svůj meč. Za takovou příležitost jsem se modlil už od dětství.“

S výrazem, který by dokázal zmrazit sopku, roztáhl princ své prázdné ruce, jako by ho vybízel, aby to udělal.

„Princ je pod ochranou Blaise, stejně jako pod mojí,“ řekl jsem rychle. „Hodně se toho můžeme jeden od druhého naučit. A možná by bylo nejlepší s tím hned začít.“

Farrol se k nám otočil zády a odešel.

Zatímco jsme následovali Farrola přes louku, pohlédl jsem na prince. Tvář měl jako vytesanou z kamene. Ve skutečnosti se jeho výraz po celý večer nezměnil. Kromě nejnutnějších zdvořilých frází při jídle nic neřekl, jen naslouchal, jak Blaise s přáteli hovoří o nájezdu na karavanu s otroky a o těch, kdo zemřeli.

Kromě Blaise a Farrola se s námi o večeři dělil ještě Roche, velitel nájezdu na karavanu. Pod černým uhlem se skrýval asi pětadvacetiletý Ezzarijec s poďobaným obličejem, který byl stejně jako Blaise a Farrol zrozen s démonem. Když se Blaise začal mladého velitele vyptávat na problémy, na něž během nájezdu narazil, vrhal po nás s Aleksanderem dlouhé pohledy, jako by se bál, že mu budeme protiřečit nebo se smát. Řekl, že Veshtarové bojovali mnohem prudčeji, než čekal, a Nyabozzi reagovali na překvapivý útok bez zaváhání. Ve skutečnosti bylo očividné, že byl celý nájezd špatně naplánován, avšak ani Aleksander, ani já jsme k tomu nic nedodali.

Gorrid, přihrblý, svalnatý Ezzarijec, kterému mohlo být tak kolem třiceti pěti let a s nímž jsem se setkal krátce v Kareshi, mi na pozdrav odpověděl nepřátelským zamračením, pak plivnul Aleksanderovi na boty. Když takto objasnil svůj postoj, rozhodl se nás ignorovat a nevšímal si ani mých pokusů o rozhovor.

Poslední z mužů, sedících kolem ohně, byl vousatý Suzaini jménem Admet. Na první pohled bylo jasné, že to není válečník, neboť ani jeho dlouhý šat nedokázal zakrýt ošklivě pokřivená záda. Choval se jako typický obchodník – jeho jednání bylo příjemné, otevřené, avšak rozhodné – a zatímco Blaise a Roche diskutovali o nájezdu, hleděl Admet na mě a na prince s neskrývanou zvědavostí. Když se pak rozhovor přenesl od nájezdu k jiným záležitostem, dokonce nám položil několik zdvořilých otázek: zda nám už někdo našel místo na spaní, jestli nepotřebujeme zbraně, oblečení nebo přikrývky nebo snad léčitele, který by nám ošetřil zranění. Jakmile jsme mu uspokojivě odpověděli, otočil se zpět ke Gorridovi a brzy se spolu smáli nějakému soukromému žertu.

Farrol uvařil k večeři flet, hustou kaši z vařeného prosa, ztuženou vepřovým sádlem a ochucenou cibulí a kousky masa. Bylo to jídlo chudých, které leželo těžce v žaludku, ale aspoň člověk nehladověl. Zatímco jsme jedli, vrátil se rozhovor zpět k psancům. Gorrid s Admetem kárali Blaise za špatnou přípravu a trvali na tom, že před další podobně velkou akcí bude nutné provést lepší průzkum okolí. Spíše jsem vycítil, než zaslechl, jak si Aleksander pohrdavě odfrknul. Zdálo se, že si toho nikdo nevšiml – možná jen Admet, jenž na nás ostře pohlédl.

Elinor se večeře nezúčastnila a nikdo se nezmínil o tom, kam zmizela. Rozhovoru jsem naslouchal jen napůl ucha a raději jsem přemýšlel o dítěti, které se podobalo sluncem ozářenému sněhu, lezlo a běhalo a nedokázalo přestat mluvit. Od večeře jsme s Aleksanderem odešli brzy. Poděkovali jsme Blaisovi a Farrolovi za jídlo a vrátili se do svých postelí, aniž bychom mezi sebou prohodili jediné slovo.

*

Mattei měl pravdu. Příštích několik týdnů bylo skutečně Aleksanderovým tichým obdobím. Přivedl jsem ho do Taíne Keddaru, aby se uzdravil a mohl si rozmyslet co dál, a alespoň fyzickému uzdravování se pilně věnoval. Pokaždé, když jsem se ráno probudil, byl už pryč a procházel se stezkami v kopcích, aby posílil zraněnou nohu. Kolem poledne se pak vracel do domku, kde rozdělal oheň a uvařil si šálek nazrheelu. Pak popadl chlebovou placku a med nebo ovoce a vzal si je s sebou na travnatou mýtinu v olivovém háji, kde se začal protahovat a sklánět ve snaze získat zpět svoji pružnost. Jsem si jistý, že během této doby i hodně přemýšlel, neprozradil mi však o čem. Když jsme spolu byli sami, většinou v noci, kdy jsme leželi v kamenném domku na lůžkách z trávy, jsem se jej snažil vtáhnout do rozhovoru tím, že jsem mu vykládal o novinkách, které jsem zaslechl. Tiše mi naslouchal, neudělal však nic, čím by náš rozhovor prodloužil. Nebyl hrubý nebo zasmušilý, jen mi připadal velmi vzdálený. Blízkost, kterou jsme spolu během posledních měsíců sdíleli, byla tatam, jako bych už vyrazil na dlouho odkládanou cestu.

Protože mě Aleksander většinu času nepotřeboval, snažil jsem se být v táboře užitečný: pomáhal jsem stavět a tahat věci, čistit kořist, kterou ulovili lovci, a dělal další věci, kterých bylo potřeba. Během prvních několika dní jsem Blaise téměř neviděl a Elinor vůbec ne. Z toho, co mi řekl Mattei, jsem pochopil, že Elinor je jedním z Blaisových velitelů a v táboře si jí velmi váží. Byli to Elinor a Admet, Suzaini s pokroucenými zády, kdo určovali, kdy a kde psanci opět zaútočí. Cíle vybírali podle zpráv špehů a příznivců po celém impériu. Na rozdíl od mého předchozího pobytu s psanci mě tentokrát nepožádali, abych pomohl s plánováním nájezdů ani abych učil muže a ženy jak bojovat. Chápal jsem je. Jak by mi mohli věřit, když mým společníkem byl živý symbol všeho, co nenáviděli?

Po několika dnech jsem opět začal běhat. Aleksander vstával velmi brzy, a proto, jakmile jsme se večer vrátili od Blaisova ohně, ulehl na lůžko a okamžitě usnul. Já se však naopak snažil spánku co nejvíce vyhnout. Mé sny nepolevily, a tak místo abych sebou celou noc házel a co chvíli se budil, raději jsem běhal pod hvězdami údolím Taíne Keddaru, dokud jsem jako mrtvý nepadl na lůžko.

*

Krátce po našem příchodu přijel do údolí posel, který nesl nové zprávy. Právě jsme se s Aleksanderem věnovali na společné pastvině našim koním, připojili jsme se však ke stovce lidí, kteří se seběhli, aby si vyslechli šokující novinu. Na císařův rozkaz byly vypáleny všechny vesnice v okolí deseti mil od Andassaru, řekl muž. Posypali solí všechna pole a skolili všechna zvířata. Několik lidí, kteří ve vesnicích zůstali, bylo zabito nebo prodáno do otroctví. „A co místní lord?“ zeptal se Aleksander a ignoroval překvapený dav lidí, kteří se rozestoupili, když si uvědomili, kdo stojí mezi nimi. „Slyšel jste něco o lordu Derzhi Nadassine?“

„Slyšel,“ odvětil jezdec, jenž si očividně neuvědomil, kdo se ho ptá. „K císaři se doneslo, že prince zahlédli u Andassaru, a první lord Nadassine byl proto obviněn z ukrývání císařova vraha. Starocha vykuchali a pověsili jako zrádce v Zhagadu. Zbytek rodu – pět synů a tři dcery – pochytali a dali Veshtarům.“

„Dali? Zotročili?“

„Jo. Představte si to! Šlechtici Derzhi v okovech. Ale řekl bych, že i když je zotročili Veshtarové, pořád ještě dopadli dobře.“

Aleksander mi vrazil do ruky otěže svého koně, otočil se a odešel. Nikdo by si na něm nevšiml ničeho zvláštního, já se však dotkl jeho ledové ruky a cítil, jak se chvěje.

*

Každý večer jsme s Aleksanderem vystoupali stezkou mezi sukovitými olivovníky, abychom se s Blaisem podělili o jídlo a oheň. Čtvrtého večera se k nám u večeře připojila Elinor. Naložila všem hustou polévku z fazolí, mrkve a cibule, a když jsem jí poděkoval, zdvořile přikývla. Později jsem si všiml, jak se zamračila a zúžila oči, když jsem Gorridovi a Blaisovi vyprávěl, jak jsme se dostali do Andassaru a přidali se k nájezdu na karavanu. Řekl jsem si, že bych si neměl dělat takové starosti. Však Elinor časem zjistí, že ani Aleksander, ani já pro ni nejsme nebezpeční. A co se týkalo minulosti… Věděl jsem, že jsem pro Gordainovu záchranu nemohl nic víc udělat, a hrůza, již jsem napáchal na namhirovi, byla pouze důsledkem mého šílenství. Neměl jsem důvod cítit se provinile, kdykoli jsem se octl v její blízkosti. Ale já se tak stejně cítil, neboť tyto pocity se neřídí rozumem. Byla opatrovnicí mého syna a já ho toužil spatřit. Přál jsem si, aby o mně měla dobré mínění.

Ostatní si pomalu zvykali na naši přítomnost, takže rozhovor začal plynout mnohem uvolněněji. Lidé, kteří se scházeli kolem Blaisova ohně, hovořili o politice, nadějích, starostech o zásoby, místopise a malých vítězstvích, jichž za poslední měsíc dosáhli – o krutém dozorci, jehož vyměnili poté, co se záhadně ztratila úroda mandlí jeho pána, nebo o rolnících, kteří zaplatili zdrcující daně pšenicí svého pána. Živá diskuse často přerostla v hádku. Každý člověk v Taíne Keddaru bojoval z jiného důvodu – někteří z touhy po spravedlnosti, jiní kvůli pomstě nebo proto, aby mohli páchat škody a nemuseli se podřizovat žádným zákonům. Blaise byl sice duší Yvora Lukashe a dokázal dát i obyčejným starostem náboj skutečné vášně, Elinor však byla jeho hlavou, neboť svými moudrými otázkami dokázala ostatní přinutit překročit hranice svého vzdělání a zkušeností. Bylo neobyčejně příjemné sledovat, jak přinutila Gorrida, jenž se velmi rád hádal, aby připustil, že je opravdu užitečnější, když vládne jeden člověk, než aby si každý dělal, co se mu zlíbí, nebo přiměla stydlivého Rocheho, aby ukázal, jak dokáže veršovat.

I když mě bavilo rozhovory poslouchat, a někdy mě dokonce lákalo se do nich zapojit, dělal jsem to jen zřídka. Elinor se pečlivě vyhýbala situacím, při nichž by mohlo dojít k podobné hádce jako první den, kdy jsme dorazili. Chovala se zdvořile, ale chladně, a myslím, že přijala naši přítomnost pouze proto, že si to přál Blaise. Pokaždé, když jsem se zapojil do rozmluvy, stáhla se za zeď mlčení, čímž společnost ochudila o příjemný rozhovor. A tak pokud mě někdo přímo nevyzval, abych se k něčemu vyjádřil, mlčel jsem a pozoroval.

Aleksander se stále choval rezervovaně a reagoval pouze na Blaisovy otázky na jeho zdraví a ubytování, přičemž odpovídal pouze „velmi dobře“. Vždy sedával stranou, mimo dosah světla ohně. Občas sledoval skupinu přátel, kteří se mezi sebou škádlili a hádali a snažili se přimět jeden druhého, aby se choval lépe a moudřeji. Někdy se k nim otočil zády a posadil se čelem k táboru, kde seděli kolem ohňů ostatní muži a ženy, jejichž smích a vážný rozhovor splýval s mečením koz a zpěvem nočních ptáků. Dělal jsem si o něj starosti, ale on se přede mnou uzavřel stejně jako před ostatními a já nedokázal najít způsob, jak to změnit.

*

Jednoho večera, v době, kdy jsme v Taíne Keddaru žili už skoro měsíc, mě Farrol požádal, abych mu ukázal kouzlo, díky němuž oheň hoří jasněji a déle. Snažil jsem se naučit ho základním krokům a rozložit na části čin, jenž byl mojí součástí od doby, kdy mi bylo sedm let. „Ne, to slovo je ‚felyyd‘, plamen, ne ‚flydd‘, což znamená vlhkost,“ opravil jsem ho, když náš oheň zasyčel a téměř zhasl, a pak se rozhořel tak prudce, že málem roztavil kotlík, který nad ním visel. „A nevyslovuj je nahlas.“

„Ale když je řeknu v duchu, nic se nestane… ani když použiji správné slovo,“ namítl Farrol a kulaté tváře mu poklesly. Nikdo nedokázal vypadat zklamaněji než Farrol.

Usmál jsem se na něj, i když mě dráždilo, že nedokážu vysvětlit něco tak jednoduchého. „No, a to je ten problém. Nesmíš na to slovo pouze myslet. Musíš ho cítit, vyjádřit ho melyddou, ne myšlenkou nebo jazykem. To je tajemství jednoduchých kouzel. Je mi to líto, ale lépe už to nedokážu vysvětlit.“

Pokoušeli jsme se o to už hodinu, během níž se k nám sice s malým úspěchem, ale zato s velkým pobavením připojili také Blaise a Roche. Gorrid se pokoušel uvařit z kuřecích kostí polévku a neustále na nás vrčel, abychom toho nechali, neboť musel buď utíkat před velkým žárem ohně, nebo na něj naopak přihazovat dříví, aby nezhasl. Admet, Suzaini bez melyddy, seděl na kmeni a smál se všem. Oheň nakonec získal stříbřitou barvu, což znamenalo, že se to někomu už téměř povedlo. Nedokázal jsem však zjistit komu.

Nepřipojili se k nám pouze Elinor a Aleksander. Elinor se ve světle lampy soustředila na šití, zatímco Aleksander seděl na okraji skupinky, bradu si podpíral pěstmi a oči měl napůl zavřené.

„Linnie, proč to nezkusíš ty?“ zeptal se Blaise poté, co Gorrid rozhořčeně praštil o zem pokličkou, když mu od nečekaně prudkého gejzíru jisker málem chytil rukáv. „Něco z toho ses přece učila. Možná budeš mít větší štěstí.“

„Proč bych měla něco takového dělat?“ odvětila a zamračila se, jako bych to byl já, kdo jí to navrhl. „Oheň hoří, jak se mu chce. Člověk se ho naučí ovládat vzduchem a otopem. O takové kouzelnické triky se zajímá jenom blázen.“

„Tenhle ‚trik‘ vás zahřeje, i když máte málo paliva,“ odsekl jsem, neboť mě podráždila prudkost, s jakou odmítla. „Umožní vám bezpečně spát, když jste zoufalí a kolem se potulují divoká zvířata, nebo najíst se a vyčistit rány, když by to jinak nebylo možné. Jenom blázen by odmítl naučit se něco, co mu může zachránit život.“ Během dvou let, která jsem strávil v Ezzarii, jsem neustále bojoval s lidmi, kteří byli přesvědčení, že by se kouzla nikdy neměla používat pro potřeby lidí, nýbrž jen pro válku s démony. Myslel jsem, že tady na předsudky nenarazím, ale očividně jsem se mýlil.

Elinor zrudla a pevně stiskla rty, pak se vrátila zpět k šití. Naše hádka zchladila veselou náladu jako ledový déšť.

Idiote. Nemohl jsi ji urazit ještě víc? Rozhodl jsem se náš spor proměnit v lekci, neboť jsem doufal, že tak získám zpět půdu pod nohama. „Možná je hloupé udržovat oheň, když ho hned nepotřebujete. Pokud však nemáte žádné prostředky, jak jej znovu rozdělat, je to jediné možné řešení. Zažehnout oheň z ničeho je mnohem obtížnější. Tady… zkuste to…“ Sebral jsem trs trávy z košíku s troudem a položil ho na plochý kámen. „Změňte obrázek ve své mysli – napřed si trávu prohlédněte, okuste její suchost, přičichněte k ní a pak pomyslete na jiskru, rychlou a čistou jako říznutí nožem, na horko a první obláček kouře – a použijte slova diargh inestu.“

Ucítil jsem prskající záblesky kouzla a slyšel, jak si ostatní pro sebe mumlají. Chlad… nechává mě to chladným… nemůžu to najit… Ticho, hlupáku. Musíš to cítit, ne říkat nahlas… Nikdy se to nenaučím… Nemožné…

Obrátil jsem oči k trsu trávy a soustředil se. Bude velmi obtížné zapálit ji na vlhkém kameni, aniž bych se jí dotkl. Ale to byla samozřejmě krása magie, její umění… spojit představivost, vjemy smyslů, hluboce zakořeněné pochopení a pak nechat uniknout teplý proud melyddy… jen trošku a přetvořit ji jediným slovem. Zavřel jsem oči a vydechl slova diargh inestu… ach, bohové, nikdy se toho nepřesytím…

„Zatraceně! Kdo to byl?“ vykřikl Farrol, posadil se na paty a s úžasem se zahleděl na malinký zlatý plamen, jenž pomalu ujídal trávu.

Blaise se usmál a ukázal na mě svým šálkem. „Náš mistr samozřejmě. Copak to necítíš? My se plazíme po zemi, zatímco on létá v oblacích.“ Byla to velmi zvláštní slova od člověka, který se dokázal proměnit v ptáka jedinou myšlenkou.

Odsunul jsem se od ohně, posadil se na silný kmen vedle Aleksandera a nechal lekci být. Gorrid brzy nalil polévku do dřevěných misek a Roche je začal rozdávat. Elinor zanechala šití a přinesla nám chléb a sýr.

Ačkoli jsem se snažil, aby si nevšimla, jak na ni hledím, sledoval jsem ji pohledem, zatímco se pohybovala kolem ohně. Zmínka o tom, že ovládá melyddu, mě překvapila. Poté, co ezzarijští starší vynesli krutý ortel, podle nějž měl být Blaise jako zrozený s démonem odložen v lese vlkům napospas, jejich rodiče sebrali obě své děti a utekli z Ezzarie. V dalších letech se pak Blaisovi rodiče naprosto vzdali své melyddy, neboť se obávali, že by ji Blaisův „démon“ mohl použít, aby zaútočil na ty, kteří bojovali ve válce s démony. Určitě trvali na tom, aby se i sedmiletá Elinor vzdala všeho, co se za svůj krátký život naučila. A schopnost ovládat melyddu se při dlouhých letech jejího nepoužívání vytratí. Nabyla ji snad nějakým způsobem zpět? Jaká další tajemství se v ní ukrývají?

Blaise a Farrol se při jídle smáli svým kouzelnickým pokusům a uvažovali nad tím, co by asi potřebovali k jiným magickým kouskům. Elinor nad nimi zavrtěla hlavou, nedokázala však odolat úsměvu nad jejich škádlením, a dokonce i kyselý Gorrid pro jednou zapomněl na své nepřátelství a pobaveně zafrkal.

„Rád učíte.“ Elinor se přede mnou zastavila, nabídla, že mi znovu naplní misku, a zároveň na mě promluvila. Byl jsem odhodlán tuto nabídku příměří neodmítnout.

„Ano.“ Neohrabaně jsem zápolil s miskou, přičemž se mi podařilo vylít si zbytky polévky na kalhoty. Proklel jsem svoji hloupou hlavu, že nedokázala přijít s něčím chytrým nebo zajímavým, čím by prodloužila náš rozhovor.

S očima upřenýma na misku do ní Elinor vložila naběračku a rychle mi přidala. „Očividně jste v tom docela dobrý. Mattei mi často pomáhá s Evanem.“

Vypadalo to, jako by má miska byla ze zlata, neboť jsem od ní nedokázal odtrhnout oči. „Mattei je hodný mladý muž,“ podařilo se mi odpovědět.

„Ano.“

Elinor doplnila misku také Aleksanderovi, pak se přesunula k dalšímu muži. Napadlo mě, jestli by bylo možné se v kouřící polévce utopit.

Po chvíli se Admet obrátil k Rochovi a Gorridovi a začal jim potichu vykládat o zprávě, kterou obdržel od svého zdroje v Syře, hornickém městě na východ od Zhagadu. Zdálo se, že zapomněl, že s Aleksanderem sedíme přímo za ním. „…říká, že zásilky odcházejí pravidelně každých čtrnáct dní. Danye slyšel, že za pět dní pošlou neobvykle velký náklad – vůz s daněmi. Posádku dolu tvoří jen dvacet mužů – deset stráží na každou směnu, čtyři válečníci u vchodu, šest uvnitř dolu. S nákladem určitě pošlou lidi navíc, což znamená, že v dole zůstane pouze pět nebo šest válečníků a dozorci. A co je ještě lepší – nad dolem postavili hráz se stavidly, aby mohli vyplachovat hlušinu a dostat z ní i ty nejmenší zbytky zlata. Famarn říká, že k prolomení stavidel by stačila půlhodina. Záplavová vlna by pak zatopila dílny. Z toho by se určitě baron Derzhi zbláznil. Danatové by přišli o daně za deset let a nejhorší díra s otroky by byla zničena.“

„Kolik lidí bychom museli poslat?“ zeptal se Gorrid.

„Ne víc než dvanáct nebo čtrnáct. Dva by prolomili stavidla, čtyři by hlídali východy. Šest by se postaralo o stráže uvnitř a dostalo ven otroky dřív, než voda…“

Už od chvíle, co Admet spustil, vrtěl Aleksander hlavou. „To se vám nikdy nepodaří,“ přerušil jeho odhad. Ačkoli princ pronesl svá slova tiše, jako by mluvil spíše k sobě, všichni zmlkli a překvapeně se k němu obrátili, jako by zapomněli, že umí mluvit. „Tentokrát pohřbíte víc než šest lidí. Všichni tam zemřete. A otroci s vámi.“

„A proč?“ zeptal se Blaise.

„Danatův zlatý důl je nejbohatším dolem na světě. Jen proto, že je Derzhi, musí být také hloupý? Myslíte si snad, že je jen tupý ničema, kterého se zřekla i vlastní matka a který by na něco tak očividného ani nepomyslel? Není divu, že nedokážete ve světě nic změnit, když vaši stratégové jsou takové naivky.“

Gorrid vyskočil na nohy. „Rád byste nás viděl všechny padnout, že? Derzhijský bastarde…“

„V Danatově dole pracuje přes sedm set otroků,“ vybuchl Aleksander, „a většina z nich je přikovaná ke skále. Žijí tam a umírají tam. Trvalo by vám půl noci, než byste je všechny osvobodili. A stavidla… i kdyby se vám podařilo zabít válečníky v dole i stráže a horníky, kteří u stavidel pracují, museli byste se ještě vypořádat s hlídkou na opačné straně rokle. Kromě vojáků Danatovy posádky ví možná jen pět lidí, kde přesně se hlídka ukrývá, a rodiny těchto válečníků jsou drženy jako rukojmí, aby její polohu nemohly prozradit. Neustále tam stojí na stráži tři lučištníci, a i kdyby byla vzdálenost mezi nimi a stavidly dvojnásobná, stejně by neminuli vaše srdce, neboť Danatos má nejlepší lučištníky v Azhakstanu. Platí je zlatem z dolu, což znamená, že si jejich rodiny i přes svůj status rukojmích žijí velmi dobře. A může to být sice pravda, že posádka dolu čítá pouze dvacet vojáků, ve svém hradě si však Danatos drží alespoň sto padesát válečníků. Jakmile by se spustil poplach, do půl hodiny by každý z těchto sto padesáti mužů stál před dolem… ale vy byste se nedostali ven, abyste jim mohli čelit, protože válečníci Derzhi uvnitř by okamžitě zavřeli přívody vzduchu a udusili tak všechny v dole – vás, sedm set otroků i sebe. Přísahali na meče svých otců, že to udělají, a pokud chcete s Derzhi bojovat, musíte pochopit jednu věc: vždy splní, co odpřísáhli. Na takovou misi bych neposlal žádného válečníka, pokud bych si nepřál jeho smrt.“ Aleksander vypil poslední zbytky polévky, hodil svoji misku na hromadu k ostatním a postavil se.

„Proč bychom vám měli věřit, princi?“ řekl Admet a ani měkkost suzainijského přízvuku nedokázala zakrýt napětí v jeho hlase. „Danatos patří k vám. Půl roku jste se snažil najít spojence mezi Derzhi. Možná se je snažíte chránit.“

„Možná,“ odvětil Aleksander. „Tak jděte a zkuste to.“ Otočil se a vyrazil přes louku k olivovému háji.

„Počkejte,“ zavolal Blaise. „Okamžik, lorde Aleksandere. Víte, kde se hlídka schovává?“

Kulhavé kroky se zastavily a o chvíli později zazněla ze stínů odpověď: „Vím.“

„A víte také, jak by vyhlásili poplach?“

„Nad dolem visí na skále zvon. Na místě, odkud jsou vidět všechny přístupy k dolu, stojí dva strážci, kteří nikdy nespí, a všechny cesty jsou ve dne v noci osvětleny ohni, sycenými octarem.“

„Lorde Aleksandere, vydal byste se s námi do Syry?“ zeptal se Blaise tiše. Všichni zatajili dech. Příliš jsem se zabýval vlastním zmatkem, takže mi muselo uniknout něco důležitého, Blaise si toho však všiml.

„Danatům daroval důl v Syře můj pradědeček jako dík za pomoc při odražení invaze edusijských barbarů, kteří zničili všechno, čeho se dotkli. Bitvu tehdy přežilo jen deset válečníků hegedu Danatos. Všechny ostatní povraždili. Já jsem můj otec a jeho otec a všichni otcové rodu před ním; jak bych mohl ukrást věc, kterou jsem jim sám daroval?“

„Možná si už váš dar nezaslouží,“ řekl Blaise. „Možná se sami stali Edusiany a pustoší vaši zemi.“

Měsíce útěků a schovávání, svět rozpadlý na kusy, život převrácený vzhůru nohama, bolest, žal, vina a vyčerpání konečně vypluly na povrch a našly si cestu do Aleksanderovy zmučené tváře. „Válečníci, které chcete zabít, jsou Derzhi… mí vlastní lidé… mí bratři. Nesu za ně zodpovědnost. Za rod Danatů. Za vás všechny. A i za sedm set otroků přikovaných ke skále v Danatově dolu. Myslíte si snad, že tohle je hra, v níž si mohu vybrat strany a obrátit hrací desku, pokud se mi nelíbí výsledek?“ Aleksander nepromlouval k Blaisovi, ke mně nebo ke komukoli jinému. Pouze k sobě.

„Přemýšlejte o tom,“ řekl Blaise. „Rozhodněte se. Vyrazíme za pět dní.“

Kapitola 24

Pět dní. Aleksander měl pět dní na to, aby se rozhodl, zda se obrátí proti impériu, kterému chtěl vládnout. Jakmile rozhodnutí učiní, nebude už cesty zpět. Zpráva o tom, že princ Derzhi zaútočil na pevnost Dvaceti, že přijel pod pláštíkem temnoty, aby zabíjel válečníky Derzhi, se impériem roznese rychlostí písečné bouře. Aleksander totiž v žádném případě neskryje svoji tvář pod nánosem černého uhlu, nýbrž si zaplete vlasy do copu a jako princ Derzhi pojede vstříc Edikovým válečníkům, kteří na něj budou čekat u dolu s oprátkou v ruce.

Té noci jsem se vydal zpět olivovým hájkem, plně rozhodnut prolomit zeď, kterou mezi námi Aleksander vystavěl. V domku však nebyl a neseděl ani pod stromy. Ačkoli jsem se snažil, nemohl jsem ho nikde najít. A tak jsem se posadil do dveří, nebyl jsem však schopen užívat si nádhery měsíce v úplňku, vysokých cedrů v údolí za hájkem ani vůně divoké levandule, která visela ve vzduchu. V ruce jsem převracel Aleksanderovu olivovou hůl. Odložil ji už před několika dny a řekl mi, že jestli chci, mohu ji klidně spálit.

Po nějaké době jsem usnul natažený na prahu. Měsíc už téměř zapadl, když mnou někdo zatřásl. Dřepěl vedle mne, temný stín na pozadí měsíční záře. „Seyonne, jsi vzhůru?“

Zahnal jsem ošklivé sny o vězních v horách a garamandových lesích a posadil se. Má ztuhlá kolena a záda hlasitě protestovaly. „Úplně vzhůru,“ řekl jsem a zívl. „Čekal jsem na vás.“

Okamžitě se postavil, vyrazil mýtinou k nejbližšímu olivovníku, jen aby se u něj otočil čelem vzad a vrátil se ke mně. „Potřebuji tvoji pomoc.“

„Proto jsem tady. Cokoli…“

„Musím poslat zprávu Lydii.“ Opět si dřepl vedle mě. „Musíš to pro mě udělat. Věří ti.“

„Samozřejmě že to udělám. Cokoli…“

„Musí předstoupit před Edika a požádat o rozvázání našeho manželského svazku.“

„Cože?“

„Řekneš jí tohle…“ Nedovolil mi dál se vyptávat nebo o tom diskutovat. Místo toho mi přikázal, abych řekl ženě, kterou zbožňuje, že už ji nemiluje a raději by byl oddán se šakalem než s ní, která ho nedokázala bránit před jeho nepřáteli, a že si našel lepší ženu, která s ním sdílí postel – ženu, jež mu dá syny.

„Můj pane, tomu nikdy neuvěří. Zná vás lépe, než znáte sám sebe.“

„Tak ji přiměj, aby tomu uvěřila. Zapřísahej ji, očaruj ji. Připomeň jí, jak jsem ji poslal pryč a zostudil ji před celým Zhagadem. Tvrdil jsi, že uděláš ‚cokoli‘, a tohle potřebuji ze všeho nejvíc. Nesmí být mojí ženou ani o hodinu déle.“ Nepotřeboval pět dnů na to, aby se rozhodl.

„Myslíte, že tak bude v bezpečí?“

„Bohové noci, doufám, že ano. Měl jsem to udělat už dávno, ale nemohl jsem. Ne když… Nemohl jsem.“ Ne když měl stále naději, že by se mohl vrátit zpět k životu, který znal. Vyrazil zpět k olivovníku, kde ulomil jednu větev se šťavnatými zelenými plody, pak se na ni zadíval, jako by si nebyl jistý, co to vlastně drží v ruce. „Možná už to udělala. To by bylo nejlepší. Ale ona je tak neuvěřitelně tvrdohlavá…“

„Zvážil jste říct jí pravdu? Dovolit jí, aby se rozhodla sama?“ Ysanne se mi nesvěřila s pravdou o našem dítěti. Stále jsem cítil hořkost.

„Samozřejmě že jsem o tom přemýšlel. Ale nedovolím, aby kvůli mně umřela. Zlost ji alespoň udrží naživu.“

Bylo očividné, že se mi jej nepodaří přesvědčit, a já v sobě nedokázal najít vůli zkřížit jeho plány. Možná to byl osud. Jak Qeb předpověděl, vzdal se všeho. Tohle musí být poslední věc, která mu zůstala. Dobrý král musí být ochoten vyříznout si kus vlastního masa, zničit ho, i kdyby to bylo jeho srdce. „Udělám, co budu moct,“ řekl jsem nakonec.

„Poletíš… nebo použiješ nějaká kouzla…? Nerad se na to ptám, ale čas…“

Vstal jsem a sebral z domku plášť a opasek s mečem. „Požádám Blaise, aby mě vedl. Když budeme cestovat jeho způsobem, můžeme celou záležitost vyřídit ještě dnes v noci.“

„Dnes v noci?“ Svojí přidušenou odpovědí mi připomněl muže, který byl přesvědčen, že se dobře připravil na ztrátu údu, jen aby zjistil, že se nad ním už vznáší sekera. „Dobře. Pak tedy dnes v noci. Přinuť ji, aby uvěřila, Seyonne. Přinuť ji, aby mě nenáviděla.“

Blaise pochopil můj úkol a jeho důsledky, aniž bych musel všechno dlouze vysvětlovat, a souhlasil, že vyrazíme okamžitě. „Za tři hodiny rychlé jízdy budeme na místě,“ řekl. Dorazíme těsně před úsvitem.

*

Nejjednodušší částí úkolu bylo dostat se za zdi Zhagadu. Když jsme s Blaisem nechali naše koně v péči slaboduchého podomka, začaly právě věže a oblouky císařského města dostávat v šedém úsvitu tvar. Před hradbami Zhagadu vyrostlo město ubožáků, postavené lidmi, kteří byli příliš chudí, nemocní nebo nevítaní, než aby byli vpuštěni do hlavního města. Pospíchali jsme úzkými uličkami, dokud jsme nenašli opuštěný kout, kde jsme na sebe mohli vzít ptačí podobu, aniž by nás někdo viděl.

„Ty první,“ řekl Blaise. „Budu hlídat.“

„Ale nehlídej přitom mě,“ odvětil jsem.

Po nepříjemně dlouhé době jsem se konečně v ptačí podobě usadil na rozbitém sudu a Blaise si mě v přítmí prohlédl. „Docela to ujde,“ řekl a sklonil se ke mně. Jeho tvář mi ptačím zrakem připadala neuvěřitelně veliká. „Zobák se ti ale moc nepovedl. Tvá ocasní pera by měla být delší a na hrudi jsi nechal příliš mnoho bílého. Copak sis nikdy zblízka neprohlédl sokola?“

Zaječel jsem na něho, aby přestal mluvit a dal se do práce, což samozřejmě vyznělo spíš jako úplně nesrozumitelné kek-kek-kek. Zasmál se, zkřížil paže na hrudi, a dřív než bych já dokázal na proměnu třeba jen pomyslet, už v uličce přede mnou poletoval hnědobílý jestřáb.

Aleksander mi popsal, kde mohu najít sídlo Maragů, velkolepou stavbu z jemně otesaných kamenů, která stála tak blízko paláce, že se z jejích balkónů dalo nahlédnout do císařových zahrad. Letěli jsme s Blaisem nad dvory a ulicemi a dávali přitom pozor na stráže, obzvláště na lučištníky, kteří by si mohli dlouhou chvíli před úsvitem krátit střílením po ptácích. Z kuchyňského komínu už stoupal kouř, sluhové vylévali špinavou vodu do kamenných květináčů a odnášeli koše s poskládaným prádlem z prádelny do sídla. Aleksander říkal, že okna Lydiiných komnat vedla do vodní zahrady – labyrintu kamenných schodišť, elegantně tvarovaných zdí, vydlážděných koryt a jezírek, která byla zavlažována nekonečným proudem vody ze zřídel hluboko ve vápencovém podloží pouštního města. Bylo snadné to místo najít. Tichým ránem se rozléhalo šplouchání a zurčení vody, doprovázené švitořením tisíce malých ptáčků, kteří podrážděně vzlétli při nevítané návštěvě sokola a jestřába.

Obkroužili jsme zahradu a já prohlédl okna a vchody. Uvažoval jsem, zda by bylo lepší vletět do domu a pátrat po princezně v podobě ptáka, což by mě dostalo do zranitelného postavení při proměně, nebo se napřed proměnit a vydat se ji hledat jako člověk, což by mě rovněž uvedlo v nebezpečí. Nakonec se však ukázalo, že jsem si dělal starosti zbytečně. V koutě vodní zahrady, který byl nejblíže domu, seděly na malém paloučku vedle jezírka, jež se v ranním světle zlatě lesklo, dvě ženy. Jedna z nich, vysoká, elegantní se světlou kůží, byla zahalená do bílého šálu, který ji měl chránit před chladem brzkého rána. Kudrnaté rudé vlasy měla rozhozené po ramenou, jako by chtěla, aby jí v ranním slunci uschly. V ruce držela knihu. Druhá žena měla na sobě prostou hnědou halenu a sukni sluhů a volný bílý šál, jímž si Suzainijky tradičně zahalovaly vlasy a dolní polovinu tváře, takže viditelné zůstávaly pouze oči. Ženy byly zabrány do rozhovoru, přičemž se služebná nakláněla ke své paní a ukazovala na něco v knize. Zdálo se, že se princezna Lydia učí číst, což byla činnost, kterou většina Derzhi považovala za podřadnou, podobnou uklízení, šití nebo prodávání cetek na trhu. Byla sice potřebná, ale pro národ válečníků nebyla nutná.

Zatímco se Blaise usadil ve větvích citrónovníku, přistál jsem na vydlážděné stezce v opuštěném koutě zahrady a proměnil se zpět v člověka. Zamával jsem na Blaise a vyrazil větvící se stezkou. Během chůze jsem v měnících se zvucích slyšel mistrnou ruku zahradníka: šplouchání fontány, měkká, syčící vodní sprška, bublající potůček. O chvíli později jsem přes vlhkou stěnu nahlížel do dvora princezny. Kromě jediné služky jsem nikde nikoho neviděl. Lepší příležitost už nedostanu. A tak jsem vystoupil z úkrytu, poklekl na jedno koleno, sklonil hlavu a odkašlal si. Byl jsem připraven na jakoukoli reakci, od slz až po útok nožem. „Vaše Výsosti, mohl bych si s vámi, prosím, promluvit?“

Služka vyskočila na nohy. „Kdo jste? Jak jste se sem dostal?“

„Každé bludiště má vchod i východ,“ odvětil jsem. „Přináším paní naléhavou zprávu od jejího cizího přítele.“ Takto mě kdysi oslovila Lydia. Bylo to v době, kdy jsme se snažili zachránit Aleksandera ze spárů Khelidů a jejich démonů.

Bylo zvláštní, že má slova vyvolala větší reakci u služebné než u princezny, jejíž výraz zůstal dokonale, křehce klidný. Zahalená žena zalapala po dechu, pak se sklonila ke své paní a rychle s ní prohodila několik slov. Nesnažil jsem se zjistit, o čem si povídají, a zůstal klečet asi dvacet kroků od nich ve snaze působit co nejméně výhružně. Nakonec služebná ustoupila a usadila se asi ve čtvrtině cesty k jezírku, což nám s princeznou poskytlo dostatečné soukromí. „Pojď,“ zavolala Její Výsost.

Opět jsem se postavil a přistoupil blíž. „Mohu mluvit otevřeně?“ zeptal jsem se tiše.

„Má odpověď bude záležet na tom, co mi přinášíš,“ odvětila a pohlédla mi do očí. Oheň v zelených očích mi prozradil, že její zranitelnost byla pouhou maskou. Tato žena byla budoucí královna, kterou jsem znal, Aleksanderova rovnocenná partnerka. „Služebná nám dá znamení, kdyby se někdo blížil. Ale varuji tě, mám u sebe nůž.“

Dřepl jsem si vedle ní a promluvil tak tiše, aby nás nikdo nemohl zaslechnout – možná až na hnědobílého jestřába, který nyní seděl ve větvích mandlovníku vedle jezírka. „Žije, má paní.“

„Myslíš si snad, že mě zajímá, co se stane tomu opovrženíhodnému, tvrdohlavému tyranovi?“ Jen někdo, kdo chápal Lydiinu povahu a vášeň, kterou cítila vůči manželovi, by poznal, co skutečně cítí – mělké vydechnutí, krátké polknutí, kniha odhozená stranou prsty, které již nebyly bolestně sevřené.

„Ano, paní, myslím, že tento zájem stále ještě sdílíme, i když jakmile vám předám jeho zprávu, mohou se vaše pocity po právu změnit.“ Nenáviděl jsem prince za to, co mě nutil udělat.

Princezně pod ohromným šálem poklesla ramena, jako by ji konečně dostihla hořkost „Pak bys měl možná začít, než si začnu myslet, že se tím, že poslal zrovna tebe, pokouší opět získat moji přízeň. Není obvyklé, aby opuštěná manželka dostala zprávu od svého muže prostřednictvím posla, kterého považují za boha.“

„Ach, má paní…“

„Víš, že se Edik téhle pověsti bojí víc než čehokoli jiného? Má strach, že za jeho protivníkem stojí okřídlený duch.“

Nemohl jsem si dovolit takové rozptýlení. Bez ohledu na své pocity jsem jí musel předat Aleksanderovu zprávu slovy, která sám použil. A pak budu muset odejít, aniž bych nějak ulehčil jejich krutosti. Přiměl mě přísahat, neboť věděl, že nesouhlasím. A tak místo abych jí prozradil, jak se princ ve své bolesti upínal ke vzpomínkám na ni a jak zoufale potřeboval vědět, že je v bezpečí, dřív než se odhodlá riskovat úplně vše, jsem se zahleděl na šířící se kruhy vln, které na jezírku vytvářely rybky, a připomněl jí, že heged Denischkar dává Aleksanderovi právo znovu se oženit, pokud by byla jeho první manželka shledána neplodnou. Manželská smlouva mezi jejich rody jí také přikazovala, aby udělala i v budoucnu vše, co jí Aleksander přikáže. Proto ji manžel žádá, aby vystoupila a veřejně požádala císaře o rozvázání jejich manželského svazku. „Lituje toho, že je tento krok nutný,“ řekl jsem. „Odmítá však, aby jeho nová manželka byla pouze druhou za ženou, která jej ani nedokázala bránit proti jeho nepřátelům.“

„Copak si ten idiot opravdu myslí, že uvěřím, že si našel novou ženu, jež by byla schopna to s ním vydržet?“

„Trvá na tom, abyste tomu uvěřila, má paní. Tvrdí, že už nemá čas hrát s vámi dětinské hry. Na jaře, když vás vyhnal z domu i z postele, jste mu možná nevěřila, bylo by však lepší, kdybyste to konečně pochopila.“

Lydiiny bledé tváře ohnivě zrudly. „A když ho odmítnu uposlechnout a neustoupím?“

„Lord Aleksander pošle žádost císaři a Radě Dvaceti sám a upozorní je na porušení manželské smlouvy mezi vašimi otci. Váš otec bude potupen, neboť jste neuposlechla, i když dal své slovo.“

„Edik se mu vysměje a žádost spálí. Vůbec se nestará o to, co si Aleksander přeje. A proč by se o to měl zajímat můj otec? Nikdo ho nebude činit zodpovědným za mé činy.“

„Můj pán se o prince Edika nezajímá. Považuje však za nutné, aby tato záležitost byla objasněna i ostatním na císařském dvoře,“ řekl jsem, „aby jeho spojenci i nepřátelé viděli, že pro úspěch udělá vše. Byl by rád, kdybyste tuto nepříjemnou záležitost vyřídila sama, neboť si nepřeje zostudit vašeho otce ani vaše bratry, jejichž podporu by si rád udržel. Vy mu však stojíte v cestě a on zařídí, abyste mu ustoupila.“

Zdálo se, že se služebná plně soustředí na knihu, stačil však drobný posunek její paní a vyskočila na nohy a pospíšila si k ní.

Lydia na mne pohlédla. „Řekni mi jednu věc, Seyonne,“ prohodila s neobvyklým klidem. „Uzdravila se jeho noha?“

Změna tématu mě překvapila, neviděl jsem však důvod, proč bych neměl odpovědět pravdivě. „Úplně, má paní. Odložil už i hůl. Včera jsem ho viděl poprvé utíkat.“ Sice jen několik kroků, ale i to bylo malé vítězství. Hořké vítězství.

„Pak řekni svému pánovi kayeetů, škorpionů a shengarů, že může se svou uzdravenou nohou i ‚novou manželkou‘ skočit z útesu. Jak sám uvidíš, nemám v úmyslu ustoupit nikomu.“ Princezna Derzhi podala ruku služebné, jež jí pomohla vstát. V tu chvíli se šál, do něhož byla zahalena, otevřel. A svět se vydal úplně novým směrem, neboť Aleksanderova žena určitě a očividně nebyla neplodná.

„Ach, má paní… má drahá paní…“ To bylo to jediné, co jsem byl schopen ze sebe po dlouhou chvíli dostat.

„Zatracení, proklatí muži… nenávidím je, všechny.“ Lydia náhle zatahala za šál, služebná jí však podala šátek, aby si princezna mohla osušit oči. „…a nenávidím i tenhle stav, který dokáže z dospělé ženy zase udělat dítě. Nesmíš mu říct, že jsem plakala, Seyonne. Není to kvůli němu, ale kvůli téhle chorobě, která způsobuje, že mám nohy jako chastou a kůži jako mlecí kámen.“

Slzy její hrdé chování opravdu neoslabily, ačkoli měla veškeré právo i důvody plakat. Nedokázal jsem si představit, v jakém napětí musí žít. Věděla, že kdyby se zpráva o jejím stavu donesla k Edikovi, ona i její dítě by zemřeli. A ještě k tomu nevěděla o Aleksanderovi nic už od doby, co tak těžce onemocněl v Drafě, slyšela však, že po něm císařovi muži všude pátrají, aby jej mohli tím nejhorším možným způsobem popravit. Ležela před ní nejistá budoucnost a nebezpečí se s každým dnem zvyšovalo.

„Paní, kdybychom tušili…“ Ne, nemohl jsem jí to prozradit. Ještě ne. Nemohl jsem vzít zpět vše, co mě má přísaha přinutila říct, i když tváří v tvář pravdě byla má slova nepodstatná. Lydia nemohla předstoupit před Edika ještě alespoň dva, nanejvýš však tři měsíce. A i pak je snazší ukrýt velké břicho než dítě, tedy pokud ho nepošlete pryč, jako to udělali s mým synem. „Musíme vás dostat pryč ze Zhagadu, Vaše Výsosti. Vy i dítě jste ve velkém nebezpečí.“

„A kam bych měla jít? K manželovi, který dal jasně najevo, co ke mně cítí? To si nemyslím. Skutečnost, že se zmýlil, nezmění, co řekl. Takže kam mám jít? Nejsem zrovna moc užitečná a někde v chalupě na samotě bych se o sebe sotva dokázala postarat. I když by to byl možná chytrý tah, pro dítě by to bylo nebezpečné, a to odmítám riskovat. Ne, myslím, že otcův dům je nejbezpečnějším místem.“

„Ne, má paní. Musíte mi věřit. Neexistuje žádné bezpečné místo, kam byste se mohla s dítětem ukrýt; jste dost moudrá na to, abyste to sama věděla. A brzy se nebezpečí stonásobně zvýší. Pokud si přejete, aby dítě přežilo, musíte jít se mnou nebo musíte být připravena zůstat tady a ukrýt dítě někde jinde.“

„Neodloučím se od dítěte.“

„Myslel jsem si to. Proto pro vás musíme najít úkryt, čím dřív, tím lépe. Znám místo…“

„On je tam taky?“ přerušila mě a otočila se ke mně zády.

„Ano, prozatím. Žije tam však ještě spousta dalších lidí. Ani cesta, ani cíl nebudou nejpohodlnější. Je to chudé místo, ale to nejlepší, jaké vám mohu nabídnout.“

„Pokud tam může žít ten zatracený princ, pak můžu i já. Kdy vyrazíme?“ Jako vždy mi vyrazila dech.

Pohlédl jsem vzhůru na hnědobílého ptáka, kroužícího nad střechami. „Musím si o tom promluvit se svým společníkem. Můžete jet ve svém stavu na koni, má paní?“

„Pokud bych měla na vybranou, pak ne, ale když to bude nutné, ano. Ale ne rychle.“

„Vyrazíme po setmění. Seženu dalšího koně a vodu a vrátím se pro vás. Bylo by lepší, kdyby vás ve městě neviděli na koni, takže budete muset dojít pěšky k jižní bráně. Nevím však, jak se dostaneme ven bránou…“

„Já ji dostanu ven,“ promluvila služebná s překvapující rázností. „Se mnou bude ve větším bezpečí. Setkáme se s vámi těsně po soumraku před jižní bránou. Budeme připraveny k cestě. Doprovodím svoji paní, takže přiveďte koně také pro mě.“

„Paní?“ Obrátil jsem se k Lydii, ačkoli mě něco v ženiných slovech nutilo soustředit se spíše na ni než na princeznu.

„Udělej, co řekla,“ odvětila Lydia.

„Nesmí vás poznat,“ řekl jsem. „Bude to velmi nebezpečné. Měla byste počkat…“

„Postarám se o to,“ ujistila mě žena se závojem. „Pořád nevěříš nikomu než sobě, domýšlivče?“ V tuto chvíli jsem si uvědomil, co mě na ní zarazilo. Mluvila s ezzarijským přízvukem… a smála se mi.

Zavrtěl jsem nevěřícně hlavou. „Catrin?“

„Tienoch havedd, Strážce. Mé srdce tě zdraví, můj první a nejcennější žáku.“ Má přítelkyně a učitelka odložila závoj, roztáhla paže a zprudka mě objala.

Kapitola 25

Catrin, členka ezzarijské rady starších, jež řídila válku s démony, se vydávala za hranice Ezzarie jen velmi zřídka. Nemohl jsem však zůstat v zahradě tak dlouho, abych zjistil, proč si hraje na služebnou zapuzené princezny Derzhi. Při našem posledním setkání rozhodovala o mé popravě, takže vysvětlení její přítomnosti určitě nebude na krátké povídání. A když vezmu v úvahu, že mě tato zdrženlivá žena přitiskla na hruď a zašeptala: „Nechť ti svatý Valdis dá sílu, Seyonne,“ nebyl jsem si jistý, zda opravdu chci co nejrychleji slyšet, co mi přišla říct.

Ztuhle jsem její objetí opětoval, neboť jsem si nebyl jistý, oč jde ani co vlastně cítím k přítelkyni, která mě nechala zemřít. Probádání našich srdcí jsem však musel nechat na později.

Ženy mi řekly, že nebezpečí pronásleduje princeznu i za zdmi domu Maragů. Císař poslal svého muže, aby se usídlil v domě a zabránil tomu, aby někdo „ohrožoval ušlechtilou, rozrušenou ženu jeho vražedného bratrance“. Lydia trávila celé dny v osamění a v zahradě se procházela pouze brzy ráno, když ještě nikdo nebyl vzhůru. O dítěti věděli pouze její otec, bratr a dva oddaní sluhové… a má učitelka Catrin.

S poslední varováním jsem ženy opustil, vklouzl zpět do zahrady a proměnil se. Vrátili jsme se s Blaisem do uličky za hradbami a já mu řekl, co se stalo. „Musíme princeznu schovat v Taíne Keddaru. S každým dalším okamžikem, kdy zůstává v rukou Derzhi, je ve stále větším nebezpečí. Nemá kam jít.“

Blaise se opřel o stěnu uličky. Slunce šplhalo výš a výš nad Zhagad, a tak měl tvář ve slunci, tělo ve stínu. „Snažíš se nás všechny zabít? Ty a tví královští přátelé jste jako hnijící mrtvola – přitahujete spoustu havěti. Ne, nemůže zůstat v Taíne Keddaru. Ale,“ přerušil můj tichý protest, „můžeme ji ukrýt jinde. Budu muset požádat o svolení, nemyslím si však, že by mě odmítli. Je to lepší místo pro narození dítěte a stejně tak bezpečné.“ Vytáhl z kapsy sušenku a zahleděl se na její nechutně šedou barvu. „I když bezpečí a pohodlí najdeš v současnosti jen těžko.“

Po zbytek dne jsme se snažili sehnat další dva koně. Neměli jsme s sebou dost peněz na podobné vydání a žádný muž, jenž si cenil své kůže, by neukradl koně v Zhagadu. Nakonec se nám je však přece jen podařilo obstarat, a to díky velké opatrnosti, silnému pití, hře ulyat a troše kouzla. Pak jsme ještě koupili navíc dva vaky s vodou, zásoby na dvoudenní cestu a vše potřebné k porodu. Při vzpomínce na Vankova mrtvého syna jsem ze sebe nedokázal setřást hrůznou představu, že Lydia začne v poušti předčasně rodit.

V pozdním odpoledni zaletěl Blaise zpět k městu, aby dával pozor na ženy během jejich cesty ulicemi. Má proměna byla příliš pomalá, takže bych jim v případě nutnosti nebyl k ničemu. Zaletí pro mne pouze, kdyby to bylo potřeba. Seděl jsem na kamenné stěně před hradbami, jednou zpocenou rukou si pohrával s uzdami koní, druhou lámal na kousky suché větve trnovníku. Nenáviděl jsem čekání.

Hemžícím se davem si na koních razily cestu stráže a vyvolávaly ve mně vzpomínky na to, co se stalo v Karn’Hegethu. U bran, jež patřily spíše pevnosti než městu, zapálili otroci pochodně. Když se pak z brány vyvalila vlna uboze oblečených mužů a žen – sluhů a dělníků, kteří byli příliš nedůležití, než aby mohli bydlet v domě šlechtice, a jimž nebylo dovoleno zůstat ve městě přes noc – zpozorněl jsem. Mezi hrubými, unavenými lidmi jsem zahlédl plahočit se dvě zahalené ženy, jež před sebou strkaly malý trakař s košíky.

Byl jsem připraven přidat se k nim, když se náhle z nebe snesl hnědobílý pták a zakroužil nad vousatým mužem, který si razil cestu davem. Šaty a ruce mu zakrýval dlouhý plášť, jehož kápě mu spadala do obličeje. Tlačil se jen pár kroků za Lydií. Pták ostře zakřičel, zakroužil mi nad hlavou a opět přeletěl nad mužem. Pochopil jsem. Seskočil jsem ze stěny, přivázal koně k trnovníku a vmísil se do davu.

Když mě míjely Catrin s Lydií, úmyslně jsem odvrátil tvář. Zatímco pokračovaly dál cestou a Catrin se po mně začala rozhlížet, muž se k nim přiblížil. Protlačil jsem se proudem lidí, až jsem se dostal přímo za něj, zrovna když se natáhl po zahalené princezně.

„Promiňte, pane,“ řekl jsem, popadl ho za nataženou paži a přitáhl si ho blíž, aby ucítil dýku, kterou jsou mu mířil na žebra. „Myslím, že bychom si měli promluvit v soukromí.“

Muž zaklel a pokusil se mi vykroutit. Zabručel jsem, bodl ho silněji a odtáhl ho na kraj cesty. Pokud by se mi jej podařilo dostat do temných uliček vnějšího města, mohl bych ho praštit přes hlavu. Než by se probral, byli bychom už dávno pryč. Odmítl však spolupracovat a štěstí nestálo na jeho straně. Když kolem nás projel na koni jeden z Derzhi, zavrčel a zvedl paži. „Vaše cti –“ Zabodl jsem mu nůž do těla a umlčel jeho zradu. Než mohl upadnout, schoval jsem nůž a popadl ho oběma pažemi. Hlava mu klesla na stranu a z úst mu začala kapat krev. Položil jsem si jednu jeho paži kolem ramen a opileckým krokem se vydal ke straně cesty, pryč od Derzhi, který při zavolání zpozorněl. Opatrně. Ne moc rychle. Odtáhl jsem jeho tělo směrem, kde jsem nechal koně, a přehnul jej přes zeď, jako by zvracel. Pak jsem popadl uzdy koní, schoval se mezi ně a rychle se od mrtvého muže vzdálil.

Dav začal řídnout, jak se lidé rozcházeli do šerého, zakouřeného bludiště stanů a chatrčí. Na cestě, mířící do pouště, zůstalo jen několik vozů, které doprovázeli jezdci na koních, pastýř s malým stádem koz a dráteníkova karavana. Blaise nyní kráčel podél karavany těsně přede mnou. Nějakých dvacet nebo třicet kroků před ním stály u cesty dvě hnědě oděné postavy, jež se váhavě rozhlížely po poutnících, kteří je míjeli.

Protlačil jsem se kolem stáda koz, zrovna když ve městě vyhlásili první poplach. Ať už pátrali po Lydii, nebo ne, stráže brzy najdou tělo mrtvého muže. „Hej ty tam!“ zavolal jsem tiše, neboť jsem nechtěl vykřikovat jména. Blaise se zprudka otočil. „Raději bychom měli zmizet!“

Blaise se ujal koní, zatímco já šel pro ženy. Dotkl jsem se Catrininy paže, zrovna když na mě zmateně pohlédla. Spolu jsme odtáhli Lydii pryč od lidí. „Catrin, má paní, tohle je náš průvodce,“ řekl jsem, když nás Blaise i s koňmi dohonil. „Musíme si pospíšit.“

Sepjal jsem ruce a udělal z nich stupátko, Catrin s Blaisem pak Lydii podepřeli a pomohli jí hladce nasednout. Stejně tak pomohl Blaise i Catrin, pak se vyšvihl do sedla a odvedl nás do temnoty. „Ne moc rychle,“ zavolal jsem, i když nás sílící rámus od bran nutil ke spěchu. Přiměli jsme koně k rychlé chůzi a minuli dráteníkovu karavanu. Z hradeb zazněl zvuk rohu. Ozvaly se výkřiky mužů, hlasité varování – asi našli mrtvého muže.

Blaisova moc ožila. Jeho kouzla pro mě byla ve tmě stejně viditelná jako světlo vycházejícího měsíce. I když jsme kráčeli pomalu, rozmazaná světla pochodní a lamp brzy splynula s ostrými tečkami hvězd na temné obloze. Přes hodinu jsme jeli beze slova, neboť se naše uši i myšlenky soustředily na cestu za námi. Blaise jel v čele, ženy uprostřed, já na konci malého průvodu. Kopyta bušila do tvrdého povrchu cesty, nikdo se k nám však ani nepřiblížil.

Ve chvíli, kdy se poslední záchvěvy pronásledování vytratily v těžkopádné chůzi našich vlastních koní, otočila se Catrin v sedle. „Seyonne, brzy si budeme muset odpočinout.“

„Ne,“ řekla princezna. „Zvládnu to.“

Kývl jsem na Catrin a dohonil Blaise. „Jsme už dost daleko?“ zeptal jsem se. „Nejedeme dlouho, nikoho už ale za námi necítím.“

Blaisovy oči připomínaly v jeho bledé tváři černé kusy uhlí a na čele mu vyvstal pot. „Ještě čtvrt hodiny,“ zachraptěl. „Dělám, co můžu, abychom se pohybovali co nejrychleji.“

„Ještě chvíli a budeme mimo nebezpečí,“ řekl jsem, když jsem se opět připojil k ženám. „Pak zastavíme a na chvíli si odpočineme. Zbytek cesty už bude snazší.“

Princezna měla ve tváři vepsánu veškerou dravost a odhodlanost svých derzhijských předků. Když jsem zpomalil, abych se vrátil na konec řady, přizpůsobila Catrin chůzi svého koně mému. „To je ten muž, o němž mluvila Fiona,“ řekla tiše a kývla na Blaise. „Ten, co byl… zrozen s démonem?“

„Ano.“ Catrinin špatně skrývaný neklid vymazal teplo jejího uvítání. Uvolnil jsem pevné pouto, jímž jsem zakrýval své démonské oči od chvíle, kdy jsem ji poznal, a odhalil tak modrý oheň, schovaný za jejich obvyklou černí. Bylo by zbytečné, aby klamala sama sebe a věřila, že jsem neudělal to, za co mě odsoudila. „Je spojený s démonem už od narození,“ řekl jsem. „Je to dobrý a čestný muž, který je tím, čím by náš národ měl ve skutečnosti být. Kouzlem, jež cítíš, nám zachraňuje život.“

„Dej mi čas, Seyonne. Snažím se to pochopit.“ Uzdu držela ztuhle a po jediném neklidném pohledu na moji tvář se zahleděla Lydii na záda.

„Co děláš v Zhagadu?“ zeptal jsem se, neboť jsem ještě nebyl připraven omluvit se ani odpustit.

„Hledám tebe a Fionu,“ odvětila. „Jediné místo, kde jsem mohla začít, bylo u prince Aleksandera. Když jsem zaslechla příběhy o jeho okřídleném zachránci, věděla jsem, že musíš být s ním. To mi však moc nepomohlo. A tak jsem vyhledala princeznu a použila slova ‚cizí přítel‘, aby mě přijala. Když jsem s ní nějaký čas mluvila a poznala, jak hodná žena to je, věděla jsem, že by ji princ nikdy natrvalo neopustil. Mojí jedinou nadějí tedy bylo zůstat v její blízkosti. Hodí se k sobě, že?“

Catrin cestovala se mnou a s Aleksanderem do Parnifouru, kde jsme se postavili Pánovi démonů. Po dědečkovi převzala roli mojí učitelky a zarputile se snažila připravit mě na mou úlohu v bitvě. Dlužil jsem jí alespoň to, abych k ní přistoupil s otevřenou myslí.

„Jejich svazek vytvořili bohové,“ souhlasil jsem.

„Celá ta věc s jejím zapuzením v Zhagadu novou manželkou… snaží se ji ochránit.“

„Ano.“

Brzy poté jsme zastavili. Lydia se zdála být tak unavená, až jsem se obával, abychom ji vůbec dostali z koně. „Zrůdná, nešikovná kráva,“ řekla, když jí Blaise s Catrin pomohli usednout na zem vedle ohně, který jsem zapálil. „Vyhrála jsem všechny koňské závody, kterých jsem se zúčastnila, a teď mě hodina ploužení unaví jako právě narozené hříbě.“

„Seženeme vám něco k jídlu, má paní,“ řekla Catrin a přehodila princezně přes ramena plášť. „Pak se určitě budete cítit lépe.“

„Stačí šálek nazrheelu a hned bude zase všechno dobré,“ ujistila ji Lydia. „Podej mi všechno, co potřebuji k tomu, abych si ho uvařila a nemusela přitom vstávat, pak si můžeš jít promluvit se Seyonnem. Celé měsíce ses toho nemohla dočkat.“

„Postarám se o princeznu,“ řekl Blaise. Když jsme zastavili, vypadal hned lépe. „Jestli chcete, klidně můžete jít.“

Postavil jsem se a cítil, jak se na mě ihned soustředily tři páry očí. Má košile byla ztvrdlá krví a i má pravá ruka a zápěstí jí byly potřísněné. Ani jsem si toho nevšiml.

„Takže jsi zachytil mé znamení,“ řekl Blaise a přerušil nepříjemné ticho. „Myslel jsem si, že ten muž neměl za lubem nic dobrého. Zranil tě?“

„Jsem v pořádku,“ ujistil jsem ho. Nebudu se omlouvat za to, že jsem je ochránil. „Catrin, chceš si tedy promluvit, nebo ne?“

Catrin vstala a pohlédla ze mě na Blaise. Psanec se uklonil princezně a podal jí měch s vodou. „Jmenuji se Blaise, paní…“ představil se a začal z malého vaku vytahovat zásoby.

A tak jsme se s Catrin mohli projít, zbavit se křečí v nohou a pokusit se zachránit naše přátelství. Vydali jsme se pryč od veselého ohýnku mezi písečné duny, osvícené měsícem. Cítil jsem, že se několikrát chystala promluvit, ale nedokázala to.

„Nemusíš se mě bát,“ řekl jsem nakonec. „Netoužím po pomstě, a i když ve mně žije démon, neovládá mě. Všechno, co ti Fiona řekla o naší historii, o světě démonů a o tom, jak naši předkové rozpůlili naše duše, je pravda. Ale nezabil jsem Tegyra ani…“

„Seyonne, Ysanne je mrtvá.“

Zavrtěl jsem hlavou, jako by mi místo odpovědi položila otázku. Nedokázal jsem její slova pochopit. Vyšplhal jsem po příkré stěně hory písku, do níž jsem se místy bořil až po kolena.

Catrin se tvrdošíjně plahočila za mnou, i když musela na každý můj krok udělat dva své. „Stala se partnerkou Hueila, Gryffinova studenta. Byl to velice šikovný mladík, který prošel zkouškami tři měsíce předtím, než se to stalo. Ztratili jsme tolik Strážců a Ysanne byla odhodlaná ho neztratit, proto nedovolila, aby pro něj čarovala nějaká jiná Aife. Nevíme, jestli Hueila zajali, zranili nebo jestli snad nechtěl nebo nemohl bitvu vzdát, ale Ysanne neuzavřela portál. Držela ho otevřený déle než tři dny. Hueil se nevrátil a Ysanne se už neprobrala.“

Šel jsem stále kupředu, v žilách mi tepala krev a mé plíce dýchaly, celý zbytek světa se však zastavil. Ysanne. Mrtvá. Šplhal jsem vzhůru a vzhůru po vysoké duně a prodíral se sypkým pískem. Nebyl jsem schopen promluvit ani přemýšlet o tom, co Catrinina slova znamenají. Zdálo se mi, jako by mi písek vnikal do očí, uší a pórů, jako by mi naplňoval plíce a žaludek a zahlcoval mi mysl. Tonul jsem v něm. Vyškrábal jsem se na vrcholek a pohlédl na ohromnou prázdnotu pouště. Svět byl prázdný. Hruď mi sevřela ohromná pěst, nedokázal jsem však vykřiknout ani plakat. Písek mě připravil o dech i slzy.

Teprve po dlouhé chvíli, kdy jsem stál v chladném nočním vzduchu, jsem si všiml, že vedle mě stojí Catrin a vítr jí mete temné vlasy do tváře. „Prvních několik měsíců po tom, co se stalo v Dasiet Homolu, se neobjevil žádný démon,“ řekla. „Lidé si mezi sebou začali šeptat, že Fiona měla možná pravdu. Nikdo se však neodvažoval pronést její jméno nahlas. Ysanne by to nedovolila. Krutě pronásledovala zkaženost, jako by chtěla ulevit svému svědomí… ospravedlnit, co jsme ti provedli. Mnoho z nás si začalo stěžovat na její tvrdost. Ale před několika měsíci nám Pátrači opět začali podávat zprávy o posedlosti démony. Bylo to horší než kdykoli předtím – děsivé činy, zhoubné šílenství, hrůza, jež se rovnala tomu nejhoršímu, co jsme kdy zažili.“

Catrinin příběh přinutil moji ochromenou mysl začít opět pracovat. Posedlost démony měla skončit s jejich odchodem do Kir’Navarrinu. To byl jeden z důvodů, proč jsem bránu otevřel… aby rai-kirah mohli získat zpět svůj život a nemuseli už vysílat lovce do lidského světa pro fyzické pocity a vzpomínky. Ale… několik démonů v Kir’Vagonothu zůstalo. Šílení. Krutí a zvrácení Gastaiové, kteří mě osm měsíců věznili a mučili mé tělo a mysl až na pokraj zhroucení. Několik z rai-kirah zůstalo s nimi, aby je hlídalo, dokud ostatní v Kir’Navarrinu nepřijdou na způsob, jak své bratry vyléčit. Co když Gastaiové unikli a vydali se opět na lov?

Catrin mě pobídla, abych se posadil. Bezvládně jsem ji poslechl. Sedla si vedle mě a ještě těsněji se zabalila do hnědého pláště, který ji chránil před nočním chladem. „Klidné období nám však umožnilo připravit několik dalších Strážců, a tak když Pátrači začali opět posílat zprávy, věřili jsme, že jsme dobře připravení. Boj však byl hrozný. Během prvního měsíce museli mladí Strážci ustoupit ze všech bitev. V tu dobu jsme začali ztrácet Pátrače, Utěšitele i posly. Bylo jich víc než padesát, skoro všichni, koho jsme poslali do světa. Pak přišli na řadu také Strážci. Jejich Aife říkaly, že nezemřeli.“

„Zajali je,“ zamumlal jsem. „Spadli do propasti. Bohové, slitujte se…“ Agonie zajetí v hlubinách Gastaiů mě stále pronásledovala. Nyní museli Strážci prožívat stejnou hrůzu, jakou jsem zažil i já, ale bez mých zkušeností, bez záblesku pravdy, kterou jsem znal, bez prchavé naděje na únik, který pro mne představovala neúnavná Fiona. „Kolik jste jich ztratili?“ Na ramenou se mi jako železné jho usadil děs.

„Všechny, Seyonne. Tři byli zajati, dva velmi vážně zraněni a dva zemřeli. Před Ysanne zemřely už dvě Aife, jednu posedl démon. Každá z těchto událostí je strašná sama o sobě, když se však na ně podíváš jako na celek, je to ještě horší. Pokud to dokážu odhadnout, stalo se všechno najednou: císařova vražda… nový útok démonů… rozklad impéria… smrt našich Pátračů a Aife, smrt nebo zajetí Strážců. Chápeš, co ti říkám, Seyonne? Ezzarie je v troskách a všechno, čeho jsme se nejvíce báli, se stává skutečností. Prohráli jsme válku s démony.“

Prohráli válku s démony… Nemyslitelné… A impérium… Ezzarie… Ysanne… „Proč jsi, ve jménu bohů, přišla za mnou?“ zeptal jsem se. „Musíš si myslet, že je to mé dílo.“ Čemu jinému by věřili?

„Tuto možnost nemohu zamítnout. A ano, bojím se toho, co se z tebe stalo.“ Catrin mi položila ruku na bradu, otočila moji tvář k sobě a přinutila mě na sebe pohlédnout. „Ale ať už se z tebe stalo cokoli, věřím, že Seyonnova duše stále žije. Nezeptal ses mě na jména mladých Strážců, které zajali.“

„Jména?“ Netušil jsem, co má na mysli. Copak na tom záleželo?

„Hueil, Olwydd… a Drych.“

„Drych!“ Jméno prořízlo noc jako ohnivý meč. „Přežil…“ Na konci dne, kdy jsem otevřel bránu do Kir’Navarrinu, byl mladý Strážce, můj student, jediným svědkem mých činů. Byl však příliš těžce zraněn, než aby mohl podat svědectví, a tak mě má žena, královna, odsoudila k smrti.

„Ano.“ Catrininy tmavé oči se naplnily slzami, což bylo u této rozhodné, zodpovědné ženy vzácností. „Dlouhé dny po tvém útěku se pohyboval na hranici smrti a další týdny pak ležel v bezvědomí. Ale když se nakonec probudil, pověděl mi všechno o vaší bitvě. Jak jsi ho varoval před Merrytem a zachránil mu život. Jak ses zoufale snažil zachránit i ostatní. Mysleli jsme, že tě démon zkazil a přinutil tě zabít tvé bratry Strážce. A ty ses přitom celou dobu snažil ochránit nás i je. U Verdonnina dítěte, Seyonne, všechny jsi nás zachránil a my tě za to málem zabili.“

„Věděla to Ysanne?“ Má naděje vzplála jako poslední jiskřička v popelu.

Catrin zavrtěla hlavou. „Nebyla by nás poslouchala a Drycha by považovala za zkaženého. Vyhnala by ho nebo odsoudila k neviditelnosti. Poradila jsem mu, aby mlčel a počkal na správný okamžik. Je mi to tak líto.“

Ale správný okamžik nikdy nenastal, a tak Ysanne zemřela s vírou, že jsem její nepřítel a má zkaženost rozpoutala ve světě hrůzu. A Catrin mi ani teď zcela nevěřila. Co když měli pravdu?

Má přítelkyně a učitelka mě vzala za ruce. „Musíte nám říct, co máme dělat, Seyonne. Ty a Fiona. Ysanne si nikdy nevybrala novou kafyddu, takže Fiona je naší novou právoplatnou královnou. Po Ysannině smrti svědčil Drych před radou. Někteří mu uvěřili, někteří ne. Našli jsme ale dostatečnou podporu, takže mě rada vyslala, abych Fionu našla a přivedla ji domů. A já se rozhodla najít taky tebe.“

„Blaise přivede Fionu,“ řekl jsem a objal se pažemi, abych se ochránil před chladem. „A já půjdu pro Drycha a ostatní. Nenechám je tam.“ Ne v hlubinách Kir’Vagonothu. Než však vyrazím na tuto nebezpečnou cestu, musím vstoupit do Kir’Navarrinu, přemoct svého démona a postavit se zajatci v Tyrrad Noru, abych zjistil, co jsem to, ve jménu bohů, vlastně provedl.

Kapitola 26

Do Taíne Keddaru jsme dorazili brzy ráno. Ačkoli se Blaise ze všech sil snažil vést nás nejkratší možnou cestou, museli jsme často zastavovat, aby si mohla Lydia odpočinout, a tak nám cesta zabrala celou noc. Když jsme vyšplhali na poslední strmý kopec, který lemoval údolí, seděl Blaise schoulený v sedle, tvář staženou únavou. „Tisíc kroků dolů touto stezkou,“ řekl a pokynul hlavou k cestičce pod námi. Bylo znát, že jej tato slova stála velkou námahu. „Dva kameny o velikosti domu. Vpravo povede úzká stezka do cedrového hájku. Zůstaňte tam. Pošlu vám někoho s jídlem.“ Nad naší starostí o to, jak se cítí, jen mávl rukou. „Budu v pořádku. Abych mohl vzít princeznu na místo, kde bude v bezpečí, musím požádat o svolení.“ Neřekl od koho. Místo toho se proměnil v ptáka a odletěl.

V chladném soukromí cedrového lesíku jsme sesedli z koní a Catrin srolovala svůj plášť, aby z něj udělala polštář pro Lydii. Princezna byla tak unavená, že jí po tvářích volně tekly slzy, i když se je zuřivě snažila ovládnout. Díky dlouhé jízdě, starostem o princeznu a boji se spánkem jsme neměli čas spolu dále hovořit.

Ve skutečnosti jsem byl ztracen v myšlenkách. Přemýšlel jsem o Ysanne. Snažil jsem se vzpomenout si, jak vypadala v den naší svatby, když jsme se dozvěděli, že je těhotná, nebo po naší první vyhrané bitvě s démony. Ale jediné, co jsem spatřil, byla její tvář v den, kdy jsem ji naposledy viděl, a hrůza a odpor, které se v ní usadily, když spatřila démonský oheň, jenž hořel v mých očích.

A tak jsem zanechal zbytečného žalu a střízlivě pohlédl na své činy v posledních několika letech. Zmýlil jsem se, když jsem vypustil rai-kirah z Kir’Vagonothu? Pochopil jsem dějiny Ezzarijců špatně? Přivedla má neznalost a hrdost tři světy na pokraj zkázy? A co má naivní jistota po siffaru? Myslel jsem si, že jsem dost moudrý, čistý a silný, abych změnil netvora, i když jsem neměl ani ponětí o jeho moci. Byl jsem takový hlupák. Nedošel jsem však k žádnému novému řešení, proto jsem se rozhodl, že bych měl raději přestat rozebírat minulost, jinak se ochromím pocitem viny. Bez ohledu na to, jestli budu muset napravit, co jsem napáchal, nebo prostě dojít touto stezkou až k jejímu konci, odpovědi najdu pouze v Kir’Navarrinu. Nadešel čas vydat se na cestu.

Půlhodinu poté, co nás Blaise opustil, se k nám nahoru kopcem namáhavě vyšplhal Mattei a přinesl nám košík s čerstvým jídlem a měch s vínem. Přivedl s sebou rovněž statnou a schopnou léčitelku jménem Corya. Mattei odvedl naše koně, aby je nakrmil a napojil, já mezitím ženy představil.

Corya neztrácela čas. Vrazila mi do ruky pár kousků ovoce a sýr a poslala mě pryč. „Běžte, pane. Musím se podívat na tuhle mladou dámu. I když to tady není zrovna nejpohodlnější, je třeba se přesvědčit, že matka a dítě přestáli cestu v pořádku.“

„Jsem dcera válečníka Derzhi,“ řekla Lydia. Její zaprášená tvář nesla stopy po slzách. „Jedna noc na koni mně ani dítěti neublíží.“ Vyčítavě se na mě zamračila. „Nedovolíš tomu proklatému princi, aby mě viděl brečet, že ne? Řekneš mu, že mám v očích písek nebo že za to může ostré slunce. Samozřejmě není potřeba, abych ho vůbec viděla. Jenom si chvilku odpočinu a budu zase připravena na cestu. Tvůj hodný přítel mě vezme jinam a já se nebudu muset s ním vůbec setkat.“

„Bohové, ženo, pokud jediným důsledkem takové cesty je trocha slané vody, pak vám nemůže žádný muž žádného národa ublížit,“ řekla léčitelka. „Ani zatracený Derzhi.“

„Ach, vy neznáte mého manžela! Dokázal by ublížit i ledovci, který by roztál, jen aby se mu ubránil. Proč neexistuje žádná bohyně Derzhi, jež by napravila tenhle příšerný stav? Můj manžel je Athosovým knězem. On a jeho bůh se k sobě dokonale hodí; všem z nás, kteří nežijeme v jejich stínu, znepříjemňují život. A Druya? Je to býk. K čemu by mi byl?“

Corya se zasmála a pohladila princeznu silnou rukou po vlasech. „Některé z Thridek uctívají bohyni, která pojídá své muže. Ale ani ona pro matky nic nedělá, protože mužům napřed dovolí, aby se narodili, než je zabije. Nemusíte se ale rozčilovat. Brzy bude po všem a my, které jsme tím už prošly, se o prvorodičky umíme postarat.“ Než jsme stačili mrknout, roztáhla Corya čistou přikrývku a před odchodem mi dovolila, abych jí pomohl přesunout na ni princeznu. Pak pověsila naše pláště na větve cedrů a vytvořila tak malé přístřeší. „Paní… Catrin, že? Paní se s vámi cítí v bezpečí, takže co abyste zůstala a dělala jí společnost?“

Řekl jsem ženám, že zůstanu poblíž, kdyby mě potřebovaly; pak jsem sešel po svahu a vyšplhal na tyčící se skálu, odkud jsem mohl spatřit celé údolí. Posadil jsem se a pustil se do kyselých švestek a kozího sýra. Prudký úhel, pod nímž sluneční paprsky dopadaly do údolí, způsobil, že skály i stromy dostaly vzhled plastiky, tráva se proměnila v samet a jezírka a potoky v naleštěné zlato. Krajinou se bezhlučně pohybovaly malinké lidské postavy a zvířata, jejichž totožnost, city i nedokonalosti maskovala vzdálenost. Stačilo by několik hodin o samotě, pomyslel jsem si, abych získal odstup od bolesti, žalu, lásky a zoufalství, a možná by se mi podařilo projasnit si hlavu.

Ale tento mír netrval dlouho. Právě když se luňák s křikem vrhl po snídani na skále pode mnou, zakřupaly na štěrkové cestičce vedoucí ke skále kroky. Překvapilo mě, když mne neoslovila Catrin, nýbrž Elinor. „Blaise mi řekl, co se stalo,“ řekla. „Princ je s Gorridem a Admetem ve velitelském stanu. Pracují na plánu nájezdu. Pokud mu chcete říct, co se stalo, počkám tady s princeznou, dokud opět nebude schopna cestovat. Můj bratr vás k ní s princem večer zavede.“

„To možná nebude nutné,“ řekl jsem a ohlédl se přes rameno.

„Nechápu.“

„Možná Aleksanderovi ani neřeknu, že je tady… možná mu neřeknu vůbec nic. Ještě jsem se nerozhodl.“

„Nerozhodl? Co vám dává právo o takových věcech rozhodovat?“ Ta tam byla naše hra na zdvořilost. Chřípí se jí zachvělo a v jejím hlase zazněla vášeň a rozhořčení. „Dokonce i Derzhi si zaslouží vědět, že zplodil dítě, než půjde na smrt. Uvěřil jste snad tomu, co o vás všichni tvrdí? Jen bohové si tak krutě zahrávají s lidskými srdci.“

Jednoduchá přímost jejího obvinění zasáhla můj žal a předtuchu s tak bolestnou prudkostí, že jsem vybuchl jako rozžhavené jádro sopky, které našlo slabé místo v kamenitém vrcholku hory. „Nejsem bůh!“ zakřičel jsem a vyskočil na nohy. „Ani ho ze sebe nedělám. Jsem tak vzdálen jejich přízni, že už snad nenajdu cestu zpět. Podívejte se na mě.“ Ukázal jsem jí své ruce. V prasklinách v kůži a pod nehty jsem měl zaschlou krev. „Má duše je tak zalita krví, že mi vytéká přímo z kůže. Včera v noci jsem bez dlouhého přemýšlení zabil muže, protože jsem se bál a podezříval ho, že by nám mohl být nebezpečný. U Andassaru jsem zabil sedmnáct Veshtarů… některé z nich i v době, kdy už nemohli zajatcům nijak ublížit. A všechno proto, že nenávidím, kdo jsou a co dělají. Možná jsem napůl šílený z toho, co jsem udělal a co mě ještě čeká, znám však hrůzu, cítím ji a bojím se jí. Já jsem člověk, Elinor, takže mi nevykládejte, co je kruté, a co ne.“ Neuhnula pohledem a v krásné tváři se jí usadil ztuhlý, tvrdý výraz, který potvrzoval můj názor na sebe. Očividně si však stále nemyslela, že bych věděl, co je krutost.

„Aleksander je můj přítel. Musel jsem sledovat, jak ztrácí všechno, na čem mu záleží, a je nucen učit se tvrdé, strašlivé lekce o světě, který jste vy znala už od doby, kdy vám bylo deset. Ano, stal se díky tomu lepším člověkem, neznamená to však, že by bylo snazší sledovat člověka, kterého milujete, jak prožívá takovou bolest. A když mu teď řeknu, že přece jen neztratil tu nejcennější věc ve svém životě, jak bude znovu čelit možnosti, že o ni přijde? Já byl nucen pohlédnout této pravdě do tváře – tu noc, kdy jsem spatřil své dítě ve vašem náručí a váš bratr mi pověděl o šílenství, které je čeká. Od toho dne dělám, co je v mých silách, abych spravil rozbitý svět. Obávám se však, že mé skutky zničily nejen mě, ale i všechno, co je mi drahé. Takže netvrďte, že jsem krutý jen proto, že se snažím ušetřit příteli žal.“

Vyrazil jsem dolů z kopce a nechal ji stát na skále. Ještě jsem se však nedostal do poloviny cesty, když jsem změnil směr a opět vyšplhal vzhůru až k místu, odkud jsem ji zahlédl. Stála pořád na stejném místě a vítr si pohrával s jejím omšelým modrým šatem. Oči měla pevně zavřené a jednu ladnou, schopnou ruku přitisknutou k ústům. Když jsem se nyní zbavil trochy své zuřivosti, podařilo se mi alespoň částečně projasnit mysl. Ze všech pocitů bych měl nejsnáze poznat strach. Možná kdybych vyslovil ta bolestivá slova nahlas, ulevil bych děsu, který užíral její šlechetné srdce.

„Nevezmu vám Evana, Elinor,“ zavolal jsem na ni. „Nikdy. Můj syn je posledním zbytkem nevinnosti v tomto světě a já bych protrpěl cokoli, jen aby byl v bezpečí a milován a nikdy nemusel poznat hrůzy, které jsem prožil já. Jeho matka je mrtvá. Je váš. Dal jsem vám všechno, co mám, takže mě nechte být.“

*

Nakonec jsem se rozhodl, že Aleksanderovi nemohu zatajit pravdu, bez ohledu na bolestivé důsledky. Elinor měla pravdu. Muž, který je odhodlán vzdát se všeho, musí vědět, co riskuje. Rozhodl jsem se mu to však neříct. Vybuchl by zuřivostí, proklel by Lydiinu tvrdohlavost a našel si nějaký způsob, jak se vyhnout pokušení vidět ji. A tak když mě princ v pozdním odpoledni vyhledal v kamenném domku v olivovém háji, kde jsem se snažil uniknout spánku, a položil mi očekávanou otázku, vyhnul jsem se přímé odpovědi. „Všechno jsem jí řekl, můj pane, přesně jak jste přikázal. Nevzala to dobře.“

„Zatracená, tvrdohlavá ženská. Co udělala?“

„Nemusíte se obávat. Její rozhodnutí je konečné. Dala Edikovi jasně najevo, na čí straně stojí.“ Vyskočil jsem na nohy a popohnal ho vzhůru stezkou k Blaisovu stanu. „Jestli jste s Farrolem skončili, Blaise čeká, aby nás někam zavedl. Potom vám všechno vysvětlím.“ Pak má služba skončí a já ho opustím.

*

Naším cílem bylo druhé ze skrytých údolí – Blaise mu říkal Taíne Horet. Světlo se již pomalu vytrácelo, když jsme se Blaise, Aleksander a já zastavili vysoko na skále nad jižním koncem údolí a pohlédli dolů na široké travnaté louky, které obklopovaly malé jezero. Ačkoli bylo toto údolí kamenitější a méně zalesněné než Taíne Keddar, bylo hustě obydlené. Podle počtu ohňů, které se začaly objevovat v soumraku, se zdálo, že zde žijí stovky lidí. Rozeznali jsme alespoň tři osady a na loukách se pásla velká stáda ovcí a koz.

Největší osada ležela na západním konci údolí. Na kamenitých loukách stály dřevěné přístavby a chlévy, zatímco samotná vesnice byla ukryta ve třech širokých a mělkých jeskyních ve skalnaté stěně údolí. Druhá osada ležela uprostřed cedrových a olivových hájů na východě údolí. Z komínů dřevěných domků stoupal střechami z propletených větví kouř. Třetí osadu na severním konci údolí tvořila skupina velkých stanů, obklopující jeden ohromný stan ve svém středu, na němž vlála standarta, kterou jsem neznal – drak, svírající v tlamě hada.

„Taíne Horet není tak pohostinné jako Taíne Keddar,“ řekl Blaise, když nás vedl dolů prudkou stezkou. „Je však také vzdálenější a není tak snadné ho najít. Prozkoumával jsem okolí tři dny, než jsem vyletěl dostatečně vysoko, abych ho objevil. Tomuhle hřebeni říkají ‚štítová stěna‘, a to z dobrého důvodu. Kdekoli v Taíne Keddaru byste mohli přísahat, že za útesy nic není.“ Po unavené tváři se mu rozlil úsměv. „Kdybyste nebyli se mnou, trvalo by vám mnohem déle se sem dostat, i kdyby se vám podařilo stezku objevit.“

„Jak dlouho tady už tví lidé žiji?“ zeptal jsem se. Šokovalo mě, kolik lidí může na takovém místě žít.

„No, tohle vlastně nejsou ‚mí‘ lidé. Usadili se tady dlouho předtím, než jsem přišel… hodně dlouho. Proto žádám o dovolení pokaždé, když sem chci vstoupit nebo přivést hosty. A proto také musíme sesednout a přistoupit k nim uctivě.“ Blaise přehodil nohu přes zadek svého šedáka a seskočil na stezku. „Vy však ne, lorde Aleksandere. Očekávají, že Derzhi přijede na koni. Jejich zvyky jsou stejně staré jako vaše.“

Zmateně jsem sesedl a následoval ho strmou stezkou. Já a Blaise jsme šli v čele, Aleksander jel na koni za námi. Po cestě dolů změtí mohutných rudých kamenů a zakrslých borovic nás zastavila tříčlenná hlídka: Manganarec s hnědým plnovousem a oštěpem v ruce, Suzaini se zahnutým mečem a ve žlutém haffaii a vytáhlý thridský mladík s nataženým lukem, který mi šípem mířil na srdce.

„Zdravím vás, Therio, Vunazi a… jsi to ty, L’Avane? Neviděl jsem tě skoro půl roku, chlapče. Doufám, že se lov vydařil.“ Při pohledu na Blaise se prudkost jejich výrazu zmírnila, zbraně však ponechali připravené a snažili se zahlédnout muže, který psance následoval. „Asi jste se museli teprve teď ujmout hlídky. Už jsem tady dnes byl a řekl M’Assalovi, že přivedu dva muže.“ Blaise ukázal na mě. „Tohle je můj dobrý přítel a učitel, Ezzarijec, který si, jak mu přikazuje zvyk, nechá své jméno pro sebe. Přivedli jsme někoho, na koho jste čekali celou věčnost. Tohle, mí přátelé, je lord Aleksander Jenyazar Ivaneschi zha Denischkar, Prvorozený z Azhakstanu.“ Blaise ustoupil stranou a ukázal na Aleksandera. Sotva strážci Aleksandera zahlédli, napřímili se, zahleděli se přímo před sebe a pozvedli zbraně. Ne v hrozbě, nýbrž v pozdravu. Vyměnili jsme si s Aleksanderem zmatený pohled.

„Aveddi,“ řekl Suzaini a sklonil hlavu. „Cítíme se nesmírně poctěni, že tento den nadešel, právě když stojíme na hlídce. Stařešiny váš příjezd velmi potěší.“

„Stařešinové? Aveddi?“ zašeptal jsem Blaisovi, zatímco Aleksander odpověděl na poctu, která mu byla prokázána, elegantním kývnutím hlavy a posunkem, kterým muže propustil, aby se mohli vrátit na hlídku.

„Uvidíš,“ odvětil Blaise, očividně spokojen s výměnou zdvořilostí. V tu chvíli jsem pochopil, že jeho únavu částečně způsobovala nervozita z tohoto setkání… ať už mělo znamenat cokoli. Opět se vydal dolů stezkou před námi a vedl svého koně před Aleksanderem. Zpoza nás zazněl mocný hlas. Vítězoslavný zpěv prořízl večerní vzduch a odrazil se od štítové stěny a okolních útesů. „Pas maru se fell marischat, Aveddi di Azhakstan.“ Neznal jsem jazyk, kterým Suzaini zpíval. Ozvěna se stále rozléhala údolím, když se k melodii přidal Thrid ve svém vlastním jazyce… a pak Manganarec, rovněž v nářečí, jež mi bylo neznámé. Zdálo se, jako by jejich píseň zaznívala z hlubin země.

„Co to zpívají?“ zašeptal jsem Blaisovi.

„Říkají: ‚Z pouště přichází náš ochránce, Aveddi z Azhakstanu.‘ Prvorozený. Nápěv je starší než samotné impérium.“ Blaise ukázal dolů do údolí. „Lidé, kteří zde žijí, se o impérium Derzhi nezajímají, dlouho však čekali na jednoho určitého Derzhi. Myslím, že jejich čekání je u konce.“

Stařešinové… starší než impérium… ochránce z pouště. Gasparovy příběhy… Proběhl mnou záblesk pochopení jako první jiskra, zažehnutá v temnotě jeskyně. „Myslím, že jsi na sebe vzal velké riziko.“

Blaise nakrčil tvář v pokřiveném úsměvu. „Neříkej to! Nepřivedl bych ho sem jen na základě vlastního úsudku. Přesvědčila mě tvá víra.“

Zpomalil jsem, aby nás Aleksander mohl dohonit. Chtěl jsem mu říct, co slova nápěvu znamenají. „Můj pane, slova…“

„Já vím.“ Nepodíval se na mě. Jeho pohled klouzal po údolí, jako by budoucnost byla vepsána v jeho ohni a stínech. „Můžeš mi rychle sehnat trochu soli? Kdybys… jako v Drafě, ale tři porce.“ Pohlédl na Blaise. „Tři?“ Blaise přikývl.

Vzpomněl jsem si, co Aleksander daroval starým ženám, když jsme opouštěli Drafu. Podle starodávného zvyku Derzhi měl šlechtic obdarovat poddané, kteří jej živili, solí. Moc dobře jsem nechápal, co se dnes v noci stane, tušil jsem však, že jeho instinkt je správný. A tak jsem se stáhl do stínů, namáhavě se proměnil v sokola a vyrazil hledat sůl. Než jsem se stačil vrátit, proměnit a najít Aleksandera, seděl už v kruhu Thridů hluboko v pochodněmi osvětleném cedrovém hájku.

Právě když jsem vyklouzl ze stínů, abych se usadil za ním, vyprázdnil princ dřevěný šálek a podal jej zpět starému Thridovi. Blaise seděl mezi nimi a trochu vzadu a překládal. Nehovořili o ničem důležitém… vyměnili si obřadné pozdravy a zpravili jeden druhého o svém rodokmenu… jak jsem tak ale starému muži naslouchal a pozoroval ho, uvědomil jsem si, že to musí být někdo velmi důležitý. Ještě nikdy jsem neviděl nikoho s tolika tetováními. Každý mezzit kůže měl ozdoben inkoustovými čarami a spirálami, dokonce i oholenou hlavu. Velkou část tetování zakrývala úzká bílá bederní rouška, náramky a široký náhrdelník ze stovek perel ze slonoviny. Thridští otcové nosili vždy jedno tetování na každé dítě, které se jim narodilo, a hromadili své bohatství – odkaz svým dětem – ve formě slonovinových ozdob. Tento muž měl očividně mnoho dětí… nebo byl otcem mnoha, jež nezplodil. Od chvíle, kdy národ Thridů podlehl impériu, uplynulo už víc než dvě stě let. Bylo by možné, aby ve vyhnanství v srdci pouště přežil náčelník Thridů?

Ve svém zmatku a úžasu jsem téměř zapomněl předat, co jsem přinesl. Ale když starý muž a Aleksander vstali, rychle jsem vytáhl z kapsy tři malé pytlíčky – sůl jsem vyžebral od Blaisova správce zásob, který mi ji svázal do tří malých balíčků pruhy látky, které utrhl ze svého šátku – a vtiskl je princi do ruky. Otočil se ke mně a přikývl. V jeho ponuré tváři jsem poprvé za půl roku zahlédl záblesk naděje.

„Na salé vinkaye viterre,“ řekl a natáhl ruku otevřenou dlaní vzhůru k starci. Thrid si od něj malinký balíček vzal, usmál se a hluboce se Aleksanderovi uklonil. Sůl dává životu chuť.

Aleksander nasedl na koně a doprovázen Blaisem, starcem a asi dvaceti Thridy se pomalu vydal údolím k moři stanů. Následoval jsem je, ale držel se zpátky. Sledoval jsem, jak se s ním Thridové rozloučili a přišla jej pozdravit skupina mladých Suzaini. Tři statní válečníci v pruhovaných haffaiích a s dlouhými kudrnatými plnovousy, do nichž měli vpleteny rudé, bílé a oranžové korále, zavedli prince do ohromného stanu s neznámou standartou, kde na něj čekal svalnatý muž středního věku. Neměl na sobě žádné ozdoby, jen ve složitě stočeném plnovousu měl vpleteny korále, vedle něj však stály tři bíle oděné ženy, z nichž každá měla na sobě tolik stříbra, až mě napadlo, jak dokáží takovou váhu unést. Tři statní muži, kteří přišli Aleksandera pozdravit, byli pravděpodobně synové tohoto muže. Zbytek mužů se choval velmi uctivě – ti, kdo nám přinesli hedvábné polštáře, podnosy s datlemi a sladkými koláči a kouřící konvice s voňavým čajem, ulehli před naším hostitelem tváří k zemi – a já konečně začal chápat. I tento muž musel mít vysoké postavení. Bylo to skutečně možné? Suzaini byli mezi prvními, které si impérium před čtyřmi sty lety podmanilo. Po sto letech povstání a odporu, byla suzainijská bojovná šlechta – palatinové – vyhlazena… to si aspoň všichni mysleli.

Blaise opět dělal tlumočníka. Muž Aleksandera uvítal ve svém stanu, pohostil ho a nabídl mu dýmku, naplněnou vonnými bylinami. O dvě hodiny a tisíce slov později políbil Suzaini Aleksandera na obě tváře, uklonil se mu a nabídl mu svůj nůž. Aleksander mu daroval balíček soli a požehnání, jež dar provázelo.

Po tom všem nebylo žádným překvapením, když Suzaini doprovodili Aleksandera k vesnici, schované pod západní stěnou údolí. Aveddiho zde očekával bělovlasý Manganarec, jemuž seděl na rukavici na zápěstí sokol s čepičkou na hlavě. Stařec měl široká ramena, stál vzpřímeně a oblečen byl do dlouhých kalhot, po kolena dlouhé bílé tuniky s dlouhými rukávy a barevného pleteného opasku. Vypadal, jako by vystoupil ze starých tapisérií, do nichž byly vyšity postavy manganarských náčelníků, kteří se vzdali císařským dobyvatelům. Všichni muži a ženy, kteří stáli kolem ohně, měli na sobě tento tradiční oděv spolu s gualarem, vlněným hávem s mnoha kapsami, jenž se přetahoval přes hlavu a do nějž byly vpleteny barvy a znaky jednotlivých rodů. Ale gualar starce s bílými vlasy, jenž nám byl představen jako Yulai, měl čistě bílou barvu, která je spojením všech barev, stejně jako je Yulaiův rod spojením všech rodů. Bílý gualar byl symbolem králů Manganaru.

Seděl jsem na kamenité zemi za Aleksanderem, zatímco nám Yulai nad šálkem nazrheelu a kořeněnými jablky vážným hlasem vyprávěl o útěku svých předků před dobyvateli impéria. Po mužově pravici seděl Yulaiův syn, muž středního věku jménem Terlach, a tiše vše pozoroval, zatímco po jeho levici seděla stará žena s vrásčitou, sladkou tváří, jejíž jméno bylo Magda a která Yulaiovi otevřeně skákala do řeči, doplňovala ho a opravovala. V kruhu kolem prince a starého Yulaie sedělo a stálo mnoho mužů a žen, kteří poslouchali, smáli se a doplňovali vyprávění vlastními poznatky. Připozdilo se. Horko ohně způsobovalo, že jsem se cítil ospalý. Zahleděl jsem se na Yulaiova sokola, jenž nyní seděl na dřevěném bidýlku vedle starce, a napadlo mě, jaké by to bylo, kdybych teď na sebe vzal ptačí podobu a pokusil se se sokolem promluvit. Možná by mi dokázal říct, co to všechno znamená.

V tu chvíli se dav na jedné straně starého muže zavlnil. Do světla ohně vběhlo malé dítě a vrhlo se do náruče napřed Magdě, pak Yulaiovi. Yulai ho laskavě pohladil po hlavě a zeptal se, kdo jej nechal tak dlouho vzhůru. „Mami říkala,“ zašvitořil chlapec. „Řekni ‚hezké sny‘, godo.“ Goda… dědeček.

„Hezké sny, maličký,“ odpověděl Yulai s úsměvem. „A teď už běž.“

Yulai ho postavil na nohy a jemně ho postrčil. Chlapec se však najednou před tolika lidmi zastyděl a pomalu se otočil ke kruhu usmívajících se lidí. Evan. Toužil jsem na něj zavolat, on však v tu chvíli vyrazil přes trávu k někomu na opačné straně ohně. Když jej Elinor zvedla do náruče, naše oči se střetly. Zahlédl jsem v nich výzvu, kterou jsem nechápal. Byla Evanova přítomnost náhoda, posměch nebo dar? Zmizela mezi Manganarci a její postoj naznačoval, abych ji následoval a zjistil to sám. Ale já si nevěřil.

Od okamžiku, kdy mi Catrin pověděla o hrůze, k níž došlo v Ezzarii, pro mne zvuky a pocity běžného dne ztratily význam a vytratily se. Ysanne byla mrtvá a bude mi trvat velmi dlouho, než dokážu tuto pravdu přijmout. Můj odstup však nezpůsobil žal; pro Ysanne jsem se trápil celé roky, co jsme spolu žili a odcizili se. Po celý den, který právě minul, mě však pronásledovaly vidiny vězení, démonů, ledových větrů Kir’Vagonothu, Gaspara a Fessy, připoutaných ke stromu, Sovariho, visícího z hradeb Tanzire, a supů, požírajících jeho vnitřnosti… a Madonaie, sedícího u hrací desky. Tyto obrazy mě pohlcovaly a zdály se mi živější než svět kolem mě. A tak ačkoli jsem se toho magického večera ocitl uprostřed událostí historických rozměrů, necítil jsem se být jejich součástí. Zdálo se mi, jako bych pozoroval Avrelovy včely, pracovitě poletující kolem úlů. Už jsem sem nepatřil. Můj úkol na mě čekal jinde. Jediný, kdo by dokázal zviklat mé rozhodnutí, byl můj syn. A to jsem nemohl dovolit. Tři mladí Strážci podstupovali strašlivá muka a bylo na mně, abych je vysvobodil.

Přinutil jsem opět soustředit oči na oheň a mysl na rozhovor. „…přijal dnes do svého domu hosta, Aveddi,“ řekl starý muž a rozzářil se. „Podle našich zvyků se k hostům chováme jako ke členům rodiny, ctíme je a ochraňujeme jako vlastní syny a dcery, dělíme se s nimi o přebytek i nedostatek. Chápu, že máte o tohoto hosta velký zájem, takže jsem vás chtěl ujistit o své dobré vůli. Když se tedy vydáte směrem, který jste si zvolil, nemusíte si dělat starosti.“

Zmatený Aleksander zdvořile přikývl. „Děkuji vám, lorde Yulaii, ale…“ Ať už chtěl princ říct cokoli, jeho slova se vytratila, neboť v tu chvíli vstoupila do kruhu světla Lydia. S Blaisovou pomocí se vmísila mezi ženy a děti Yulaiova rodu, které se shromáždily za Magdou. Dlouhý, tmavý plášť skryl její stav, stejně jako tančící stíny. Rudé kudrny měla vyčesány vzhůru a její hrdost zářila víc než jakékoli šperky ze stříbra či zlata. Jedinou barvou v její tváři však byla oranžová zář ohně.

Aleksander se pomalu postavil. Mluvil sice i nadále k Yulaiovi, jeho slova a pohledy však patřily pouze Lydii. „Opět vám musím poděkovat za vaši laskavost, lorde Yulaii. Nemohl bych žádat nic víc… nic víc… než přístřeší a ochranu pro svoji ženu. Vždy jsem si přál pouze jedno, a to udržet ji v bezpečí, neboť ji miluji, jako svatý Athos miluje zemi, a ctím ji, jako hvězdy ctí měsíc.“ Nezamířil k princezně. Možná jej zadržely zbytky hrdosti nebo slavnostní křehkost noci, úcta, postavení a čest, napřáhl k ní však ruku. Ona pouze chladně přikývla a zůstala, kde byla. Aleksander zrudl, stáhl ruku zpět a ztuhle se uklonil. Pak nemotorně sáhl do kapsy a vytáhl poslední váček se solí.

Starý Yulai pohlédl zvědavě z Aleksandera na Lydii, jeho žena mu však zašeptala něco do ucha a na jeho vrásčité tváři se usadil soucitný výraz. „Připozdívá se, Aveddi,“ řekl. „Musíme si sice o mnohém promluvit, čekali jsme však dlouhé roky a můžeme tedy počkat ještě pár hodin. Můj dům patří dnes v noci vám. Jeden z mužů, Daneel, počká, aby vám ukázal cestu… kdybyste potřeboval.“

Aleksander odtrhl pohled od princezny a podal Manganarci váček se solí. Než promluvil, odkašlal si. „Bude mi ctí přijmout vaše pohostinství, králi Yulaii,“ dodal Aleksander, když vyslovil požehnání.

Starý král se postavil a rozpustil shromážděné přátele a hodnostáře. Dav rychle splynul s nocí. Yulai se naposledy uklonil Aleksanderovi, políbil Lydii ruku a laskavě ji objal, pak s manželkou následoval své služebníky ke kamenným domům. Blaise princezně něco pošeptal, pak se přidal ke mně. „Myslím, že budou potřebovat čas, aby si všechno vyříkali,“ pravil. „Řekl jsem jí, že tady chvíli počkáme.“

Ale Lydia ani Aleksander už té noci naši pomoc nepotřebovali. Princ rychle zamířil kolem ohně ke své ženě, zastavil se však těsně před ní, padl na kolena, sklonil hlavu a roztáhl paže. Na odpověď nemusel čekat dlouho. Lydia vystoupila ze stínů a položila mu ruku na rudé vlasy. Pak se dotkla jeho brady a zvedla mu hlavu, aby spatřil zázrak, který na něj čekal.

„Kdy chceš jít?“ zeptal se Blaise tiše, když jsem se otočil na podpatku a hbitě se vydal směrem k jezírku.

„Jakmile budeš připraven,“ odvětil jsem. „Musíme za Fionou. Catrin pro ni má důležité zprávy a já s ní chci mluvit dřív, než odejdu. Chci vědět, co zjistila.“

„Dnes v noci to nepůjde,“ řekl. „Jsem příliš unavený. A myslím, že ty by ses měl před cestou také vyspat. Ale ráno…“

„Pak tedy ráno,“ řekl jsem.

Kapitola 27

Když jsme ráno s Blaisem a Catrin dorazili k Dasiet Homolu, bráně do Kir’Navarrinu, ozývala se mi v hlavě nepříjemná ozvěna slov proroka z Drafy. Aleksander se vzdal úplně všeho, nezůstalo mu vůbec nic a jeho bezmocnost se skutečně stala jeho silou. Našel si také nové království v poušti, jak Qeb předpověděl, zrovna když se chystal zničit vlastní impérium? A pokud byly chlapcovy předpovědi správné, co Gasparovy? Byla to nepříjemná myšlenka.

Budit hrůzu v srdcích těch, které miluješ, je těžké, řekl mi Gaspar. Aleksander, Blaise, Catrin a mí známí mezi psanci se sice báli mého šílenství, zdálo se však, že se s ním smířili. Děsil jsem se toho, co jsou lidé schopni si navzájem provést, neznamenalo to však, že bych je chtěl vyhladit. Měl jsem v úmyslu zastavit Nyelovy hry.

Avšak s každým krokem, se kterým jsem se blížil k řadě bílých sloupů, jež se táhly od severu k jihu přes kopce jižního Manganaru, ve mně sílil pocit odloučenosti od světa, který jsem znal. Dát jméno bezejmennému a stát na okraji bezedné propasti, jež tě dělí od světla… Nedokázal jsem určit, zda mi bolest, jež svírala mé vnitřnosti, působila hrůza, nebo napjaté očekávání… a to bylo velmi zneklidňující.

„Kdy se Fiona vydala do Kir’Navarrinu?“ zeptala se Catrin a zahleděla se do otevřené brány mezi dvěma sloupy. Na její opačné straně panoval večer, který se velmi lišil od šedivého dopoledne, v němž jsme seděli a čekali na návrat Blaise a Fiony. Za námi se dvě řady sloupů táhly čtvrt míle přes suchou, kamenitou step až téměř k horám na hranicích Ezzarie. Ačkoli jsme seděli mezi nejsevernějšími z párů sloupů, před sebou jsme viděli zrcadlový obraz sloupoví, jež se táhlo přes zelené svahy, poseté malými skupinkami stromů a jezírky, v nichž se odráželo večerní světlo.

Promnul jsem si kůži na hlavě, jako bych prsty mohl osvobodit myšlenky z temných míst, do nichž zabloudily. Naposledy jsem spal před dvěma dny, přičemž včerejší noc se v ničem nelišila od předchozího dne. Pokaždé, když jsem usnul, jsem se musel rychle vzbudit, abych unikl snům, které způsobovaly, že jsem se třásl jako osika a zvedal se mi žaludek. „Myslím, že tentokrát je tam už šest týdnů,“ odvětil jsem. „Blaise ji s sebou vzal poprvé před několika měsíci. Říká, že chtěla zůstat déle, po několika týdnech však onemocněla. Rai-kirah o lidských chorobách nic nevědí, tak se vydala zpět, aby navštívila léčitele. Po několika dnech v Taíne Keddaru byla připravená se vrátit. Blaise se sem každý týden vrací a otvírá bránu pro případ, že by chtěla Kir’Navarrin opět opustit.“

Po naší levici se na kopci objevilo stádo dunových běžců, když nás však zahlédli, dali se na útěk, přeskočili vyschlý potok a zmizeli za nejbližší vyvýšeninou. Z plátěného vaku jsem vytáhl chlebovou placku a sýr, položil je na trávu a zahleděl se na ně, jako bych si nedokázal vzpomenout, k čemu slouží. Při pomyšlení na jídlo se mi převracel žaludek. Kůže mě brněla nedostatkem spánku. Jazyk jsem měl oteklý a mé pohyby byly pomalé, jako bych je plně neovládal.

„Je v bezpečí?“

„Moc toho Blaisovi neřekla – prý pozoruje a snaží se zjistit, co se dá, o životě rai-kirah. Tvrdí, že se tam cítí stejně bezpečně jako v lidském světě. Nejsou tam žádné zrůdy ani boje.“ Pouze nebezpečí v Tyrrad Noru, které, jak se zdálo, zasahovalo do všech světů.

„Celé roky jsem pracovala se Strážci, učila je o portálech a jiných světech. Při pomyšlení, že bych jimi mohla sama projít…“ Catrinin počáteční údiv nad otevřenou bránou se proměnil ve zmatenou zvědavost. Ezzarijci vždy žili uprostřed zázraků. „Kdybych to však udělala, pravděpodobně bych byla zklamaná. Nemohlo by to být podivnější než věci, které jsem si představovala. Z toho, co odsud vidíme, se zdá, že je to docela obyčejné místo.“

„Hodně se podobá Ezzarii,“ řekl jsem, oloupal malý kyselý pomeranč a položil ho na plátěný vak vedle chleba. „Přímo za těmi kopci teče řeka, veliká asi jako Dursk. Za ní rostou dubové a javorové lesy, táhnou se až k horám, vysokému pohoří, jehož vrcholky jsou neustále pokryté sněhem. Podobají se horám kolem Capharny a Dael Ezzaru. V létě každé odpoledne prší. V noci bys ale poznala, že nejsi v našem světě. Světlo hvězd je téměř stejně jasné jako náš měsíc v úplňku.“

Catrin si ulomila kus chleba, než si jej však vložila do úst, zarazila se. „Myslela jsem, že jsi bránou ještě nikdy neprošel.“

„Neprošel.“ Tentokrát to bude poprvé, nejdůležitější krok, okamžik, kdy se všechno změní.

Hodila chléb zpět na plátno a položila mi ruku na koleno. „Seyonne, ty se chvěješ. Pověz mi, čeho se tak bojíš. Řekla jsem ti přece, že neuteču.“

Odtáhl jsem se. „Na vysvětlování nemám čas, Catrin. Musím si promluvit s Fionou a vydat se na cestu. Obávám se, že už jsem čekal příliš dlouho. Musím být s ním.“

„S tím démonem? Myslela jsem, že už…“

„Prostě musím jít.“ Nechtěl jsem mluvit o muži, který sedí u hrací desky a čeká na mě. „Neptej se.“

Věděl jsem, že bych měl Catrin říct o Nyelovi. Byla to ona se svojí praktickou moudrostí, kdo mi v posledních dvou obtížných letech strážení pomohl udržet si zdravý rozum. Možná by mi pomohla objasnit můj úkol a budoucnost. Ale ani v tomto okamžiku, kdy se svět nacházel na pokraji chaosu a já věřil, že je to Nyelova vina a částečně i má, jsem nedokázal přestat myslet na Madonaie v celé jeho nádheře. Kdybych měl promluvit o tom, co jsem viděl, o svých nadějích a obavách, bylo by to stejné, jako bych si rozřízl břicho a roztáhl kůži, abych odhalil, co se pod ní ukrývá.

Catrin odtáhla ruku. „Nechápu to. Jak je možné, že ses tak změnil, a presto jsi zůstal mužem, kterého znám?“

„Nejsem mužem, kterého jsi znala.“ Vyskočil jsem na nohy, přistoupil těsně k bráně a snažil se vůlí přimět Fionu a Blaise, aby si pospíšili. „Nikdy už jím nebudu.“

Konečně! Zaprášenou bílou stezkou kráčel Blaise v doprovodu malé ezzarijské ženy s ostrou tváří, oděné do mužských kalhot. Tmavé, rovné vlasy měla krátce zastřiženy a na úzkých ramenou nesla ranec.

„Mistře!“ Fiona si pospíšila vzhůru mírným svahem a řadou sloupů, pak vzala mé ruce do svých. Silným stiskem mi řekla všechno, co nedokázala vyjádřit slovy. Byla velice hubená, mnohem víc než jsem si pamatoval, a i když se jí tváře zarděly spěchem, ve skutečnosti byla bledá jako samotné sloupy. „Zdá se mi to, nebo je to opravdu paní Catrin?“ řekla, pozvedla obočí a naklonila hlavu na stranu. „Nikdy bych nevěřila, že ji uvidím ve společnosti dvou tak zkažených lidí, jako jsme my dva.“

Fiona sice nerada dávala najevo city, své názory si však nenechávala pro sebe. Víc než rok byla mým hlídacím psem. Pak jsme se však spolu vydali pátrat po mém synovi, démonech a pravdě. Dvakrát mi zachránila život poprvé během dlouhých měsíců mého uvěznění v Kir’Vagonothu, kdy udržela otevřený portál, podruhé mě unesla Ysanne přímo před nosem, čímž se odsoudila k vyhnanství ze země, kde se jednou měla stát královnou.

„Přišla spíše za tebou než za mnou,“ řekl jsem, přinutil se k úsměvu a nadzvedl Fionin těžký ranec, zatímco vytahovala paže z popruhů. „Ty se s rai-kirah jen přátelíš, zatímco já je pozval dovnitř.“ Fiona byla jediná, s kým jsem mohl o Denasovi žertovat. Možná proto, že se nebála. Když se Fiona jednou k něčemu rozhodla, i když šlo jen o víru v chybujícího Strážce, nedala se ničím odradit.

Fiona se posadila vedle Catrin a vytáhla z rance tenkou knihu, vázanou v kůži, a měch s vodou. Dlouze se z něj napila, odkašlala si a utřela ústa. Pak se teprve obrátila ke Catrin. „Proč jste tady, paní? Z toho, co jsem pochopila, jste vždy napínala pouta poslušnosti, ale abyste se stýkala se zkaženými… poté, co jste královně dovolila, aby nechala vašeho přítele téměř vykrvácet k smrti…“

„Tienoch havedd, kafyddo,“ zašeptala Catrin.

„Kafyddo?“ Fioniny oči se nevěřícně rozšířily. „Myslela jsem, že tento titul ztratil význam v okamžiku, kdy mě královna prohlásila za neviditelnou. Nebo jste snad zapomněla?“

„Královna je mrtvá.“

Zatímco šokovaná Fiona naslouchala krátké verzi Catrinina příběhu, měl jsem co dělat, abych je nepřerušil a nezakřičel na ně, že nezáleží na ničem jiném, než abych se dostal do Tyrrad Noru, dokud mi zůstaly alespoň zbytky zdravého rozumu, a přesvědčil Nyela, aby přestal hrát své hry. Pochodoval jsem kolem ohně, sloupů a žen. Užívej si tento okamžik, řekl jsem si. Naslouchej ptákům a vnímej vítr na tváři a vůni suché trávy. Za hodinu budeš možná nenávidět vůni šalvěje a divoké hořčice a milovat ředkvičky, špatnou poezii, ledové bouře a ženy, které předstírají slabost, aby přitáhly muže. Jaké by to bylo, kdybych se stal někým jiným se všemi jeho zálibami a vzpomínkami, které by se lišily od mých? Co bych udělal s touhami, jež by si protiřečily? Mám rád hudbu, nebo ne? Poběžím, nebo půjdu? Jak se jmenuji? Tisíc malých bitev za hodinu.

Blaise seděl na trávě, pozoroval a poslouchal a pažemi si objímal dlouhé nohy. Jeho trpělivé chování však neodpovídalo naléhavosti připomínky, kterou tiše pronesl, jakmile Catrin skončila své vyprávění. „Musíme se rychle rozhodnout, kdo půjde kam. Za dva dny nás čeká nájezd na Syru.“

Fiona ho přerušila záchvatem kašle. Dávivé křeče otřásaly jejím malým tělem. „Za pár týdnů budu v pořádku,“ odbyla naši starost. „Myslím, že jsem přišla na to, co tuhle nemoc způsobuje. A zjistila jsem ještě několik dalších věcí.“ Opět se napila z vaku, pak pohlédla na mě. „Takže kam půjdeš napřed? Zachráníš Drycha, nebo zamíříš do Tyrrad Noru?“

Trhl jsem hlavou směrem k bráně.

Přikývla. „Máš čas mě vyslechnout? Měla jsem v plánu vydat se na tuhle cestu s tebou, ale teď…“ Její pohled zalétl ke Catrin.

„Potřebují tě doma,“ souhlasil jsem. Zalila mne vlna úlevy. Chtěl jsem jít sám. „Jsem rád, že přišli k rozumu a poslali pro tebe. Potřebuji vědět všechno, co by mi v Tyrrad Noru pomohlo. Musím pochopit, co tam mohu najít.“

„Pochopit… Nevím, jestli ti dokážu pomoct s tímhle,“ řekla Fiona. „Mohu ti jen říct, co jsem viděla…“

Další dvě hodiny nám mladá Aife vyprávěla o svých cestách po Kir’Navarrinu. Slunce v našem světě mezitím vyšplhalo vysoko nad sloupy, zatímco se večer za bránou proměnil v bezměsíčnou noc. Rai-kirah ji prý po většinu času ignorovali. Teď, když byli zpět doma, se již o lidi nezajímali. Jakmile prošli bránou, rozptýlili se po okolí ve snaze najít svá jména, rodiny a domovy, veškeré vědomosti a vzpomínky, které ztratili spolu s fyzickým životem, když se naši předkové rozhodli vytrhnout část duší ze svých těl ze strachu před vězněm v Tyrrad Noru.

„Samozřejmě se nemohli ujmout svých životů, jako by nikdy nebyly přerušeny,“ řekla Fiona, „ale nacházela jsem malé skupinky, které se spolu procházely, smály se a bavily, plavaly v jezírkách nebo si stavěly plachetnice, lovily a jedly a věnovaly se všemožným zaměstnáním. Někdy jsem zahlédla jen jejich světelnou podobu – jsou úžasně krásní, přesně jak jsi je popsal – a to mě překvapilo, neboť jsem si myslela, že jakmile se vrátí do Kir’Navarrinu, převezmou fyzickou podobu natrvalo. Několik z nich se ke mně na den dva připojilo, pak se zase vrátilo ke svým zálibám. Jeden z nich, Kryddon, říkal, že tě zná. Velice se zajímal o mé studium, protože se snažil provádět něco podobného. Pokoušel se zjistit, co se rai-kirah stalo a proč, a přijít na to, jak budou v dalších letech žít. Neuzdravují se tak rychle, jak doufali, ale učí se…“

Učení, o to právě šlo. Rai-kirah nikdy nezískají zpět skutečnou fyzickou podobu. Jejich těla už dávno umřela. Doufali však, že když opustí zmrzlé pustiny Kir’Vagonothu a začnou opět žít v bohaté, úžasné krajině Kir’Navarrinu, budou jejich vyčarovaná těla schopna uspokojit jejich fyzické potřeby a získat zpět ztracené vzpomínky.

„Kryddona velmi nadchlo, že už si téměř dokázal vzpomenout na své jméno. Pak si dokonce vzpomněl, že má bratra jménem Sirto, a vydal se ho hledat. A mám vzkázat Denasovi… tobě… že se Vyx v ovoci a ptácích stejně spletl. Až přijdeš za nimi, musíš prý je sám okusit a jednou provždy rozhodnout, kdo má pravdu.“ Popadla kus oloupaného pomeranče, strčila si ho do úst a pátravě na mě pohlédla v očekávání vysvětlení.

„Kryddon s Vyxem se vždycky hádali o jídlo,“ řekl jsem, podrážděn takovým zdržováním. „Co by stálo za vyzkoušení, kdyby opět dokázali rozeznat skutečnou chuť. Vyx tvrdil, že pečený pták by byl ztrátou času, ale pečené ovoce by rozhodně stálo za to. Denas nesnášel, když o takových věcech hovořili. Nenáviděl závislost na fyzickém těle, které mu jako jediné dokázalo prozradit pravdu o světě, a hnusil se i sám sobě, protože toužil po jídle, spánku a… po všem ostatním. Nejraději by se vzdal jídla úplně.“ Bylo vždy zvláštní mluvit o Denasovi, když byl uvnitř mě a poslouchal. Nyní mi to však připadalo ještě podivnější, neboť brzy splyneme v jednu bytost. „Když si tedy vytvoří těla, jsou schopni používat své smysly správně?“

„To alespoň tvrdí. Dal jsi jim takový dar, Seyonne. Tolik si vás s Denasem váží, že si to nedokážeš ani představit.“

„Jsem rád, že všechno dobře dopadlo.“ Bylo dobré vědět, že alespoň Blaisovi, mému synovi a rai-kirah celá věc něco přinesla, ať už se v budoucnosti stane cokoli.

Fiona však ještě neskončila. „Tohle všechno jsem zjistila při první návštěvě,“ řekla. „Kryddon se tehdy zmínil, že někteří rai-kirah přestali pátrat po svých rodinách. Jiní se ani nezajímali o svá jména. Nechápal to. Jména jim pomohou najít jejich ztracenou část, říkal, připoutají jejich světelnou podobu k fyzickému bytí, jako by skutečně žili.“

Naklonila se kupředu, jako by chtěla dodat svým slovům na důrazu. „Když jsem se před pár týdny vrátila, věci se velmi změnily, i když jsem byla pryč jen krátce. Celé dny jsem žádného z nich nezahlédla. Domy zůstaly rozestavěné, čerstvě osetá pole zarostla plevelem. Pouze několik z rai-kirah, které jsem zahlédla, mělo fyzické tělo a i jejich světelná podoba se zdála být méně… hmotná. Barvy, které bývaly tak zářivé, nyní vybledly. Vydala jsem se opět za Kryddonem a našla ho sedět u potoka. Měl stále fyzickou podobu, zdálo se však, jako by ji nedokázal udržet pohromadě. Některé části jeho těla – noha nebo trup – se měnily v zář, jakmile se však dotkl trávy nebo vložil ruku do vody, opět se proměnil zpět. Zeptala jsem se, jestli našel svého bratra. Odpověděl, že si není jistý. Sotva se mi podařilo zapříst s ním rozhovor. Ještě stále si nevzpomněl na své jméno, větší starosti mu však dělali ostatní rai-kirah. Většina se prý rozhodla, že udržení fyzických těl je příliš namáhavé. Neměli rádi spánek a i on s ním měl problémy. Po probuzení byli ještě unavenější, než když šli spát, a proto si přestali vytvářet těla, aby se spánku vyhnuli. Ale ani to jim nepomohlo. Byli neustále tak unavení a někteří se, jak se zdálo, ztratili. Nikdo nevěděl, kam zmizeli.“

„Využívá jich,“ řekl jsem. „Když teď mají fyzická těla, která potřebují spánek, může se dotknout také jejich snů, a protože jsou tak blízko něj… když jsou v tomhle stavu… chce jejich sílu pro sebe. Nějakým způsobem jim ji odsává.“ Fiona mi věnovala podivný pohled a já si uvědomil, že jsem své myšlenky vyslovil nahlas. Bylo pro mne stále obtížnější soustředit se na její vyprávění. „A co vězeň, Fiono? Řekli ti něco o muži v Tyrrad Noru?“

Zavrtěla hlavou. Než mohla pokračovat, byla nucena překonat další záchvat kašle. „Při první návštěvě jsem se na něj samozřejmě ptala,“ řekla. „Nikdo však nevěděl, kdo nebo co se v pevnosti ukrývá. Nevěděli ani, kde přesně se hrad nachází. Prý stojí někde vysoko v horách za garamandovým lesem. Do lesa však odmítli vstoupit. Nedokázali si na něj vzpomenout, věděli však, že je to posvátné místo, hrozivé místo, a dokud si nevzpomenou, rozhodli se raději ho nechat být. Ale tys potřeboval vědět víc, takže já jsem to jen tak vzdát nemohla…“

„Vstoupila jsi do něj!“ Dřepl jsem si před ni a musel bojovat s touhou popadnout ji za ramena a zatřást s ní, aby mluvila rychleji. Žena v zeleném mě požádala, abych přišel do garamandového lesa.

Fiona přikývla a tváří v tvář vzrušení zapomněla na svoji nemoc a únavu. „Po celou dobu jsem se snažila najít důkaz, který by potvrdil nebo vyvrátil naši domněnku o tom, co se stalo,“ řekla a otočila se ke Catrin. „Jak jsme se dozvěděli z mozaiky, žili naši předkové v obou světech. Ale z nějakého důvodu, který tak úplně nechápeme – má to co do činění s pevností Tyrrad Nor a proroctvím – se rozhodli, že je pro ně příliš nebezpečné, aby dál pobývali v Kir’Navarrinu. Ti, kteří zde žili – říkáme jim stavitelé – zničili všechna svá díla, aby nezůstala žádná vzpomínka na Tyrrad Nor a nikdo se už nemohl pokusit do něj vstoupit. Ale podle toho, co mi byl Seyonne schopen říct, zůstali někteří lidé v Kir’Navarrinu. V den, kdy pak bylo kouzlo provedeno, opustili svá města a vesnice, zahrady a pole, upustili nářadí a odložili otevřené knihy na stůl. Doufala jsem, že se mi podaří něco z toho najít – vesnice, lidské výrobky nebo umělecké výtvory, cokoli. Kromě kousků zdí a komínů, které tu a tam zůstaly stát, jsem však nic nenašla. Dokud jsem nevstoupila do garamandového lesa.“

Opět se otočila ke mně. „Procházela jsem jím celé dny. Nedokážu popsat pocit, který ve mně vyvolal. Je to nádherné místo, ale tak smutné. Není v něm ani stopa po tom, že by tam někdy někdo žil, a nejsou v něm ani žádní rai-kirah. Už jsem to chtěla vzdát, když jsem narazila na kamennou věž, která byla tak silně porostlá mechem a popínavými rostlinami, že jsem ji nejdříve považovala za velmi starý a ohromný strom. Když jsem ale přišla blíž, našla jsem pod mechem opracovaný kámen. Ještě nikdy jsem se nesetkala s něčím tak podivným… kámen byl teplejší, než by měl být, a měl podivný povrch… jako by byl živý. Nikde jsem však nenašla dveře. Myslela jsem, že zešílím, tolik jsem se toužila podívat dovnitř. Pak jsem si vzpomněla na tvoji vidinu Vyxe, který se vtiskl do stěny pevnosti, a napadlo mě, že bych se možná mohla protlačit dovnitř. Trvalo mi tři dny, než jsem vytvořila potřebné kouzlo. Stálo mě to veškeré síly, a ještě trochu navíc, nakonec se mi však přece jen podařilo pomocí otvíracího kouzla vyčarovat průchod, jímž jsem se protáhla. Uvnitř věže bylo všechno dokonale zachováno – nábytek, nádobí… Musíš tam také zajít. Nakreslila jsem mapu…“ Vytrhla z deníku list a podala mi ho. „Tam to naplánovali, Seyonne. Seděli v komnatě nahoře ve věži, odkud se dají zahlédnout vrcholky hor, a rozhodli se, co musí udělat. Všechno sepsali na svitky pergamenu. Nerozumím sice jejich jazyku, nakreslili k nim však také obrázky, z nichž jsem uhádla, co udělali.“

„Myslíš rozdělení duší? Tam ho naplánovali?“

„Ne. Mnohem dřív.“ Otevřela knihu na další stránce a ukázala mi nákresy obrázků, které viděla. „Všechno bylo pěkně uklizené a uspořádané a svitky ležely na stole vedle čerstvé svíčky, jako by je připravili na přečtení člověku, kterému se podaří věž kouzlem otevřít. Neodvažovala jsem se je z věže vynést, jsou tak strašně staré. Seyonne, tam naplánovali, že postaví vězení.“

Samozřejmě jsem poznal, co podrobné plány znázorňují. Ve snu jsem se procházel po hradbách, během siffaru pak navštívil zahradu a dotkl se hraniční zdi. Fiona opsala i text, ale stejně jako ona jsem jej ani já nedokázal přečíst. Rozpoznal jsem jen několik slov. Pojmy Madonai, Kasparian a Nyel se v textu objevily hned několikrát.

„Dokážeš to přeložit?“ zeptala se Fiona s pohledem upřeným na mě.

„Ne.“ Podal jsem jí deník zpět. „Ještě něco?“

„Jedna věc,“ řekla. „A nejpodivnější. Na jedné polici, vysoko a dost stranou, jsem našla zaprášenou krabici. Uvnitř byla kostka z černého kamene, veliká asi jako má pěst. Bylo do ní vyryto slovo. Nemyslela bych si, že by jediné slovo mohlo být tak důležité, dokud jsem se ho nerozhodla zapsat k ostatním. Seyonne, nedokázala jsem je udržet v paměti na tak dlouho, abych smočila pero v inkoustu. Zkusila jsem je okopírovat poslepu, s očima upřenýma na kámen, ale na papíře se nic neobjevilo. Ať jsem zkoušela cokoli, nemohla jsem je napsat, vyslovit ani si zapamatovat. Takže se na ně budeš muset podívat sám. Možná pochopíš, oč jde.“

Fiona ještě chvíli hovořila… o setkáních s mizícími rai-kirah a o své nemoci, která se objevila, jakmile vstoupila do Kir’Navarrinu, a zhoršovala se s každým dnem, kdy tam zůstávala, což jí zabránilo v tom, aby vyšplhala vzhůru po vysoké hoře za garamandovým lesem. Vyvodila z toho, že lidé nemohou v Kir’Navarrinu žít, a já jí dal za pravdu. S jistotou jsem věděl, že tomu tak je. Netrvalo dlouho a její vyprávění dospělo ke konci. „Jsi připraven jít. Myslím, že už tam napůl jsi.“

Mí tři přátelé na mě hleděli, zatímco jsem je v kruzích obcházel a objímal se přitom pažemi, jako by mi byla zima nebo jsem byl zraněný nebo si dokázal zachránit duši, jen kdybych své tělo stiskl dostatečně pevně. „Čeká na mě,“ řekl jsem. „Slíbil jsem mu, že se vrátím. Musíte ho pochopit. Není vůbec takový, jak jsme si mysleli.“ Má slova zněla slabě, uspěchaně. Bez příběhu, který se za nimi ukrýval, nedávala smysl. Miloval jsem své přátele, ale právě v tuto chvíli mě zdržovali. Všechna má dilemata, mé nejistoty a domněnky zmizely, jako by je odvál vítr.

… stát na okraji bezedné propasti, jež tě dělí od světla… temnota… Ach, bohové, smilujte se, co to dělám?

Přestal jsem přecházet sem a tam a odstoupil od ostatních. Zdálo se mi, jako by zmizeli z povrchu zemského, neboť jsem je naráz přestal vnímat. Skutečná byla jen bytost, jež na mě čekala za portálem, portál a svět za ním, který se mi zdál ohromnější než krajina kolem mne.

„Seyonne, co se děje?“ Připadalo mi, jako by hlas přicházel ze dna studny.

„Kdo čeká?“

„Možná bys měl ještě chvíli zůstat. Řekni nám, co se s tebou děje…“

Dávej pozor, hlupáku! Tohle je okamžik nebezpečí! Poslouchej mě… Nový hlas na mě zakřičel s nespoutanou zuřivostí uvnitř mé hlavy a prorazil hradby mého kouzla.

Ano, nebezpečí. Nyelova neznámá síla. Nebezpečí však přicházelo i zevnitř mne – má vlastní zkaženost. Ezzarijská tradice říkala, že když vpustíme démona do duše člověka, můžeme tak přivodit prohru ve válce s démony. Neposlechl jsem a prohráli jsme. Nemohl jsem ignorovat možnost, že má nově nalezená jistota byla chybná. Nemohu tě poslouchat, řekl jsem. Mám na práci důležitější věci.

… musím si vzpomenout… dej mi čas… musíme vědět… podřiď se mi… ustup. Nakonec stejně vyhraješ. Tohle je tvá duše a vždy bude. Podřiď se.

Nemohu se ti podřídit, trval jsem na svém. Nemohu riskovat. Potřeboval jsem si zachovat jasnou hlavu. Vzpomeneme si na to, co budeme potřebovat, řekl jsem. Když se budeš ptát, najdu odpovědi. Opět jsem přinutil Denase zmlknout… doufal jsem, že navždy.

Musel jsem udělat ještě poslední věc, vyřídit poslední důležitou záležitost, jež zářila v rozplývajících se zbytcích mého minulého života jako drahokam v písku. „Řekněte Aleksanderovi, že jsem jej dnes ráno nechtěl budit. Povězte mu… věřím v něj víc než kdy dřív. Určitě změní svět.“

„Seyonne, počkej!“

„Zastavte ho!“

Mávnutím ruky jsem zarazil jejich ubohý pokus zastavit mě. Pak jsem se odvrátil od všeho, co jsem znal, a vstoupil do země, jež byla mým skutečným domovem.

Kapitola 28

Minul jsem první dvojici sloupů. Zuřivost v mé hlavě polevila, jako když pomine bouře. Připravil jsem se na tlak za očima, nic se však nestalo, a tak jsem pokračoval v chůzi.

Druhá dvojice sloupů. Noc byla teplá a naprosto tichá. Ani závan větru nebo zakřičení ptáka. Žádné zvíře, šramotící v trávě. A necítil jsem ani žádné rai-kirah. Nade mnou zářily na klenbě nebes hvězdy tak jasně, že stíny sloupů, které padaly na bílý prach stezky, měly tvar ostrých obdélníků.

Kdy to začne? S každým dalším krokem, který mě odváděl dál a dál od brány, jsem očekával… oheň, bolest, boj o nadvládu, hrozivou jistotu vpádu.

Když jsem prošel celou délkou brány, šedesáti páry sloupů, jež byly dokonalou kopií sloupoví v lidském světě, už jsem ani nezahlédl šmouhu světla, označující portál. Přede mnou ležela tichá krajina, ozářená světlem hvězd, které jako by se rodily v jezírcích, rozesetých po kopcích a loukách kolem. Tu a tam stály ve stříbrném světle naprosto nehybně ohromné stromy, obsypané listy, a zdálo se, jako by na jejich růst neměl čas žádný vliv.

Minul jsem poslední dvojici sloupů. Stále nic.

Rozhlédl jsem se po okolní krajině, ale všechny své smysly jsem soustředil dovnitř. Jaké je mé jméno? Samozřejmě Seyonne. Žádné zaváhání ani zmatek.

Kolik je mi let? Třicet osm. Copak je to všechno?

Kdo je má rodina? Gareth, jemný muž, který miloval knihy, tenyddar, jenž musel pracovat na polích v Ezzarii, protože neměl žádnou melyddu, zavražděn mečem Derzhi v den, kdy jsem se stal otrokem. Joelle, mocná Ochránkyně naší vesnice v jihozápadní Ezzarii, jež zemřela na horečku, když mi bylo dvanáct. Elen, bystrá a milovaná starší sestra, rovněž mrtvá, zabita příliš mladá při ochraně naší země před vpádem Derzhi…

Pomalu, opatrně jsem vydechl. Noc, jež mě obklopovala, byla sice teplá, přesto jsem se však zachvěl, jako bych byl postižen zimnicí. Dlaně jsem měl vlhké – když jsem uvolnil pěsti a prohlédl si ruce, zjistil jsem, že jsou vlhké od krve, ne od potu. Mé vlastní ruce. Znal jsem příběh každé z jizev: do kloubu jsem se řízl svým prvním nožem, zubatou jizvu mi v dávném boji přivodil démon svým jako břitva ostrým dračím křídlem, mozoly na zápěstí mi způsobily otrocké náramky a nejnovější krvavé škrábance pak hrůza… Mé jizvy. Mé příběhy. Má krev. Má…

… ale ve skutečnosti toho bylo víc.

Za jezírky a travnatými kopci se přede mnou až k horizontu táhl hustý les. Řeka za lesem se nazývala Serrhio – Řeka kostí – kvůli svému bílému kamení. A pohoří za řekou se říkalo Zethar Aerol, Zub větru. Kdysi dávno vedla stezka z rozdrceného bílého kamení, na níž jsem stál, do… kam? Do města? Ne, spíše do vesnice, ačkoli možná ani to ne. Neseskupovali jsme své příbytky na jednom místě jako lidé, nýbrž jsme domy rozestavěli po krajině, neboť pro nás bylo snadné cestovat – mohli jsme třeba i letět – a najít kohokoli nebo cokoli jsme potřebovali. My, rekkonarre, kteří v téhle zemi našli domov. Vědomosti o tomto světě jsem nemusel vyrvat ze zdráhavých rukou ani se jich neochotně nevzdala cizí mysl, protože by byly nutné k dosažení společného cíle. Byly také moje.

Těsně nad západním horizontem jsem zahlédl souhvězdí, kterému jsme v době mého mládí říkali Harfeník – nešlo o mé dospívání v Ezzarii, nýbrž o roky strávené zde. Hvězdy mě vždy fascinovaly a během pěti minut se mi jich podařilo vyjmenovat a vyhledat padesát: Modrý carab, kterého bylo možné spatřit pouze na podzim, Elemiel, rudý společník slunce, jenž se ukazoval pouze před úsvitem nebo po soumraku, a Valagora, nejjasnější těleso na nebi hned po měsíci – velkém měsíci, který existoval zde, v Kir’Navarrinu, v mém domově. Poklekl jsem na okraj stezky a divoce začal hrabat v husté trávě, až se mi podařilo nabrat hrst hlíny. Sevřel jsem kolem ní ruku v pěst a nadechl se její vůně. Vycítil jsem, že jsem vzdálen tři dny chůze od domova. Náhle se však ve mně vzedmul silný vztek a zaburácel mi v žilách jako jarní proudy vod z hor. Tak dlouho jsem byl ztracen v temné, ledové pustině bez hvězd a sladké vůně země… tolik ztraceno… ukradeno… oderváno v ohni a kouři jasnyru. Nikdy jsem nechtěl uvěřit, že jsme byli připoutáni k tělům… odporným, krčícím se, vždy hladovým tělům…

Přinutil jsem myšlenky opustit nepříjemný směr, jímž se vydaly, city, které se propletly s mojí krví a kostmi. Jaké je mé jméno? Seyonne. Kdo je má rodina? Gareth, Joelle, Elen, Ysanne, jež byla královnou, Evan-diargh – mrtví, všichni mrtví, kromě dítěte, kterého jsem se vzdal, takže mohlo být stejně dobře mrtvé… Nenapadlo mě nic, co bych mohl dodat. Dobře. Vědomosti uvítám ale nic víc. Hladověl jsem však po dalších věcech, jako bych byl žebrák, který konečně dorazí k bráně, u níž podávají almužnu, jen aby zaslechl, jak uvnitř zapadla závora.

Takže bych měl s nově nabytými vědomostmi udělat, co se dá. Musel jsem se rozhodnout, co dál: zajít do garamandového lesa a poznat jeho tajemství, najít rai-kirah a zjistit, proč slábnou, naučit se co nejvíc, abych pochopil muže, jemuž jsem přišel čelit. Proč jsem byl jediný, kdo mohl osvobodit vězně v pevnosti? Proč jsem si byl tak jistý, že dokážu ztlumit Nyelovu nenávist, i když jsem sotva znal její příčinu a věděl tak málo o jeho moci? Odpovědi, po nichž jsem toužil, na mě čekaly tady – spolu s mocí. V zemi bylo tolik melyddy, plynula do mě s každým nádechem, s každým krokem, všemi smysly, její síla se hromadila jako přehrazená řeka… a čekala.

Co jsem vlastně doposud zjistil o nebezpečí v Tyrrad Noru? Já, jenž zůstával Seyonnem, ale věděl víc než Seyonne? Opatrně jsem otevřel dvířka vzpomínek. O životě v Kir’Vagonothu, o tisíci letech vyhnanství, jsem věděl všechno. Ale o tom, co bylo dřív, před rozdělením našich duší, o mém… ano, o mém skutečném životě zde… jen velmi málo. Pár jmen a obrázků, jež neměly s mojí otázkou nic společného. Cestovali jsme stejným způsobem jako Blaise. Dávali jsme přednost nekynutému chlebu. Ti, kdo žili na dalekém severu, závodili na plachetnicích, které klouzaly po zmrzlých hladinách jezer. Dítě dostávalo jméno ve dvanácti letech. Žádné odpovědi. Žádné ukryté znalosti o Nyelovi, vězení, proroctví nebo příčinách našich nynějších potíží. Našel jsem jen zbytky a odpadky, podobné těm, které zůstanou na místě, kde stával pastýřský tábor, když už lidé odešli.

Znepokojilo mě to. Možná jsem se stále ještě držel zpátky a ukrýval skutečně důležité věci ze strachu před spojením s démonem. Zdráhavě, opatrně jsem uvolnil vnitřní zábrany. Stále jsem ještě nemohl uvěřit tomu, že jsem překonal okamžik největšího nebezpečí. Ticho, naprosté ticho. Žádný zuřící démon, ale ani žádné vědomosti o Tyrrad Noru. Žádné odpovědi. I poslední zbytky Denase se staly mojí součástí. Všechno ostatní bylo ztraceno. Pochopil jsem, jak se Gordain musel cítit, když se probudil a poprvé zahlédl prázdné místo, kde dřív bývala jeho noha.

Vyrazil jsem trávou, vysokou až po kolena, přes kopec a dolů ze svahu k jednomu z jezírek. Měl jsem pocit, jako by se mi v krku usadil písek. Dopadl jsem na kolena a ponořil ruce do klidné vody. Krvavé víry rozrušily dokonalý odraz hvězd. Nabral jsem do dlaní vodu, smočil v ní rozpálenou hlavu a zhluboka se napil. Teprve ve chvíli, kdy jsem ve vodě ucítil kovovou příchuť krve, jsem si uvědomil, co dělám… myl jsem si krvavé ruce přímo v jezírku a pil stejnou vodu… po tisíc let to ezzarijské právo zakazovalo v obavě z toho, že si začneme v chuti krve libovat a vpustíme tak démony do svých duší. Vytrhl jsem ruce z vody, a jakmile se hladina uklidnila, objevila se na ní má tvář, temný odraz, jenž zastínil část hvězd. Bál jsem se a byl nervózní, přesto jsem však toužil zjistit, co se ze mě stalo. Podíval jsem se sám sobě do očí a pomocí zraku Strážce jsem se zahleděl hlouběji, do temných hlubin, ukrytých za modrým ohněm. Do propasti…

Rozesmál jsem se, zakryl si hlavu pažemi a přitiskl čelo k chladné trávě. Pravda čekala ve mně samotném. Bezúspěšně jsem se snažil ustoupit, přimět mysl k návratu do světa, který jsem právě opustil, k vytvoření pevnějšího spojení, jež by mi nedovolilo zapomenout na můj cíl. Nyel se ke mně i v tuto chvíli natahoval a mé oči i myšlenky se k němu obracely jako květiny ke slunci.

Říkal jsi, že se vrátíš, abychom dokončili naši hru. Jsi připraven? Hlas byl všude – uvnitř i vně, v mé mysli a mých uších – hlas z mých snů.

Samozřejmě že ne, odpověděl jsem a zůstal klečet na postříbřené trávě, zatímco se přese mě přelila vlna nevyhnutelnosti. Kdo by mohl být připraven na hru s bohem? Rozhodně ne já. Mé hrdé rozhodnutí zachránit svět vlastním způsobem mě učinilo zranitelným vůči jeho svodům. Má síla nahrávala nepříteli. Zatímco jsem bojoval s Denasem, dovolil jsem Nyelovi, aby natolik ovládl mé srdce, mysl a duši, že kdybych se ho nyní pokusil odmítnout, rozervalo by mě to na kusy. Nedokázal jsem vzdorovat jeho pozvání, stejně jako bych si nemohl useknout ruku.

Zasmál se a tón jeho hlasu nebyl nevlídný. Pak tedy pojď. Než se pustíme do hry, chvíli si promluvíme.

Složil jsem paže na hrudi a proměnil se v ptáka, pak zamířil přes tmavou, tichou krajinu k Tyrrad Noru. Čekal na mě na temných hradbách. Vždy jsem věděl, že tomu tak bude.

Kapitola 29

„Spal jsi dobře?“ Chladná, vlhká ostrost pozdního rána se drala otevřenými okny i dveřmi do komnaty, kam jsem vstoupil. Nyel pozvedl na pozdrav sklenku.

„Oceňuji, že jste mi dnes v noci neseslal žádné sny,“ řekl jsem a vybral si šálek vonného čaje z podnosu, na němž byly naloženy všechny pochoutky, které si mohl člověk ke snídani přát. Byli jsme v té samé komnatě jako minule – komnatě s vysokými stropy, okny, vedoucími do zahrady, s překladem krbu, vytesaným do podoby muže a ženy, a s hrací deskou, jež stála před vesele praskajícím ohněm… a čekala na mě. „Už jsem zapomněl, jaké to je dobře se vyspat.“

„Teď, když jsi tady, s tebou mohu hovořit přímo. Předtím jsem tak musel činit, kde to jen šlo. Nezdálo se, že bys pospíchal zpátky.“

Včera v noci, když jsem se dotkl hradeb a on mě poprvé uvítal, se jeho podráždění projevilo mnohem otevřeněji. Dnešního rána však bylo jeho pokárání spíše připomínkou než výtkou, stanovením hranic a pravidel našeho budoucího vztahu. Byl také hovornější a spokojenější. Byl jsem zde, toho se celou dobu snažil dosáhnout.

„Několik záležitostí si vyžádalo moji pozornost,“ řekl jsem. „V poslední době se odevšad vynořilo neobvyklé množství problémů.“

„A ty z nich stále viníš mě.“

Zahleděl jsem se mu do hlubokých, jasných očí, tak neobyčejných v jeho vousaté tváři. Znal mé naděje a přesvědčení… a mé obavy… které jsem mu tak hloupě odhalil při našem prvním setkání. Raději bych měl vzít rozum do hrsti. „Stojím tady a piji váš čaj. Nejsem ozbrojen.“

Ve skutečnosti mé zbraně a špinavé šaty, které jsem minulou noc odložil, do rána zmizely. Probudil jsem se v ohromné ložnici a našel v místě, kam dopadalo oknem slunce, měděnou vanu s báječně horkou vodou. Poprvé za dlouhé měsíce jsem si mohl dopřát opravdovou koupel. Ale rostoucí pohrdání nad takovým požitkářstvím, stejně jako netrpělivost setkat se s hostitelem mé potěšení zkazily. Na posteli jsem našel rozložené lněné spodní prádlo, tmavé kalhoty, punčochy, hedvábnou košili v barvě lesní zeleně, vestu a boty ze světlé kůže, hebké jako dětská tvář, a dokonce i tmavě zelenou stuhu, kterou jsem si svázal mokré vlasy. Vedle šatů ležely meč, dýka a široký kožený pás s nádherně zdobenými pochvami pro každou zbraň. Meč byl velmi krásný – dlouhá, zužující se čepel, pohodlný a elegantní jílec, tvořený kovovými kroužky a uzpůsobený jedné nebo oběma rukám, a jednoduchá kulatá hruška, dostatečně masivní, aby vyvážila dlouhou čepel. Chránič byl mírně zahnutý a obě části, chránič i hruška, byly zdobeny stříbrem v půvabném vzoru šlahounů a listí. Dýka byla velmi podobná, jednoduše zdobená, ale dokonale vyvážená a ostrá. Nepřipnul jsem si je, neboť pozvednout Nyelovu zbraň by bylo činem, jehož význam jsem ještě zcela nechápal. Rozhodl jsem se, že bude nejlepší nechat je tam, kde jsou. A proti komu bych je měl vlastně použít?

Tuto otázku jsem ani nemusel pokládat, neboť na ni Nyel odpověděl sám od sebe. „Tady samozřejmě meč ani dýku potřebovat nebudeš. Vím však, jak moc si ceníš svého výcviku týkajícího se lidských dobrodružství, a tak jsem si myslel, že by se ti mohly tyto zbraně líbit,“ řekl, pak vzal do ruky talíř s chlebem a klobásou a odnesl jej ke stolu, který stál u otevřených dveří do zahrady. Při slově „lidských“ se jeho hlas mírně zachvěl odporem. „Pojď. Najez se. Poděl se se mnou o moje pohostinství, pak zavoláme Kaspariana, aby ti ukázal pevnost. Doufám, že tady chvíli zůstaneš a budeš poslouchat a učit se, a teprve pak rozhodneš o své budoucnosti… a mé. Čekal jsem na tebe velmi dlouho.“

„Dokud nevyřešíme naše problémy, nikam nepůjdu.“ Nebylo mi moc do řeči. „Ocenil bych však rychlé řešení.“

„Rychlé, co?“ Nyel nabodl na nůž kus klobásy, pečlivě si ho prohlédl a nakonec si z jednoho konce ukousl. „A až budeš hotov se šíleným Madonaiem, máš v plánu vrátit se zpět ke svému lidskému pánovi a opět mu sloužit? Stát se nástrojem války? Zachránit ho před důsledky jeho vlastní lidské… ach!“ Odhodil nůž i s klobásou zpět na talíř. „Tohle nebyl dobrý začátek. Řekl jsem ti, že bychom si napřed měli promluvit.“

Nabral jsem si plátek uzeného kuřete, tři ovesné placky a hrst jahod, pak jsem se k němu připojil u stolu. „Odpovím na vaše otázky, když vy odpovíte na mé,“ řekl jsem. „Nejtěžší je rozhodnout se, kterou položit jako první. Mohl bych začít se třemi Strážci, uvězněnými v Kir’Vagonothu, vraždou císaře nebo návratem rai-kirah domů a jejich zjištěním, že Kir’Navarrin není dlouhodobým řešením jejich problémů. Bojí se spát. Víte, že se vrátili zpět?“ Pustil jsem se do jídla, jako bych po odpovědích zase tolik netoužil. Pózy. Stejně dobře jsme mohli být chlapci, kteří jeden druhému předvádějí své dřevěné meče. Obával jsem se však, že jeho byl pobitý kovem, kdežto můj tvořily jen kůra a třísky.

Ušklíbl se a přejel palcem po rukojeti nože. „Dobrá, dobrá. Budiž.“ Ačkoli jsem se soustředil na snídani, cítil jsem, jak se jeho staré mladé oči na okamžik zahleděly na moji tvář, než je obrátil zpět ke svému talíři. Překvapilo mě, že se po jeho pečlivém zkoumání dokážu vůbec nadechnout. Opět vzal do ruky nůž a ukrojil si další kus klobásy, místo aby jej však snědl, pohrával si s ním. „Myslím, že jsem už dávno spotřeboval všechny zásoby zdvořilého rozhovoru,“ řekl nevrle. „Musíme si toho tolik říct, tolik tě toho musím naučit a ty toho musíš tolik pochopit, že je pro mě obtížné hovořit o počasí – až do odpoledne bude velice pěkně – nebo o jídle, které, jak sám vidíš, není nijak výjimečné.“

„Všechno zde je výjimečné,“ ujistil jsem ho. Jídlo sice bylo téměř bez chuti, zato však bylo výživné. „Včetně mé přítomnosti. Než si se mnou uděláte, co budete chtít, rád bych pochopil, proč jsem vlastně tady.“

„Už jsem ti přece říkal…“

„…že jen já vás dokážu osvobodit. To jste skutečně řekl.“

„A je to pravda.“ Zahleděl se na klobásu tak upřeně, jako by byla plněná diamanty. Zdálo se, že se jeho lstivost vytratila stejně jako zdvořilý rozhovor.

„Tak zněla odpověď na moji otázku dřív. Jaká je nyní?“ zeptal jsem se. „Netoužíte po svobodě. Kdyby to byl váš cíl, nikdy byste nedovolil, abych poznal, co jste v lidském světě napáchal. Nějakým způsobem jste všechny ty hrůzy zavinil a přinutil jste mě je ve snech pořád dokola prožívat, až jsem se začal bránit spánku, a i pak jsem je měl před očima každý okamžik dne. Nakazil jste mě svým šílenstvím, takže už si nepamatuji, které z těch odporných činů jsem spáchal já sám, vím však, že jsem během posledních několika měsíců udělal věci, které bych dříve považoval za hanebné.“ Viděli mě přitom Elinor, Catrin i Aleksander a pokoušeli se mi říct, že už nejsem mužem, kterého znali. „Tři světy na pokraji chaosu,“ pokračoval jsem. „A já jsem přesvědčen, že jej máte na svědomí vy. Víte, že nikdy nebudu sdílet vaši nenávist k lidem, a proto vás nikdy neosvobodím – ne pokud se vaše pocity nezmění. Proto se domnívám, že jsem zde z jiného důvodu.“

Otevřeným oknem vtrhl dovnitř závan větru, rozhýbal závěsy a převrhl vázu s květinami, která stála mezi námi. Na stůl se vylila voda, přetekla přes okraj a začala kapat na vzorovaný koberec. Nyel vzal květiny do ruky a vyhodil je z okna. „Takže mě chceš přinutit, abych to vyslovil dřív, než budeš schopný pochopit.“ Opřel se v křesle a založil si ruce na hrudi. „Klidně se směj, ale chci ti dát dar.“

Vůbec mi do smíchu nebylo. Rychle se odvrátil, já však přesto zahlédl v jeho očích slzy. Neplakal pro dávno mrtvé Madonaie, ani pro Kir’Navarrin nebo ztracenou svobodu a život. Jeho slzy patřily mně. Celé tělo mě bolelo při pohledu na jeho žal, jako by rozumělo pravdě, kterou má mysl nedokázala pochopit. Nevěděl jsem, co dělat. Můj vztek, strach a rozhodnost byly v jediném okamžiku pryč. „Povězte mi, Nyeli…“

„Jestli jsi opravdu tak netrpělivý, aby ses všechno dozvěděl a zase odsud zmizel, tak bychom se do toho raději měli dát hned,“ přerušil mě zprudka, sáhl po skývě chleba a rozetřel po ní máslo. „Přiveď Kaspariana. Přímo naproti vstupním dveřím, dolů po šedém schodišti do nitra zámku. Najdeš ho v jeho pracovně. Určitě bude cvičit s mečem. Řekni mu, že potřebuji jeho pomoc. No tak, běž.“ Ukousl si velký kus a s očima upřenýma na jídlo mě odehnal.

Vstal jsem, uklonil se a opustil ho. Cítil jsem se ještě zmatenější než dřív.

Hrad byl větší, než jak vypadal zvenku, a skutečně nádherný. Nábytku zde bylo málo, byl však stejně elegantní jako sám Nyel. Schodiště byla široká a půvabná, komnaty prostorné s vysokými stropy a velkými okny, která dovnitř vpouštěla světlo a vzduch. Barevná okna, podobná chrámovým, se v ranním slunci leskla a ozařovala velké prostory sytě červeným, modrým a zeleným světlem. Tyrrad Nor nebyl pevností k zapuzení nepřítele nebo potrestání zločince, nýbrž palácem pro lorda. Komnaty byly vyzdobeny s velkou péčí a úmyslem poskytnout co největší pohodlí a obrana hradu nespočívala v silných zdech, nýbrž ve všudypřítomných kouzlech. Tentokrát jsem nebyl duchem, a i přesto, že mě podivný, cituplný rozhovor rozptýlil, vycítil jsem, jak ve vzduchu tepe síla, jako když se za dusného letního počasí blíží bouře. Když jsem se zastavil, abych obdivoval nádherně vytvarovanou zahradu, která se táhla napravo i nalevo, kam až jsem dohlédl, přemohla mě zvědavost a pokusil jsem se o malé kouzlo. Jemný větřík si pohrával se šlahouny kvetoucích rostlin, jež visely ze sloupů a mřížoví a vál ke mně vůni růží a šeříků. Čaroval jsem uvnitř pevnosti, postavené k uvěznění kouzel, a nezazněl žádný poplach, nikdo se neseběhl ani mě nepotkala žádná katastrofa.

Dalším průchodem jsem vstoupil do bohaté knihovny a hudebního salónku. Stály zde harfy a violy, na stěnách visely lesklé měděné lesní rohy všech velikostí a na měděném stojanu na noty ležela stříbrná flétna. Místnost nebyla zaplněna změtí krabic a polic jako na hradě v Kir’Vagonothu, nýbrž všechno zde bylo pečlivě připraveno pro někoho, kdo věděl, jak nástroje použít. Pět širokých, červeně dlážděných schodů vedlo do klenutého podloubí, které lemovalo nádvoří s fontánou, a těsně za ní jsem našel široké šedé schodiště, stáčející se dolů. Zdálo se, že schody vedou do podzemí zámku, proto mě velmi překvapilo, když jsem na jeho konci zahlédl sluneční světlo. Opatrnost mi zabránila v dalším průzkumu. Držel jsem se stínů šerého průchodu, neboť jsem zaslechl zvuk oceli narážející na ocel – alespoň tři meče. Namáhavé dýchaní, mumlané kletby, přidušené sténání, vítězné zavrčení. Nahlédl jsem za sloup z cihel.

Na jemném štěrku nádvoří, zalitého sluncem, ležel tváří k zemi muž. Z ošklivé rány mu vyčuhovala žebra. Byl mrtvý. Další dva muži kolem sebe kroužili ve smrtelném zápase a vrhali na bílé stěny bizarní stíny – jedním z nich byl Madonai Kasparian. Statný muž, oblečený do kůže, se po Kasparianovi prudce ohnal, ten však jeho ránu odrazil. Jediným hladkým pohybem zdola nahoru zasáhl Kasparian protivníkovu slabou stranu, dřív než stačil druhý muž útok odrazit. Z rány v mužově boku začala prýštit krev. Jen díky tomu, že jej náhlé zastavení vlastního útoku vyvedlo z rovnováhy a zapotácel se, mu neusekl Kasparian paži. Rychle se však sebral a opět vyrazil proti Madonaiovi. Na tváři se mu usadil zarputilý výraz. Ještě nebyl připraven se vzdát. Přinutil Kaspariana k dalšímu souboji, na jehož konci Kasparian vážně krvácel z rány na paži.

Oba byli mistry. Neztráceli čas zbytečnými postoji či pohyby, hladce se kolem sebe pohybovali a přecházeli od jednoho surového útoku k druhému. Nakonec využil zpocený Kasparian příliš otevřeného postoje svého protivníka a zasadil mu ránu, kterou mu málem usekl nohu ve stehně. Muž vykřikl a svalil se na zem.

Kasparian vykopl muži meč z ruky, obrátil se ke svým padlým protivníkům zády – k tomu mrtvému i k muži, jenž těžce krvácel – a začal čistit dlouhou, širokou čepel svého meče kusem látky, potřísněné krví. Než jsem mohl mrknout, tasil umírající muž dýku, zvedl ji a mrštil jí směrem ke Kasparianovým zádům. Nedokázal jsem rozlišit, kdo stojí v tomto souboji na správné straně, a tak jsem varovně vykřikl. Byl jsem si jistý, že příliš pozdě, Kasparian se však zprudka otočil a odrazil letící zbraň napůl očištěným mečem. Dýka se odrazila od čepele, prolétla slunečním světlem… a zmizela dřív, než se mohla dotknout země, stejně jako zakrvácená těla. Výbuch síly mě málem povalil na zem.

„Byly to pouhé iluze,“ pronesl jsem nahlas, ačkoli jsem hovořil k sobě a ne k němu. „Stejná stvoření jako sluhové.“

Kasparian si mě prohlédl a opovržlivě si odfrkl. „Jste stejně slepý jako slabý.“ Vrátil se zpět k čištění zbraně.

„Nyel mě požádal, abych vás přivedl,“ řekl jsem.

Statný muž pečlivě otřel štěrbiny kolem chrániče a schoval meč zpět do pochvy. Další tajemství. Krev nezmizela spolu s těly, což znamenalo, že tato „stvoření“ nebyla pouhými iluzemi. „Už vás chce vzít ven?“

„Vzít ven?“

„Vysvětlení byste neměl slyšet ode mě.“ Svlékl si zakrvácenou košili a odhodil ji na zem, pak si namočil hlavu, paže a ramena do vody ve fontáně na jedné straně nádvoří. Když si z levé ruky smyl krev, zůstal mu po vážné ráně pouhý škrábanec.

„Proč ne? Po tom, co jste udělal,“ řekl jsem s pohledem upřeným na jeho paži. Kolikrát v minulosti bych dokázal využít takovou schopnost léčení? „Vzdal jste se svého života, abyste mohl sloužit…“

Zprudka se otočil, popadl mě za přední část košile a přitáhl si moji tvář ke své. „Nemusíš mi říkat, čeho jsem se vzdal, lidský červe!“ zasyčel. „Nemáš o tom ponětí, a to ani teď, když jsi se seznámil se zlomenou troskou toho, čím kdysi býval. Nikdy jsi mi k ničemu nebyl a teď si sem prostě přijdeš a já ti mám ve všem ustoupit? Jsem Madonai, jeho attellé. Vzdal bych se pěti tisíc životů v tomhle vězení za jediný okamžik svobody, abych ti mohl splatit tvou zradu.“

„Pusťte mě!“ přikázal jsem, neboť jsem s nevysvětlitelnou jistotou věděl, že kdybych reagoval na Kasparianovu urážku méně ostře, uvedl bych se do dalšího nebezpečí, kterému jsem nebyl připraven čelit.

Z prošedivělých vlasů mu kapala voda na rozpálené tváře a stékala do kníru a vousů. Zdál se být dokonalým obrazem zuřivosti, dokud jste nepohlédli hlouběji a nespatřili bolest v jeho očích. Nyelův dar, ať už to bylo cokoli, nebyl pro něj, stejně jako mu nepatřily Madonaiovy slzy. Já však toho o jeho žalu nevěděl dost, abych mohl říct, že je mi to líto.

Odstrčil mě a popadl žlutohnědou košili, která visela na věšáku na stěně. Zatímco se oblékal, odváděl mě dlouhými kroky pryč z nádvoří. Znám ho, uvědomil jsem si zmateně, já, který nebyl Seyonnem.

Všiml jsem si, že jakmile jsme vstoupili do šerého průchodu, proměnilo se sluncem ozářené nádvoří za námi v obyčejnou tmavou místnost, podobnou sklepu. Bylo snad nádvoří stejně neskutečné jako bojovníci? Krev však nezmizela.

*

Nyel na nás čekal u hrací desky. „Říkal jsem ti, že přijde, starý příteli. Tvé pochybnosti byly vyvráceny.“

Kasparian se ztuhle uklonil. „Takže je ochotný zvážit vaši nabídku?“ Při mé první návštěvě se tak formálně nechoval. Napětí mezi nimi bylo něčím novým.

Nyel se dotkl obsidiánového krále, který stál dobře chráněn v jednom rohu desky. „Myslel jsem, že bych mu napřed ukázal… jen jednou… a pak bych všechno podrobněji vysvětlil. Jak by se mohl rozhodnout, když by to nespatřil na vlastní oči? Pomůžeš mi zase, Kaspariane?“ Otázka v sobě nesla víc než jen slova, především však podstatu Kasparianova žalu. A já se ocitl přímo uprostřed a neměl ani ponětí, oč jde.

„Jako vždy splním vaše rozkazy, můj pane.“

Nyel laskavě přikývl a nabídl tak Kasparianovi důstojnost, když už ne to, po čem Madonai tolik toužil. Nyel mi pak pokynul k volnému křeslu naproti němu, zatímco Kasparian přitáhl ke stolu třetí židli a posadil se čelem k ohni v krbu. „No tak, chlapče. Nebuď nervózní. Už tě nemohu zkazit. Možná jen změníš názor na některé z věcí, které jsme udělali. Podmínkou mého uvěznění bylo, že jsem přišel o veškerou svoji moc. Zůstal mi však jeden zdroj zábavy. Uhádl jsi jaký.“

„Sny,“ řekl jsem a usedl do dřevěného křesla naproti Nyelovi, po Kasparianově pravici. Mé obavy z toho, co se má stát, vymazal slib, že konečně pochopím. „Dokážete splétat sny.“

„Můj věznitel byl natolik rozumný, aby pochopil, že odsoudit Madonaie k doživotnímu trestu bez jakékoli možnosti kontaktu s vnějším světem by bylo krutější než smrt. A on nikdy nebyl krutý…“

Nyelovy oči byly hluboké a temné – modrá a černá se smísily v jedinou tmavou barvu. Zatímco jsem v nich pátral po pravdě, cítil jsem, jak se propadám do jejich hloubky, která mě pohlcuje jako studená, čirá modročerná voda… Komnata, oheň i denní světlo se vytratily. Necítil jsem žádné nebezpečí nebo snad byl můj život již tak plný nebezpečí, že jsem necítil žádný rozdíl. Pokud jsem se měl něco dozvědět, musel jsem dát Nyelovi volnou ruku. Tuto stezku jsem si zvolil… pro dobro i zlo, život i smrt, řekl Gaspar.

A tak jsem mu dovolil stáhnout mě hlouběji. Ledový dotyk tmavé vody na kůži se zaštípáním probudil mé smysly…

*

… poryv ostrého větru téměř odtrhl mé prsty od hrany útesu. Nade mnou se vznášely mraky, rozedrané větrem a blesky. Jestli začne pršet, bude to můj konec. Pomalu jsem se přitáhl… jeden mezzit… dva… ramena jsem měl v jednom ohni. Ještě kousek a budu se moct pokusit natáhnout ruku po pahýlu zkroucené borovice těsně za okrajem útesu. Mé zlomené nohy se v bezmocné agonii kymácely nad propastí… tady pomoc nenajdu… Každé nadechnuti mě pálilo v plicích. Zpod skály se ozvalo vytí… ach, bohové, čekají, až spadnu… nedívej se dolů… neposlouchej… Vítr mi vehnal do tváře prach a já ucítil pach, který stoupal zdola… polykal zbytky světla… Další poryv… mé mrtvé nohy se zakymácely. Rychle… Nehty jsem měl olámané… klouže to… hlína se uvolňuje… kapky deště… Pohlédl jsem dolů, kde vytí sílilo… znělo vítězně… Hlubiny… propast… nekonečná bolest… nepoddajná temnota… navždy. Skála se mi začala rozpadat pod rukama. Pahýl borovice se mi opět vzdálil. Sápal jsem se po zemi. Ne! Ach, svatá matko, nenech mě spadnout. V temnotě zešílím…

*

„Jdi, chlapče… pomoz mu. Proto jsi sem přece přišel.“ Naléhavý hlas mě probral z vidiny. Ruce se mi stále chvěly, vítr sténal a z vytí mi pořád ještě tuhla krev v žilách, už jsem ale necítil rozpadající se okraj útesu. „Měl bys mu pomoct, obzvlášť když jeho utrpení zavinili tví vlastní lidé. Poslali ho na to místo. Ze strachu ze mě rozpoutali tuto válku, celé roky odmítali pravdu a ještě věci zhoršovali tím, že posílali ubohé Gastaie znovu a znovu zpět do Kir’Vagonothu, až z toho zešíleli.“

„Co je to za místo?“ zeptal jsem se. Zatímco jsem pozoroval, jak vítr ohýbá pokřivenou borovici, můj hlas se stále chvěl strachem a bolestí zoufalého muže. „Co se děje? Co mám dělat?“

„Soustřeď svoji sílu. Staň se jeho živým stínem. Můj věznitel mě připoutal k této pevnosti, takže mohu pouze pozorovat a radit. Ten chlapec nepotřebuje radu, nýbrž tvoji paži, sílu a péči. Už se téměř vzdal své duše. Znáš ta ubohá stvoření, jež prahnou po jeho duši, ze všech nejlíp. Neodsuzuj ho ke zvrácenému spojení. Využij moc, jež ti byla dána.“

Bojoval jsem se zmatkem, neboť jsem zároveň byl i nebyl součástí vize. „Je to něčí sen.“

„Sen ubohého vězně. Jednoho z tvých. Můžeš mu pomoci, bojovat za něj, vzít ho na místo, kam ho ani nenapadlo jít. Ale buď opatrný. Je snadné někoho zlomit, když mu toho o sobě řekneš příliš. Následuj svůj výcvik; ti, kterým jsi pomáhal, se nikdy nesměli dozvědět, že byla v jejich duši vybojována bitva.“

Jeden z mých – Strážce v hlubinách Kir’Vagonothu, který lnul ke své duši a snil poslední sen o světle. Kdybych mu dokázal pomoci…

„Uvolni svoji sílu. Abys ho zachránil, musíš se vzdát všeho… nic nesmíš zadržet… nesmíš dovolit strachu, aby tě ochromil, jako jsi to dělal v minulosti…“

Stejně jako poprvé zamilovaný mladík jsem neměl ani ponětí, co vlastně dělám. Přesto jsem však soustředil melyddu… a uvolnil záplavu. Síla se ve mně hromadila už od okamžiku, kdy jsem prošel sloupovím Dasiet Homolu, a nyní burácela mým tělem a duší, údy, bedry i srdcem. Byla tak majestátní, harmonická a úžasná a já ji ovládl jediným pokynutím. Vykřikl jsem úžasem a radostí. V ten okamžik jsem se znovu narodil jako stvoření moci, jež dokázalo žít ve snech, překročit hranice světů pouhou myšlenkou a vytvářet kouzla tak nádherná, že nad nimi málem pukalo srdce.

Tohle je jen začátek, chlapče. Stále jsi připoután k zemi a k tělu, já tě však mohu osvobodit. Stačí jediné slovo a všechno bude tvé, jak bylo určeno na počátku světa.

Vyslechnu jej, nyní však na mě čekal úkol, který nesnesl odkladu. Zavřel jsem oči, dotkl se své síly a objal Strážcův vytrácející se sen.

Kapitola 30

„Chyt mě za ruku,“ řekl jsem a natáhl se, jak nejdál to šlo, přes okraj útesu. „Nenechám tě spadnout.“ V šeru jsem zahlédl jen jeho bolestí naplněné oči a ruce, jež se ze všech sil snažily vyškrábat vzhůru po rozpadající se skále. „Už je to v pořádku. Jsem tady, abych ti pomohl.“ Houstnoucí temnotu prořízl žlutý blesk a zem se zachvěla hromem. Nebesa se otevřela. „Dostaneme tě odsud.“ Natáhl jsem se ještě dál a dotkl se jeho prstu. Jeho zoufalstvím probleskla jiskřička naděje. Vyšvihl se vzhůru a chytil se mě za prsty právě ve chvíli, kdy jsem ho levou rukou popadl za mokré zápěstí a zatáhl. „Teď se pevně drž,“ řekl jsem a zaskřípal zuby nad jeho tíhou. Držel se…

… a já otevřel oči. Obklopovala mě ledová temnota.

Která slova nebo obrazy by dokázaly popsat okamžik naprosté hrůzy? Bez ohledu na to, že vám mysl tvrdí opak, když cítíte a vidíte svoji nejhorší noční můru, jen obtížně uvěříte, že ji skutečně neprožíváte. Úplná temnota a pronikavý chlad. Zápach lidské krve a výkalů, štiplavý pozůstatek mučení na nemyté kůži. Podlaha, která je stejně nehmotná jako nepoddajná půlnoc, jež obklopuje vaše tělo a duši. Na jeden hrozivý okamžik jsem uvěřil, že poslední rok mého života byl pouhým přeludem a já jsem stále vězněm v hlubinách Kir’Vagonothu. Pak jsem ale vycítil vedle sebe někoho, kdo v temnotě tiše vzlykal. Chápal jsem jeho úzkost: beznadějnost bolesti, jež nikdy nepolevila, a posledních záblesků rozumu, který se chvěl jako plamen vyhořelé svíčky.

„Neboj se,“ zašeptal jsem a položil mu jednu ruku na schoulená záda, druhou na paži, aby se nemohl v šoku odplazit stranou. Kůži měl studenou a vlhkou a chvěl se jako vyděšené zvíře. „Přišel jsem, abych tě odsud odvedl.“

„Kdo je tam? Zdálo se mi…“ Třesoucí se ruka se dotkla mé paže, pak rychle ucukla. „Nikdo tady není. Nikdo. Jsi jen přelud, že? Ďábelský úskok.“ V téměř hmatatelné temnotě jsem cítil, jak se schoulil do sebe a začal se kolébat vpřed a vzad – útěcha vězně a šílence. „Nic vám neřeknu. Dělejte si se mnou, co chcete.“ I na tak strašném místě jsem se dokázal pousmát. Poznal jsem ten hlas a odhodlání. Drych.

„Tiše, tvrdohlavče. Nejsem přelud. Zdá se, že není lehké tě zabít. Když jsem tě naposledy viděl, byl jsi také v potížích, oba jsme však přežili.“

Kolébání ustalo a já brzy opět ucítil studenou ruku, která se nešikovně dotkla mého ramene, pak mé tváře, až nakonec spočinula na mé levé líci, do níž mi Derzhi vypálili znamení. „Mistře… jste to vy? Ach, bohové, prosím, ať jste to vy… ach, bohové…“

„To je v pořádku,“ zašeptal jsem a objal chvějícího se Drycha pažemi, jako bych ho mohl ochránit před bolestí a strachem, jen kdyby se mi ho podařilo dostatečně obklopit svým tělem. „Myslím, že jsem to já, ačkoli stále nevím, jak jsem se sem dostal. Můžeš chodit?“

„N… nevím.“ Zuby mu cvakaly tak silně, že skoro nedokázal promluvit. Hlubiny byly pohřbeny pod povrchem Kir’Vagonothu. Nevál zde sice ledový vítr, byly však vydlabány do ledu a nebylo zde nic, čím by se člověk mohl ochránit před krutým chladem.

„Zkusíme tě postavit na nohy.“ Položil jsem si jeho paži kolem ramen a zvedl ho. Přidušený výkřik mi prozradil, že jeho zranění nebyla jen součástí snu, neodvažoval jsem se však zažehnout světlo a prohlédnout jej, ani ho ponechat byť jen o okamžik déle na tomto místě. Netušil jsem, jak dlouho s ním budu moct na této magické cestě zůstat ani jak bych mohl odrazit jeho věznitele.

„Tudy,“ řekl jsem. Při chůzi jsem ho podpíral a používal své smysly a vzpomínky, které jsem zdědil od Denase, k určení směru v páchnoucí nicotě. Při tom jsem se snažil ignorovat jistotu, že kolem číhají démoni. Vyšplhali jsme po krátkém svahu a já brzy ucítil pod nohama místo neforemné nejistoty hlubin pevnou zem.

Opustit hlubiny Gastaiů nebylo pro démony ani jejich vězně vůbec snadné. Mohli byste zde bloudit celou věčnost a přitom se dostat sotva deset kroků od místa, odkud jste vyrazili. Pokud byste ovšem neznali tajemství neustále se měnících průchodů… nebo nebyli tím, kdo zmatené kouzlo, které udržovalo šílené pod zámkem, vytvořil. Byl jsem to já, kdo se po tisíc let vyhnanství snažil chránit své lidi před jejich zvrhlými bratry – mé já, jež našlo v Kir’Vagonothu nový domov, ne mé druhé já, které zde bylo vězněm.

Hlava mi téměř vybuchla snahou uvažovat tímto způsobem. Bylo ode mě hloupé snažit se neustále oddělovat vzpomínky, které se spolu navzájem proplétaly. Ačkoli jsem Denasovi neposkytl čas vzpomenout si na svůj život před rozdělením duší, všechny jeho vědomosti a vzpomínky jsem měl nyní na dosah, staly se mojí součástí. Tisíc let života bylo stejně tak mých jako mé dětství v Ezzarii nebo zajetí Derzhi.

Za námi se ozvalo ostré vytí zhaidega, pouštní hyeny. Drych zavrávoral, tiše zasténal, pak klesl k zemi a snažil se schoulit do klubíčka. „Nedostanou tě,“ zašeptal jsem a jemně ho přinutil vstát. Hrozivé vytí se přibližovalo a já se snažil pohybovat se temnou pustinou co nejrychleji. „Přísahám.“

Po čtvrthodině rychlé chůze jsem vycítil, že před námi stojí pevná zeď. Přejížděl jsem po ní rukou a pátral po ostrých hranách a hrubých spojeních a hledal to správné místo. Pronesl jsem pátrací zaklínaní a náhle studený kámen pod mojí dlaní zmizel a my málem propadli úzkým vchodem. Přinutil jsem Drycha, aby postoupil hlouběji do chodby, dokud vytí hyen nezesláblo. Nakonec jsme došli ke zdroji moci, která první vchod ukrývala před stvořeními, odsouzenými do hlubin.

„Zavři oči. Tady nás nikdo neuvidí, takže zažehnu malé světlo.“ Jen malinké, jinak bych mu mohl spálit oči, navyklé na temnotu. Tlumená šedá zář osvětlila malou, kulatou komnatu vytesanou do ledu a kamene. Drych se opíral o stěnu a hlavu si tiskl ke kolenům. Snažil se nasát do plic vzduch, jeho nádechy však byly skoro neznatelné. Vyhublé tělo měl zhmožděné a špinavé a hluboké rány na tváři, zádech a hrudi měl celé krvavé. Vypadaly jako stopy po spárech. Jedno oko měl tak popálené a zjizvené, že je vůbec nemohl otevřít, a levou paži si držel těsně u těla.

„Dva další,“ pronesl mezi jednotlivými nádechy a pevně zavřel zdravé oko. „Nevím kde. Ani jestli jsou ještě naživu. Démoni se mě snažili přinutit prozradit jejich jména. Možná jsem to udělal; bohové, odpusťte mi, už si nepamatuji.“

„Udělal jsi, co jsi mohl. Své jméno jsi jim neřekl, takže jsi pravděpodobně neprozradil ani jejich.“

„Olwydd je tak mladý, mistře, je mu teprve devatenáct.“ Drychovi bylo jen dvacet tři let, ale věděl jsem, že se po půlroce v hlubinách musel cítit starý jako sám čas. „Před dlouhou dobou jsem slyšel, jak křičí. Už je to celá věčnost. Tak hrozivé výkřiky.“ Ze zavřeného oka mu dolů po špinavé tváři tekly slzy. „Nemyslím si, že přežil.“

Zatracené dilema. Vytí se sice vzdálilo, ale neutichlo, a já věděl, jak krutě se démoni pomstí zbývajícím vězňům. Nechápal jsem však, jak jsem se sem dostal ani jak odejdu, a proto jsem se neodvažoval riskovat, že zmizím dřív, než pomohu alespoň jednomu z nich. Pokud existovalo v Kir’Vagonothu bezpečné místo – i přes svou přísahu jsem si tím nebyl tak docela jistý – měl bych tam Drycha co nejrychleji odvést. „Napřed tě odsud dostanu,“ řekl jsem. „Najdu pomoc. Pak se pokusím vrátit pro ostatní. Pokud se mi to nepodaří, bude to tvůj úkol, jakmile se uzdravíš.“ Napřed jsem si samozřejmě musel vzpomenout jak opustit hlubiny.

Vypadalo to, jako by komora neměla žádné jiné dveře než ty, kterými jsme vešli. Já však věděl, že další východ existoval a vedl k prudkému schodišti, které mířilo do další místnosti s portálem do vnějšího světa. Soustřeď se… mysli… vzpomínej… vrať se do doby, kdy sis konečně uvědomil, že už šíleným nesmíš dovolit dál se pohybovat na svobodě, do doby, kdy jsi vytvořil toto místo… Pátral jsem v paměti, až jsem našel správná slova a úderem melyddy odkryl pečeť – pavučinu ledového světla ve zmrzlých veřejích dvakrát tak vysokých jako já. Zhrozil jsem se, když jsem zjistil, že je pečeť rozbitá – paprsky barevného světla se ztenčily nebo zmizely úplně, kouzla byla oslabena nebo zlomena. Ti ze zvrhlých Gastaiů, kterým zůstal alespoň zlomek zdravého rozumu, by dokázali dveřmi bez problémů projít. A kde byli démoni, kteří měli Gastaie na starost, zdraví rai-kirah, kteří zde dobrovolně zůstali, aby východ hlídali? Než opustím Kir’Vagonoth, budu se muset postarat o to, aby byl otvor opět zapečetěn, a najít někoho, kdo by jej strážil. Ale ne všechno najednou.

„Tak pojď. Ještě kousek a budeš si moct odpočinout.“ Pomohl jsem Drychovi vzhůru po schodech a do další komnaty, která se předchozí velmi podobala. Ve středu této místnosti však stál černý obdélníkový kámen. „Asi se ti zvedne žaludek,“ varoval jsem vrávorajícího Strážce a přivedl ho až ke kameni. „Bude to poněkud nepříjemné.“

Jakmile jsem pronesl zaříkání – démonské slovo pro „vykonat“ – byli jsme vrženi do odporné, točící se šedi. Udělal jsem deset nesmírně obtížných kroků vpřed a s jedenáctým jsme s Drychem vstoupili do zasněžené divočiny. Opřel se do nás studený vítr, který mého společníka skoro porazil, a vysál nám téměř všechen vzduch z plic. Ledové krystalky nám rozdíraly kůži.

Kir’Vagonoth byl místem našeho tisíciletého vyhnanství, pustina bez slunce, kterou neustále bičovaly bouře. Přesto se nám však podařilo vybudovat si z nekonečné zimy, divokosti a zoufalství alespoň vzdálenou podobu života. I na takovém místě jsme stvořili krásu. Přežili jsme. S vytím divočejším, než byl jekot šílených Gastaiů, mi vítr rval vlasy a šaty a sypal sníh do očí, já se však odmítal před ním sklonit. Místo toho jsem mu dovolil, aby mi omýval tvář, liboval jsem si v jeho surové síle, nechal ho, aby živil hrdost a vztek, jež hrozily rozervat moji tělesnou schránku. My, kteří zde přežili, jsme byli skutečnými bytostmi, zbavili se nás však jako kusů shnilého masa. Jak k tomu došlo?

„M… m… mistře…“ Drych byl oděn pouze do otrhaných zbytků košile a náhlý nápor ledového větru u něj vyvolal nekontrolovatelné chvění. Jeho rty a nos rychle získávaly smrtelnou bledost omrzlin.

Co bych s ním měl udělat? Ocitl jsem se zde jen díky jeho snu a tělesný kontakt nám umožňovala jen má moc a Nyelův dar. Netušil jsem, kde leží hranice mé síly, ale zdravý rozum a instinkt mi napovídaly, že další bytost z masa a krve s sebou do Kir’Navarrinu vzít nedokážu. Takže jsem se musel pokusit najít rai-kirah, kterým se podařilo přežít útok šílených, a přesvědčit je, aby se o Drycha postarali, dokud Aife neotevře portál a nepustí ho ven. Musel jsem najít Vallyne, neboť její síla spolu s mým hradem budou poslední baštou bezpečí v Kir’Vagonothu. Neměl jsem čas přemýšlet nad nepříjemnými pocity, které naše setkání vyvolá; ubohý Drych mrzl. Setřásl jsem ze sebe myšlenky, jež mě rozptylovaly, soustředil se a vyčaroval si křídla. „Pokusíme se najít nějaký úkryt.“

Drych se zapotácel, jako by do něj narazil vítr, pak se svezl po ledové stěně, za níž se ukrýval portál, a klesl na kolena. Potlučenými ústy se marně snažil zformulovat slova a jeho temné oči na mě hleděly s takovým úžasem, jako by se otevřelo samo nebe a pohltilo ho. Nechápal jsem, co se děje. Při naší poslední bitvě přece spatřil má křídla a už od dětství slýchával příběhy o mé proměně. Když jsem se však k němu natáhl a řekl, že ho ponesu, abychom se při hledání úkrytu nemuseli brodit sněhem, který nám sahal až k bokům, uvědomil jsem si, že mi nejen narostla křídla, nýbrž jsem se změnil celý.

Hořel jsem, nebo to tak alespoň vypadalo. Zahalila mě zlatá zář, mé tělo se však stále zdálo být mým, jen poněkud nabylo na statnosti a zmizely z něj jizvy. Mohl jsem to docela dobře posoudit, neboť jediná věc, kterou jsem měl na sobě, byl opasek ze světlé kůže, na němž jsem měl připnutý meč. Dokonce i znamení otroka na mém rameni zmizelo. Dotkl jsem se levé tváře… ne, tahle jizva mi zůstala. Ohavné znamení sokola a lva bylo stále chladné a mrtvé, stejně jako dlouhá, hrubá jizva na mém pravém boku. Ale ostatní jizvy byly pryč, a ačkoli jsem přišel o oblečení, bylo mi docela teplo.

Pokrčil jsem rameny. „Musel jsem při proměně udělat něco jinak.“ Ale tak tomu nebylo. Když jsem vzal ubohého, oněmělého Drycha do náruče a vzlétl, soustředil jsem se na svoji podobu a snažil se zbavit těchto zvláštností – nebo si alespoň znovu vyčarovat oděv – ale nepodařilo se mi to. Zdálo se, jako bych se kouzla zbavil, místo abych je vytvořil, jako bych odkryl svoji skutečnou podobu a zapomněl, jak ji změnit. Bylo však nemožné, abych v tuto chvíli dál pátral po příčinách proměny. Zatížen vahou mladého muže jsem musel bojovat s větrem a pátrat v šeru po orientačních bodech. Ne všechno najednou.

Letěl jsem nad zasněženou krajinou a hledal příbytky, postavené nejsilnějšími z rai-kirah. Ačkoli byla většina z nich opuštěna, když jsme odešli z Kir’Vagonothu, stále bych měl být schopen podle nich najít cestu. Nemohl jsem však nalézt žádný z nich, což mě zmátlo. Konečně jsem v pustině zahlédl zhroucenou věž. Přiletěl jsem blíž a objevil zříceniny, pohřbené pod sněhem a ledem. Letěl jsem nízko a sledoval stezku, jež vyprávěla příběh o dlouhých měsících války a ničení. Konečně jsem dorazil k městu Rudaiů, rozlehlé napodobenině měst, která Gastaiové spatřili v lidském světě. Věže, chrámy, chodníky a domy zde stávaly po staletí, nyní z nich však zbyly pouhé trosky. Letěl jsem nad dlouhými, nízkými dílnami, kde pracovalo společenství Rudaiů a vytvářelo židle, kuřata, šaty, víno i ledové růže, které se téměř navlas podobaly skutečným růžím, až na to, že nerostly. Příbytky byly rozbořené a zasypané sněhem. Přes zemi se přehnala válka. Přežil někdo… něco?

S obavami jsem zamířil k hradu, který jsem postavil, abych mohl chránit přátele a sledovat nepřátele. Jednoho nepřítele jsem v Kir’Vagonothu zanechal – Gennoda, jenž chtěl toho člověka… mě… přinutit ke spojení a otevřít bránu do Kir’Navarrinu sám. Měl v plánu zničit Ezzarijce a osvobodit vězně v Tyrrad Moru. Já ho však přelstil a zavřel ho do hlubin spolu s Gastaii.

Ve chvíli, kdy jsem na horizontu, v místě, kde by se měly k nebesům tyčit ledové věže, zahlédl, ucítil a uslyšel vír temnoty, vzpomněl jsem si na zlomenou pečeť na bráně, která uzavírala cestu z hlubin. Gastaiové by nedokázali zničit vše, co jsme zde vybudovali. To by zvládl pouze Nevai, člen našeho nejmocnějšího společenství. Gennod byl volný.

O kousek dál jsem nad temným vírem zahlédl věže hradu – alespoň tři z nich pořád ještě stály. Za tmavou hradbou bouře jsem uslyšel ječivý hluk bitvy démonů. „Věděl jsem, že to nebude tak jednoduché,“ řekl jsem Drychovi. „Drž se.“ Zrychlil jsem a prorazil černou stěnu bouře. V temnotě spolu bojovaly zrůdy všech možných tvarů a velikostí, sápaly se po sobě, vznášely se a rvaly na zemi a vítr se opíral do jejich kožichů, šupin a křídel. Vyhnul jsem se dračímu ohni a sotva se mi podařilo uniknout jako břitva ostrým křídlům, která mi málem usekla nohy, pak jsem vyletěl vzhůru, abych se dostal z dosahu ocelových spárů dvou medvědům podobných zrůd, jež se trhaly na kusy. Tři slintající vlci znovu a znovu útočili na rozpukanou stěnu v místě, kde se je jediný rai-kirah v lidské podobě snažil odrážet. Bez pomoci se obránce dlouho neudrží.

Letěl jsem výš a výš. Ubohý Drych jen tiše zasténal, když jsem se po hlavě vrhl do klidného středu vichřice. I trosky hradu byly stále úžasně nádherné a jejich ledový povrch proměňoval oheň zkázy v pestrou hru barev. Na nejvyšším cimbuří stála stříbrně svítící postava, jejíž záře vytvářela kolem hradu ochranný štít. Zlaté vlasy jí poletovaly ve větru a její bílý háv jako by tvořily vířící sněhové vločky. Když jsem zakroužil a dotkl se ledu, její zelené oči se rozšířily úžasem a zahořel v nich skutečný oheň.

„Má lásko,“ řekla. „Ach, má nejdražší lásko, jak je to možné?“ Překvapení a nevíra jí otřásly. Nikdy by mě tak teple nepřivítala, kdyby věděla, že přicházím. Její pozdrav v sobě nenesl ani stopu po zuřivosti, kterou dala najevo při našem posledním setkání, kdy mě opět proklela, že ji opouštím kvůli povinnosti. Věděli jsme, že se v důsledku svého rozhodnutí ztratím v lidské duši, a ona přísahala, že mi nikdy neodpustí. Tolik let jsme se milovali…

Odtrhl jsem se od těchto znepokojivých myšlenek, citů a nejniternějších vzpomínek démona… a okamžitě se zastyděl. Na tomto hrozivém místě, kde Denas žil, bojoval a zuřil nad krutým osudem, jsem si poprvé s hrůzou uvědomil, co jsem mu v posledním roce jeho existence provedl. Uvěznil jsem ho za hradbou mlčení. Kdybych rozdrtil i tyto poslední záchvěvy jeho bytí, bylo by to stejné, jako kdybych vzal Strážcův nůž a vrazil mu ho do srdce.

A tak jsem odsunul stranou vinu a nepohodlí a uvolnil pohřbené vzpomínky na Vallyne a nenaplněnou lásku a dovolil jim, aby mě naplnily. Dotkl jsem se její tváře a zahlédl hlad v jejích očích. Ach, bohové, tisíc let… Ale i když hluboko pátrala po vášni, jež by odpovídala její, našla jen její prázdný odraz. Mohl jsem jí nabídnout jen obdiv, úctu a zbytky kouzla, kterým opředla svého zajatého Strážce. Tu část sebe, která by jí dokázala odpovědět, jsem zabil. Musela pochopit pravdu.

„Nejsem ten, za koho mě považuješ,“ řekl jsem, odvrátil se a podřepnul, abych uložil Drycha na zem. „Bez ohledu na to, jak vypadám. Jsem on, zároveň jsem to však já, z velké většiny já. Věděli jsme, že se to stane.“ Bylo obtížné pochopit, kdo vlastně jsem, ale ještě obtížnější pokusit se to vysvětlit někomu jinému, i když to byla Vallyne, s níž jsem diskutoval o možnostech spojení s člověkem sto let.

Vallyne si založila ruce na hrudi, kousla se do rtu a odevzdaně se pousmála. Pak mě dokola obešla a pečlivě si prohlédla mé lidské tělo. Doufal jsem, že pod zlatou září nezahlédne, jak se červenám. Na rozdíl od necudných Derzhi chodili Ezzarijci většinou oblečení. „Máš jeho barvu,“ řekla nakonec, „ačkoli tvé tělo není tak krásné jako to, které jsi… které Denas užíval.“ Teprve poté mi pohlédla do očí a skutečná radost téměř zakryla hloubku jejího smutku. „Ráda tě vidím, příteli Seyonne.“

„Já tebe také,“ odvětil jsem. „Přišel jsem, neboť hledám útočiště pro mého mladého přítele a tvoji pomoc při osvobození dalších dvou mých bratrů, kteří stále trpí v hlubinách. Pomůžeš nám?“

„Všechno, co mám, je tvé,“ ujistila mě a zahnala bolestivou pravdu, pak obrátila svoji pozornost k ohromenému Drychovi. „Vítej, příteli přítele.“ Dřepla si vedle mladého muže a natáhla k němu ruku. Drych užasle hleděl na rai-kirah, jež se v ničem nepodobala tomu, co se naučil během výcviku – byla to bytost světla a barev, jejíž krása pálila v srdci, a lišila se od zrůd, které mu způsobily taková muka, jako se jemný větřík v Ezzarii liší od bouře, která panovala kolem nás. Vzpomněl jsem si na okamžik, kdy jsem Vallyne poprvé zahlédl, a poznal, že Drych v tuto chvíli přestal cítit chlad. „Přivolala jsem někoho, kdo tě zahřeje a nakrmí,“ pokračovala Vallyne. „Omlouvám se, že naše pohostinnost už není to, co bývala. Už netančíme, jídla máme také poskrovnu a na vyjížďky už se neodvažujeme. A nemáme tady ani žádného okouzlujícího, zmateného hosta,“ kývla na mě hlavou a v doširoka otevřených očích se jí objevil škádlivý výraz, „který by nám četl. A tohle…“ Ukázala rukou na divokou temnotu, která vířila kolem hradu. „Naneštěstí je možné, že tě v tuto chvíli sice nakrmím, ale než se časová nádoba znovu vyprázdní, budeš hladovět a mrznout.“

„Gennod je osvobodil. Jak se mu to podařilo?“

Vallyne se začervenala. „Obávám se, že ti, které jsi zde zanechal, nebyli nejlepšími žalářníky. Mysleli jsme, že se pro nás někdo vrátí, ale nestalo se tak. A nedostali jsme ani žádnou zprávu, kdy můžeme očekávat pomoc… Copak jsi tak rychle zapomněl na náš hlad, lásko?“ Sotva jsem ji přes burácení bouře zaslechl. „Tolik jsme hladověli. Neobviňuj nás.“

„Někoho napadlo, že byste mohli pustit několik Gastaiů na lov.“ Aby se nakrmili v lidské duši, přinesli zpět zkušenosti a pocity a podělili se o ně s těmi, kdo zůstávali v pustině. „A když se lovci vrátili, byli na tom ještě hůř než dřív.“

„Ano. I když netušíme, proč tomu tak je.“

„Sny,“ řekl jsem nahlas. Konečně jsem pochopil, jak Nyel dokázal zůstat celých tisíc let v kontaktu s rai-kirah. „Rai-kirah, žijící v Kir’Vagonothu, nesní. Když však Gastaiové posednou lidskou duši, zdají se jim sny a tyto sny může změnit… dotknout se jich… muž ve věži, stejně jako se dotknul mých snů. Celé roky jsme my, Ezzarijci, věřili, že démony bitvou ničíme, ale nikdy to nebyla naše vina. Mohl za to on.“

„On? Takže jsi se tam vydal…“

„Je to složité,“ řekl jsem a raději se vrátil k naléhavějšímu problému. „Gennod vás zničí.“

„Udržíme se. Ačkoli bych neodmítla pár válečníků navíc, kdyby to bylo možné. Ty vypadáš docela schopně.“

„Dostal jsem se sem způsobem, který tak docela nechápu,“ řekl jsem. „Proto si nejsem jistý, jestli se mi podaří dostat své tři přátele z Kir’Vagonothu. Ani nevím, jak dlouho mohu zůstat…“ Ohlušující výkřik a výbuch plamenů nás přitáhl k okraji cimbuří. Půvabný vrcholek věže, jež stála nejvíce na okraji, se roztříštil pod útokem ohromného ptáka. Do bouře odlétly ohromné kusy ledu. Úlomky se ve světle ohně stříbrně, zlatě a modře zaleskly a poprášily věže, okna i nás tři novým nánosem mrazu.

Hlava a dlouhý krk ptáka, které byly velké jako ohromný strom, se podobaly hadovi, tělo se dalo přirovnat k domu a jeho malá očka rudě zářila; jen démon ohromné síly by dokázal stvořit takovou zrůdu. „Gennod,“ pronesli jsme s Vallyne najednou.

Ze zřícené věže vylétli dva menší ptáci s ostrými drápy a zahnutými zobáky. Byli mrštnější než hadí pták, proti velkému rozpětí jeho ohromných křídel však neměli šanci. Pozorovali jsme, jak jeden z menších ptáků škrábl zrůdu na zádech. Plaz vystřelil z tlamy jazyk a chytil jím útočícího obránce, který vybuchl fialovým plamenem. Druhý obránce vystřelil vzhůru k vířícímu nebi, pak se vrhl s vytaženými drápy dolů na hadího ptáka. Zrůda mávla křídly takovou silou, že menšího tvora převrátila, zasáhla ho těžkými křídly a rozdrtila ho. Ze zlomeného ptáka začala jako krev unikat barevná záře, jež na sebe začala brát lidskou podobu, než se jí však podařilo nabýt tvaru, smetl omámeného rai-kirah temný vír.

S vítězným výkřikem a švihnutím jazyka, podobného provazu, se hadí pták vrátil zpět k útoku na věž. Zbořil jednu část, pak druhou, až z půvabné stavby zůstala jen hromada modrobílého ledu hluboko pod námi. Pak se pták vznesl do vzduchu, pomalu obkroužil hrad a zadíval se rudýma očima na Vallyne.

Osvobodil jsem se z ochromení, které ve mně souboj vyvolal, a rozběhl se po ledovém cimbuří. „Někdo pro tebe přijde, chlapče,“ zavolal jsem přes rameno. „Uzdrav se a zachraň své bratry.“ A ty, nádherná Vallyne, žij navěky! Aniž bych zpomalil, vyskočil jsem na zub cimbuří a vrhl se do vířícího vzduchu. Vytrhl jsem meč z pochvy u boku a roztáhl zlatá křídla. Z hloubky svého bytí jsem soustředil melyddu, přivolal vítr a vyrazil vstříc zrůdě.

Kapitola 31

Do dlaně se mi zakouslo něco ostrého a hrozilo, že mi prořízne sval až ke kosti, a proto jsem uvolnil stisk, jímž jsem svíral tvrdou, hranatou věc. Zkušený zbrojíř by přece něco tak ostrého na jílci meče nezanechal. Zápach hořících per a spáleného masa ustoupil vůni růží, čaje a vlhké trávy a ostré výkřiky umírajících zrůd nahradilo tiché syčení deště. Rána na ruce tolik pálila, že mě vytáhla z bitvy a bouře. Otevřel jsem ruku a zahleděl se na věc v ní. Černý válečník… obsidiánová hrací figura.

„Musím udělat víc,“ řekl jsem. „Brána do hlubin… dva Strážci…“ Opatrně jsem postavil figuru na hrací desku a přinutil jsem ruku, aby se přestala chvět – svoji skutečnou ruku, zohyzděnou jizvami. Bolely mě kosti a ramena jsem měl v jednom ohni; vlhkost, kterou jsem cítil na pulsujícím levém stehně, byla určitě krev. Pravý bok mě bolel, jako by mi do něj někdo vrazil oštěp a protlačil jej až do plíce. Alespoň jsem byl opět oblečen; i přesto jsem se však cítil zranitelný, ochablý a slabý, jako by mi zrůdy vysály polovinu krve.

„Spáč asi usnul,“ řekl Nyel, který stále seděl na opačné straně hrací desky. „Nemůžeš s ním zůstat, když opět usne a začne snít nový sen.“

Nedokázal jsem odtrhnout oči od hrací desky, neboť jsem v proměnách světla a stínu, vzorů a forem stále ještě viděl stříbrnou zář, jež prorážela vířící mračna a dodávala mi sílu, a dlouhé, obtížné hodiny boje ve zlaté podobě, na jejichž konci se mi podařilo hadího ptáka zabít, ačkoli jsem se už začal obávat, že to nedokážu. „Jeho živý stín,“ řekl jsem. „Tělo vytvořené ze snu.“

„Vietto je jedinečným kouzlem i mezi Madonaii. Mistr ho předává svému attellé, pokud je ovšem student dost silný a jeho srdce dostatečně šlechetné. Studentova duše musí být natolik silná, aby je dokázala moudře užívat.“

„Musím se vrátit ke svému cvičení.“ Kasparian odstrčil židli od stolu. „Už mě nebudete potřebovat.“ Jeho těžké kroky se rozléhaly tichým domem. Dovnitř vešli mlčenliví sluhové, přiložili na oheň a zavřeli dveře do zahrady, neboť déšť zesílil a s nocí přicházel chlad. Noc. Byl jsem v Kir’Vagonothu celý den.

„Vietto. Tímto způsobem jste se dostal do lidského světa,“ řekl jsem a pohlédl na svého společníka poté, co se poslední z vidin vytratila. „Vy a váš přítel Hyrdon, který se nechtěl stát bohem.“

Nyel se opřel v křesle a napil se vína. „Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že jsem získal fyzickou podobu ve skutečném světě a nejsem již jen součástí snu, že mé činy jsou skutečné, ne jen vidinami, které pominou. Nikdo si nedokázal nic podobného ani představit. Říkal jsem si, že je nebezpečné a hloupé zaplést se s tak pomíjivými bytostmi. Nedokázal jsem se však držet dál od lidí z lesů. Žili v kráse, stejně jako my tady, a já nedokázal pochopit, jak dokáží snášet takové břemeno – hlad, nemoc a brzkou smrt – a přesto tolik milovat život. Snažil jsem se o ně postarat, naučit je věci, které by jim ulehčily život. Po čase jsem se rozhodl vybrat si vždy jen jednoho z nich za svého spáče. Dotýkat se příliš mnoha různých myslí může být dosti matoucí. A kromě toho se cítíš… připoután… k osobě, která tě do světa přivádí. Tentokrát by pro tebe bylo kupříkladu velmi obtížné vzdálit se od toho mladíka. Pouto mezi vámi bylo mnohem těsnější než jen sdílené vzpomínky na mučení.“

Měl pravdu. „Proč jsem na sebe vzal jinou podobu… zlatou… a co ten meč? Je to součástí snu? Nemohl jsem se proměnit, jak jsem chtěl.“

Nyel vstal a přešel ke stolu uprostřed místnosti, na němž stály karafy s vínem a pivem. Dolil si víno, naplnil druhou sklenku a přinesl mi ji. Pár kapek vystříklo na hrací desku, zmizely však, jakmile se jí dotkly. „Toto kouzlo vytvořili Madonaiové, ne rekkonarre. Díky viettu na sebe ten, kdo čaruje, bere fyzickou podobu své moci. Každá jeho další podoba je jen stínem této. Takže tohle bylo tvé madonaiské vzezření – válečnické vzezření, jak se zdá – které se snažilo se projevit. Vždy bude podobou tvé největší síly, mohl by ses však proměnit, v co bys chtěl, kdybys věděl jak. Jsi však připoután k lidskému tělu, proto byla tvá proměna nedokonalá, neúplná.“ Opět se usadil do křesla a přejel prstem po hladkém okraji hrací desky. „Bolest a únava, které teď cítíš, jsou cenou za tvůj lidský původ, stejně jako skutečnost, že toto kouzlo sám nezvládneš. Potřeboval jsi mě, abych za tebe kouzlo řídil… a potřeboval jsi samozřejmě také Kaspariana, neboť ten, kdo mi ukradl jméno, mě také připravil o schopnost čarovat.“

Další kousek skládačky zapadl na své místo. „Dokážete ve snech hovořit a přizpůsobovat si je,“ řekl jsem, „ale už jimi nedokážete cestovat.“

„Správně. Sledoval jsem tě dnes v celé tvé kráse. Kdyby ses však dostal do problémů, nedokázal bych ti pomoct. Můj věznitel mi dovolil pouze pozorovat.“ Po tváři mu přeběhlo pobavení s ozvěnou žalu. „Nelíbilo by se mu, kdyby zjistil, že jsem se naučil sny přetvářet a promlouvat v nich.“

Tak proto se nechal Kasparian uvěznit spolu s Nyelem. Bez attellé, jenž by čaroval, by Nyelovi nezůstala ani ta drobná zábava, kterou mu věznitel ponechal. Jeho věznitel… jeho syn, pokud příběh o bozích říkal pravdu. Vysvětlovalo by to jeho zahořklost.

„A co Kasparian?“ zeptal jsem se. „Tomu dovolili ponechat si jméno.“ Potřeboval jsem pochopit, co měla záležitost se jmény znamenat.

„Kasparian byl… a je… natolik omezený, že nebyl důvod ho ochromit. Nemá nad sny moc. Odpusť mu jeho chyby. Je to dobrý muž. Pravda často představuje nejkrutější muka.“

Vstal jsem a poodešel od hracího stolku. Cítil jsem, že mám na dosah velmi důležitý objev, byl jsem však tak unavený, že bych si ho ani nemusel všimnout. „Děkuji vám za váš dar, Nyeli. Mladý muž, kterého jsem zachránil, byl můj attellé. Alespoň jsem ho osvobodil od muk. Má naději, že se vrátí domů, a je alespoň dočasně v bezpečí, stejně jako ostatní, kteří zůstali v Kir’Vagonothu – lidé i rai-kirah.“ Gennod byl mrtvý; tento výsledek mě potěšil, i když jsem stále věřil, že příčinou všeho je sám Nyel. „Velice mě matete.“

Udělal tohle všechno, aby mi ukázal sílu Madonaiů? Pokud ano, pak dosáhl svého cíle. Pod pláštěm únavy a opojení jsem cítil tep nesmírného množství melyddy, zároveň jsem však jasně a ostře poznal své nedostatky. Ovládal jsem neuvěřitelnou sílu, po níž jsem toužil celý život, v lidské podobě jsem však dokázal využít jen její zlomek. Byl tohle jeho cíl? Byl tento sílící hlad, jenž mi užíral duši, trestem za provinění mých předků? Pravda často představuje nejkrutější muka.

Otevřel jsem dveře do zahrady, které sluhové zavřeli. Vítr mi pokropil tvář kapkami deště a já doufal, že mě proberou. Nyel vstal a připojil se ke mně. Byli jsme stejně vysocí.

„Myslíš si, že tohle je všechno, co jsem ti chtěl nabídnout?“ řekl. „Neslyšel jsi snad, co jsem ti řekl? Nepřivedl jsem tě sem, abych tě dráždil věcmi, které nemůžeš mít.“

Co to říkal, když jsem se vnořil do jeho oči? Tohle je jen začátek, chlapče… „Tvrdil jste, že jsem připoután k zemi a k tělu, ale vy mě dokážete osvobodit.“ Starcův pohled mě nutil soustředit se. „Co jste tím myslel?“ Vnitřnosti se mi stáhly napjatým očekáváním, hraničícím s hrůzou.

„Jen ty ze všech rekkonarre bys mohl použít vietto. Máš šlechetné srdce a jsi moudrý. Myslíš si o mně, že jsem šílený, a já se k tomu dobrovolně přiznávám. Můj žal se během let proměnil v hořkost, a proto často dělám mylná rozhodnutí. Také jsem udělal věci, které bych v mládí považoval za hanebné. Viděl jsi je. Ty ale můžeš všechno opět napravit… Copak sis tohle nepřál?“ Popadl mě za ramena a přinutil pohlédnout mu do očí, které mě s láskou prosily, abych mu uvěřil. „Chci tě osvobodit od soucitu. Mohu tě změnit, zbavit všeho, co tě drží zpátky, a dovolit ti napravit hrůzy, které jsem napáchal. Staneš se tím, čím jsi vždy měl být, a já zemřu nezatížen hříchy. Chápeš, co ti nabízím? Udělám z tebe Madonaie.“

*

Je to jednoduché, řekl mi. Prý proto, že jsem se nedávno spojil s démonem a mohu tedy vnést do kouzla vlastní sílu. Má mysl a duše, sloučení Seyonna a démona, zůstanou stejné. Změní se pouze mé tělo… stále je budou tvořit svaly, krev a kosti, Nyel však odstraní vše, co mi brání ve snadném pohybu portály snů, zbaví mě jizev, které komplikovaly moji proměnu v bytost, která necítí bolest ani únavu, a očistí mě od zbytků dědictví, jež mi nedovolovalo užívat naplno melyddu. Dokázal bych se sám dotknout snů a nabýt skrz ně fyzické podoby, bez omezení bojovat za věci, které jsem považoval za dobré a správné, nebo vyučovat, což bylo vždy mým největším potěšením.

„Nebyl jsi zrozen k tomu, abys události pouze sledoval, nechal vést ostatní a ztratil sílu a zemřel, sotva jsi začal.“

Ach ano, a žil bych mnoho set let. V mém světě mě považovali za stárnoucího válečníka, pro Madonaie jsem však byl sotva dítětem.

„Tvé rozhodnutí však bude mít také stinné stránky. Budeš se muset držet stranou, neboť nebudeš smět dovolit, aby tvoji ohromnou sílu ovlivnily malicherné starosti nebo osobní pocity. Budeš žít dlouho a zůstaneš sám. Z vlastní zkušenosti mohu říct, že je to nesmírně těžké. Ale jak bude tvá moc sílit, budeš schopen stejně tak proměnit i ostatní, které budeš považovat za hodné takové pocty. Národ Madonaiů se v tobě znovu zrodí a rovnováha světů bude obnovena.“

Ale nebudu člověkem, ani už nebudu moct žít v lidském světě. To byl jeden z problémů Madonaiů. Lidé nedokáží žít v Kir’Navarrinu; Fiona na vlastní kůži poznala, že zde rychle onemocní. A stejně tak přežijí Madonaiové v lidském světě jen krátce. Byli to oni, kdo postavil první portál mezi světy, nikdy však nebyli schopni ho použít. Pouze ti Madonaiové, kteří znali tajemství vietta a dokázali nabýt fyzické podoby prostřednictvím kouzel a snů, mohli do lidského světa vstupovat, jak často chtěli a na tak dlouho, dokud se jejich spáči podařilo zůstat vzhůru.

„Pokud bys to považoval za moudré, mohl bys o lidi pečovat, a to lépe než dosud. Ačkoli ti nedokáži být rádcem v moudrosti nebo správném úsudku, mohu tě toho naučit hodně o moci.“ Přemýšlej o tom, řekl. Nemusíš spěchat. Až do posledního kroku bych mohl vždy couvnout.

„Pojď, pojď,“ řekl Nyel a zavřel dveře do zahrady. Ovládal se tak dokonale, že jen slabé zardění lící prozrazovalo jeho dřívější rozrušení. „Nemusíš se rozhodnout dnes v noci. Jsi unavený a zraněný – krvácíš mi na koberec. Jdi si nahoru lehnout a já za tebou pošlu Kaspariana, aby ti ošetřil rány. Zítra si zase promluvíme.“

*

Pomalu jsem prošel domem, který byl neustále tichý. Nezamířil jsem rovnou do ložnice, toulal jsem se chodbami, stoupal po schodištích, prohlížel si obrazy a sochy, procházel dílny, kuchyně, nádvoří, obývací pokoje a ložnice. Zastavil jsem se na balkóně vysoko nad zemí a zahleděl se na hvězdy, pak se vrátil opět dovnitř a dál pokračoval v prohlídce hradu. Ničeho z toho jsem si však ve skutečnosti nevšímal. Neustále jsem totiž viděl Drycha – nemocného, zlomeného, vyhublého Drycha – jemuž se podařilo přežít, a slyšel požehnanou naději v jeho hlase, když zjistil, že jsem skutečný.

Kdo by si dokázal představit takový dar? Nekonečné množství melyddy. A volnost – žádná bolest ani špína, žádná ubohá, nesmyslná pravidla, konec nekonečného prolévání krve a žalu, který se nedá vyléčit. Možnost všechno napravit. Když jsem se nakonec vrátil do své ložnice, nezažehnul jsem připravené lampy ani jsem nesfouknul svíci a neulehl do postele. Místo toho jsem se posadil na holou podlahu v koutě místnosti, přitáhl si nohy k hrudi, objal je pažemi a položil si hlavu na kolena. Tak vyděšený jsem byl jen při spojení s démonem. Vězeň Tyrrad Noru mi nabídl, že ze mě udělá boha, a já nedokázal přijít na žádný důvod, proč ho odmítnout.

*

V této pozici mě také našel Kasparian. Přinesl štůček lněných pruhů látky a umyvadlo s vodou, z níž stoupala pára. „Mistr říká, že jste zraněný. Dovolte, abych se na to podíval.“ Aniž by se svíčkou dotkl knotů lamp, ozářil kout, v němž jsem seděl.

„Nepotřebuji vaši pomoc.“ Netoužil jsem po společnosti, chtěl jsem zůstat se svým zmatkem sám.

„Myslíte si snad, že vás otrávím? Ochromím? Že se vám pod rouškou léčení uboze pomstím?“

„Ne.“ Byl jsem si tím jistý, stejně jako jsem věděl, že by to velmi rád udělal.

„Kde jste zraněný?“ Ať už Nyela poslechl z jakéhokoli důvodu, nedělal to proto, že by mi chtěl skutečně pomoci.

„Povězte, urazil jsem vás něčím, nebo mi jen zazlíváte to, že mi váš mistr nabízí něco, po čem toužíte a jste přesvědčen, že si to zasloužíte? Víte, že si nic nepamatuji.“ Zdálo se, že je odhodlán sklánět se nade mnou donekonečna, a tak jsem před sebe natáhl krvácející nohu.

Kasparian vytáhl nůž a uřízl mi nohavici. Z ošklivé tržné rány na stehně mi pomalu vytékala krev a černý lepkavý jed hadího ptáka. Teprve ve chvíli, kdy jsem na ránu pohlédl, jsem si uvědomil, jak moc bolí. Madonai mi začal vytírat ránu horkou vodou a já se přitiskl zády ke stěně.

„Bylo mi zakázáno mluvit o minulosti,“ řekl, zatímco pracoval. „Ovládáte mnohem silnější kouzla než já. I když mě to dráždí, nemohu s tím nic dělat.“

Natáhl se a přisunul mi k levé ruce židli. „Chyťte se jí a skříně na druhé straně a nehýbejte se. Musíme dostat jed z rány, jinak ztratíte v noze cit.“ Noha mi opravdu pulsovala a prsty mě brněly. Bezkrevnýma rukama jsem stiskl vyřezávané opěradlo dřevěné židle a mosazné držadlo zásuvky prádelníku. Kasparian pak s přesností léčitele zvětšil nožem ránu a nechal krev, aby černý jed vyplavila.

V tuto chvíli mi představa těla, které by dokázalo bojovat, aniž by cítilo bolest, připadala nesmírně lákavá. Snažil jsem se myslet na něco jiného, zatímco Kasparian ránu vysával, mačkal a otíral. „Kdybyste takovou sílu získal, Kaspariane, kdybyste dokázal přetvářet sny a cestovat jimi, co byste udělal?“

„Je lepší, že tuto schopnost nemám.“

„Ale kdybyste ji měl?“

Jeho odpověď byla jiná, než jsem čekal. „Vyhnal bych všechny, které jste přivedl zpět do této země, poslal bych vás všechny zpátky do vašeho prokletého světa a navždy zapečetil poslední bránu.“

Neosvobodil by svého mistra ani sebe, ani nevykonal pomstu, o níž jsem stále věřil, že byla Nyelovým cílem. „Rai-kirah mu však nějakým způsobem dodávají sílu,“ namítl jsem, „a očividně mě tady chce. Myslel jsem, že ho máte rád.“

S nepříjemnou drsností mi z nohy omyl poslední zbytky krve a jedu. „Vy o lásce nic nevíte.“

Napadlo mě, jestli náhodou nemá pravdu. Už jsem si nebyl ničím jistý. „Potřeboval bych poradit,“ přiznal jsem. „Nevím, co dělat.“

Zůstal skloněný nad ránou. Neviděl jsem mu do tváře, kterou zakrývaly tmavé, husté vlasy, prokvetlé stříbrem. „Měl byste klást otázky,“ řekl tiše, zatímco mi obvazoval stehno čistým plátnem a opřádal ránu kouzlem, které utišilo nejsilnější bolest. „Hledat odpovědi i mimo tento dům. Láska promlouvá mnoha hlasy.“ Zavázal obvaz s takovou prudkostí, až jsem sebou trhl, pak posbíral své věci.

„Omlouvám se za všechno, co se mezi námi stalo, Kaspariane.“ Takové nepřátelství mohl cítit jen k někomu, kdo mu byl dříve blízký.

Střelil po mně pohledem plným nenávisti. „Ušetřete si to. Opovrhuji vámi a navěky vás budu proklínat.“

*

O nějakou dobu později jsem se vyplížil z kouta a ulehl do postele. I strach a zmatek musí ustoupit světským záležitostem. Podlaha byla velmi tvrdá. Postel by mě dokázala rychle rozmazlit.

Spánek mé dilema nevyřešil. Když se do mé ložnice vplížily okny první sluneční paprsky, umyl jsem se, ale s dětskou trucovitostí jsem odmítl čistou košili a oblékl si tu zakrvácenou z předchozího dne. Opět jsem se pozastavil nad zbraněmi, jež na mě čekaly, nakonec jsem se k nim však obrátil zády a sešel dolů. Nebyl jsem připraven čelit žádnému z Madonaiů, a proto se mi velmi ulevilo, když jsem zjistil, že budu snídat sám. Ačkoli jsem měl nesmírný hlad, pojedl jsem jen lehce a přinutil se opustit jídelní stůl se všemi jeho nevyčerpatelnými zásobami masa, chleba a ovoce dřív, než se někdo objeví.

Byl nádherný den, jenž začal čisťounkým ránem, které přichází pouze po nočním dešti. Sluneční svit a ostrý ranní vzduch mě vytáhly ven. Má rána se už pomalu hojila, takže jsem se vydal stezkou, která vedla na horu nad hradem. Vždy jsem miloval čirost horských vrcholů. Když jsem však procházel zahradou, zahlédl jsem černou zeď. Kasparian mi poradil, abych hledal odpovědi i mimo zámek, a i přes jeho nenávist se mi toto doporučení zdálo velmi rozumné. Mínil snad, abych překročil tuto zeď?

Povrch stěny nebyl tak poničený, jak jsem si ho pamatoval, jen se po něm táhly pavučiny prasklin jako u keramiky s nedokonalou glazurou. Stejně jako když jsem toto místo navštívil během siffaru, jsem i tentokrát položil ruku na kámen a opatrně přezkoumal kouzlo, vpletené do zdi. Doufal jsem, že poznám jeho tvar a působení a něco se tak o něm dozvím. Předpokládal jsem, že stěna bude studená – často se zdálo, jako by kouzla vysávala podstatu věcí, které jimi byly opředeny. Ve skutečnosti však byl černý kámen docela teplý, mnohem teplejší než kamenné lavičky, jež stály nedaleko v prosluněné zahradě.

Rychle jsem odtrhl ruku. Mohl bych přísahat, že se kameny pod mými prsty pohnuly… vyduly se… nebo se možná rozhoupaly. Ve stejnou chvíli se ve mně zvedl tak zvláštní pocit, až jsem zvrátil hlavu nazad a rozesmál se, i když mi přitom z očí tekly slzy, zalila mě hrůza a na kůži mi vyrazily kapičky štiplavého potu.

Snažil jsem se pročistit si mysl, než se kamene opět dotknu, ale nepodařilo se mi to. Když jsem opět přejel rukou po nerovném povrchu zdi, vyvstaly mi před očima tváře a s nimi na mě zaútočily další nesourodé pocity: žena se zářivě modrýma očima, muž s holou lebkou, která se leskla jako dobře promaštěná kůže, muž s hustým obočím a ohromným lukem, jenž se smál, až se otřásala zem, kulatá mladá žena s růžovými tvářemi a vážnou povahou, světlovlasý mladý muž – ach, bohové, nedokázal jsem si vzpomenout na jeho jméno, avšak kdysi dávno, předtím, než jsem ztratil paměť, byl mým nejdražším přítelem na celém světě. A bylo jich víc… deset, jedenáct… dvanácté místo bylo prázdné… Ne, spletl jsem se. Objevila se ještě jedna tvář – hubená tvář s krátce zastřiženým světlým plnovousem, která se na mě přes rameno zeširoka usmála, pak zmizela v záblesku modré, fialové a vířící šedozelené. Vyx. Ačkoli mi všechny tváře připadaly povědomé, pamatoval jsem si jen jeho jméno, neboť byl tím jediným, kdo se mnou sdílel vyhnanství v Kir’Vagonothu. Dvanáct míst… Vyx vždy plánoval, že se sem vrátí. Nerozhodl se během okamžiku. Byli ostatní také mými přáteli, kteří se vzdali všeho, aby zajistili pevnost této zdi? Ty a tvá zatracená pýcha. Zničil jsi veškerou naději, že by sis někdy dokázal vzpomenout. Tyhle lidi bys měl znát.

Procházel jsem se ve sluneční záři podél zdi, přejížděl po ní rukou a pátral v neúplné paměti po jakékoli vzpomínce na své přátele. V půli cesty kolem zahrady jsem se však náhle zastavil. Od země až k vrcholu se zdí táhla jediná hluboká prasklina. Ačkoli byla ošklivá a široká, nepronikla ještě celou stěnou až na opačnou stranu. Dotkl jsem se zející trhliny prstem. Čekal snad ještě někdo další na příležitost vyplnit ji? Obával jsem se, že ne – číslo dvanáct mi připadalo „správné“, úplné – ale zároveň jsem nikomu nepřál stát se součástí této hradby. Hrozný osud. Všechny tyto věci jsem zároveň věděl i nevěděl.

„Vysvětlete mi to,“ řekl jsem, posadil se na vlhkou zem vedle stěny a opřel se o ni. Pak jsem zavřel oči a nastavil tvář slunci. „Jeden z vás by měl přijít a vysvětlit mi to, abych pochopil, co jste udělali. Musím vědět, jestli darem, který mi byl nabídnut nepřijde vniveč vše, co jste obětovali.“

Seděl jsem tam dlouhou dobu. Jednu po druhé jsem přivolal všechny tváře, ale ať jsem se snažil, jak chtěl, vzpomněl jsem si jen na velmi málo. Mladý muž, kterého jsem nazýval nejdražším přítelem, miloval spánek pod hvězdami a potápění v nejhlubších jezerech na světě – měnil své tělo a zůstával v jejich hlubinách celé týdny. Vážná mladá žena mě porazila v několika vědomostních soutěžích a já to nenáviděl. Lučištník byl výjimečný lovec a nemilosrdný mistr, kterého zároveň milovali i nenáviděli všichni, kdo jej znali. Jednou nám dovolil – mně, mému nejdražšímu příteli a vážné dívce – abychom se zúčastnili nějakého úžasného dobrodružství, na něž jsem si nedokázal vůbec vzpomenout.

Na Vyxe jsem měl samozřejmě víc vzpomínek, neboť jsem s ním žil ve vyhnanství. Nedokázal jsem ze sebe setřást přesvědčení, že se do Kir’Vagonothu vůbec neměl dostat… což nedávalo smysl. Nikdo nepočítal s tím, že se my, rekkonarre, rozdělíme na dvě bytosti. A proč by měl být některý z nás ušetřen ceny, kterou jsme museli za proroctví zaplatit – vidění, které zapříčinilo, že jsme opustili Kir’Navarrin a zničili se?

Stejně jako v Kir’Vagonothu jsem i nyní cítil stud nad tím, co jsem provedl Denasovi. Byl to silný muž se smyslem pro povinnost, který moc dobře věděl, co dělá, když se dotkl mé ruky a vzdal se svého života. Ačkoli jeho hlas utichl, opět jsem přísahal, že budu pečlivě opatrovat i ty nejmenší zbytky, které mi z něj zůstaly.

Nakonec jsem to vzdal, neboť jsem se ani nepřiblížil nějakému řešení. Ulehl jsem do trávy a objal klid a mír dopoledne. Vysoko nad horami se ladně vznášel zlatohnědý pták, majestátně zachytil do křídel vítr a na okamžik se téměř úplně zastavil, než zmizel za vrcholkem. Pták mi připomněl Blaise a ostatní mé přátele, které jsem zanechal v lidském světě… skutečném světě. Zdáli se být tak neuvěřitelně vzdálení, téměř jako tváře, jež jsem zahlédl, když jsem se dotkl zdi. Ale zeď tady stála už celá staletí, zatímco Catrin, Fiona, Blaise, Aleksander…

Zprudka jsem se posadil. Pátý den. Pokud čas ubíhal v obou světech alespoň přibližně stejně, byl tohle den nájezdu na Syru, den, kdy se Aleksanderův svět změní k lepšímu nebo horšímu, kdy zemře, nebo bude žít. Měl bych tam být. Stejně dobře bych se však mohl pokusit projít se po hvězdě Elemiel, pomyslel jsem si. Vzdálenost mezi mnou a Aleksanderem byla tak velká a pouto, jež mě vázalo k Tyrrad Noru, tak pevné. I kdyby stál jen na opačné straně zdi, stejně jsem pochyboval, že bych k němu našel cestu. Pak jsem si ale vzpomněl na Nyelovu nabídku a slib s ní spojený. Možná bych tam mohl být. Zároveň jsem si však vzpomněl na Nyelovu nenávist k Aleksanderovi a jeho schopnost ovlivňovat sny. Zděšeně jsem vyskočil na nohy, rozběhl se k hradu a volal přitom svého hostitele.

„Copak se děje, chlapče?“ Stál na širokém schodišti, vedoucím do zahrady, přímo před dveřmi do obývacího pokoje. Jeho staré mladé oči byly zarudlé a unavené a vrásky kolem nich hlubší než dřív.

Zastavil jsem se na zahradní stezce pod schody. „Povězte mi o svých zločinech v lidském světě, Nyeli. Ovlivnil jste sny frythského vraha? Umučil Rhyzka svou mladou ženu kvůli vám? Můžete za to všechno vy?“

„Copak na tom záleží? Víš, že nemám lidi rád. Otevřeně to přiznávám.“

„Víte, co se dnes stane? Zmanipuloval jste někoho, provedl jste něco, aby neuspěli?“ Byl jsem o tom naprosto přesvědčen. Chce Aleksandera zabít.

Pokrčil rameny. „Mohu pouze sdílet vaše sny a vidiny, nečtu vám myšlenky, abych se dozvěděl o vašich plánech. Nepočítám sny, jichž se dotknu. Hledám si takové spáče, kteří mi připadají zajímaví. Mnoho snů je příliš střípkovitých, divných nebo abstraktních, než aby mi k něčemu byly. Ale ano, válčící Derzhi jsou zábavní. Představují vše, co nenávidím, a činí mi velké potěšení je mást.“ Vydal se ke dveřím.

„Pošlete mě tam,“ zavolal jsem za ním.

Zastavil se, ale neotočil. „Kam?“

„K Aleksanderovi. Do Syry. Pokud o mě máte skutečně starost, pokud má váš dar opravdu sloužit dobru a lásce a dát světu naději – a mé srdce vám věří, Nyeli, i když mě rozum varuje, že bych se vás měl bát – pak vás prosím, udělejte to pro mě. Dovolte mi pomoct jim. Víckrát vás o to žádat nebudu. Až se vrátím, rozhodnu se, jestli přijmu, nebo odmítnu. Pokud mě však v tuto chvíli zklamete, pak přísahám, že má odpověď bude ne.“

„Vyhrožuješ mi kvůli takovému lidskému ubožákovi?!“ Zprudka se ke mně obrátil, a pokud by oči boha dokázaly metat blesky, jak tvrdí legendy, jeho by nyní sršely.

„Ne. Nevyhrožuji. Nikdy.“ Myslel jsem to vážně. Ačkoli mě děsilo, co provedl, nedokázal jsem snést pomyšlení, že bych mu ublížil. „Pověděl jsem vám však o své víře v Aleksanderův osud. Pokud dovolíte, aby mu ublížili, pak nikdy neuvěřím, že jste schopen rozlišit mezi dobrem a zlem. Jestli opravdu chcete, abych všechno napravil, abych uvěřil vašemu úsudku, a ne svému, pak musíte začít teď hned, a ne až vám dovolím zbavit mě lidství.“

Chvěl se vzteky a jeho přítomnost sílila, až byla ohromná jako sama hora. Obával jsem se, že vybuchne zlostí, a byl jsem připraven odletět z jeho dosahu. Po několika okamžicích se však obrátil ke dveřím. Opět se podobal člověku. „Nepošlu tě za princem ani za rekkonarre, který s tebou létá. Bude to někdo jiný, koho neznáš.“

„Musí to však být někdo, kdo si přeje, aby tato mise uspěla.“ Žádné úskoky, starče.

„Ale pamatuj si, že jsi stále zranitelný. Nechci, aby tě zabili.“

„Vrátím se a pak urovnáme naši záležitost.“ Moc dobře jsem věděl, jak zranitelný jsem, bez ohledu na to, na které straně snu stojím. Přesto jsem však vyšel po schodech a opět vstoupil do hry.

Kapitola 32

Poušť byla poseta těly… supové měli hostinu… Ptáci se na mě ponuře zahleděli, jako bych rušil jejich soukromou zábavu. Zlomená těla ležela až na několik připoutána jedno k druhému tváří k zemi… nazí chlapci… obrácení tak, aby se ihned dalo poznat, jakou škodu ptáci svými ostrými zobáky napáchali… jaké zohavení… děti byly již mrtvé, při pohledu na jejich krutě uříznutá mužství mě však bodlo u srdce. Pozdě… příliš pozdě…

„Tohohle chceš?“

„Ano. Toho.“ Dotkli jsme se mnoha snů. Některé byly vyděšené, jiné nedávaly smysl, další zase neměly vůbec nic společného s tím, co mělo nastat, ale tento… Aby mohl spáč stvořit tak hrůzný obraz toho, co by mohl najít v Syře, musel se zúčastnit nájezdu na karavanu v Andassaru.

„Volíš si tuto stezku dobrovolně?“

„Ano, ano. Pokračujte.“

„Budiž.“

Procházel jsem mezi těly naházenými jedno na druhém… jejich hromady mi sahaly až po kolena… všichni byli mrtví „Tentokrát je zachráníme,“ řekl jsem. „Tentokrát…“ Nad hlavou zakrýval slunce… dusivý zápach… a taková tma… dole, dole v podzemí a všude bylo plno otroků… všichni mrtví… Kam spáč odešel? Hluboko dolů, do jeskyně… Tam… roztínal řetězy a klel, neboť se rozdrcená kovová oka ihned opět spojovala jako kousky cínu v kovářově výhni.

„Haló!“ zavolal jsem.

Muž se zprudka otočil a zvedl sekeru. Po tvářích mu tekly horké slzy a vypalovaly do kůže hluboké rýhy. Neznal jsem jeho tvář, ale na druhou stranu, komu se zdá o vlastní tváři? Odrazil jsem jeho ránu; co by se stalo, kdyby mě ve snu zabil? „Přišel jsem ti pomoct. Probuď se.“ Zmateně na mě pohlédl a natáhl se po mé napřažené ruce…

Kruté horko mě přitlačilo k hrbolaté skále. Mrknul jsem a snažil se pročistit si hlavu. Dával jsem si bedlivý pozor, abych se nijak nepohnul, dokud nezjistím, kde jsem. Určitě jsem byl na poušti. Rudá skála pod mojí tváří byla rozžhavená jako pec, a ačkoli má hlava vrhala vlevo dlouhý stín, vysávalo ze mě slunce – ať už vycházelo, nebo zapadalo – veškerou vláhu. Po levici jsem v dálce zahlédl další skály, zubaté rudé vrcholky, vlnící se jako duny, které dlouhé roky přitiskly těsně k sobě. Způsob, jakým světlo dopadalo na drsné útesy, mi prozradil, že je odpoledne. Opatrně jsem obrátil hlavu na druhou stranu, aniž bych ji zvedl.

Na krku mě zaštípala ostrá čepel. Má ruka se instinktivně pohnula k noži, který jsem obvykle nosil na opasku, těžká bota mi ji však hrubě přišlápla. „Kdo jste?“ Nervózní mladý muž s vysoko posazeným hlasem nezněl jako nikdo, koho jsem znal.

„Přítel. Mohu se posadit a představit se dřív, než mi zlomíš prsty?“

„Pomalu. Zůstaňte na zemi a ruce na hlavu.“ Tón jeho hlasu neprozrazoval nic z jeho úmyslů. Poslušně jsem si položil ruce dlaněmi dolů na vlasy, posadil se a otočil se k němu. Ne, neznal jsem ho. Pod černobílým maskováním se skrýval cizinec. Možná o nájezdu na karavanu v Andassaru zaslechl jen příběhy, a ty u něj vyprovokovaly tak živé sny. Do tmavého plnovousu a kudrnatých vlasů měl zapleteny korále, což znamenalo, že je Suzaini. Jeho ospalé oči na mě zamrkaly v nejistém poznání.

„Jsem Blaisův přítel. Právě jsem dorazil, abych vám pomohl,“ řekl jsem. „Pravděpodobně jsi mě zahlédl v Taíne Keddaru nebo možná… nesetkali jsme se před třemi dny v Taíne Horetu? Byl jsem s Aveddim.“ Mohl to být jeden z mužů palatina Suzaini. Jeden z jeho synů, kteří nás doprovázeli do velkého stanu… ano, jeho hrdé držení těla by tomu odpovídalo.

Svalnatý mladík sklonil meč, ale nezasunul ho do pochvy. Držel zbraň sice zkušeně, ale nervózní rozrušení, které jsem zaslechl v jeho hlase, a napjaté pohyby napovídaly, že se ještě nikdy nezúčastnil skutečného boje. „Jak jste se sem dostal?“ Neklidně pohlédl dolů prudkou stezkou, jež se zdála být jedinou cestou, jak se na plochou rudou skálu, na níž jsme seděli, dostat. „Proč mi nedal nikdo znamení, že sem míříte?“

Ze skály jsme měli úžasný výhled. Pohlédl jsem přes rameno a spatřil, proč poslali muže na hlídku zrovna sem. Hluboko pod námi byla přímo do útesů vestavěna pevnost. „Možná někdo v horku usnul,“ řekl jsem. „Možná si všimli, že nejsem ozbrojen a nevypadám na to, že bych tě chtěl shodit ze skály.“ Ukázal jsem palcem na pevnost. „Raději by ses měl schovat a uklidit zbraň ze slunce, jinak se sem přižene někdo méně přátelský, než jsem já.“

Měl jsem podezření, že se pod uhlem začervenal, pak si dřepl vedle mě. Upřel na mě ostražitý pohled, pak vyrazil hlasitý výkřik jeskynní vlaštovky. Teprve když zaslechl zdola odpověď, trochu se uvolnil, zasunul zbraň zpět do pochvy a natáhl se na břicho na skálu, aby pokračoval v hlídce.

„Aveddi mě pověřil, abych se naposledy rozhlédl,“ řekl jsem, „a přesvědčil se, že jsou všichni připraveni. Viděl jsi něco?“

„Nic. Už od úsvitu je všude ticho.“ Z jeho hlasu vyznělo, jako by to tak svojí hlídkou zařídil.

Měl pravdu, nikdo v pevnosti se skutečně nezdál být ve střehu. Ve skutečnosti jsem nezahlédl žádné známky života, ani ty, které bych vidět měl. „Neviděl jsi žádné sluhy? Pastevce? Lovce?“ Před jeskyní se táhla vyschlá roklina s prudkými stěnami. Zásoby vody se jistě nacházely hluboko uvnitř tvrze, ve skále, ale většinu zásob pro posádku určitě dopravovaly karavany. A pokud zde opravdu žilo kolem sto padesáti mužů, jak tvrdil Aleksander, pak by zde musela být malá stáda – kozy kvůli mléku a ovce nebo prasata kvůli čerstvému masu – které by drželi v zastíněných výklencích ve skále, kde díky pramenům nebo vlhkosti rostlo alespoň trochu trávy. Existovala i jiná možnost a to že by alespoň jednou denně přiváželi z lovu čerstvě zabitou kořist. „Je divné, že tak velké posádce nepřivezl nikdo zásoby.“

Mladý Suzaini se na mě rozhořčeně zamračil. Očividně v mé poznámce zaslechl osobní pokárání, což jsem však v žádném případě neměl v úmyslu. „Pane, mé oči mě skutečně oklamaly jen na kratičký okamžik. Za tu dobu se slunce sotva pohnulo. Aveddi tvrdí, že zde žije sto padesát mužů, a já jeho názor respektuji. Kdybych však o jeho slovech pochyboval, musel bych přiznat, že na tak mnoho lidí se zdá být pevnost neobvykle tichá. Ale protože nepochybuji, jediným vysvětlením je, že o nás nemají ani ponětí. Pokud by se objevili, jakmile se dostaneme do dolu, Aveddi je rozdrtí svojí mocnou paží.“

Snažil jsem se potlačit pobavení nad jeho upřímnou sebedůvěrou – dalo mi skutečnou práci se neusmát – ale jeho zraněná pýcha se i přesto proměnila v neštěstí. „Opravdu se stydím za svoji nepozornost, pane – však mě za ni Gossopar vytrestal strašlivými sny. Včera večer souhlasil dobrý Admet, že se této hlídky může při západu slunce ujmout Jakor a já se budu moct připojit k Aveddimu v prvním nájezdu – budu při této slavné události reprezentovat všechny Suzaje. Nepřišel jste mi říct, že tady musím zůstat celou noc, že ne? Celý život jsem čekal na okamžik, kdy se budu moct zúčastnit skutečného boje. Jakor je hodný chlapec a zaduje na roh, kdyby posádka Derzhi vyrazila.“

Tolik se těšil na boj, že jsem musel zatnout pěsti. Cítíš se… připoután… k osobě, která tě do světa přivádí, řekl Nyel. Povzdechl jsem si a usmál se na nedočkavého muže. „Ne, půjdeš se mnou a nemusíš čekat až do západu slunce. Jak se jmenuješ?“

„Feyd al Marouf de Sabon ak Suza, pane. Udělám cokoli. Cokoli…“ Suza bylo starodávné pojmenování rozsáhlého území na východ od Azhakstanu. Teprve derzhijští dobyvatelé ho nazvali Suzain – „malá Suza“, první z mnoha urážek.

„Já jsem Seyonne. Musíš se naučit věřit tomu, co vidíš, Feyde. Aveddi se spoléhá na to, že potvrdíš nebo vyvrátíš jeho informace. Kdyby si přál slyšet jen svá slova, neposlal by tě sem. Teď jdi pro Jakora a jeho roh.“

Zatímco se mladý Suzaini rozběhl dolů stezkou, nahlédl jsem přes okraj skály a přejel si hřbetem ruky před očima, pak jsem všemi smysly prozkoumal pevnost Derzhi. Ačkoli byla pevnost daleko a měla silné stěny, ve chvíli, kdy se můj spáč vrátil s podsaditým chlapcem, který v ruce nesl zahnutý bronzový roh, bily moje smysly na poplach. Feydovy instinkty měly pravdu. V pevnosti nebyli žádní válečníci. Byl jsem si tím stejně jist jako svým jménem.

„Dávej pozor, Jakore,“ řekl jsem, popadl Feyda za černou košili a postrčil jej opět dolů stezkou. „Drž se z dohledu a neusni.“

Vůbec mě nenapadlo Feyda opustit, ačkoli bych se v ptačí podobě dostal ze skály dolů mnohem rychleji než děsivě úzkou stezkou pro kozy. Stejně tak bylo zatraceně obtížné vysvětlit malé skupině nájezdníků Suzaini, jak jsem se dostal nahoru po příkré skále, aniž by si mě někdo z nich všiml, nebo proč jsem si potřeboval půjčit jednoho z jejich koní. „Později všechno pochopíš,“ ujistil jsem Feyda, když jsme se vyhoupli na koně a vyrazili směrem na západ. Muži jeho malé jednotky zůstali na místě a zmateně se škrábali na hlavě. „Musíme se dostat co nejrychleji k princi – k Aveddimu – nebo k Blaisovi. Danatovi válečníci nejsou v pevnosti, takže by měl někdo zatraceně rychle zjistit, kam se poděli. Řekni mi všechno, co o dnešním plánu víš, Feyde. Chci se ujistit, že jsi nic nepopletl.“ To, že jsem k němu byl „připoután“, ještě neznamenalo, že mu všechno prozradím.

„Velitelé se mi s plánem svěřili, když mě poctili touto pozicí,“ řekl mladý šlechtic hrdě, zatímco jsme projížděli labyrintem úzkých roklí. Do průrev se již vkradl soumrak. Rudé stěny byly tak vysoké, že nebe bylo pouze úzkou modrou stužkou vysoko nad našimi hlavami. „Blaise se postará o lučištníky na hlídce a dá pozor, aby je nenahradili. Farrol a tři další umlčí stráže u vchodu do dolu ihned po večerní výměně hlídek. Do další hlídky budeme mít šest hodin času. Jakmile dá Farrol znamení, zlikvidují Aveddi, Gorrid, Roche a pět dalších stráže v dole. Vyčistí cestu pro ostatní, kteří osvobodí otroky. V tu samou chvíli zavede Admet tři bojovníky a Pherra, vodního dělníka, ke stavidlům, otevřou je a zničí, aby už nemohla být opravena. Byl to nápad mého otce přivést Pherra, který vybudoval vodní systém v Taíne Horetu. Aveddi je velmi moudrý. Je to tak správně?“

„Dobrá práce,“ ujistil jsem ho. Má mysl pádila rychleji než naše koně stáčejícími se roklinami. „Je dobré zopakovat si plán v hlavě dřív, než přijde čas ho provést.“

„Mohu promluvit bez zábran, pane? Jedna věc mi dělá starosti. Znáte Aveddiho velmi dobře, takže mi snad dokážete říct, jestli jsem jeho záměr pochopil správně.“

„Samozřejmě. Můžeš se mě zeptat, na co chceš. Klást otázky může být jen ku prospěchu.“

Feyd ztišil hlas, jako by vánek mohl zanést jeho slova až k Aleksanderovi a opět ohrozit jeho účast na noční misi. „Někteří z bojovníků psanců jsou – ať nás svatý Gossopar ochrání – jsou to ženy. Nikdy jsme si nemysleli, že s tím bude Aveddi souhlasit, protože je Derzhi a ví, co je správné. Blaise má divné nápady – máme Blaise velice rádi, ale mysleli jsme… Aveddi říká, že přijme každého, kdo je ochoten pozvednout meč ve jménu víry a cti. Je však možné, že to tvrdí jen proto, že respektuje Blaisovo přání na této misi a my nebudeme nuceni v budoucnu měnit naše názory. Můžete mi vysvětlit, co má Aveddi v plánu?“

Zasmál jsem se a poděkoval Gossoparovi – nebo jinému bohu, který pečoval o můj podivný život – že se dnes v noci připojím k Aleksanderovi. „Aveddi se stává s každým dnem moudřejší, Feyde. Sleduj ho a uč se.“ Pobídl jsem koně k větší rychlosti. „Teď obrať pozornost k něčemu jinému. Co by se na plánu muselo změnit, kdyby Danatos o našem příchodu věděl?“

Feyd přemýšlivě nakrčil čelo. „Lučištníci i hlídky u vstupu do dolu by byly informovány, což by znamenalo velké nebezpečí pro Blaise a Farrola.“

„Ne,“ odvětil jsem a nechal svoji mysl, aby rozvedla jeho úvahu. „Mysli. Kdyby Blaise s Farrolem neuspěli, nikdy by nedali znamení a zbytek psanců by prostě zmizel. Pokud by chtěl Danatos jen ochránit svůj důl, stačilo by mu to. Ale jestli je někdo před nájezdem varoval, udělají všechno pro to, aby chytili toho, kdo ho naplánoval, nemyslíš?“

Feyd rychle pochopil. „Samozřejmě! Pak by Danatos dovolil, abychom zajali hlídky i lučištníky, jen aby nás vlákal do pasti.“

„Správně. Jakmile se Blaise s Farrolem dostanou na místo, všechno bude pokračovat tak, jak bylo naplánováno. Vylákají naše vůdce…“ A Aleksander se sedmi dalšími muži vstoupí do dolu jako první. Co kdyby na něj v dole čekalo sto padesát válečníků místo několika stráží a dozorců? Ne. V dole je pro tolik mužů příliš málo místa. Válečníci v dole budou varováni, ale hlavní část posádky bude čekat poblíž, až se psanci ukáží. Probral jsem další možnosti a téměř ihned je zavrhl. „Takže jak bychom mohli prověřit, jestli jsou mé obavy oprávněné, aniž bychom ohrozili náš překvapivý útok?“

„Nemůžeme prohlédnout všechny strže a jeskyně v okolí. Jsou tady stovky míst, kde by se mohlo tolik mužů ukrýt. Proto má náš plán šanci na úspěch.“

„Řekni, Feyde, víš, kde stojí na hlídce lučištníci?“

„Ano, pane. Je to jen kousek odsud. Ale Blaise tam ještě nebude.“

„Ukaž mi to místo. Když se mi podaří dostat se dost blízko, abych zjistil, kdo na hlídce stojí, budeme vědět, jestli máme důvod dělat si starosti, nebo ne.“ Bude to rychlejší než se snažit najít Blaise. Neměl jsem ani tušení, kde by teď mohl být, a možná ani v žádném nebezpečí není.

Do západu slunce zbývaly asi dvě hodiny. O chvíli později jsme dorazili ke zlomu ve stěně útesu, kde se setkávalo několik menších průrev, jako když se několik potoků spojí v širokou řeku. Skála zde byla poseta otvory, vedoucími do jeskyní, ale k mému překvapení mě Feyd nevedl vzhůru, k podobnému místu, jako byla jeho vyhlídka, nýbrž dolů roklinou s plochým dnem. Vlekli jsme se kupředu, zatímco on nejistě nahlížel do děr a za kameny. Po několika stech krocích sesedl a zavedl koně do nízké jeskyně.

S protesty jsem ho následoval. „Hlídka bude ukryta někde vysoko. Myslel jsem, že víš…“

„Copak jste nebyl u toho, když Aveddi o tomhle místě vyprávěl?“ zašeptal a podezřívavě na mě pohlédl. „Myslel jsem, že jste jeho blízký přítel.“

„Musel jsem na několik dní odejít,“ odvětil jsem. „Neměl čas mi o tom říct.“

Feyd ukázal hlouběji do jeskyně. „Pokud jsme na správném místě, tak bychom měli hned za rohem vpravo najít komín – zahnutý, úzký průchod, vedoucí prudce vzhůru. Aveddi říká, že když vyšplháte komínem až na jeho vrchol – prý je to pořádný kus cesty – vystoupíte na římsu a přesunete se po ní vlevo, aniž byste spadl do propasti, dostanete se k místu, kde hlídají lučištníci. Nevím, jak se k nim chce Blaise dostat ani jak to chcete udělat vy, aniž by vás spatřili, ale slíbil jsem, že vám ukážu, kde jsou, a udělal jsem to,“ řekl a vypnul širokou hruď trochu víc.

Asi bych měl Feyda pokárat za lehkověrnost – zdálo se, že uvěřil všemu, co jsem řekl. Možná že naše „připoutání“ působí oběma směry. Byl hrdý a pošetilý, dobrosrdečný a nezkušený, a i když se to zdálo neuvěřitelné, svěřil bych mu svůj život.

„Dobrá práce,“ pochválil jsem ho. „Neohrozím Blaisův plán, jen se rychle podívám. Zůstaň poblíž. A, Feyde,“ pohlédl jsem na něj vážně, „neusni. Musel bych to nahlásit tvému palatinovi. I kdyby tě za to nezabil, alespoň by tě potrestal. Rozumíš?“

Mladý válečník samozřejmě neměl ani tušení, co by se stalo, kdyby skutečně usnul, ale já si nemyslel, že bych si musel dělat starosti. Svěsil hlavu jako velké dítě. „Už nikdy, pane.“

„Dobře.“ Pospíšil jsem si do jeskyně a zažehnul slabé světlo. Komín jsem našel rychle, zaklel jsem však, když jsem si uvědomil, že by mi trvalo alespoň půl hodiny, než bych jím vyšplhal nahoru. Budu se muset proměnit dřív, než jsem měl v úmyslu. Blaise se dostane nahoru asi stejným způsobem jako já – poletí. Byl jsem rád, že se nyní dokážu snadno proměňovat. Změnil jsem se v ptáka a vlétl do dlouhého komínu. Brzy jsem však zaklel. Měl jsem si vybrat lepší podobu. Pták se širokým rozpětím křídel se do úzkého prostoru nehodil. Když jsem však vylétl do večerního slunce, byl jsem za široká křídla vděčný. Vedle „římsy“, která vedla kolem útesu, se zdála i Feydova kozí stezka široká jako Císařská cesta.

Během několika okamžiků jsem znal odpověď na svoji otázku. Po levici jsem spatřil prohlubeň ve skále, která sloužila jako strážní místo. Přistál jsem na skalnatém výstupku nedaleko, pohlédl dolů do zející propasti i na její opačnou stranu a poznal, co odsud lučištníci chrání. Po široké zelené plošině útesu tekl mohutný potok, cestu mu však přehrazoval násep, za nímž se sbíhala voda a vytvářela malé jezero. Na malém palouku se páslo několik koz a vedle obdélníkové železné konstrukce, zasazené do hráze, leželi na trávě dva muži. Bylo to stavidlo, které pouštělo vodu přes hráz a do několika kamenitých příkopů, které vedly dolů z kopce a zásobovaly důl vodou. Hlídka u železných vrat nebyla zostřena.

A co se týkalo samotné vyhlídky, která měla stavidlo chránit, tři muži, kteří v ní seděli, rozhodně nepatřili k nejlepším lučištníkům, jejichž rodiny by žily v přepychu. Nebyli to ani obyčejní vojáci, nýbrž rváči, které člověk může najmout v jakémkoli městě nebo kteří se táhnou za karavanami a hledají možnost, jak lehce vydělat peníze. Jeden z mužů vyprávěl druhému nepravděpodobnou historku o nevěstinci v Zhagadu, zatímco spolu hráli ulyat. Třetí právě močil dolů ze skály a sázel se s ostatními, jestli by se mu podařilo trefit šípem jednu z koz.

„Nestrčili nás do tohohle orlího hnízda, abychom stříleli, Rakiisi,“ zafrkal jeden z hráčů ulyatu. „Dokud ti nezaplatí zlatem jako lučištníkům, neměl bys svoji almužnu riskovat kvůli hloupostem.“

„Jdi se vycpat,“ zavrčel muž, zavázal si kalhoty a popadl luk. Spíš by se mu podařilo zabít šípem své společníky než kozu na opačné straně propasti. Přesně jak jsem si myslel. Tihle tři tady byli jen k oklamání psanců. Danatos věděl, že přicházíme.

Než se připojím k Aleksanderovi, bylo nutné najít odpovědi ještě na několik otázek. Nejdůležitější bylo zjistit, kam se poděl zbytek posádky. Rychle jsem prolétl nad krajinou mezi stavidlem a vstupem do dolu, který podle Feyda ležel půl míle na západ. Někde přece musím zahlédnout vojáky. Nikoho jsem však nespatřil, a místo abych pátral dál, zjistil jsem, že se nevědomky vracím zpět k vyhlídce, komínu a jeskyni pod ním, kde na mě čekal nervózní Suzaini. Připoután. Možná kdybych se proměnil v okřídlenou podobu, podařilo by se mi uniknout poutům, jež mě vázala k mému spáči, pro tuto chvíli jsem však jen zaklel a pospíšil si dolů komínem.

*

Slunce rychle klesalo k obzoru. Trvalo nám příliš dlouho, než jsme dorazili na místo, kde se úzká trhlina, kterou jsme projížděli, otvírala do široké rokliny, kde Admet, Suzaini s pokroucenými zády, přikázal Feydovi počkat na Aleksandera a podat mu zprávu o posádce. Feyd pozvedl ruku a nabádal mě k opatrnosti. Sesedli jsme z koní a nahlédli za velkou hromadu kamení, která označovala spojení obou průrev. Vpravo, asi dva tisíce kroků od potemnělé rokliny, se nacházel vstup do dolu, velká tmavá skvrna v patě útesu, zahalená žlutým kouřem ohňů, sycených octarem, které hořely přímo před ní. Mezi naším úkrytem a vstupem do dolu se táhly hluboké koleje po vozech, poseté stopami kopyt mnoha koní – dodávka zlata vyrazila podle plánu.

Všude bylo ticho, jen ptáci skřehotali a cvrlikali na posedech na skále. Má představivost doplnila tlumené zvuky bušení kladiv, skřípot dřevěných vozíků na rudu, kletby a křik dozorců a sténání zajatců, přikovaných ke skále a těžce pracujících v mihotavém světle pochodní. Z toho ubohého místa a z nebezpečí, které se nad ním vznášelo jako žlutý kouř, se mi zvedal žaludek.

Někde nad námi stáli na hlídce strážci, jejichž úkolem bylo dát znamení posádce, kdyby se ke vchodu do dolu kdokoli přiblížil. Nepochyboval jsem o tom, že Danatos obětuje i tyto muže, aby vlákal psance hlouběji do pasti. A někde poblíž se ukrývalo sto padesát mužů z pevnosti. Ať jsme se však snažili, jak chtěli, nepodařilo se nám s Feydem během cesty zahlédnout ani jednoho válečníka Derzhi.

„Zase se proměním,“ zašeptal jsem Feydovi. „Nemusíš se bát.“

Ubohý Feyd málem vyletěl z kůže, když jsem s křikem vyrazil z komínu, naletěl mu do obličeje a proměnil se zpět do lidské podoby. Ale i když jej má proměna šokovala, přijal mé rychlé vysvětlení, jako by se s lidmi jako já setkával celý život. Pouze jeho tiché modlitby, které pronášel pokaždé, když jsem se proměnil, odhalovaly hloubku jeho strachu a odvahy. Tahle proměna však pro něj bude mimořádně nepříjemná, neboť Suzaini nenáviděli netopýry. Tvrdili o nich, že přinášejí smůlu.

„Ať se stane cokoli, nesmíš jít za mnou. Jestli se Aveddi objeví dřív, než se vrátím, musíš ho varovat. Použij mé jméno. Řekni mu, že si je Seyonne jistý, že Danatos byl varován. Rozumíš?“

„Ale měl bych jít s vámi.“

„Jen pokud se dokážeš proměnit v něco s kožichem nebo péry. Vrátím se, chlapče. Tvojí povinností je zůstat zde.“ Pomalu se mi dařilo odhadnout, kam až se od něj mohu vzdálit. Jen jsem se modlil, aby zůstal na místě a zděšeně neutekl, nebo se horlivě nerozběhl za mnou. Pak jsem se soustředil na netopýry, spolkl nepříjemné pocity, které ve mně tato stvoření už od dětství vyvolávala, a proměnil se.

*

Netopýři nejsou slepí. To mi alespoň tvrdili mí učitelé. Na druhou stranu však nevidí tak dobře jako sokol, ani jako čaroděj s pomocí melyddy nebo bez ní. Chtěl jsem vstoupit do Danatova dolu, aniž by si mě někdo všiml, a to se mi také podařilo. Nebyl jsem však připraven na zmatek, který ve mně vyvolá slabý netopýří zrak, prskající světlo pochodní a ohromní muži, pohybující se mezi světlem a tmou. Nepříjemná byla rovněž skutečnost že když jsem si chtěl něco lépe prohlédnout, musel jsem viset hlavou dolů, neboť mé ubohé nohy byly příliš slabé, než aby mě udržely vestoje. Netopýři nesedí. Naštěstí jsem velmi dobře slyšel. Kdyby nebylo této výhody, vzdal bych to a proměnil se v něco jiného. A nakonec se mi také podařilo rozluštit co vidím.

Masu hlíny a kamení nad dolem podpíraly silné trámy. Prostorná jeskyně byla osvětlena pochodněmi, zasazenými do železných držáků, přikutých ke skále, a zaplněná sudy a bednami, svazky lan a řetězů, brusnými kameny a truhlami s nářadím. Dva malé vozíky o dvou kolech, které stály u vchodu do dolu, asi sloužily k rozdělování přídělů vody a potravin otrokům přikovaným v dole a k vyvážení zlata, které vykopali ze země. Pod dohledem vousatého dozorce právě dva otroci vykládali z velkého vozu sudy a skládali je na sebe. Podle pachu jsem poznal, že sudy obsahují octar, ne vodu. Velké množství octaru. Dva otroci namáčeli do jednoho sudu nové pochodně a házeli je do vozíků. Tři další dozorci postávali kolem skupiny asi dvaceti statných, hrozivě zjizvených otroků, jejichž pohyb byl omezen krátkým řetězem mezi pouty na kotnících. Tichá skupina čekala před mohutnými vraty, vsazenými do zadní stěny jeskyně – vedly do labyrintu chodeb, o nichž se říkalo, že se táhnou celým pohořím. Některé prý byly dlouhé i dvacet mil.

Od prvního okamžiku jsem věděl, že něco není v pořádku. Cítil jsem to. Nač potřebovali tolik sudů s octarem? Pochodně sice byly jediným zdrojem světla v dole, proč jich ale potřebovali tolik najednou? A kde byli válečníci Derzhi? Opustil jsem roh poblíž vchodu a zamířil hlouběji do stínů. Když jsem přelétal nízko nad hlavou jednomu z dozorců, musel jsem se vyhnout jeho zhnusenému mávnutí rukou. Nikoho jiného jsem neviděl. Nejen že zde nebyly stráže navíc, které by na psance čekaly, ve skutečnosti tady nebyly vůbec žádné stráže. Proč nechali důl bez ochrany? Podle hrůzy a tichých kleteb a modliteb otroků bych řekl, že jde o nováčky, kteří se teprve seznamují s touto živoucí smrtí. Jejich jizvy však byly staré a i nejmladší z nich se pohyboval neustále přikrčeně a mžoural do světla, jak to bylo obvyklé u otroků v dolech. A kde byl hluk? Zvuky, které jsem venku slyšel, musely být opravdu pouze výplodem mé představivosti, neboť kromě činnosti v jeskyni byl důl naprosto tichý.

Dozorci přikázali otrokům, aby otevřeli železné dveře. Teprve ve chvíli, kdy dva muži zvedli železné závory z držáků, jsem si všiml širokých kovových pásů, které byly položeny přes těsně padnoucí dveře. Důl byl uzamčen. Zapečetěn. Má duše se stáhla hrůzou. Další dva otroci se opřeli do ozubených kol po stranách vrat a ve chvíli, kdy se dveře začaly se skřípáním otvírat, jsem opustil svůj kout a rozletěl se k pomalu se rozšiřující mezeře.

Suché, studené tunely páchly – byl to zápach malého vězení s mnoha zajatci, na který se nezapomíná – a byly naprosto temné. Poté, co jsem se několikrát na poslední chvíli vyhnul kamenným stěnám, jsem se spolehl na instinkt a nechal se vést zvukem svého pronikavého pištění. Instinkty mě však zavedly do míst, kam by si žádný muž ani žena nepřáli vstoupit. V tunelech ani v širokých jeskyních, které, jak jsem cítil, se kolem mě čas od času otevřely, jen aby se o okamžik později opět zúžily do těsného průchodu, nezůstalo nic naživu. Jednou za čas jsem dorazil na konec tunelu, ke skále s viditelnými žilkami zlata, připravenými k těžbě, a ucítil jsem je… měkká těla, tichá a bez života. Žádné teplo. Už nikdy víc. Všichni byli mrtví.

Zběsile jsem létal z jednoho tunelu do druhého a zoufale se snažil najít nějaký důkaz, který by mě ujistil, že se mýlím. Otroci, které jsem zahlédl u vchodu, byli nyní přikováni k dvoukolovým vozíkům, jež táhli tmavými tunely. Na cestu si svítili pochodněmi, které odhalovaly pohřbenou hrůzu. Sedm set lidí, řekl Aleksander. A ušetřených zůstalo jen těch pár, jejichž úkolem nyní bylo vytáhnout mrtvé z chodeb a spálit je. Proto potřebovali tolik octaru.

Čas… slunce se už musí dotýkat horizontu. Nemohl jsem prozkoumat všechny průchody a pokusit se najít alespoň jednoho člověka, který zůstal naživu. Svět zahalovala zvrácená temnota, jež mi začala pronikat i do duše. Dovolil jsem instinktu, aby mě dovedl zpět k východu z dolu. Už jsem nemusel dál pátrat, neboť jsem věděl, co se zde stalo. Brzy se objeví i ostatní a poznají hrůzu naší porážky. Možná se jim podaří najít někoho živého – malé vítězství, vybojované z trosek noci. Mě nyní čekala jiná povinnost. Válečníci Derzhi. Kam, ve jménu všech bohů, zmizeli?

Kapitola 33

Vně jeskyně již nastal soumrak a poslední zlatavý paprsek se dotýkal vrcholků skal nade mnou. Pouhou myšlenkou jsem se proměnil z netopýra v sokola a roztáhl křídla, abych zachytil i ten nejslabší vánek, pak jsem se vznesl nad roklinu a útesy a zeširoka zakroužil. Po Derzhi nebylo nikde ani památky. Kromě malé skupiny jezdců, mířících ke kamenným sloupům, kde na ně čekal Feyd, jsem nikoho nezahlédl. Bez ohledu na tajemství nebo jejich možný úžas jsem dosedl na zem za Suzaini, vzal jsem na sebe lidskou podobu a počkal, až jezdci zastaví.

„Kde je princ?“ zeptal jsem se zprudka a neztrácel čas vysvětlováním. „Myslel jsem, že povede útok.“

„Seyonne!“ vykřikly najednou tři hlasy a na každé z pomalovaných tváří se objevil jiný výraz. Feydova tvář se stáhla hrůzou a on zašeptal modlitbu ke svému bohu. Potěšené překvapení Rocha se rychle proměnilo ve zmatené zamračení. A Gorrid… opravdu doprovázel odpor v jeho očích strach?

„Nastaly nějaké problémy,“ řekl Roche. „Lord Aleksander se vydal do…“

„Nic mu neříkej,“ přikázal Gorrid. „Slyšel jsi, co se stalo na Dasiet Homolu. Ženy říkaly, že ho posedlo nějaké hrozné stvoření. Nesmíme mu věřit.“

Ignoroval jsem ho. „Roche, řekni mi, kde mohu najít prince. Všichni jste ve velkém nebezpečí. Feyd vám může říct, co jsme zjistili v pevnosti, a jakmile vstoupíte do dolu, objevíte zradu tak zvrácenou, že byste své děti raději oslepili, než abyste jim dovolili spatřit něco tak zrůdného. Vzpomeň si na Andassar, na Taíne Keddar. Blaise mi důvěřuje. Musíš mi říct, kam Aleksander šel. Závisí na tom jeho život.“

V okamžiku, kdy jsem tato slova pronesl, jsem věděl, že jsou pravdivá. Co by dokázalo přimět Danaty, aby učinili tak drastický krok a zavraždili všechny své otroky? Jediným vysvětlením bylo, že potřebovali nasadit své jednotky jinde a nemohli tudíž otroky ohlídat, rovněž však odmítali nechat je jít a jinak než masovou vraždou tomu nedokázali zabránit. Možná nevěděli, kolik psanců se zde objeví, nebo posádka v pevnosti nečítala sto padesát mužů. Na počtu ani plánu však nezáleželo. Pouze jedna věc by dokázala probudit chamtivost takových rozměrů – možnost získat místo mrtvého majetku něco mnohem cennějšího. Vraha císaře. Chtěli dostat Aleksandera.

Ticho přerušil Feyd. „Pevnost je prázdná, Roche, a odvolali také lučištníky. Je to určitě past. Musíte nám říct, kde můžeme najít Aveddiho.“

„Doneslo se k nám, že u stavidel stojí na hlídce víc mužů, než jsme si mysleli,“ odvětil Roche. Přesvědčil ho však spíše Feyd než já. „Aveddi říkal, že mám převzít velení zde a přisvojit si slávu. Sám vyrazil na pomoc mužům, kteří míří ke stavidlu.“

Samozřejmě. Byl jsem tak hloupý, že jsem to neviděl. Otroky mohou nahradit, ale důl ne. Danatové nemohli dovolit, aby byl důl zatopen. A tmavé stráně, jež vedly k zelenému útesu a jezeru, byly dokonalým úkrytem pro válečníky, vyslané k polapení vzpurného prince. Pokud však počítali s tím, že se tam objeví, znamenalo to, že ho někdo zradil, namluvil mu, že ho tam bude potřeba…

„Gaverno,“ obrátil jsem se k basranské ženě, která patřila k nejlítějším Blaisovým bojovníkům, „běž rychle k Farrolovi a řekni mu, že přežilo pouze dvacet otroků a všichni jsou přikováni k vozům. Bude se muset postarat pouze o čtyři dozorce. Nejsou tam žádné stráže ani válečníci. Postavte hlídku a udělejte, co budete moct, abyste se přesvědčili, že nikdo jiný nepřežil. Ale pospěšte si. Nezůstávejte v dole dlouho.“

„Jen dvacet…“ pronesli najednou Gorrid s Rochem šokovaně. Gorridova bronzová kůže ztratila barvu.

„Danatové se rozhodli, že nedovolí, aby jejich otroky osvobodili,“ odsekl jsem. „Vy ostatní – bitva proběhne u stavidla. Běžte tam, když už ne kvůli Aleksanderovi, pak kvůli Blaisovi, neboť také on je v nebezpečí.“ Neboť pokud si Blaise poté, co obsadí vyhlídku, všimne, že je Aleksander v nesnázích, určitě mu vyrazí na pomoc. A pokud se tam nedostaneme včas, všichni psanci zemřou… všichni kromě Aleksandera. Jeho život patřil pouze císaři. „A když ne kvůli Blaisovi, pak kvůli sedmi stům mrtvým otrokům.“

Otočil jsem se ke svému spáči. „Čeká na tebe boj, Feyde. Půjdeš se mnou?“

Feyd se napřímil a uvolnil meč v pochvě. „Před čtyřmi sty lety, prvního dne Vlčího měsíce, padla Parassa, hlavní město Suzy, do rukou Derzhi,“ řekl. „Toho prokletého dne byly ve městě zabity všechny děti. Všechny ženy byly znásilněny, spoutány a poslány na trhy s otroky v Parnifouru a Vayapolu. Každého chlapce vykastrovali, aby zajistili, že všechny šlechtické rody Suzajů vymřou, a muže pak poslali do podobných dolů pod povrchem Suzy. Suzajové čekali celé roky, až se Prvorozený z Azhakstanu vrátí do pouště a napraví činy svých předků. Nezklamu ho.“ Nasedl na koně. „Veďte nás, mistře.“

Soustředil jsem melyddu a proměnil se do okřídlené podoby. Slunce právě zapadlo, když má zlatá zář jasně zaplála a já vzlétl.

*

Žádný pohled na bitevní pole se nemůže rovnat pohledu ze vzduchu. Letěl jsem na západ a sledoval temný labyrint průrev, který mě vedl přímo k zelené louce, stavidlu a pasti, připravené na Aleksandera. Pod sebou jsem viděl pádit tmavější skvrnu, kterou tvořili Feyd, Roche a dalších deset jezdců. Nad poušť už zpoza stěny hor vyšel měsíc, a když jsem se stočil k zelenému útesu, jeho obraz se rozechvěle odrazil ve večerních vlnách jezera. Na severním konci rovné louky padal dolů do údolí prudký sráz, křižovaný úzkou stezkou.

Přede mnou se objevil zavádějící obraz klidu a míru. Bránu stavidla strážilo pět válečníků Derzhi – dva z nich pomalu objížděli na koni jezero, další dva stáli ztuhle s oštěpy v ruce po stranách brány a další se staral o oheň. Poblíž se pásli tři koně. Ale právě v okamžiku, kdy jsem doletěl na místo, se na vrcholku prudké stezky objevilo pět jezdců a prudkým cvalem vyrazilo přes louku k bráně a strážcům. Čtyři z jezdců měli pomalované tváře, pátý byl Derzhi, jenž ze sebe vyrazil hrdelní válečný pouštní pokřik. Aleksander. Čtyři Blaisovi psanci by nikdy nedokázali porazit pět válečníků Derzhi, ale s princem na své straně určitě uvěří, že štěstí bude stát na jejich straně… já však znal pravdu.

Prozatím jsem se držel vysoko, kroužil nad loukou a pátral v úzkých roklích přilehlého vrcholu po mužích a koních, připravených vrhnout se na nic netušící nájezdníky. Tam! I z takové výšky jsem vycítil tiché napětí v tmavé strži… dvacet… třicet mužů a koní, určitě ne víc než čtyřicet, dobře vycvičených, čekajících na okamžik, kdy se útočníci plně zapojí do boje. Derzhi budou samozřejmě přesvědčeni, že na zajetí prince a pobití hrstky psanců čtyřicet mužů postačí. Kam se ale poděl zbytek válečníků? Předpokládal jsem, že Danatové byli natolik odhodlaní získat svoji kořist, že vyslali celou posádku pro případ, že by se psanci o pasti dozvěděli a poslali k útoku na bránu stavidla všechny muže. Žádné další válečníky jsem však neobjevil a podle zvuku oceli, narážející na ocel, a vzteklých výkřiků jsem poznal, že na další pátrání už nemám dost času. Ukrytí jezdci vyrazili z trhliny v útesu. Zakroužil jsem, tasil meč a snesl se na Derzhi, valící se přes louku.

Překvapení je v boji mocnou zbraní a úžas a bázeň jsou jeho důstojnými společníky. Křídla jsem měl napnutá a mé tělo zářilo zlatým ohněm. Než se Derzhi stačili sebrat natolik, aby na mě zaútočili mečem nebo oštěpem, podařilo se mi jich sedm zabít. I poté se polovina z nich točila na místě a narážela jeden do druhého, zatímco se zbytek ukrýval v trhlině v útesu a bál se mi postavit. Můj překvapivý útok se povedl, Aleksander však na tom byl hůř. Pět strážců, kteří se zdáli vykonávat běžnou rutinu, nasedlo na koně a připravilo se k boji dřív, než psanci urazili polovinu vzdálenosti mezi krajem louky a jezerem. Aleksander si pasti asi všiml, neboť se snažil přitáhnout koni uzdu, jeho společníci však tolik všímaví nebyli a razili si dál cestu vpřed. Žádný z nich se neobrátil, a tak Aleksander opět pobídl koně, a když se skupiny srazily, jel znovu v čele psanců.

Ve chvíli, kdy třináct z ukrytých válečníků padlo mojí rukou, vzalo několik jezdců rozum do hrsti a pokusilo se jednotku opět sešikovat. V boji jeden na jednoho mě porazit nemohli. Tři najednou mě však dokázali zaměstnat. Pokaždé, když už se zdálo, že jsem v potížích, vzpomněl jsem si na sedm set bezmocných duší, zavražděných v temném vězení, a vztek dodal sílu mé paži a kouzlům. I přesto se však některým Derzhi podařilo uniknout a vyrazit ke stavidlu a k princi. To jsem nemohl připustit.

Vytrhl jsem si šíp z levého ramena, zapálil ho a mrštil jím po střelci takovou silou, že mu probodl hrdlo. Posledním máchnutím meče jsem usekl hlavu jednomu válečníkovi a shodil z koně dalšího, pak jsem zprudka vylétl vzhůru a zamířil k jezeru. Jednoho po druhém jsem se zbavil Derzhi, kteří mi unikli, a nic jsem nedal na jejich křik a sténání. Přivolal jsem vítr a vodu a přinutil ohromnou vlnu zvednout se z bahnitého dna jezera a strhnout s sebou zpět dva jezdce. Dalšího udupal kůň, kterého jsem přivedl k šílenství rojem včel.

V době, kdy jsem dorazil k bráně stavidla, se Aleksander pustil do křížku se dvěma strážci, kteří na něj velmi tlačili. Na zemi leželi dva Derzhi – jeden mrtvý, jeden vážně zraněný – spolu s psancem, kterého připravili o hlavu. Poslední strážce bojoval se dvěma muži s pomalovanými tvářemi, zatímco se zbývající psanec snažil uvést do pohybu hnací ústrojí brány a uvolnit západky, kterými byla uzamčena, zároveň však musel uhýbat zbraním a kopytům koní, neboť se bitva přenesla do jeho těsné blízkosti.

Pak mě Aleksander poprvé zahlédl. „Velký Athosi, stůj při nás!“

„Jdou po vás,“ zakřičel jsem na ponuře se usmívajícího prince, který využil okamžiku mého příchodu a probodl jednoho šokovaného Derzhi, zatímco já svrhl z koně druhého.

Aleksander otočil koně, aby se porozhlédl po dalším protivníkovi, a kopl do hlavy Derzhi, který by jinak probodl velmi zaměstnaného Pherra. „Co jsi to, u všech bohů, se sebou provedl?“

Plíce mě pálily z těžkého boje. Přinutil jsem se zhluboka nadechnout, ale ani pak jsem si nemohl dovolit ztrácet sílu vysvětlováním. „Kolem jezera se sem žene alespoň dalších dvacet Derzhi. Přes sto mužů z posádky se ale ztratilo.“ Kde jsou?

Přistál jsem mezi dvěma bojujícími psanci a zbývajícím strážcem brány. Derzhi se zapotácel a padl na kolena. Než mohl šokovaný válečník udělat znamení proti všemu zlému, rozsekl jsem ho v půli. Bylo to v poslední chvíli. První jezdec větší skupiny objel konec náspu a s taseným mečem vyrazil k princi. Když projížděl kolem mě, svrhl jsem ho z koně a podřízl mu krk. Druhý jezdec jej těsně následoval. Tento muž strhl koně do strany, aby se mi vyhnul. Přivolal jsem vítr a zvedl zakrvácený meč, než jsem však mohl vzlétnout, mihla se na pozadí nebe temná skvrna a s křikem se vrhla muži do tváře. Válečníkův kůň se vzepjal, muž vyletěl ze sedla a dopadl na zem, kde zůstal nehybně ležet. Pták jednou zakroužil, pak se rozplynul a o chvíli později k nám už utíkal Blaise.

„Když jsem uviděl oheň – a tebe – rozhodl jsem se, že je zbytečné držet dál hlídku,“ řekl a bezostyšně se na mě zahleděl. „Hvězdy na nebi, Seyonne, cos to…?“

„Dostaň všechny pryč,“ přikázal jsem zadýchaně. Z ramene mi kapala teplá krev, já však necítil žádnou bolest. „Zradili vás.“ Usekl jsem hlavu Derzhi bez koně, roztáhl křídla a připravil se k útoku na zbývající jezdce. Feyd, Roche a ostatní nájezdníci se právě objevili na okraji louky a já na ně zakřičel, aby mě následovali.

„Seyonne!“ zavolal za mnou Aleksander. Promluvil sice tiše, jeho hlas mě však v temném místě, kde jsem existoval od doby, co jsem spatřil hrůzu v dole, přesto našel.

Zadržel jsem vítr v křídlech a zůstal viset nad ním. Má zlatá zář osvětlovala jeho ustaranou tvář. „Můj pane?“

„Opatruj svoji duši, můj ochránce. Nedovolím, aby byla cenou za můj život.“

„Neměli nechat důl nestrážený,“ řekl jsem. „Všechny je zabili, můj pane. Sedm set otroků. Přežilo jen dvacet, jejichž úkolem je ostatní sesbírat a spálit. Nezbyla ve mně žádná lítost.“

*

Bitva opět propukla několik set kroků od brány stavidla. Feyd bojoval za Parassu, za ztracenou Suzu a čtyři sta let ponižování. Poslal jsem Blaise pátrat po dalších válečnících, zatímco jsem znovu a znovu zabíjel. Aleksander bojoval nesmiřitelně jen do okamžiku, kdy první Derzhi sesedl z koně, poklekl a požádal o milost. „Už ani kapku krve,“ zakřičel princ, pak se rozběhl od jednoho souboje k druhému, a když jeho hlas nestačil, zastavoval sekající meče vlastním. „Nikomu už nebude zkřiven ani vlásek.“

Přinutil sedm Derzhi, kteří zůstali naživu, aby si položili ruce na hlavu, zatímco je psanci odzbrojili a odvedli jejich koně. Pak projížděl na koni sem a tam před seřazenými zajatci, jako by se chtěl ujistit, že si ho dobře prohlédnou – zvláště ti, které zlaté odznaky označovaly za šlechtice. Jeden z klečících Derzhi na prince plivl, Aleksander však zastavil manganarského jezdce, jenž zvedl ruku, aby vězně uhodil. „Spoutejte je. Zatímco se budeme starat o naše padlé, posbírají mé bratry a pohřbí je,“ řekl nájezdníkům. „Žádného Derzhi nepřenechám supům, bez ohledu na to, čím se provinil. Až skončí, odvedeme vězně do dolu a vyneseme nad nimi rozsudek.“

Zajatci se dali do strašlivého úkolu a nájezdníci zatím zbavili těla zbraní a starali se o své mrtvé a zraněné. Sotva jsem přistál vedle prince, všichni se okamžitě stáhli a nechali nás uprostřed bitevního pole samotné. „Musíte zjistit, kam se poděl zbytek posádky,“ řekl jsem. „Vězni to vědí. Všiml jste si jejich samolibých výrazů?“

Aleksander sesedl z koně, podřepl vedle padlého Derzhi a otřel si ruce o jeho potrhaný plášť. „Samozřejmě že jsem si toho všiml. Očekávají, že se z nich pokusím informace vypáčit mučením, ale já to neudělám. Raději by umřeli, než by prozradili jediné slovo. Pokud máme věci změnit, musíme začít hned. Chci, aby odnesli zprávu o tom, co se tady stalo, do Zhagadu.“ Než se opět postavil, obrátil mrtvého Derzhi na záda, zatlačil mu oči, narovnal tuhnoucí údy a položil mu jeho meč na hruď, než si pro něj přijdou psanci. „Doufal jsem, že se mnou budeš souhlasit.“ Vstal a zpříma na mě pohlédl. Z jeho pohledu jsem vyčetl otázku, na kterou jsem nedokázal odpovědět; ještě jsem netušil, kdo nebo co jsem.

„Pak budeme muset zjistit, co potřebujeme, jiným způsobem,“ ustoupil jsem zdráhavě. Nechal jsem zmizet svá křídla a zář a proměnil se zpět v člověka, pak jsem si promnul čelo ve snaze pročistit si mysl.

Aleksander spokojeně přikývl, pak nasedl na koně a vyrazil k ostatním. Povzbuzoval přitom psance a ignoroval temné pohledy a kletby válečníků Danatů, bedlivě však sledoval, aby neprovedli něco hloupého. Toto zdržování mě dráždilo, proto jsem se postavil na vrchol hráze, odkud jsem měl dobrý výhled do okolí, a snažil se nalézt chybějící kousek skládačky. Po chvíli se vrátil Blaise. Žádné další Derzhi neviděl. „Možná posádku zmenšili,“ řekl, posadil se na trávu a nabídl mi měch s vodou.

Sedl jsem si vedle něj a vzal do ruky studený kožený vak. Teprve když jsem se napil, uvědomil jsem si, jakou velkou mám žízeň. „Nedává to smysl,“ oponoval jsem. „Nemohou s jistotou vědět, že se vrátíme do dolu. Nemáme k tomu žádný důvod, kromě snahy zachránit dvacet otroků, než budou vhozeni do ohně s mrtvými. Ale když nejsou tady ani v dole, kde jinde by na nás mohli čekat?“

„Bohové noci, opravdu by něco takového udělali? Upálili by je zaživa?“ Blaise zaváhal, pak se také napil z měchu.

„Neexistuje žádné zlo, které by jeden člověk neprovedl druhému,“ řekl jsem. A žádná zrada. Kdo Danatům prozradil, že se tady Aleksander objeví?

„Blaisi!“ zavolal Roche od stavidla. „Pherro říká, že je připraven otevřít bránu.“

Blaise se postavil a pohlédl na mě. „Dávej na sebe pozor, Seyonne.“ Upustil měch s vodou do mého klína, pak sklouzl z příkrého svahu hráze a připojil se k mužům u brány. „Napřed se musíme ujistit, že se Farrolovi podařilo dostat všechny z dolu,“ řekl Rochovi. „Půjdu to ověřit. Až Aveddi vyrazí dolů, chce, abyste tady s Pherrem zůstali…“ Vydali se spolu pryč a zanechali mě mé samotě a starostem.

Kdo byl zrádce? I přes své podezření jsem nemohl obvinit Gorrida jen proto, že Aleksandera nenáviděl. Všichni v Taíne Keddaru prince nebo jeho otce z nějakého důvodu nenáviděli. Záležitost s otroky byla v mém pátrání po zrádci mezi Blaisovými lidmi největší překážkou. Bez ohledu na to, co cítili k Aleksanderovi, by nikdy neriskovali úspěch nájezdu kvůli osobní mstě. Tady nešlo o rozzlobeného psance, který se bezmyšlenkovitě rozběhl k Danatům. Někdo vymyslel plán. Což znamenalo, že to nemohl být Gorrid, který neuměl složitě kombinovat. Nenáviděl sice Aleksandera, Derzhi však nenáviděl ještě víc a láska a nenávist budou vždy určovat jeho činy. Takže kdo to byl? Nemohl jsem tento svět opustit, aniž bych se dozvěděl odpověď na tuto otázku, i kdybych měl Feyda tři dny štípat aby zůstal vzhůru.

Z oblohy zmizely poslední zbytky denního světla a mí přátelé se ve tmě stali nerozeznatelní od mých nepřátel. Každým kouskem síly jsem soustředil smysly a pátral po dusotu kopyt, přidušených hlasech, zvucích postrojů, které obtočili pruhy kůže, aby utišili jejich kovový cinkot, po mečích a nožích, tiše tasených z pochev. Válečníci se určitě někde ukrývali a plánovali podříznout nám hrdla, ale kde? Rychle jsem si prošel vše, co se ten den stalo. Feydovu rekapitulaci plánu. Setkání s Gorridem a Rochem před dolem. Týdny, kdy jsem naslouchal, jak si psanci v Taíne Keddaru povídají u Blaisova ohně. A když jsem vše procházel popáté, našel jsem odpověď.

„Roche!“ zavolal jsem, sklouzl dolů po hrázi a rozběhl se k tichému Ezzarijci, který pomáhal skupině mužů a žen naložit velké množství zbraní, které odebrali Derzhi, a přivázat je k zádům, opaskům a sedlům psanců. „Kdo měl na starosti průzkum nájezdu?“

Tmavovlasý muž právě připínal jemně vypracovaný kožený opasek s mečem k rameni kuvaiské ženy. „Admet,“ odvětil. „Po tom, co se stalo u Andassaru, si chtěl oblast sám prověřit, tak se sem před třemi dny vydal.“

„A kdo byl s ním?“

„Nikdo. Pro jednoho je snazší ukrýt se.“

„Sám? Nedokáže ale cestovat stejným způsobem jako vy.“ Admet byl člověk, ne Ezzarijec, zrozený s démonem.

Roche se rozhlédl kolem, aby se ujistil, že nás nikdo nepovolaný neposlouchá. „Copak ti nikdo neřekl, kde se Taíne Keddar nachází? V tom byla celá krása tohohle plánu. Údolí leží jen několik hodin jízdy – pro kohokoli – od Syry.“ Potřásl hlavou. „Proto jsme si mysleli, že bychom dokázali zachránit tolik otroků. Blaise, Gorrid, Brynna, Farrol a já bychom je stezkami dostali do Taíne Keddaru za půl hodiny.“ Mladý Ezzarijec vytáhl z hromady další meč s opaskem a netrpělivě za něj zatahal, když se dlouhá pochva propletla s ostatními. „Ne, Admet se vydal na průzkum sám a ve všem měl pravdu. Asi jsme to pokazili nějak jinak.“

Admet. Feyd říkal, že Admet měl vést bojovníky ke stavidlu. „Viděl jsi dnes večer Admeta?“ zeptal jsem se. „Možná by mi dokázal říct, jestli byla posádka před třemi dny ještě na místě, nebo už byla pryč.“ Nebo jak se Danatové dozvěděli o princi.

Roche převzal od podsaditého mladíka kupu dýk, zabalenou do košile mrtvého muže, a schoval ji do sedlové brašny. „Byl to on, kdo nám řekl o zesílených strážích u stavidla, ale Brynna ho pak vzala zpět do Taíne Keddaru, aby pomohl s přípravami na příchod otroků. Admet nemůže bojovat, to přece víš – ne s těmi zády. Jako dítě byl také otrokem. Derzhi ho zlomili, ochromili ho.“

Náhle se mnoho věcí vyjasnilo. „Takže zavedl tři bojovníky ke stavidlu… a pak se vrátil pro Aleksandera.“

„Správně.“ Když jsem se obrátil a vydal zpět k hrázi, Roche za mnou zavolal: „Dobře že jsi tady byl, Seyonne. Opět jsi nás zachránil.“

Zavrtěl jsem hlavou. Sedm set mrtvých.

Admet, úskočný suzainijský stratég. Myslitel. Muž, který mohl uvěřit, že se mu podaří potrestat Aleksandera a nějakým způsobem zachránit otroky. Bohové… tak to bylo. Uzavřel pakt s Danaty. Předáme vám císařova vraha, a vy nás pustíte do dolu… necháte ho nechráněný. Vyměníme jednoho muže za sedm set. A ponecháte si důl protože past nastražíme u stavidla a zmizíme dřív, než bránu otevřeme. Měli zajmout jen prince, ne bojovníky.

Ale Danatové byli úskočnější než Admet. Dostaneme vraha císaře a důl ponecháme nechráněný, náš majetek však nikdy nedostanete. To otroky raději zabijeme. Získáme odměnu a nenecháme vám nic… vůbec nic…

„Ne!“ Kousky skládačky zapadly na místo. Byl jsem šokován obrazem, který jsem vytvořil. Admet tolik nenáviděl Derzhi, až nedokázal rozlišit jednoho od druhého a uvěřil, že jsou hloupí. První lord Danatos, muž, kterého se kvůli jeho nečestnému chování zřekla vlastní matka, přísahal, že dodrží dohodu, ale od prvního okamžiku se snažil přijít na způsob, jak ji využít ve svůj prospěch. Admet se poté jistě vrátil domů, plný samolibosti nad svým dokonalým plánem. A přitom ho určitě sledoval špeh Danatů… a to až do Taíne Keddaru. Napřed zajistit polapení císařova vraha, pak se zbavit Yvora Lukashe. Sedm set otroků nebylo nic. Za tohle by císař daroval Danatům polovinu impéria.

Šílený zuřivostí a hrůzou jsem vyčaroval křídla, vystřelil k nebi a křičel přitom na ostatní, aby zanechali zbytečností a následovali mě. Věděl jsem, kam zbývající Derzhi zmizeli.

Kapitola 34

Taíne Keddar byl v plamenech. Z domů a stanů zůstal jen popel a prastaré olivy se proměnily v tmavé, pokroucené jizvy na nebi, ozářeném křiklavě rudou a oranžovou barvou ohně. V době, kdy Aleksander, Blaise a ostatní překročili vrcholek hřebene, který údolí obklopoval, prolétl jsem již nad dolinou a nenašel nikoho živého. Plameny tu a tam olizovaly tmavou postavu, ležící na zemi mezi hořícími poli a lesíky. Všichni ostatní – útočníci stejně jako obyvatelé údolí – zmizeli.

„Kam by mohli jít?“ zakřičel jsem přes hukot plamenů. Sevřela mě hrůza, neboť jsem znal odpověď. Ve žhavém vzduchu se jako kouzelné listy, které po dotyku zmizely, pomalu točil popel. Borovici přímo za mnou pohltil oheň.

„Do Taíne Horetu,“ odvětil Blaise. Na hubené tváři se mu usadil zběsilý výraz. Jeho obvyklý klid byl ten tam. Zvedl ruku a ukázal na stezku, která se vinula hájem hořících stromů a vedla hlouběji do hor, směrem k pevnosti starých králů. Aleksander vrazil koni paty do slabin dřív, než slova zcela opustila Blaisova ústa. Byl jsem jediný, kdo ho předhonil.

Nevím, jestli jsem to byl já nebo Blaise, kdo upředl kouzlo, jež zrychlilo naši cestu drsnou krajinou. Jezdci nezpomalili, ani když narazili na zmrzačená těla hlídek, ale hnali se dál za mnou, jak to dělali už od chvíle, kdy jsem jim řekl o svém hrozném podezření. Každý z nájezdníků, ať muž či žena, měl mezi obyvateli údolí dítě, milence, přátele nebo příbuzné. Nemohl jsem myslet na Evana. Už tak mě ovládal vztek a já si musel zachovat aspoň špetku rozumu.

Danatové měli před námi mnohahodinový náskok, když jsme je však dostihli, stačili sotva prorazit první obranný kruh Taíne Horetu. Jejich zadní voj čekal mezi kameny a stromy u paty hřebene. Na půl cesty dolů stezkou pokynul Aleksander svým ubohým jednotkám, aby se seřadily do klínu, jemuž se pak postavil do čela, a zavelel k útoku. Snesl jsem se z výšky a letěl těsně před ním. Teplé tělo mé první oběti, muže s očima doširoka rozevřenýma šokem, mi sotva sklouzlo ze zakrváceného meče, když jsem kopl dalšího muže bosou nohou do obličeje. Další dva válečníci přede mnou ustoupili. Zář mého madonaiského těla dala jejich tvářím nažloutlý výraz. Roche probodl jednoho zezadu, já se zprudka otočil a usekl hlavu druhému. Té noci jsem užíval kouzel jako druhého meče, neuskutečnitelnost, vzdálenost a smrtelná únava pro mě neznamenaly víc než komáři pro horu.

Bitva byla krvavá. Díky nájezdníkům, zbytkům psanců Yvora Lukashe z Taíne Keddaru a lidí z Taíne Horetu jsme byli v přesile, ale většina z Blaisových psanců byli žebráci z měst nebo rolníci, silní, ale bez jakéhokoli výcviku v boji, kteří se slabost svých těl snažili nahradit duchaplností a pomstychtivostí, nebo staří lidé a děti; schovávalo se tady tolik dětí. A ostatní – Manganarci, Thridové a Suzaini, kteří obývali Taíne Horet – se mezi skalami ukrývali dlouhá desetiletí a doufali, čekali, plánovali a cvičili; ale jejich nepřáteli ve výcviku byly obrazy z minulosti, ne mimořádně dobře vycvičení válečníci, kteří se oháněli meči a oštěpy se zuřivou přesností.

Danatové skutečně bojovali jako posedlí Gastaii. Uvěřili, že odměnu – moc, rovnající se téměř moci císaře – mají na dosah, a rychle se zotavili z našeho překvapivého útoku. Vnější kruh válečníků, do něhož jsme tak snadno pronikli, se proměnil ve stěnu z oceli a hrozil, že se za našimi bojovníky uzavře. Drželi si nás od těla, zatímco jejich řady postupovaly spořádaně a metodicky vpřed, prohledávaly údolí a tlačily před sebou muže, ženy, děti, kozy, osly a koně. Každého, kdo se postavil na odpor, zabili.

Zdálo se, že Aleksander je úplně všude, tvaroval svých šestnáct válečníků, učil je a povzbuzoval a zároveň se vrhal proti Danatům. Ale řady Derzhi se odmítaly prolomit. Našich jezdců bylo příliš málo, a až vnitřní kruh Danatů polapí nebo zavraždí všechny, které měl na dosah, obrátí se proti nám a rozdrtí naši malou skupinu jako lev, jenž zašlápne drzého psa.

Snažil jsem se chránit Aleksandera i Feyda – nemohl jsem dovolit, aby můj spáč zemřel – a zabil jsem všechny Derzhi, na něž jsem mečem dosáhl. Neustále jsem vyhlížel Admeta. Nesdělil jsem ostatním své podezření, ale přísahal jsem, že než opustím lidský svět, postarám se o to, aby zaplatil. Pokud opravdu zradil, zemře.

„Musíme prorazit,“ zavolal na mě Aleksander, když jsem sekl po válečníkovi, jenž mu chtěl vpadnout do zad. Ve tmě bylo obtížné cokoli rozeznat. Jediným zdrojem světla byly ohně, které Derzhi po cestě zapálili. „Najdeš nám cestu?“

„Ano,“ zakřičel jsem. „Roche, hlídej princi záda.“

Vyletěl jsem vzhůru a snažil se skrz kouř, křik a míhající se zbraně rozeznat, jak bitevní pole vypadá. Ve třech táborech vypukl chaos, hlídky a strážci, kteří ještě zůstali naživu, se při ústupu sotva drželi. Lidé z údolí neměli pro obránce dost koní, a tak si jezdci Derzhi razili cestu jejich bojovníky jako oheň, požírající suchou trávu. Na každého Derzhi padlo patnáct nebo dvacet obránců. Přelétl jsem nad Derzhi a pátral po nějaké malé mezeře v jejich zástupu, slabém bodě v šicích disciplinovaných válečníků, kde by jejich řady mohly být prolomeny. Doufal jsem, že najdu nějaký pevný střeď, kde by Aleksander mohl shromáždit zběsilé lidi a využít přesily.

Skupina asi dvaceti až třiceti Thridů vyrazila z hořícího háje, aby napadla levé křídlo Derzhi. Hned v první útoku jich polovina zemřela. Zasypal jsem Derzhi jiskrami, které jsem sebral z okolních ohňů, a umožnil tak tetované ženě, aby shromáždila thridské bojovníky. Brzy se k ní přidali další a ona začala vytvářet malou linii odporu. Letěl jsem dál.

Několik bojovníků Yvora Lukashe se pokoušelo vytvořit barikádu poblíž tábora Suzaini. Palatin Marouf – Feydův otec – bojoval v první linii. Malá skupina Derzhi je obešla a nyní ohrožovala jejich rodiny. Na zemi ležela bez hnutí zakrvácená, nahá suzainijská žena, vedle ní seděla plačící stařena, jež se snažila zakrýt ubohé pozůstatky rukama a šaty. Ostatní ženy, jež měly na starost manželovo bohatství, se snažily sebrat děti a stříbro, než je potká stejný osud.

Ze tmy vyrazila nová vlna Derzhi a zahnala bojovníky Yvora Lukashe a vyděšené ženy pryč od stanů Suzaini. Zpoza křoví náhle vyskočil zakrvácený mladík a divoce máchl mečem po Derzhi, který doháněl ženu se dvěma malými chlapci v náručí. Chlapec si nevšiml druhého válečníka, jenž se k němu blížil s taseným mečem zezadu.

„Matteii, za tebou!“ Vnořil jsem se do šarvátky, smýknul svým mladým přítelem k zemi, probodl útočníka a křídlem smetl ze vzpínajícího se koně Matteiův cíl. „Drž se zpátky, chlapče,“ vykřikl jsem, když se válečník, který spadl z koně, rychle vyškrábal na nohy. Po několika švihnutích mečem upadl Derzhi na zem, zalykal se vlastní krví a snažil se zabránit vnitřnostem, aby mu nevyhřezly ránou, kterou jsem mu zanechal v břiše.

Otočil jsem se. Mattei na mě hleděl, zatímco se ode mě plazil pryč po kamenité zemi. Podal jsem mu ruku, abych mu pomohl vstát, a poprvé za dlouhé hodiny jsem se usmál. „Pojď,“ řekl jsem. „Dostaneme tě do bezpečí.“ Ale mé prosté gesto u něj vyvolalo tak smrtelnou hrůzu, že zafňukal, vyškrábal se na nohy a rozběhl se pryč do temnoty.

„Matteii, počkej…“ Neměl jsem čas jít za ním. Musel jsem zadržet útočící Derzhi, aby mohli muži Yvora Lukashe dostat suzainijské ženy do bezpečí.

Znovu jsem přeletěl nad zástupy a všiml si, že se Thridce podařilo rozmístit bojovníky bezpečně mezi stromy. Její lučištníci a odvážní muži s meči zpomalili postup Derzhi a roztáhli nepřítelovy řady. Bylo to sice malé vítězství, ale to nejlepší, co jsem zatím spatřil. Vyrazil jsem zpět k Aleksanderovi a Blaisovi, na něž silně tlačil druhý lord Danatos. Derzhijský šlechtic křičel na své muže, že císařův vrah je mezi nimi.

„Jděte doleva!“ zakřičel jsem na prince a ukázal směrem k Thridům. „Drží se tam W’Assanin lid.“

Použil jsem oheň a meč, vítr a hrůzu, abych Derzhi zabránil Aleksandera obklíčit, zatímco se princ probojovával k statečným Thridům. O půlhodinu později, když po něm zůstala stezka, dlážděná těly mrtvých Derzhi, se mu podařilo prorazit do středu bitvy. Údolím se rozlehlo mumlání, jež rychle přerostlo v hlasitou vlnu, která zadusila výkřiky a hukot plamenů. „Aveddi!“ Volání se odrazilo od útesů a brzy poté se štěstí začalo přiklánět na naši stranu. Tlak ze středu zastavil postup Derzhi, a než uplynula hodina, dali se útočníci na ústup k horám. Jakmile tam však dorazili, museli se utkat se mnou.

S každou hodinou, kdy jsem bojoval ve zlatém těle, jsem se cítil silnější. Ano, byl jsem unavený, krvácel jsem z tuctu ran a cítil ohnivou bolest v pravém boku, kdykoli jsem pozvedl meč. Ale s ubíhajícím časem se mé reakce stávaly rychlejší, údery silnější a pohyby jistější. Byl jsem zrozen k tomu, abych na sebe vzal tuto zářící podobu, bojoval takové bitvy a používal sílu k ochraně těch, kdo to potřebovali. Vycítil jsem i ten nejmenší pohyb za svými zády a dokázal udržet část mysli mimo boj, díky čemuž jsem si mohl dopředu připravovat kouzla. Všechno jsem viděl neuvěřitelně jasně – prsty na své ruce, postupující řady bojovníků, tmavou masu Blaisových lidí. Šlachovitý psanec velel pravému křídlu a po boku mu stáli Manganarci Yulai a Terlach. Thridka držela levé křídlo a ve středu stál s vlajícími rudými vlasy Aleksander, Prvorozený z Azhakstanu, jenž bojoval s kontrolovanou zuřivostí krále, bránícího svoji tvrz. Ochrání mé dítě i své, ale jen pokud se odsud žádný Derzhi nedostane, aby prozradil, kde se údolí nachází. Jen ať se mě bojí. A tak jsem se odevzdal boji a zabil každého válečníka, který mi přišel pod ruku.

*

Všechno bylo zbarveno krví – zem pod mýma nohama, má kůže, a dokonce i skály nade mnou a vedle mne zrudly barvou úsvitu. V údolí zavládlo ticho, ale já si toho nevšiml, neboť teprve nyní dosáhla bojová zuřivost v mé krvi uvolnění. Vytrhl jsem meč z chvějícího se těla u svých nohou, pak u něj poklekl a zabodl mu nůž do srdce. „Ne mého syna, bastarde,“ řekl jsem. Ochraptělý šepot byl jediným zvukem, který jsem byl schopen ze sebe vydat. Krev potřísnila jeho tmavý vous a pruhovaný haffai. Jílec meče mu vypadl z ochablé ruky, a když jsem se postavil, odkopl jsem zbraň stranou, jako bych se chtěl ujistit, že nevstane z mrtvých a nevnese do světa další zradu. „Jeho nikdy.“

„Bohové, Seyonne, co jsi to udělal?“

Zprudka jsem se otočil a spatřil je tam stát – Blaise, mého šokovaného žalobce, jenž si opatrně přidržoval jednu paži a jemuž krev a pot napůl smyly černé maskování, a Elinor, jež v potřísněné a potrhané modré sukni, s bledou tváří a mečem u boku podpírala raněného bratra. Zahleděla se bezvýrazně na moji poslední oběť, jako by po všem, co prožila, již nedokázala akceptovat další hrůzu. Když jsem si uvědomil, že je zde a jak vypadá, rozpoutala se v mé duši ohnivá bouře.

„Kde je?“ zařval jsem. Z mé ruky a meče vyrazily plameny. Blaise s Elinor rychle ustoupili a málem přitom spadli z prudkého svahu. Soustředil jsem zbytky sil a zkrotil svoji zuřivost „Prosím, řekněte mi… Evan…“

„Je v pořádku,“ odvětila Elinor. „Je s Magdou. V bezpečí.“

Blaise stále hleděl na mrtvého muže v pruhovaném haffaii. Ozvaly se těžké kroky. Přidali se k nim i Roche s Gorridem a na tvářích se jim objevil výraz šoku a zděšení. A pak se objevil i Aleksander. Očima přejížděl po moři těl, až se jeho pohled zastavil na mrtvém muži u mých nohou.

„Ten ďábel zavraždil Admeta!“ zarval Gorrid, tasil meč a na obličeji se mu usadil výraz nenávisti. „Kolik z nás zemřelo kvůli jeho krvežíznivosti?“

Aleksander zadržel psancovu paži. „Nemůžeš ho vyzvat, Gorride,“ řekl tiše a postavil se mezi nás. Zvedl jsem zbraň. Pulsování krve v mých žilách zachvívalo čepelí do rytmu bušení mého srdce. „Rozhlédni se kolem.“ Při snaze utéct z údolí padlo mojí rukou alespoň čtyřicet Derzhi. Princ pokynul hlavou k mrtvému Suzaini a pozvedl jedno obočí. „Řekneš nám proč?“ Hlas měl tichý a vyrovnaný, ale v jeho jantarových očích… Měl ze mě strach.

Slovem a myšlenkou jsem se proměnil a ucítil, jak spolu s mojí zlatou září a silou uniká ze světa kolem mě světlo. V kostech se mi usadila nepopsatelná únava. Měl jsem pocit, že mé tělo je šedivé a těžké, oblečení omezující, smysly ochromené a otupělé. Pokusil jsem se zformulovat odpověď, povědět jim co nejméně slovy o Admetově hrdé, zrádné dohodě. Jazyk jsem však měl zmatený, jako by si zvykl na jinou řeč, a má mysl nebyla schopna stvořit větu, které by rozuměli. Právě když jsem se snažil promluvit, vyběhl vrávoravě na kopec další muž. Kudrnaté vlasy a plnovous v něm prozrazovaly Suzaini a podle širokých ramenou jsem poznal, že je to Feyd, ještě dřív, než jsem spatřil jeho tvář.

Když se Feyd zastavil vedle Admetova těla, přerývaně dýchal. Doširoka otevřené, tmavé oči mého spáče zalétly ke mně.

„Váš zrádce,“ řekl jsem. Tato dvě slova byla to jediné, co jsem dokázal vyslovit.

Zdálo se však, že Feyd rozuměl. Zavřel oči a řekl: „Kéž mu Gossopar odpustí. Taková hanba pro Suzu.“ Mladý muž na okamžik zavrávoral, pak se sebral a uklonil se mi. „Má čest je navždy vaše, vznešený.“ Už se však nenapřímil, nýbrž upadl tváří k zemi. Na jeho zádech jsem zahlédl krvácející ránu. O okamžik později se můj svět rozplynul.

*

„Dosáhl jsi toho, co jsi měl v plánu?“ Otázka zazněla z neurčité vzdálenosti. Stačilo jen otevřít oči, ale i ten nejmenší pohyb mi připadal jako pachtění se mořem bahna. „No tak, Kaspariane, přines mu víno. Lidská těla se na takové věci nehodí.“

„Musel jsem ho zabít,“ řekl jsem, odstrčil stranou pohár s vínem, který mi tiskli do ruky, a opřel se čelem o chladné sklo hrací desky. Nebyla to odpověď na Nyelovu otázku, nýbrž na nevyřčené otázky mých přátel. „Byl na útěku, napůl šílený vinou. Opět by vás zradil – viděl jsem mu to na očích – jen aby se ospravedlnil.“ Nezabil jsem Admeta ve vzteku nebo jen kvůli pomstě. Dal jsem mu šanci, aby mi všechno vysvětlil, aby mi řekl, že nikdy nechtěl rozpoutat takovou hrůzu. Ale jediné, co udělal, bylo, že proklel mě a Aleksandera a obvinil nás ze smrti sedmi set otroků v dole a dalších desítek v noční bitvě. Admet přísahal, že Aleksandera za každou cenu zničí. Ale ani poté, i přes svůj vztek a touhu po pomstě, jsem na něj nezaútočil, dokud netasil meč a nepřísahal, že mě zabije… a pak udělá stejnou věc mému synovi. Bohové noci, odkud se dozvěděl o Evanovi? Blaise přece nikomu o mém příbuzenství s nevlastním synem Elinor neřekl. A teď… hlupáka… Proč ses to nepokusil zjistit dřív, než jsi ho zabil?

„Samozřejmě že jsi udělal, co jsi považoval za správné.“ Hlas se nyní přiblížil, nacházel se jen na opačné straně stolu a zněla v něm laskavost.

Cena, kterou zaplatíme za noční nájezd, bude hrozivá. Sice jsme vyhráli, ve skutečnosti jsme však utržili odpornou, zdrcující porážku. Válka, kterou jsme rozpoutali, bude hrozivá a mí přátelé nebudou mít čas plánovat ani se připravit, nebudou se mít kam ukrýt. Aleksander ji nedokáže vybojovat sám.

Odstrčil jsem židli od stolu, postavil se a jen zběžně si všiml, že v Nyelově zahradě opět prší. Při tomto pohybu se rány, které jsem utržil, začaly dožadovat mé pozornosti. Musel jsem se chytit okraje stolu, abych neupadl. Rána na stehně ze včerejšího dne se opět otevřela. Ztratil jsem velké množství krve. „Pošlete, prosím, do mé ložnice horkou vodu a léky. A obvazy. Nerad bych tentokrát obtěžoval Kaspariana.“

„Jak si přeješ.“

Odkulhal jsem ke dveřím a na okamžik se opřel o veřeje. „Kdy můžeme začít?“ zeptal jsem se, aniž bych se otočil k Nyelovi.

Na okamžik nastalo ticho. „Nějakou dobu bude trvat než všechno připravím – měsíc, možná dva. Pak budeme moci pokračovat tak rychle, jak ti to jen bude vyhovovat. Každý krok bude tvojí volbou.“ V hlase mu nezazněla žádná nevhodná nedočkavost. Byl jsem mu za to vděčný.

„Budu se muset vrátit a pomoct jim,“ řekl jsem. „Je jich příliš málo a jsou tak nezkušení.“

Samozřejmě bych mohl projít zpět bránou a sloužit Aleksanderovi v lidské podobě. Sotva mi však tato myšlenka prolétla hlavou, zamítl jsem ji. Copak by muž, kterému nabídli zrak, sílu a svobodu, mohl žít jako slepý a chromý otrok? Věřil jsem, že Nyel slib dodrží a dovolí mi svobodně jednat. Při bitvě jsem učinil vlastní rozhodnutí a každý, kdo by měl příležitost spatřit mé činy v Syře a Taíne Horetu v jejich celistvosti, by musel přiznat, že jsem udělal, co bylo nutné, abych své přátele ochránil před katastrofou. Musel jsem však zaplatit. Všechno mělo svoji cenu. Viděl jsem ji vepsánu v Matteiově tváři… a v Aleksanderově.

„Než bude proměna dokončena, můžeš se toho hodně naučit.“ Nyel mě nepochopil.

„Nemohu čekat tak dlouho. Musím se vrátit zpět, jakmile budou připraveni k boji. A to bude trvat jen dny, ne týdny.“

Ohlédl jsem se přes rameno. Nyel na mě hleděl a zvažoval svoji odpověď. Tolik chtěl odmítnout. Tak se rozhodněte, pomyslel jsem si. Odmítněte mě a já odsud odejdu. V tuto chvíli bych opravdu nedokázal říct, po jaké odpovědi jsem toužil. Ale mé rozbolavělé tělo vědělo své.

„I když jsem přesvědčen, že by bylo lepší, kdybys odložil návrat do lidského světa, dokud tě nezbavíme vrozených slabostí, jsem ochoten akceptovat tvé rozhodnutí. Tvůj úsudek je prvořadý… jak jsi mě informoval.“ Ne, neodpustil mi, že jsem použil jeho vlastní slova proti němu. Měl bych to brát jako varování. Ale ve skutečnosti jsem se nebál. Věděl, že vyhrál, a dohadoval se jen kvůli vlastnímu potěšení, ne proto, aby mě vyděsil. „Pošlu tě zpět sny, jak požaduješ. Tato zkušenost ti umožní rozvíjet dovednosti. Ale nedovolím, aby ses zaplétal s lidmi právě ve chvíli, kdy by ses měl učit odstupu, tolik potřebnému pro stvoření s tak velkou mocí. Až do chvíle, kdy se staneš skutečným Madonaiem a budeš si moct dělat, co budeš chtít, budeš moct hovořit pouze se spáčem, s nikým jiným. Souhlasíš s touto podmínkou?“

„Pokud je to jediný způsob, jak mohu pokračovat,“ odvětil jsem.

„Jediný způsob. Pokud nedokážeš žít bez lidského vděku a slávy nebo jsi tolik závislý na lidskému hlase, který by ti uděloval rozkazy, pak nejsi hoden mého daru.“

„Zítra mi tedy pomůžete prozkoumat sny, abych se mohl rozhodnout, kdy a jak se vrátím zpět? Nevím, jestli je můj spáč stále ještě naživu.“

„Jak si přeješ. Zítra. A mezitím vykonám všechny přípravy k tvému osvobození.“

Kapitola 35

Jen zřídkakdy přemýšlíme o světě, který leží těsně vedle našeho. Nemyslím tím fyzicky oddělené světy, jako je Kir’Navarrin nebo Kir’Vagonoth, nýbrž rovinu existence, v níž se každý muž, žena i dítě část dne pohybují – svět snů. Místo, kde každý muž dokáže čarovat a žena létat. Kde se události znovu a znovu opakují a umožňují nám tak, abychom je prozkoumali ze všech stran. Kde můžeme spatřit úžasná stvoření a barvy, které nám slunce nedokáže ukázat. Kde zažíváme hrůzu a zkoušíme odvahu, můžeme se však vždy stáhnout do bezpečí a jediným důsledkem je naše bušící srdce a polštáře zvlhlé potem. Naučili jsme se bát světa snů, považovat ho za místo, v němž žijí šílenci, já však slyšel, že se ti, kdo snít nedokáží, také zblázní. Možná právě to byl zdroj šílenství. Mé sny mi už dlouho nepatřily.

„Haló! Krásné odpoledne, že?“ Nyelův veselý pozdrav mě dostihl uprostřed zahrady, dřív než se mi podařilo dojít k hradbám. Události v Syře a Taíne Horetu mě tak vyčerpaly, že jsem prospal celý den a noc. Když jsem pak konečně vstal z postele, nikde jsem nikoho nenašel, a tak jsem se rozhodl, že mi menší protažení a procházka udělají dobře, než budu nucen čelit zbytku dne. A když už jsem byl venku, rozhodl jsem se opět pokusit rozlousknout tajemství konstrukce Nyelova vězení. I přes včerejší únavu jsem se dnes cítil odpočatý a svěží a doufal jsem, že se mi podaří vnést víc světla do tajemství zdi než při posledním pokusu. Dokonce jsem si pohrával i s myšlenkou proměnit se do okřídlené podoby… „madonaiské podoby“, jak jí říkal Nyel. Síla a melydda by mi možná pomohly odhalit víc poznatků o zdi než mé omezené lidské vnímání. Světlo se jasně odráželo od zdi, jako by černý kámen teprve nedávno vytěžili a ohladili.

„Opravdu krásné,“ přisvědčil jsem a zastavil se, aby mě Nyel mohl dostihnout. Jeho kroky na štěrkovité stezce byly rychlé a jisté. Vánek si pohrával s mými vlhkými vlasy, a ačkoli bylo nebe bez mráčků, pod plátěnou košilí jsem se zachvěl. Do Kir’Navarrinu přicházel podzim. Tráva a listí byly stále ještě bohaté, tu a tam jsem však v korunách zahlédl záblesk zlaté nebo rudé, někdy jediný lístek, jindy malou větvičku, které dosáhly své největší krásy v předstihu před ostatními. Jak je možné, že nejkrásnější z ročních období je jen předchůdcem toho nejkrutějšího?

„Zůstal jsi v posteli tak dlouho kvůli svým zraněním? Chceš, aby ti je Kasparian ošetřil?“ Madonai si znechuceně prohlédl mé čisté oblečení, jako by očekával, že zahlédne zlomené kosti, trčící skrz kůži, nebo krvavé skvrny.

Jeho drzá prohlídka mě podráždila, proto jsem opět vykročil. Brzy jsem však zjistil, že jdeme směrem, který zvolil on, ne já.

„Vaše léky jsou velmi účinné.“ Má slova byla daleka pravdy. Poté, co jsem včerejšího odpoledne Nyela opustil, ošetřil jsem si rány, a když jsem se dnes ráno probudil, zjistil jsem, že se většina z nich téměř zahojila, jen ty nejtěžší, rána ve stehně a v rameni, mi ještě dělaly menší potíže.

„Očividně se umíš o sebe postarat. Když ses dnes ráno neukázal, poslal jsem Kaspariana, aby se ujistil, že jsi neumřel v posteli. Řekl mi, že chrápeš.“ Náhle sešel z hlavní stezky a zavedl mě do obdélníkového zátiší, obklopeného vysokým živým plotem. Ve středu malého trávníku stál altán z bílého mřížoví, porostlý révou. Tráva, živý plot i réva byly stále ještě zelené, ale žlutooranžové, trumpetám podobné květy révy již odkvetly, byly zkrabacené a ochable visely. „Včera ses nemohl dočkat, až se naučíš víc.“ Pokynul mi, abych se posadil do jednoho z elegantních bílých křesel ve stínu altánu. Uprostřed stál stůl a hrací deska s bílými a černými figurami.

„Ano, chci se naučit víc,“ odvětil jsem, „nemíním se ale hnát vpřed úplně nepřipravený. Při hře s mistrem je třeba si každý krok dobře promyslet. Potřeboval jsem se na to vyspat.“

„Samozřejmě. Chci, aby ses svobodně rozhodl,“ řekl a usedl do křesla naproti mně. „Dnes jen prozkoumáš sny. Nevstoupíš do nich. Nepřetvoříš je. Budeš jen pozorovat. To chceš?“

Přikývl jsem. Tolik jsem se toho musel naučit. Dal se průběh války sledovat prostřednictvím snů? Jak najít ty pravé spáče v nespočetných duších na světě? Jak odhadnout správné načasování a dorazit ve správný okamžik? A když se všechny tyto věci dozvím a rozhodnu se, zda cestovat Nyelovým způsobem, nebo svým vlastním, jak poznám, kde dokážu nejlépe pomoct? „Mám spoustu otázek,“ řekl jsem.

Bez varování a bez pozdravu vstoupil do altánu Kasparian a posadil své veliké tělo do třetí židle. Po široké tváři mu stékaly kapičky potu a bílé punčochy měl potřísněné čerstvou krví. Opět bojoval.

„Nechme nyní otázky stranou,“ řekl Nyel. Stále se mi díval do tváře a ignoroval ponurého, šedivějícího Madonaie, jako by nebyl ničím víc než jednou ze skřehotajících sojek, které se odvážně snesly ze stromu na trávu a odtud zalétly k našemu stolu, aby si nás zvědavě prohlédly. „Napřed si to vyzkoušej, pak se můžeš ptát, na co chceš. Při minulých výpravách jsem tě vzal v určitý okamžik vždy jen do jednoho snu. Nyní je spatříš všechny. Je to tvé svobodné rozhodnutí?“

„Ano, samozřejmě.“

„Dobře mě sleduj…“

Dobrovolně jsem se odevzdal cvičení, a jak se svět kolem mne začal vytrácet, všiml jsem si, že se roční období začalo měnit i v Nyelových očích. Jarem mládí a létem jeho lásky ke mně se proplétala ocelová ostrost zimy. Jediný den po událostech v Syře se mé rozhodnutí zdálo unáhlené… dokud jsem na Nyelův příkaz nezavřel oči a neobjevil svět snů…

*

Chaos. Cvrkot cvrčků… hukot hořícího lesa… praskání samotného srdce země… rozmazaná rudá, smaragdová, zářivě žlutá… pálicí slunce, výbuch ohně v nebi, vřící oceán… vzletná hudba, flétny a housle… troubení mellangharu… ptáci… ohlušující křik… vzlykání… touha… Pečící se chléb… smažící se maso… Zvonění zvonů… Bouře… štípající písek… bijící vlny a nízké nebe… vodní proudy… Sladká kůže… hladká… hrubá, vrásčitá… loupající se… měkké, hnijící, pobodané, krvácející maso… Divoký, věčný lov… Pádění… otrocké náramky… trhající zuby… vytí, mdloba, šílenství… a pád, pád… Bodnutí horkosti… růže, sladké seno… Zoufalství děs, radost a hrůza…

*

„Pusť se, chlapče! Nemusíš prožít každý. Drž se zpátky. Pozoruj. Nechej je téct, jak se jim zlíbí, ale nevpouštěj je do sebe. Ne, pokud to nebudeš chtít.“ Suchý hlas se ozýval hluboko v mé hlavě a jeho blízkost protnula hlomoz snů.

Snažil jsem se popadnout dech, hruď jsem měl staženou bolestí, srdce mi bušilo do žeber a hrozilo, že prorazí své vězení. Zachytil mě proud pocitů, zbavil mě kontroly. Málem jsem se rozplakal nad tvrdostí útoku, dusil jsem se, topil.

Pevná ruka uchopila moji. „Chyť se mě, ovládni to. Vyčisti si mysl a podívej se znovu.“

Zoufale jsem hledal únik v izolaci – cvičení, které jsem zdokonalil v době svého zajetí. Teprve když jsem se sebral, uvolnil jsem opět smysly a dovolil jim fungovat, pouze jak jsem jim přikázal. Brzy jsem proplouval oceánem snů, pak jsem se vznášel nad ním a pozoroval, jak se mění a znovu vytváří struktura pod hladinou, jako bych sledoval odraz v temném skle.

„Už je to lepší?“

„Lepší,“ zašeptal jsem v úžasu nad tím, co jsem viděl v temných, lesklých vlnách: muž, kterého honili vlci… žena, jež procházela domem bez podlah, pouhou jeho skořápkou, a nedokázala si vzpomenout, po čem pátrá… dítě, které spadlo z koně… a padalo… padalo mnohem déle, než kolik času by zabralo dopadnout ze sedla na zem… Hnán jen svojí touhou jsem letěl nad širou hladinou oceánu a sledoval nekonečnou různorodost snů. Dlouhé příběhy a pouhé zlomky, z nichž mnohé netrvaly déle než jedno zabušení srdce. Pouze některé z nich stály za pozornost.

„Zastav se nad snem, který tě zaujal, a natáhni se po něm, jako kdybys hodil do moře síť a pokusil se ho chytit. Pak síť stáhni a prozkoumej mysl za snem… přetvoř spáče. Až získáš víc zkušeností, dokážeš dokonce spatřit jeho okolí a okolnosti, v nichž se nachází, možná dokonce zachytíš i záblesk jeho života.“

I pro člověka, který byl zvyklý procházet portály do lidských duší, to bylo mnohem obtížnější, než Nyelovy nejasné pokyny naznačovaly. Když se mu konečně podařilo mi radou, pokyny a povzbuzováním dopomoci k malému úspěchu – podařilo se mi stvořit mlhavý obraz šedovlasého honáka oslů, který se plahočil dlouhou, nudnou cestou z Vayapolu do Kareshe – cítil jsem se, jako bych vybojoval další bitvu.

„To prozatím stačí,“ řekl Nyel. „Lidské tělo víc nezvládne. Zkusíme to zase zítra.“

Já však neměl v úmyslu skončit lekci tak brzy. „Další,“ řekl jsem. „A ano, mé rozhodnutí je svobodné.“ Opět jsem letěl nad hlubinou a obrazy, plovoucí v ní. Mojí rukou ožili další tři spáči: ovčák na horské louce, který snil o poddajné vesnické děvečce, žena, již trápily noční můry o obludném ptákovi, a otrok, jenž další noc trpěl mučením a ztrátou svobody. Při třetím snu jsem začal získávat cit pro prostor a čas, nerovnou strukturu hlubin. Podařilo se mi dotknout se spáče za plovoucími vidinami. Dokázal jsem si představit, že až získám víc zkušeností, budu se moct zmateným snům úplně vyhnout a spatřit pouze krajinu za nimi.

Pátého dne Nyelova vyučování jsem získal kontrolu. Viděl jsem nyní lidský svět, který mě obklopoval… pokroucený, temný a bezbarvý za živými obrazy snů, dovolil mi ale poznat vesnice, města a body v krajině, podle nichž jsem určil polohu spáčů. Kasparian dodal čarovnou moc a Nyel vytvořil snové kouzlo jménem vietto, já se však naučil využít melyddy a prodrat se šílenou změtí snového světa. A ze struktury snů jsem poznal dny, noci a roční období světa, jeho pohromy, hladomory, bitvy a odstíny rozkoše a utrpení.

Desátý den mě Nyel naučil přetvářet sny – vytvořit obraz a vdechnout mu život. „Buď velmi opatrný,“ řekl, „neboť se dotýkáš duše z takové blízkosti, jak jen to je pro živou bytost možné.“ To jsem moc dobře věděl. Proč bych jinak seděl v jeho zahradě a chystal se zbavit svého lidského já? „Podívej,“ pokračoval, „v poušti jsem našel typický sen ženy, sen matky…“

*

Hledám… hledám… v davu, který s každým okamžikem houstne. Kde je? Ztratil se… zatoulal… Na opačné straně pole hraje hudba… píšťaly, které tolik miluje. Slyším smích… samozřejmě je to on… nic se mu nestalo, nebojí se… mezi námi se ale pohybuje tolik lidí… Protlač se. Pospěš si. Bezzubý otrok se směje mému snažení… staré ženy se přehrabují v mrtvolách. „Naše už jsou dávno mrtvé,“ říkají „Hnijí v zemi. Proč by tvé mělo žít? Neplodná vráno… ztratila jsi toho, kdo ti byl dán.“

„Dítě! Vrať se!“ Rychle. Hudba utichá… Rychle!

*

„Pomoz jí. Dokážeš to. Rozděl dav. Vidíš? Ano, to je ono. Dokážeš se dostat k hudebníkům první a dítě zadržet, aby opět neuteklo…“

*

Tmavovlasé dítě stojí vedle vozíku, na němž leží zarámovaná krabice. Žena hudebníka pohybuje hůlkami a uvádí do pohybu dvě panenky v bedně. Vezmu malého chlapce do náručí a posadím si ho na ramena, aby si mohl tančící panenky prohlédnout.

„Dítě, kde jsi?“ Hlas se ozval zpoza nás a já se otočím, aby matka viděla, že chlapec je v bezpečí na mých ramenou.

„Se mnou je v bezpečí,“ zavolám, abych ji uklidnil „Mám ho.“

Nedokážu ji v davu rozeznat. Všichni vypadají ustaraně a zoufale, tolik tváří… Když ale zamávám abych upoutal její pozornost, vykřikne: „Ne! Vy ne!“

*

… a sen z oceánu zmizel.

„Některé lidské obavy nedokážeš zmírnit,“ řekl Nyel a přešel k další lekci.

Čtrnáctý den jsem nalezl Aleksandera.

Pátral jsem po svých přátelích v neklidných snech Azhakstanu. Po tom, co se stalo, určitě Taíne Horet opustili a přesunuli se jinam; bez ohledu na to, kolik Derzhi jsem zabil, zdravý rozum říkal, že údolí už nejsou bezpečná. O útočišti v poušti se určitě dozvěděli i jiní. Ale ani Aleksander, ani Blaise určitě nebudou s dalším nájezdem otálet dlouho.

Vznášel jsem se nad hedvábnými vodami a pozoroval hru světla, barev a tvarů. Letěl jsem nad noční krajinou v poušti. Tolik snů, strach a úzkost – noc před bitvou. Zastavil jsem se. Tenhle… jak bych mohl nepoznat duši, v níž jsem před tak dlouhou dobou tři dny žil? Sklonil jsem se a dotkl se vody prsty své mysli. Po hladině se rozběhly kruhy vln a já smysly objal sen. Pádím uháním… dusivý písek se zvedá ve vlnách, zatemňuje výhled na kořist… v bouři vidím jen bílý ocas, spletený basranským způsobem. Jezdce nevidím… dítě… příliš malé, než aby jelo samo… příliš malé, než aby se ztratilo na poušti… rychle… rychleji… mrtví muži a ženy po obou stranách… je jich stále víc a víc… V písečné bouři zahlédnu tmavý obrys, muž, visící za nohy, krysy se krmí jeho vnitřnostmi… jeho jantarové oči jsou však živé… nedokáže křičet, neboť k jazyku má přivázán rudý cop. Zrnka písku se mění v mrak šípů…

„Už jdu!“ Nechtěl jsem vykřiknout, ale jeho strach byl tak velký, jeho úmysl tak neochvějný…

„Ne! To neuděláš!“

Sen náhle skončil a zanechal mě nakloněného nad stolem. Ztěžka jsem dýchal a cítil se, jako by mi někdo vytáhl vnitřnosti ven očními důlky. Tupou ránu, jež se ozvala z opačné strany stolu, doprovodil zvuk štípajícího se dřeva.

„Nedovolil jsem ti s ním promluvit. Řekl jsem ti, že tě nepošlu k tomu žebrákovi, který tě využívá jako otroka, jímž jsi byl. Copak je to nějaká odvaha, když nechá madonaiského válečníka, aby za něj vybojoval jeho ubohou krevní mstu?“

Když se mi konečně podařilo zaostřit, spatřil jsem, jak nade mnou s rudou tváří stojí Nyel. Jeho bílá židle ležela převrhnutá na zemi. Jedna z jejích elegantních opěrek byla zlomená.

„Neměl jsem v úmyslu jít za ním,“ řekl jsem, jakmile jsem se zotavil z náhlé proměny. „Pokud si vzpomínáte, ještě nevím jak. Mám v úmyslu dodržet naši dohodu. Ale jakmile mě proměníte, půjdu.“ Bylo by hloupé nechat některé věci nevysloveny. Nyelovi se sice podařilo získat převahu, ale výsledek našeho klání stále ještě nebyl znám. Bylo načase, aby pochopil mé úmysly.

„Doufám, že se tvůj úsudek zlepší, až se staneš Madonaiem.“

„Za pár hodin se budu muset vrátit do lidského světa,“ řekl jsem. „Pokud na tom budete trvat, najdu si jiného spáče, ale vrátím se tam ve fyzické podobě, jak jsme se dohodli. Uzdravil jsem se a odpočinul si a oni mě dnes budou potřebovat.“ Aleksander se rozhodl nečekat, až si uprchlíci najdou nové útočiště, nýbrž plánoval nájezd na Tanzire. Byl to malý cíl, zároveň to však byl symbol. Ti, kdo zavraždili Sovariho, Malvera a W’Assani, poznají, co nájezd znamená, a roznesou zprávu po celém impériu i do paláce v Zhagadu. A já věděl, že se o mně musí rovněž mluvit. Lydia mi řekla, že se Edik bojí příběhů o okřídleném válečníkovi víc než čehokoli jiného – bojí se domněnek, že Aleksandera chrání samotní bohové. Princ bude potřebovat jakoukoli výhodu, třeba i pouhé příběhy a klepy.

„Jak tě mohu poslat, abys sloužil tomuhle lidskému princi, když se z tebe snažím udělat Madonaie? I tvůj malíček má větší cenu než celý jeho život.“ Nyelův krátce zastřižený, šedý plnovous se chvěl.

„Jsem vám velmi vděčný za váš dar,“ ujistil jsem ho. „Přál bych si, abych lépe rozuměl vašim cílům. Kdo jsem, že mi toho tolik nabízíte?“ Věčná otázka.

Neodpověděl, jen se otočil a odpochodoval pryč.

Kasparian zvedl převrhnutou židli a rázně ji postavil. „Zapletl jste se do boje, na který nestačíte,“ pronesl skrz zatnuté zuby. „Vy byste měl přece nejlépe vědět, že každý dar může být opět odebrán.“ Víc neřekl, místo toho se prodral křovím a zmizel. Jeho protivník – skutečný nebo vykouzlený – si odpoledne hodně vytrpí.

Nyelova zuřivost mě zneklidňovala a probouzela vzpomínky na mé vlastní výbuchy šílené zuřivosti, jako vůně nebo chuť probouzí hluboko pohřbené události. Opět mi připomněla, že nesmím polevit v ostražitosti. Dovolil mi však jednat proti svému výslovnému přání, což jsem považoval za velkorysé. Rozhodně jsem si však nemyslel, že by byl shovívavý, na druhou stranu jsem však ani nevěřil, že by jeho snaha dát mi něco úžasného nebyla upřímná.

Dalších několik hodin bych býval mohl prozkoumávat svět snů, možná bych si vybral nového spáče a dozvěděl se i něco víc o Aleksanderově plánu. Ale i kdybych putování sny ovládal, bylo by to příliš vysilující, takže bych nakonec asi stejně musel ovládnout zvědavost, dokud nenabudu prostřednictvím snu fyzické podoby. A tak jsem se raději postavil na malý trávník a začal s prvními pohyby kyanaru, abych se připravil na bitvu. Bylo to pomalé, uklidňující cvičení, které mi pomohlo soustředit se. Dokud užívám lidské tělo, udržím si zvyky, které mi vždy dobře posloužily. A až se proměním – kůže mě brněla nedočkavostí a hladem po zlatém teple a síle a ohnivé melyddě, jež mi bude proudit žilami – budu to já, Seyonne, kdo si udrží kontrolu.

Kapitola 36

Aleksanderova tvář se zdála v záři ohně rudá. „Musíme najít způsob, jak se zbavit stráží a dostat se skrz bránu. Lordy Beky prý drží ve sklepení strážní věže poblíž severní brány. Strážní věž u jižní brány má nejsilnější obranu a kasárna jsou hned vedle, až však zítra ráno otevřou brány, nechtějí s vězni procházet přes celé město. Mohlo by se stát, že by válečníci Beků narušili popravu. Tím je to pro nás jednodušší. Jakmile se dostaneme přes bránu, můžeme stráže překvapit, a pokud nám to nebude trvat dlouho, dostaneme vězně ven před výměnou stráží. Pak se přidáme k Terlachovi a Maroufovi a dobudeme Gan Hyffir. Takže… jestli tomu dobře rozumím, někteří z vás by se dokázali dostat dovnitř, postarat se o stráže a otevřít brány… je to tak?“ Princ stál ve středu malé skupiny lidí a díval se jednomu po druhém do tváře, zatímco prsty poklepával na jílec meče. „To by všechno velmi zjednodušilo.“

Deset mužů a žen v kruhu se neklidně pohnulo, pak pohlédlo na Blaise, který seděl na písku s pravou paží přivázanou těsně k hrudi. „Obvykle mám tyhle věci na starosti já,“ řekl. „Myslím, že bych mohl…“

„Nemůžeš.“ Ze tmy vystoupila žena a podala Blaisovi hrnek, pak se posadila vedle něj. Elinor. Vlasy měla zapletené a obtočené kolem hlavy. Její kůže se v záři plamenů leskla jako naleštěná měď. „Pokud bohové zázračně nezahojí kosti ve tvé paži, nebudeš moct létat ani se bránit, natož aby ses utkal s osmi až deseti válečníky Derzhi. Bude to muset udělat někdo jiný. Gorride, vím, že tvojí přirozenou podobou je zhaideg, ale měnil ses už také v ptáky. Rochovi se ptáci nikdy nedařili a Brynna je u Gan Hyffiru.“

„Ne,“ řekl Gorrid, založil si ruce na hrudi, natáhl nohy před sebe a opřel se o sedlo za zády, jako by si chtěl udržet odstup od ostatních v malém kroužku. „Nebudu riskovat krk kvůli nějakým zatraceným Derzhi. Jen ať je všechny pověsí.“

„Jak už jsem řekl, nebudu nikomu zazlívat, když se mnou nepůjde,“ řekl Aleksander. „Ale Bekové nejsou vaši nepřátelé. Je to velmi úctyhodný rod, který si rozhodně nezaslouží to, co mu chtějí zítra provést. Když je osvobodíme, vyslechnou nás. A pokud jim předáme Gan Hyffir, udrží celou oblast a přivedou na naši stranu další. Musíte pochopit…“

„Řekni jim to,“ zašeptal jsem a vystrčil svého společníka zpoza stanu, kde jsme dřepěli v temných stínech pouštní noci.

„Můj pán Seyonne otevře brány Tanzire,“ řekl Feyd, když vstoupil do kruhu světla. Otočilo se k němu jedenáct překvapených tváří. Uctivě se uklonil Aleksanderovi. „Byl by vám velmi vděčný, kdybyste mu dovolil ujmout se tohoto úkolu, Aveddi.“

Aleksander rychle prozkoumal ostrým pohledem temný tábor. „Seyonne! Věděl jsem, že přijde. Kde je?“

„Přišel ke mně dnes v noci… ve snu,“ vykoktal Feyd a jeho bílá pokožka zrudla, když na něj všichni šokovaně pohlédli. Mladý muž byl od pasu nahoru nahý, jen rameno měl omotané pruhem látky, který zakrýval ránu na zádech. Ve skutečnosti měl na sobě kromě obvazu a hustého černého ochlupení jen volné kalhoty fenzai. Poté, co se vzpamatoval z toho, že jsem se objevil nejen v jeho snu, nýbrž také v jeho stanu, mě Feyd pozorně vyslechl a trval na tom, že mě okamžitě zavede na Aveddiho schůzku s ostatními vůdci, kde dokončovali plán nočního nájezdu. Tolik si přál mi posloužit, že si zapomněl obléct haffai, což bylo pro cudného mladého Suzaini neobvyklé přehlédnutí.

„Přišel k tobě ve snu… je to možné? Dokázal to i v minulosti?“ Neviděl jsem Elinor do tváře, ale její hlas zněl ustaraně.

„Pokud vím, tak ne,“ odvětil Aleksander. „Ale teď bych mohl přísahat, že jsem ho viděl v… Bohové, kdo ví, co se s ním děje? Pověz nám o něm, Feyde.“

„Samozřejmě, Aveddi. Zdálo se mi o otci – ať ho Gossopar na dnešní misi ochraňuje. Ve snu mě můj dobrý otec káral za ránu, kterou jsem utržil v poslední bitvě, a lord Seyonne mi zabránil v tom, abych otci podpálil vous. Pak mě pověřil, abych vám řekl, že si vás nesmírně váží, Aveddi, a že se na jeho víře ve vás vůbec nic nezměnilo. Totéž platí pro Blaise, paní Elinor a ostatní. Ujistil mě, že pokud to bude jen trochu možné, bude nám vždy stát po boku.“

„Jdi zpátky do postele, Feyde. Ještě spíš,“ zavolal na něj Farrol. „Vous tvého otce je dnes v noci v bezpečí.“

Ostatní se také rozesmáli. Uvítal bych, kdyby šel čaroděj s námi, jen kdybych se k němu nemusel přiblížit… Včera v noci se mi zdálo o tchýni. Bude také v Tanzire? U Andassaru mi zachránil život a alespoň dvakrát v Taíne Horetu… vděčný, že je s námi…

„Jak můžete o tom prokletém Ezzarijci mluvit tak lehce?“ Gorrid se vymrštil z písku. „Vsadím se, že když půjde s námi, zabije víc našich lidí než nepřátel. Copak jste tak snadno zapomněli na našeho bratra Admeta?“

Obvinění zůstalo viset ve vzduchu jako kouř za bezvětrného dne. Nakonec se slova ujal Blaise. „Pokud nás Admet u Syry opravdu zradil, jak tvrdí Feyd…“

„Admet by nás nikdy nezradil Derzhi. Zrádcem byl někdo jiný. Někdo, kdo je miluje a věří, že derzhijská prasata mohou být ‚ctihodná‘.“ Gorrid se zamračil na Aleksandera. „Tenhle prokletý Seyonne si hraje na boha a Admeta zabil, aby zakryl stopy, ne aby pomstil zradu.“

„Můžeš přijmout mé slovo, jak jsem vám ho dal,“ pronesl Aleksander tichým hlasem, v němž se skrývalo největší nebezpečí, „nebo mě vyzvat na souboj, což je právo každého muže. Ale nedovolím, abys napadal Seyonnovu čest nebo se nás snažil poštvat proti sobě. Ať už udělal Seyonne cokoli, měl k tomu dobré důvody a jeho jediným cílem byla spravedlnost. Budu tomu věřit, dokud mi někdo nepodá jasné důkazy o opaku.“ Pokynul Feydovi, aby přistoupil blíž k ohni, pak se otočil ke Gorridovi zády, jako by rozčileného muže vyzýval k ráně. „No tak, Feyde, kde je Seyonne? Musím si s ním promluvit, říct mu o našem plánu.“

Pověz mu, co jsem ti řekl, chlapče. Schoval jsem se opět za stan, opřel si hlavu o teplé plátno a poslouchal.

„Pro tuto chvíli se rozhodl nehovořit s žádným člověkem ve skutečném světě, můj pane. Ani vy nejste výjimkou. Ale říká, že bude s vámi a udělá vše, co bude nutné.“

„Rozumím.“ Po chvíli ticha jsem zaslechl, jak se Aleksander otočil na podpatku. „No, pak mu tedy musíme uvěřit na slovo, bez ohledu na to, kdy se rozhodne je pronést. Seyonne otevře bránu. Roche, Petra, Cawsho a Denys půjdou se mnou.“

„Dovolíte mi, abych jel také s vámi, můj pane?“ zeptal se Feyd nervózně. „Měl bych být u brány… u Tanzire… myslím… pokud byste mi mohl prokázat tu čest.“

Nastal okamžik ticha. „Slyšel jsem o tvých činech v Syře a Taíne Horetu jen dobré. Nebude ti dělat potíže tvé zranění?“

„Dobře se hojí, Aveddi.“

„Tak dobře. Pojedeš se mnou. Myslím, že bych se o tobě měl dozvědět víc.“ Dobře. Aleksander začínal chápat. Chtěl jsem, aby se Feyd držel blízko u Aleksandera. Nezdálo se, že by existovala nějaká určitá vzdálenost, kam až se mohu od spáče vzdálit, čím víc se však vzdálenost mezi námi zvětšovala, tím nervóznější jsme byli. Pokud jsem se měl soustředit na svůj úkol, potřeboval jsem, aby byl poblíž.

„Blaisi, ty se postaráš o zálohy, dobře?“ Aleksander byl stále zaměstnán.

„Pět mužů bude čekat na okraji písečných dun pro případ, že byste potřeboval pomoc,“ ujistil ho Blaise. „Gar, Katya, Bertram, Yori a já. Farrol zavede zbytek bojovníků přímo ke Gan Hoffiru.“

„Ty? A co tvé zranění?“

„Slíbil jsem Linnii, že dál než na okraj dun nepůjdu,“ zabručel Blaise. Tento tón byl u něj velmi neobvyklý, připsal jsem ho však na vrub podrážděnosti nad zraněním, které utrpěl. „Jeden z nás by měl jet s vámi pro případ, že budete nuceni rychle zmizet. Aspoň to zvládnu.“

Vytrácející se zvuk kroků a hovor po stranách mi prozradily, že se skupina rozchází. Věděl jsem, že Aleksander bude probírat svůj plán neustále dokola až do chvíle, kdy bude nutné vyrazit. Každý muž a žena budou přesně vědět, co se v nejbližších hodinách stane, a Aleksander si bude jistý, co může od spolubojovníků očekávat. Byl mistrný velitel. „Paní Elinor, věřím, že jste zařídila vše potřebné ohledně koní.“

„Mattei a Gerla připravili pět koní navíc a naložili na ně zbraně, vodu, oblečení a standarty, které jste požadoval,“ odvětila Elinor. „K Tanzire měli dorazit těsně po západu slunce, kdy se zavřely brány, a budou tedy čekat před hradbami spolu s ostatními opozdilci. Strážci bran jsou při jejich uzavírání velmi neúprosní. Gerla v Tanzire vyrostla a zná město velmi dobře, kdybyste tedy něco potřeboval, obraťte se na ni. Budou vás očekávat při první hlídce, a zatímco půjdete dovnitř, postarají se vám o koně. Pokud mě už dnes v noci nebudete potřebovat, vrátím se do Zif’Akeru.“

„Samozřejmě. Děkuji, paní. Už je chlapci lépe?“

„Mnohem lépe. Byla to jen dětská horečka.“

Horečka. Evan. Mluvte dál. Má matka a další lidé v Ezzarii – mezi nimi i děti – na horečku zemřeli. Dítě snáší horečku hůř, ne? Noc však plynula dál.

„Gorride!“ zavolal princ hlasitěji. „Možná bys mohl doprovodit paní Elinor zpět do Zif’Akeru. Paní je sice schopná bojovnice, ale jeden pár rukou a očí navíc nemůže uškodit a my si nemůžeme dovolit ztratit žádného z vás. Pokud už nic jiného nepotřebujete…? Šťastnou cestu všem. Nechť při nás dnes v noci stojí všichni bohové.“

K místu, kde jsem se ukrýval, se šouraly dva páry nohou – dva muži spolu tiše hovořili. Schoval jsem se do Feydova stanu, abych počkal na mladíkův návrat, a zahalil se tmou pro případ, že by dovnitř nahlédl Aleksander ve snaze najít mě. Jsi spokojený, starče? Schovávám se před ním. Ale možná bylo dobře, že jsme spolu nemohli mluvit. Byl jsem si jist rozhodnutími, která jsem učinil, nebyl jsem však ještě připraven předložit je těm, kdo by je v žádném případě nemohli pochopit.

A Evan… nemocný. Představil jsem si ho tak, jak jsem jej naposledy viděl, když stál s očima dokořán v záři ohně v táboře starého Yulaie… a pak se rozběhl do bezpečí Elinořiny náruče. Sotva jsem se ovládl, abych za ním a za Elinor nevyrazil. Ještě nenastal ten správný okamžik, řekl jsem si. Ještě ne. Jednoho dne. Ale pokud se stanu Madonaiem… co pak?

Malým otvorem vrazila do stanu vysoká postava. „Lorde Seyonne!“ ‚Zašeptání‘ bylo tak hlasité, že by probudilo i strom.

„Nemůžeš mluvit tišeji? Nikdo nesmí vědět, že jsem tady.“

„Aveddi se mě v soukromí zeptal, kde jste, přesně jak jste předpovídal. Ale já mu odpověděl, co jste mi přikázal. Nelíbilo se mu, když jsem mu řekl, že od něj nepřijmete žádné soukromé vzkazy. Pak se vydal pryč, ale zastavil se a zeptal se, jestli jste mi připadal ‚v pořádku‘ a ‚klidný‘. Odpověděl jsem, že jste se mi zdál být zdráv a neměl jste žádné viditelné potíže, pokud měl tohle na mysli slovy ‚v pořádku‘. Můj pán pak řekl, že pokud jste se za celou dobu pokusil alespoň o jediný špatný vtip, pak asi jste ‚v pořádku‘ a on si o vás nebude dělat takové starosti. Na chvíli jsem se zamyslel a pak mu popsal, jak jste řekl, že jste mu už několikrát vyhrožoval, že ho budete pronásledovat i ve snu, mé sny vám ale připadaly ‚méně naduté a víc rafinované‘. Nebyl jsem si jistý, zda měl Aveddi na mysli zrovna tohle, ale velmi hlasitě se rozesmál a zdálo se, že je spokojen. Nevadí, že jsem mu to prozradil? Mluvil se mnou a neposlal vám žádnou zprávu, a tak jsem si myslel, že vám nebude vadit, když to zopakuji.“ Feydova statná, bledá postava zaplňovala tmavý stan spolu s pachem uschlého potu a oleje, který používal ke kroucení vlasů a vousu.

„Ano. Je to v pořádku.“ I přesto, že jsem byl obklopen strachem a tajemstvími tak obrovských rozměrů, jsem se dal málem do smíchu. Nechtěl jsem však urazit Feydovu horlivou poslušnost. „Děkuji, Feyde. Mockrát děkuji. Od této chvíle jsou má slova určena pouze tobě, a naopak mohu slyšet jen tvé myšlenky a postřehy. Je to podmínkou mé přítomnosti.“ Souhlasil jsem s tím, že budu hovořit pouze se spáčem. Dnes v noci jsem velmi riskoval, neboť Nyel mohl považovat mé jednání za porušení slibu.

„Samozřejmě, můj pane, rozumím. Náš bůh Gossopar prošel mnoha zkouškami, než vystoupil na Kalliapa Gran a získal moc. Jednou se musel ohněm zbavit všech chlupů na těle – a to i v nejcitlivějších místech – a zůstat takto oholen celý rok. To, že vám zakázali promluvit s přáteli v okamžiku bitvy, lze asi považovat za menší muka, obzvláště když jste chlupatý jako Suzai!“

„Máš pravdu,“ odvětil jsem a tentokrát jsem se nedokázal ubránit úsměvu nad upřímnou snahou svého spáče utěšit mě. „Ezzarijci mají na těle velmi málo chlupů, takovou zkoušku bych asi přesto neuvítal.“

Na druhou stranu se mi nelíbila ani má zkouška. Feyd se omluvil, že se mnou již dále nemůže hovořit, neboť jeho zvyky žádaly, aby před bitvou vzdal hold svému bohu. A tak jsem se schoval ve stanu a naslouchal, jak se psanci připravují na boj. Táborem se rozléhalo vrzání kůže, kovový zvuk mečů a postrojů, nervózní smích, poslední připomínky pozic a taktiky, tiché povzbuzování, velkorysé ujišťování o dostatečném mužství, odvaze a víře a sdílené ticho nad padlými přáteli; běžný styk mezi lidmi, jehož součástí jsem již nesměl být. Několik lidí poslalo po Elinor vzkazy svým milovaným a já tiše připojil svůj. Pro tebe, můj synu. Pokud se mi podaří sjednotit svět a napravit ho pro tebe… Udělám vše, co bude nutné.

Na opačné straně stěny stanu se zastavily těžké kroky. „Tvá sestra má pravdu, víš?“ pronesl Aleksander tiše. „Nezapojuj se do bojů, dokud se neuzdravíš. Věř mi, vím, jaké to je, když se musíš držet zpátky.“

„Pokaždé, když se v minulosti vydávali do takového nebezpečí, šel jsem s nimi.“

„I přes nekonečný seznam mých chyb, kterých si dvořané v Zhagadu dobře všimli a donekonečna je rozebírali, mě vždy považovali za odvážného a statečného, neboť jsem své válečníky doprovázel na každou výpravu. Nechápali, že to tak pro mne bylo snazší. Máme před sebou dlouhé obléhání, Blaisi. Budeš mít víc příležitostí k boji, než se ti bude líbit.“

„Ať vás dnes v noci provázejí bohové, lorde Aleksandere.“

„Přál bych si, abych rozuměl… Prošel by ses se mnou kousek? Rád bych se dozvěděl víc o několika mužích. Například Feyd…“

Mohl bych se proměnit, sledovat je a vyslechnout jejich rozhovor. Ale i to mi připadalo jako porušení podstaty mé dohody s Nyelem. Ještě měsíc, dva, řekl Madonai, a budu si moct dělat, co budu chtít. Pokud do té doby bude podmínkou mé přítomnosti odloučení, pak budiž.

*

Během měsíců po našem útěku prosadili mocní Rhyzkové své přání a obsadili Gan Hyffir, poslední pevnost Beků, jedním ze svých nižších lordů. První lord Bek, poučen hrozivým koncem Naddasinů, neprotestoval přímo u Edika, nýbrž se raději stáhl do Tanzire. Žil zde v malém městském domku, snažil si zachovat důstojnost a pečovat o své nájemníky a majetek tím, že dál spravoval farmy Gan Hyffiru a snažil se najít trhy pro jejich pšenici. Nahlas prohlásil, že ačkoli jeho velkorysý panovník potřeboval silnou pevnost pro své mocné spojence Rhyzky, určitě by si nepřál, aby šlechtic Derzhi a jeho věrní nájemníci zemřeli hlady. To však starého Beka nezachránilo. První lord, jeho tři synové a zeť byli odsouzeni k trestu smrti a jejich ženám bylo doporučeno, aby vypily jed. Válečníci Beků zůstávali na Gan Hyffiru, zbavili je však modrožlutých šálů Beků a zařadili je přímo do služeb císaře pod velením Rhyzků. Aleksander měl v úmyslu to změnit.

Když Aveddi vyrazil s jezdci do Tanzire, letěl jsem s nimi v sokolí podobě. Vznášel jsem se však v temné noci vysoko nad nimi, aby si Aleksander neuvědomil, že jsem byl v jeho táboře. Dodržím dohodu. V dobách, kdy jsem byl otrokem, mi odloučení jen prospělo. Neznamenalo to však, že musím své přátele urazit.

Blaisovi se podařilo dostat nás k hradbám Tanzire ani ne za půl hodiny. Opustil jsem psance a letěl otevřít bránu.

Tanzire spalo. Uvědomil jsem si však, že jeho spánek je neklidný. Možná to bylo díky mé nové schopnosti cestovat sny. Sovariho kosti už nevisely z hradeb a na pusté pláni před branami už nezůstala po tělech Malvera a W’Assani ani památka, přesto jsem však tuto noc cítil blízkou přítomnost tří neklidných duchů. Aleksander na tom byl jistě stejně. „Nezapomeneme na vás,“ řekl jsem, když jsem usedl na sloup, na němž byl věrný kapitán tak odporně vystaven všem na odiv. „Dnes v noci zaplatí krví.“ Proměnil jsem se zpět v člověka a jednoho po druhém jsem se zbavil lučištníků Rhyzků na hradbách. Dotkl jsem se ramene každého muže, dovolil mu, aby se otočil a s úžasem pohlédl na má křídla a zlatou zář. Pak jsem ho zabil se slovy „Za věrného Sovariho“ nebo „Za ušlechtilého Malvera“ či „Za nádhernou W’Assani“. Když byli všichni mrtví, dosedl jsem na zem a odstrčil závoru na bráně, kterou jsme před mnoha měsíci uprchli. Nemohl jsem použít hnací ústrojí ani vítr, a tak jsem bránu otevřel jen natolik, aby se jí psanci protáhli.

Bylo snadné poznat, jaký osud by lordy Beky zítra ráno potkal. Mezi bránou a prastarou strážní věží se rozkládalo široké tržiště, na němž stálo pět šibenic. Vztyčili je ve stejném místě, kde jsme zanechali W’Assanin vůz a kudy jsme se probojovávali ven z města, jen abychom byli trpce poraženi ve chvíli, kdy už jsme si mysleli, že vítězství je naše. Nedovolím, aby se stejná hrůza opakovala dnes v noci.

Před hradbami se nacházela pestrá změť příbytků, kterou je možno najít vně každého uzavřeného města. V táborech poutníků hořelo několik malých ohňů a nehybným vzduchem se nesly tiché zvuky neklidných zvířat a křičících dětí. Dva mladí obchodníci napájeli koně z bahnitého žlabu.

Hvězdy neochvějně pokračovaly v cestě po nočním nebi. Z pouště pomalu vyjelo sedm jezdců, jako by byli unaveni dlouhou cestou. Snadno splynuli s ospalým táborem a malé vrásky na tkanině noci, které způsobil jejich příjezd, se brzy opět vyhladily. Pouze já jsem zahlédl, jak se tito tmavě oblečení cizinci o chvíli později protáhli otevřenou bránou. Když pode mnou procházeli, samozřejmě na mě pohlédli. Zvedl jsem ruku v pozdravu, ale neslétl dolů, abych se k nim přidal.

Zůstal jsem na hradbách, abych zajistil, že nikdo nezavře bránu, nepřijde v nevhodnou dobu vyměnit stráže ve věži nebo nebude obtěžovat dva mladé obchodníky u bahnitého koryta, kterým, jak se zdálo, přibylo do stáda několik koní navíc. Jen podezřívavý člověk by si všiml, že tito dva obchodníci osedlali koně, o nichž svým spolupoutníkům řekli, že budou druhý den ráno prodáni na trhu.

Ani ne za půl hodiny vyklouzli z uličky vedle strážní věže první dva psanci. Zbytek je brzy následoval v doprovodu pěti dalších lidí – osvobozených vězňů. Byli už téměř v bezpečí. Skupina však sotva minula čekající šibenice, když jsem ze směru kasáren zaslechl rychlý dusot kopyt. Další zrada? Spíše však šlo o nějaké znamení nebo zprávu, která nebyla podána. Ať už byl důvod jakýkoli, museli jsme zmizet.

Tasil jsem meč a snesl se k zemi na vzdáleném konci tržiště, kde měly z temné uličky brzy vyrazit stráže. Aleksander, který záchrannou skupinu uzavíral, opustil své společníky a pospíšil si ke mně přes otevřený prostor. „Co to děláš?“ Zvedl jsem ruku, abych ho umlčel, a ukázal mečem směrem, z něhož se blížilo nebezpečí. Ačkoli ještě nemohl jezdce slyšet, rychle se obrátil a rozběhl se zpátky. „Utíkejte!“ zavolal na ostatní.

Brzy se ozvalo bušení kopyt a spolu s ním i vyděšené výkřiky měšťanů, kteří vyhlédli ven okenicemi a spatřili moji zlatou postavu, jejíž zář ještě zesílila, když jsem kouzlem přivolal písečnou smršť. Jakmile jsem zvedl vítr, přestal jsem vnímat čas, neboť jsem měl plné ruce práce s asi deseti Rhyzky.

Jak dlouho mám čekat? Sklonil jsem se pod rozmáchnutým mečem jezdce Derzhi a pozvedl zbraň v protiútoku. Tři, čtyři meče najednou. Musí se dostat ven bránou, nasednout na koně, které připravili Mattei s Gerlou, a dostat se tak daleko, aby pronásledovatelé nedokázali odhadnout jejich směr. Nesměl jsem zde však zůstat příliš dlouho, neboť ani já bych nedokázal zadržet dvacet válečníků donekonečna.

Byl jsem však stržen bitvou, výzvou tolika protivníků. Pokaždé, když to vypadalo, že se někomu podaří prorazit, zaútočil jsem na něj poryvem větru a nechal z nebe padat ohnivý déšť. Koně řičeli a vzpínali se a já se smál, když se mi podařilo zaplést je dohromady, takže se od sebe nedokázali oddělit. „Ne tak rychle!“ zařval jsem a vrhl se na odhodlaného válečníka, který vyrazil k bráně. Jednou rukou jsem ho zvedl ze sedla a ne zrovna jemně jím mrštil o zem. Vyhnul jsem se dalším dvěma ranám, bodnutím vzhůru jsem se zbavil jednoho útočníka, druhého jsem popadl za nohu a strhl ho ze sedla. Přitom se mi podařilo zahlédnout bránu. Mí přátelé byli pryč. Nepříjemná tíseň v hrudi mi napověděla, že i můj spáč se již vzdálil od města.

Kolik času uplynulo? Do zad mě škrábl oštěp. Zasáhl citlivé místo, kde křídlo vyrůstalo z kůže. Naštěstí se mi do zad nezabodl, jen po sobě zanechal hlubokou, pálící ránu a spadl na zem. Otočil jsem se ve vzduchu a zahlédl, jak na mě míří tři šípy, dva oštěpy a alespoň deset mečů. Byl čas zmizet. Vystřelil jsem vzhůru a posledním výbuchem kouzla přibouchl bránu. Pak jsem Tanzire opustil a zamířil pouštní nocí za Aleksanderem k obležené pevnosti Beků.

Kapitola 37

U Tanzire jsem bojoval mnohem déle, než bylo potřeba. V době, kdy jsem dorazil ke schoulené, ponuré pevnosti Gan Hyffir, převzal již Aleksander velení v bitvě, kterou rozpoutali Feydův otec Marouf a Terlach, syn manganarského krále. Ještě před útokem se podařilo Brynně, jedné z Ezzarijek, zrozených s démonem, vklouznout do tvrze a otevřít cestu dalším dvěma Blaisovým lidem. Tito tři se pak vydali do ubytoven stráží a pověděli válečníkům Beků, že z pouště přijde nový vůdce – lord Derzhi, kterého milovali bohové a jehož jméno bylo Aveddi, Prvorozený z Azhakstanu – aby dobyl Gan Hyffir a zabránil popravě jeho pánů. A tak na úsvitu, když jednotky Manganarců a Suzaini zaútočily, povstali v pevnosti Bekové a otevřeli jim brány.

Přesto se však nedá říct, že to byla snadná bitva. Rhyzkové byli dobře vycvičení a byli v přesile tři na jednoho. Na nejvyšší věži tvrze se držela odhodlaná skupina lučištníků, z jejichž luků na naše bojovníky sršela smrt. V jediném okamžiku minuly tři šípy Aleksandera, který neustále přejížděl sem a tam předními řadami a snažil se zabránit tomu, aby jeho nezkušené jednotky ustoupily před silnou obranou. O tento problém jsem se postaral. Lučištníky dobře chránili válečníci s meči, zbavit se jich však bylo otázkou času a trochy námahy.

Toho rána tekla krev proudem, ale když nastalo poledne, objímal již Aleksander prvního lorda Beka a jeho syny a představoval je velitelům, kteří dobyli jejich pevnost. Princ s Maroufem a Terlachem pak společně uvedli Beky bránou do tvrze. Doprovázely je při tom radostné výkřiky válečníků Beků a podivné směsice bojovníků z Manganaru a Suzainu a pomalovaných psanců Yvora Lukashe. Planoucí šíp, standarta Beků, kterou Aleksander předal jako dar sužovanému hegedu, byl opět vyvěšen na cimbuří Gan Hyffiru. A nad ním se třepotala ve větru další standarta. Mnoho lidí se ptalo, komu patří propletený vzor zlaté, rudé a žluté, který vypadal jako slunce, vycházející nad loukou zlaté trávy. Poznal jsem ho, ačkoli jsem jej zahlédl jen v historických knihách a sbírkách legend. Byl to královský znak Manganaru.

Bojová horečka v mých žilách pomalu chladla a já jako sup zakroužil nad bitevním polem. Vítězové pečovali o zraněné, podle svých zvyků pohřbívali mrtvé a shromažďovali zajatce z hegedu Rhyzka, kteří klečeli na zemi s rukama na hlavě a čekali na svůj osud. Pevnost stála na drsné skále, a když Bekové vyhnali Rhyzky z tvrze přímo Aleksanderovi do náruče, rozšířil se boj i do okolních kopců. Z výšky bezmračného nebe jsem zahlédl mezi kameny u paty kopce záblesk tasené zbraně a zaslechl slabý výkřik… a další. Všichni byli po bitvě tak vyčerpaní, že si toho kromě mě nikdo nevšiml.

Opět jsem tasil meč, slétl dolů a přistál bosýma nohama na římse z teplého pískovce. Jeden Derzhi stál na stráži, zatímco druhý válečník zvedl meč nad hlavu klečícího Thrida. Tři muže už potkal stejný osud, jaký očekával i posledního zajatce. Derzhi měli na sobě barvy rodu Rhyzka. Nevyzval jsem kata ani jej nevaroval, prostě jsem odrazil stranou jeho pozvednutý meč a kopl jej do hlavy takovou silou, že dopadl na zadek. Mávnutím meče jsem znehybnil druhého Derzhi… nebo to možná způsobil pohled na má roztažená křídla či krví potřísněnou zlatou kůži. Thrid se chvěl, a když vzhlédl, trhl jsem hlavou směrem k tvrzi a bitevnímu poli. Uklonil se, popadl koně a dal se na útěk.

Měl jsem v úmyslu předat Derzhi prvnímu válečníkovi Beků, na něhož bych narazil, ale muž, sedící na zemi, mladý muž se statnou hrudí, nateklýma očima, hrubou kůží a zarudlým nosem, který jako by patřil někomu mnohem staršímu, na mě pohlédl s takovou nenávistí, že jsem se zastavil v půli kroku. Necítil jsem se sice lidskou nenávistí nijak ohrožen, přesto jsem si jej pečlivěji prohlédl. A všiml si jeho náušnice. Náušnice často určují postavení Derzhi v rodě, velikost, materiál, tvar a drahokamy těchto šperků pak umožňují snadno odlišit prvního, druhého a třetího lorda od nižších deseti. Slyšeli jsme, že na Gan Hyffiru sídlí šestý lord Rhyzka, ale tento muž měl mnohem vyšší postavení… byl to druhý lord svého hegedu, syn prvního lorda, což znamenalo, že jeho jméno je Bohdan, zvrhlík, který zneužil a zabil svoji desetiletou manželku Nyamot.

Mužům a ženám na bitevním poli a hradbách Gan Hyffiru jsme museli skýtat podivný pohled – nahý, zakrvácený válečník s křídly, vedoucí na oprátce muže, který byl rovněž nahý. Když upadl, táhl jsem ho za sebou, dokud se opět nevyškrábal na nohy. Ovládnout se a nevykastrovat ho byla ta nejtěžší věc, jakou jsem kdy musel podstoupit. Přinutil jsem ho, aby se svlékl, pak jsem ho spoutal a celou dobu jsem přitom mířil nožem na ochablou zbraň, kterou zavraždil dítě. Jak to obyčejně u zvrhlíků bývá, odvaha ho rychle opustila a on začal křičet, prosit a brečet. Moji čepel však nezastavilo slitování. Tato záležitost měla tak velký význam, že o jejím řešení musel rozhodnout sám Aleksander.

A tak jsem do Bohdana kopal, strkal do něj a vedl jej k jeho soudci. V době, kdy jsme dorazili k bráně hradu, shromáždil se kolem nás dav, v jehož centru stál Aleksander a lordové hegedu Bek. Dotkl jsem se země, trhnutím přinutil Bohdana pokleknout a podal provaz zmatenému Seregovi, čtvrtému lordovi Beků, s nímž se Aleksander setkal v Tanzire. Pak jsem vložil Aleksanderovi do rukou plášť Rhyzků a krvavou náušnici, kterou jsem Bohdanovi vyrval z ucha. „Co se s tebou děje, Seyonne?“ zeptal se a zadíval mi do tváře. „Co má tohle znamenat?“

Beze slova jsem přivolal vítr, vylétl vzhůru a zakroužil nad princem a jeho vězněm. Když se ode mne nedočkal odpovědi, pohlédl Aleksander na to, co jsem mu přinesl. Dotkl se náušnice a já poznal okamžik, kdy pochopil. Sevřel kolem ní ruku v pěst, pozvedl ji vysoko a vyrazil ze sebe vítězný výkřik, při němž tuhla krev v žilách. Nezůstal jsem, abych zjistil, co udělal pak. Věřil jsem, že rozhodne moudře… s větší rozvahou než já. Měl jsem na práci jiné věci, proto jsem se vrátil na bitevní pole.

Feyd šel vedle svého zraněného otce, palatina Suzaini, jenž hovořil s bojovníky a naslouchal, zatímco mu podávali zprávy o svých úlohách v bitvě. Vousatý šlechtic každému muži poradil, vyzval ho, ať bojuje se slabostí, která vedla k jeho zranění, a ujišťoval ho o své víře, že v další bitvě nedokonalost jistě překoná. Zatímco se otec se synem vzdálili od skupiny mužů, kteří připravovali mrtvého bojovníka pro pohřební hranici, dotkl jsem se země a uctivě pokynul hlavou Maroufovi.

„Zdravím vás, nejvznešenější,“ řekl suzainijský šlechtic a s užaslým pohledem se mi hluboce uklonil. „Jak vám mohu pomoci?“

Neodpověděl jsem mu, jen pokynul Feydovi.

„Vážený otče,“ řekl mladý muž, „můj pán Seyonne mě potřebuje. Omluvil bys mě a dovolil mi, abych ho doprovodil?“

„Samozřejmě. Jistě. Jsem rád, že můj syn pomáhá muži, jemuž tolik přejí bohové.“ Palatin se rozhlédl, neboť nás obklopili zvědaví bojovníci. Jeho hlas zesílil. „Vznešený válečníku, jak nesmírnou čest jste prokázal rodu Sabon a posílil slávu Suzy, když jste si vybral jednoho z nás za společníka. Naše dějiny byly dlouhou dobu zneuctívány…“

„Koně,“ zašeptal jsem Feydovi a mladý muž se rychle vydal pryč, zatímco já byl nucen naslouchat šlechticově proslovu. Byl jsem nesmírně netrpělivý, ale uctivě ho vyslechnout bylo to nejmenší, co jsem mohl udělat pro tyto hrdé lidi, z nichž se během staletí pronásledování staly pouhé stíny toho, čím bývali dřív. Zatímco Marouf hovořil, všichni přítomní Suzaini se napřímili.

Když se Feyd vrátil, seděl v sedle jednoho koně a za uzdu vedl druhého, beze slova jsem kývl na Maroufa a malý dav, jenž se kolem nás shromáždil. Pak jsem přivolal vítr, vzlétl a pokynul Feydovi, aby mě následoval. Kdybych se před Suzaini proměnil v člověka, připravil bych je o ten malý dar, který jsem jím dal. A ačkoli nám to neumožňovalo spolu hovořit, jakmile jsme se dostali dostatečně daleko, připadalo mi jen přirozené i nadále letět. „Musím se dostat do Zif’Akeru,“ zavolal jsem dolů na Feyda. „Zaveď mě tam.“ A jako obvykle mě Feyd na slovo poslechl.

*

„Jeď do vesnice a pověz všem o nájezdu,“ řekl jsem, těžce se opřel o zaprášený citrónovník a pohlédl dolů na Zif’Aker, malé suché údolí v jihovýchodním Azhakstanu, jež se stalo Blaisovým novým útočištěm. Bylo chybou, že jsem se proměnil zpět v člověka, sotva jsme se dostali na dohled bezútěšného tábora. V boku jsem cítil žhavou bolest a všechny kosti jako bych měl odlité z olova. Oblečení mi připadalo podivné a tuhé. „Nemusíš pospíchat. Víš určitě, že třetí stan od konce je ten správný?“

„Jsem si tím jistý. A co mám dělat, jakmile jim povím o našem vítězství?“ Na Feydově tváři se neobjevila ani známka neochoty, sesedl však velmi pomalu a při cestě dolů příkrou stezkou, jež nás zavedla k hájku citrónovníků nad nejnovějším úkrytem uprchlíků z Taíne Horetu a Taíne Keddaru, několikrát zavrávoral a málem upadl. Také byl unavený.

„Jdi spát,“ řekl jsem. „Odvedl jsi dnes dobrou práci.“

„Až se zítra ráno probudím, budete pryč, že?“

Usmál jsem se a dotkl se jeho statného ramene. „Jen na chvíli. Dávej na sebe pozor, a jakmile mě budeš potřebovat, zase se objevím.“

„Kromě cestování s Blaisem a jeho lidmi nemám s čáry žádné zkušenosti,“ řekl Feyd. „Vysvětlíte mi to jednou?“

Pohlédl jsem dolů na malé postavy, které se ve zlatém světle soumraku hnaly za večerními povinnostmi. „Ne,“ odvětil jsem. „Asi ne. Ale není to tvá vina. Jsem ti za tvé přátelství velmi vděčný.“

„Je mi ctí sloužit vám, vznešený, a po ničem jiném netoužím.“ Jeho unavené kroky se vytratily zpět vzhůru stezkou k místu, kde zanechal koně.

Vznešený… Přál bych si, aby mi tak neříkali. Roztržitě jsem si přejel rukou po kožené vestě a snažil se uvolnit ztuhlou bolest v rameni. Škoda, že jsem si nedosáhl do středu zad, kde se mi košile přilepila na mokvající ránu po oštěpu. Bojovat nahý mělo jednu výhodu – oblečení nedráždilo rány. Svlékl jsem si vestu, odhodil ji na zem a zatahal za košili, až se odlepila od rány.

V době, kdy se bronzová barva nebe proměnila v tmavě šedomodrou, zahlédl jsem, jak do tábora vjela temná postava jezdce. Ihned se kolem ní shromáždila světla lamp a pochodní jako světlušky kolem kaluže. Proměnil jsem se v sokola, slétl z kopce a zakroužil nad davem. Poblíž jeho středu jsem zahlédl vysokou štíhlou ženu. Uvolnil jsem se. Krátce poté jsem odtáhl stranou plátno, zakrývající vchod do Elinořina stanu, a vstoupil dovnitř.

Byl to malý stan, sotva dost velký pro dvě lůžka, hromadu kožených sedlových brašen a malou dřevěnou truhlu. Vysoko nad truhlou visel tenký plechový talíř, na němž hořela svíčka. V jejím světle jsem zahlédl meč, visící ze střešního trámu mimo dosah malého dítěte. Chlapec spal na lůžku, tmavé řasy mu ležely na zlatorůžových lících, jednu ruku měl sevřenou v pěst pod bradou a druhou tiskl ošumělou přikrývku. Teprve když jsem mu přejel rukou nad tváří, abych se dotkl jeho tmavých vlásků, ucítil jsem jeho tichý dech. Kůži měl teplou od spánku a přikrývky, horečku však neměl. Poprvé od chvíle, kdy jsem zaslechl slovo horečka, jsem se zhluboka nadechl.

Do stanu vnikl vchodem vítr a plamen svíčky se zatřepotal. Měl bych odejít dřív, než se Elinor vrátí, nedokázal jsem se však přinutit pohnout. A tak jsem seděl vedle zmačkané postele, pozoroval, jak můj syn spí, a snažil se na nic nemyslet, aby mé myšlenky náhodou nenarušily jeho nevinné sny.

„Co se děje? Kdo jste? Seyonne!“

Výkřik mě probral z klidného zmatení, jen kousek vzdáleného od spánku. V náhlém jasu jsem zamrkal. Feyd musel vyprávění hodně protahovat, neboť na plechovém talíři, visícím nad truhlou, plaval na jezírku roztopeného vosku prskající knot. Jasné světlo vycházelo z otlučené olejové lampy v Elinořině ruce.

Má ruka stále ještě spočívala na hlavě Evana. Teprve ve chvíli, kdy jsem na sobě ucítil Elinořin pohled, jsem si všiml zaschlé krve pod nehty a v záhybech kůže. Copak musím být pokaždé, když se s Elinor setkám, potřísněný krví?

„Co to děláte? Je v pořádku?“

Potřásl jsem hlavou a ukázal jí své prázdné ruce, pak jsem se postavil. Měl bych jít. Pochyboval jsem, že by ode mě opravdu chtěla něco slyšet, a i kdyby mi bylo dovoleno promluvit, stejně by asi neuvěřila tomu, co jsem si přál jí říct. A tak jsem se naposledy otočil, abych naplnil své vzpomínky krásou a duši nevinností, a málem jsem vyletěl z kůže, když se Elinor dotkla mých zad.

„Krvácíte.“ Znělo to tak trochu jako obvinění.

Zavrtěl jsem hlavou a čekal, až uhne stranou, abych mohl odejít.

„Nechte mě, ať se na to podívám. Ostatní se brzy vrátí a podle toho, co říkal Feyd, budou mít léčitelé plné ruce práce.“ Sundala dolů cínový talíř, sfoukla prskající plamínek svíčky, pak pověsila lampu na hák ve střešním trámu. „Nevěděla jsem, že bohové mohou krvácet.“

Jaký smysl by mělo protestovat i kdyby se mi to beze slov podařilo? Tuhle bitvu jsme už vybojovali. Mé lidské tělo mě zradilo. Dokonce ani měděná barva kůže Ezzarijců by nedokázala zakrýt horkost, která mi vstoupila do tváře.

Elinor si očividně mé zrudnutí špatně vyložila. „Tak jo, omlouvám se. To nebylo fér. Nikdy nevím, co vám mám říct, Seyonne. Děsíte mě…“ Její omluva mě natolik vyvedla z míry, že jsem neprotestoval, když mě popadla pevně za paži, otočila mě a nadzvedla mi košili, „…a přesto… Hvězdy na nebi!“

Věděl jsem, že na ošklivou, krvácející ránu uprostřed moře jizev, které jsem utržil jako otrok, nebude příjemný pohled. Rychle jsem si košili opět stáhl, zvedl jednu ruku, abych jí naznačil, že už nemusí nic víc říkat ani dělat, pak jsem ji odstrčil a rychle opustil náhle příliš dusný stan. Nepodíval jsem se na ni ani jsem se neohlédl přes rameno, abych zjistil, jestli mi kůže na zádech v místě, kde se mě jemně dotkla rukou, nevzplanula.

Někde mezi příbytkem Elinor a stanem Feyda svět potemněl a zmizel.

*

Když se mi konečně podařilo odtrhnout ztěžklé oči od hrací desky, spatřil jsem, že se Nyel s Kasparianem vzdálili na opačnou stranu komnaty, kde spolu tiše hovořili. Nechtělo se mi čekat na to, co by mi mohli říct. Venku, za dokořán otevřenými dveřmi, stál měsíc vysoko na nebi a noc byla chladná; zahrada voněla bylinami, kvetoucími v pozdním létě, a tlejícím listím. Ačkoli jsem byl fyzicky unaven, netoužil jsem po spánku. Na stole v Nyelově salónu bylo prostřeno, ale já neměl ani hlad. Potřeboval jsem vzduch, samotu a čas na přemýšlení.

Ve stříbrném světle měsíce jsem se procházel cestičkami, vysypanými štěrkem, a znovu si probíral důvody, proč musím proměnou projít. Uklidnil jsem Aleksanderův strach, který projevil ve snu, slibem, že mu pomohu. Jeho šance na úspěch byly tak mizivé, že potřeboval každou výhodu, kterou mu dokážu poskytnout. Ale kdo ví, jaké důsledky by takový zásah mohl mít, i kdyby byl proveden s dobrým úmyslem? Co kdyby se díky mé útěše stal neopatrným? Jakou zradu, jakou ztrátu by pocítil, kdybych nedodržel slib, který jsem mu dal v soukromí snu? A pak tady bylo krveprolití. Abych ochránil své milované, bez lítosti jsem zabíjel, a budu tak činit i nadále, dokud nebudou v bezpečí. Ve skutečnosti jsem nemusel pátrat po důvodech, proč přijmout Nyelovu nabídku; jejich bezpečí bylo pro mě nejdůležitější. Ale ze zkušenosti jsem věděl, že lidský svět nebude nikdy zcela bezpečný. Budu vůbec někdy schopen přestat zabíjet?

Nyel měl pravdu, když trval na mém odloučení. Má moc byla už v tuto chvíli ohromná a můj hlad po ní téměř neovladatelný; stačilo, abych na ní jen pomyslel, a zkrátil se mi dech a mé tělo se křečovitě stáhlo v touze proměnit se, setřást omezující šaty a pocítit sílu melyddy. Jaká nebezpečí jsem však riskoval, když jsem takovou moc proplétal s láskou, vztekem a strachem? Dokázal bych unést cenu, kterou bych musel zaplatit?

Ano, to byl problém. Zakusil jsem vše, co může tělo a duše snést, ale jen zřídka jsem pocítil tak bodavou bolest, jakou jsem právě zažil. Záda mě stále ještě pálila od doteku Elinořiny ruky, lidské ruky, která dokázala vyjádřit laskavost a odpuštění mnohem lépe než slova. Byl bych ochoten vzdát se styku s lidmi? Mohl bych to udělat, a přesto zůstat sám sebou? Možná právě to byla lekce, kterou se mě snažil Nyel naučit pokaždé, když se jeho oči naplnily slzami: cenou za sílu a moc bude bolest a pocit ztráty, které se vyrovnají jeho.

Jak jsem se tak procházel Nyelovou zahradou, ponořen do nepříjemných myšlenek, začalo se mi dělat mdlo. Napřed jsem si myslel, že mi strach a morální konflikt dráždí prázdný žaludek a jsou příčinou mých zvlhlých dlaní. Nebo že je má nevolnost zpožděným následkem noci plné těžkých bojů. Ale když se mi začala točit hlava a já pocítil nepříjemnou horkost, uvědomil jsem si, že mé tělo asi reaguje na ránu, kterou jsem utržil na zádech. Možná je zranění vážnější, než jsem si myslel, nebo byla zbraň namočena v jedu. Rozhodl jsem se vrátit do hradu.

Poprvé za dlouhou hodinu jsem vzhlédl, abych zjistil, kde jsem, a uvědomil si, že jsem málem vrazil přímo do zdi, a to právě v místě, kde se jejím kamenným povrchem táhla rozeklaná trhlina. Byla na stejném místě a i její tvar mi připadal povědomý, zdálo se však, že je užší než dřív, a pavučina malých prasklin, která se z ní šířila, vypadala jen jako povrchová nedokonalost. Zvláštní. Nedokázal jsem však dál pátrat po příčině, neboť jsem cítil, že brzy omdlím.

Otočil jsem se a vrávoravě se vydal ke světlům pevnosti, vlna nevolnosti však zmizela stejně rychle, jako se objevila. Ve chvíli, kdy jsem vstoupil na stezku, vedoucí ke schodům, jsem se cítil opět v pořádku. Dokonce ani rána na zádech mě už nebolela. Zastavil jsem se a na okamžik se zahleděl na své ruce. Byly suché a nechvěly se. Vstoupil jsem do světla a obrátil je, abych se ujistil, že mě nešálí zrak. Opravdu. Zmizely z nich nejen všechny jizvy, nýbrž i mozoly od derzhijských otrockých náramků. Rychle jsem se prohlédl a zjistil, že mi ostatní jizvy zůstaly. Ruce jsem však měl nepoznamenané.

Když Nyel vyšel ven na širokou terasu, stále jsem ještě cítil neklid. Jeho vysoká, štíhlá postava se temně odrážela na pozadí osvětleného vchodu, takže jsem mu neviděl do tváře. Jaký výraz se na ní usadil dnes v noci? Když na mě zavolal, zněl jeho hlas mladě. „Nejsi unavený, chlapče? Nebo hladový? Nechceš si po tak namáhavém dobrodružství odpočinout?“

„Ještě se mi nechce spát.“

„Pak si tedy promluvme.“ Sestoupil ze schodů, minul mě, přešel přes malý trávník a usedl na kamennou lavičku, z níž měl výhled na jezírko. Na černé hladině plavaly žluté květy stulíku. Ačkoli ke mně byl starý čaroděj otočen zády, slyšel jsem ho velmi jasně. „Pověz mi o svém synovi.“

Zamrazilo mě v zádech. Jak jsem si mohl být jistý, že si Nyel přeje jen mé blaho? „Můj syn není vaše starost.“

„Zajímá mě vše, co je součástí tvého života. Myslel sis snad, že o tvém dítěti nevím? Poprvé jsem se o něm dozvěděl, když jsi umíral, a nyní jsem ho viděl tvýma očima. Krásný chlapec. Asi do něj vkládáš velké naděje. Nemusíš přede mnou nic skrývat.“

Bylo zvláštní slyšet tato slova od někoho, kdo ukrýval celou pokladnici tajemství. „Možná vám o synovi povím, když mi vy řeknete něco o svém.“ Jeho syn… a věznitel.

V jediném okamžiku vstoupila do podzimní zahrady zima. Za mrazivého mlčení Nyel vstal, vydal se pryč a nechal mé i své otázky nezodpovězeny.

Kapitola 38

Během několika následujících týdnů jsem neměl kdy přemýšlet o svém rozhovoru s Nyelem ani o vnitřním zpytování, které mu předcházelo. Nyel se už o mém synovi nezmínil a nedal najevo žádné další známky nelibosti. Dál jsem pokračoval v cvičení, ale jen hodinu dvě denně. Nyel tvrdil, že potřebuje čas, aby mohl připravit kouzla, která mě promění. Nezmínil se o tom, kdy proměna nastane, jak dlouho bude trvat nebo jakou metodu při ní použije, jen mi opět slíbil, že se budu moct při každém kroku svobodně rozhodnout. Zdálo se, jako by mi běžné činnosti jako jídlo nebo spánek zabíraly stále méně a méně času, přesto jsem však neměl ani chvíli volna. Ačkoli mi Nyel na konkrétní otázky neodpověděl, postaral se o to, aby mi nescházely odpovědi.

Přikázal mi, abych si pročetl jeho knihovnu – svitky, popisující dějiny Madonaiů, jejich příběhy, poezii a učení. Vedli bohatý život a zamýšleli se nad tajemstvími a krásami vesmíru. Prožívali mnohá dobrodružství, prozkoumávali svůj široký, různorodý svět od vrcholků hor po hlubiny oceánů a bez povšimnutí nenechávali ani zvířata, z nichž mnohá v mém světě ani nežila. Studovali a zkoumali růst a proměnu zvířat i rostlin, zázraky počasí, barvy a umění, jemné odstíny hudby a její dopad na lidskou duši. Četl jsem dlouhé dny a obsáhl přitom jen zlomek jejich širokých znalostí.

Jindy jsem se pokoušel o jednoduchá kouzla, která nepotřebovala plnou sílu Madonaie. Kasparian dal kouzlu sílu a Nyel mě vedl. Jednou jsem tímto způsobem celý den prozkoumával život uvnitř stromu. Plul jsem žilkami v jeho kmeni a putoval od kořene vzhůru kmenem a pak větví až do špičky listu. Procházel jsem letokruhy, které představovaly jeho život – roky sucha a bohatého deště, ohně, bouří a dalších katastrof. Uvnitř zeleného světa jediného listu jsem pocítil jeho tepající život; cítil jsem, jak se mi slunce opírá do zad, a napil se z pramene života. Z kouzla jsem se vynořil uchvácen jeho silou, krásou a porozuměním, jež zprostředkovávalo. Vůně, chuť a cit toho stromu, život, jímž se lišil od všech ostatních, se staly natolik mojí součástí, že jsem mohl pravdivě prohlásit: jsem dub – tento dub ze usech dubů na celém světě. A kdyby toho byly lidské rty a jazyk schopny, pronesl bych dokonce i jeho jméno.

„Líbilo se ti to?“ zeptal se Nyel. Když na mě jeho staré mladé oči pátravě pohlédly, šedé obočí se mu stáhlo. Seděl jsem na trávě pod korunou stromu, osvětlenou velikým měsícem. „Na tato místa tě nemohu následovat, jako to dělám ve snu. Taková kouzla mi byla zakázána.“ Zakázána – vzali mu jméno a bez něj nedokáže duše sílu využít. Připravit muže o jeho jméno byla hrozivá věc, neboť tak na něj i ti, kteří ho znali, nakonec zapomenou a všechny známosti a vztahy se vypaří jako rosa v horkém slunci. A jakmile tato osoba zemře, zemřou s ní i veškeré stopy po její existenci, bude vymazána ze svitků dějin, jako by nikdy neexistovala.

„Líbilo. Velmi,“ řekl jsem. „Ať už se mezi námi v budoucnu stane cokoli, za tohle vám děkuji. Nikdy bych si nedokázal představit…“

„Zažít nekonečné proměny života… ano, myslel jsem si, že se ti to bude líbit. Každá pouť je zázrakem. Krása a složitost, které rozšiřují vědomí i duši. To všechno na tebe čeká,“ řekl a usmál se. Byl to první náznak upřímné radosti, který jsem u něj od svého návratu do Kir’Navarrinu spatřil. „Mohu tě naučit tisíc podobných kouzel. Čekal jsem tak dlouho, až se s tebou o ně budu moct podělit.“

Úsměv jej proměnil stejně jako při našem prvním setkání. Tentokrát jsem však nesklopil oči. Místo toho jsem se pokusil probádat jeho krásu, moudrost a sílu podobně, jako jsem prozkoumal dub, snažil jsem se putovat po stezkách jeho myšlení a odhalit tajemství jeho úmyslů. Nyel byl pouze štíhlý, šedovlasý muž s úžasnýma očima, plnýma laskavosti, lásky a dlouholetého žalu.

Připomněl jsem si, že je šílený, takže to, co z něj cítím, je určitě pouhou falešnou maskou. Jako Strážce mě však naučili vidět a cítit pravdu, ukrytou v duši, a jeho duše nebyla falešná. Všechno, co řekl, se ve mně odráželo, jako bych byl zrcadlem jeho srdce. A tak jsem se přinutil vrátit se zpět k původní otázce. „Nyeli, prosím, řekněte mi, proč jsem tady? Proč zrovna já?“

Jeho úsměv zmizel. Neodpověděl mi.

*

Vždy po několika dnech studia a kouzel jsem se vydal na oceán snů a vrátil se prostřednictvím svého spáče k Aleksanderovi. Záchrana Beků a osvobození Gan Hyffiru byly velmi úspěšným a tolik potřebným vítězstvím, které jistě brzy začne žít vlastním životem a roznese se po celém impériu. Princ poslal Bohdana Edikovi přesně tak, jak jsem mu ho já přivedl – nahého a spoutaného. Čtyři válečníci Beků riskovali život, aby zvrhlíka předvedli před císaře a postavili tak Edika před kruté dilema. Má předat Bohdana Hamraschi a dát v sázku své spojenectví s mocnými Rhyzky, nebo má Hamraschi odmítnout právo na pomstu a riskovat, že ho potká stejný osud jako Aleksandera? Spolu s Bohdanem přinesli Bekové Edikovi ještě jeden dar – sokolí pero. Všichni v Zhagadu pochopí, co znamená. Sokol Denischkarů opět letí – Aleksander přichází.

Gan Hyffir byl sice oporou, ale velmi nejistou, která Aleksanderovi přinesla další dilema. V bitvách u Syry, Taíne Horetu a Gan Hyffiru přišel o padesát nejlepších válečníků a dalších sto padesát lidí zemřelo. Ačkoli byli Bekové cenným spojencem, nemohli Aleksanderovi poskytnout žádné bojovníky, neboť malý rod Derzhi slíbil, že převezme obtížný úkol dobýt severní Manganar a vycvičit jednotky Yulaie a Terlacha, které pak budou bojovat po jejich boku. Budou potřebovat každého muže, aby odolali náporu Rhyzků a Edikově odplatě. Pokud nenajde nové bojovníky, nezůstane Aleksanderovi brzy žádná armáda, a to válka teprve začala.

Řešením problému byl Blaise. Aleksander ho pověřil úkolem naverbovat nové bojovníky. Byl to brilantní tah. Blaisova síla vždy spočívala spíš v jeho vášnivé oddanosti než v meči a strategiích a nyní se stal poslem ke všem Manganarcům, Suzajům a Thridům a předával jim zprávu o tom, že Aveddi pozvedl standarty jejich ztracených království a bojuje bok po boku s jejich králi. Během několika dnů dorazili do Zif’Akeru kováři a pastýři, honáci a děvečky, vyděšení, ale odhodlaní přiložit ruku k dílu, a já poznal, že Blaise nalezl své místo.

Co se týče zkušenějších bojovníků, Aleksander vymyslel plán jak získat i je. Lord Sereg, výmluvný a inteligentní čtvrtý lord Beků, se rozhodl zůstat s Aleksanderem. Zanedlouho se Sereg s Rochem vydali na cestu k Mardekům v Karn’Hegethu, Fozhetům ve Vayapolu a k ostatním malým rodům, které slíbily, že Aleksandera podpoří, pokud bude moct dokázat, že na jeho straně stojí další spojenci. Sám Sereg bude tímto důkazem a předá rodům zprávu, že Aleksander nebojuje za trůn impéria Derzhi, nýbrž za novou vizi světa.

Zatímco Blaise se Seregem rozšiřovali řady jeho vojska, pokračoval Aleksander v nájezdech a způsoboval šlechticům Derzhi a jejich stoupencům mnoho bezesných nocí. Své cíle si vybíral na základě vlastních vědomostí o politických intrikách a problémech v impériu. Unášeli jsme výběrčí daní, ale ne ty nejkrutější, nýbrž muže, které se nám podařilo strachem, kouzly nebo královskou domluvou přimět, aby odstoupili od přehnaných výběrů a ulehčili tak břemenům, jež způsobovala, že místní obchodníci museli nechat nejchudší zákazníky hladovět. Místo abychom útočili na jednotlivé karavany s otroky, zaútočili jsme na tři obchodnická města, z nichž karavany vyrážely, a narušili obchod mezi nedávno dobytými územími a středem impéria. Provedli jsme nájezd na tábor Veshtarů, kde podle zpráv špehů drželi syny a dcery Naddasinů v klecích. Z posedu na skále jsem pozoroval krvavé zbytky bitvy a sledoval, jak Aleksander dohlíží na osvobození dvou set otroků, nabízí pomoc vyzáblým strašákům, kteří sotva dokázali chodit, a dává z vlastního měchu s vodou napít chodícím mrtvolám, napůl šíleným žízní. Tajné obilnice, sporná území, zbrojnice rozhádaných rodin, obchodníci s koňmi, kteří hromadili plemenné kusy… našimi cíli byla nejcitlivější místa impéria.

Zúčastňoval jsem se většiny nájezdů. Pokaždé když jsem při putování sny vycítil, že se blíží nájezd, požádal jsem Nyela, aby mě poslal za Feydem. Madonai vždy odmítal a snažil se mě přesvědčit, abych počkal, až získám „skutečnou podobu“, abych zmenšil nebezpečí zranění. „Je tohle pošetilé rozhodnutí tvé vlastní,“ říkával pokaždé, „nebo si tvoji pomoc vyžebralo to ubohé princátko, které vůbec nezajímá, jaká zranění utrpíš? Ještě chvíli počkej a budeš silnější, než si dokážeš představit.“

„Ano, je to moje volba. Beru na sebe riziko, mnohem riskantnější by však bylo nejít.“

Bez ohledu na to, jak jsem se vyptával, přemlouval ho nebo mu spílal, Nyel mi odmítal říct, kdy nebo jak moje proměna proběhne. Nemínil „uspokojit netrpělivost krátkověkých“ tím, že by tak složité kouzlo uspěchal. A tak jsem se snažil potlačit touhu a zvědavost snahou zlepšit svoji nedokonalou sílu a moc.

Po celé dlouhé měsíce jsem kromě Feyda nepromluvil se žádnou lidskou bytostí. Ačkoli jsem předpokládal, že takové odloučení bude nesmírně těžké, brzy jsem si na ně zvykl. Můj spáč mi pokaždé řekl o chystaném nočním plánu, a pokud v něm bylo zapotřebí mých schopností, poslal jsem ho za Aleksanderem se zprávou, že se úkolu ujímám. Jinak jsem se objevoval na bojišti neohlášen a přiložil ruku k dílu v místě, kde mě bylo nejvíce potřeba. Někdy jsem zajistil vítězství, jindy zadržel nepřítele, aby mohl princ s bojovníky uniknout, neboť v žádném případě nevyhráli každou šarvátku, s mojí pomocí se však vyhnuli nejtěžším důsledkům porážky. Bez ohledu na Nyelovy neustálé protesty a moji rostoucí netrpělivost s touto válkou jsem nemohl přátele opustit.

Byl jsem v pokušení najít si spáče přímo v Zhagadu a zbavit se Edika nebo lordů Dvaceti, abych celý proces uspíšil. Ale mé místo bylo po Aleksanderově boku. Má přísaha Strážce, lidské pouto, které bylo stále zakotveno hluboko ve mně, mě nutilo až do posledního dechu chránit a opatrovat muže, jenž v sobě nesl boží znamení.

Aleksander se zpočátku snažil Feyda na mě vyptávat a posílat mi s plány i vzkazy. Pokaždé, když jsem se mu objevil po boku, se na mě usmál a pozvedl obočí, jak to dělal vždy, když se snažil něco zjistit o mých tajemstvích. Ale jak týdny ubíhaly a já se stále držel zpátky, přestal se snažit překlenout propast, která se mezi námi otevřela. Pokud to okolnosti dovolovaly, pozdravil mě mírnou úklonou. Neusmál se na mě, nepozdravil ani ode mě nic neočekával. A brzy se i tyto úklony staly výjimkou. Považoval moji přítomnost za štěstí, stejně jako dobré počasí nebo výhodný terén, už se ale nesnažil řídit mé činy nebo odhadnout, co udělám v příštím okamžiku, stejně jako se o to nepokoušel u větru či pouště. Skutečnost, že se mi podařilo oprostit se od jeho starosti a zvědavosti, mi dala určitý pocit volnosti. Cítil jsem sice záblesk lítosti pokaždé, když jsem ho zahlédl, jak se směje s Farrolem nebo se s Elinor a přáteli naklání nad mapou, říkal jsem si však, že jakmile Nyel splní svůj slib, všechno bude jiné. A má moc mezitím rostla stejně jako můj hlad po ní.

*

Když jsem zrovna nebojoval ani nestudoval, procházel jsem se, běhal a šplhal po horské stezce. Snažil jsem se udržet tělo uvolněné a odvést mysl od touhy proměnit se. Jednoho dne, téměř čtyři měsíce od chvíle, kdy jsem vstoupil do Kir’Navarrinu, jsem zahlédl, jak Kasparian pospíchá chodbami, a následoval ho. Podle ponurého výrazu v jeho tváři jsem poznal, že se opět bude cvičit v boji.

„Je tady někde suché místo, kde bych se mohl protáhnout?“ zeptal jsem se a přizpůsobil chůzi jeho dlouhému kroku. „Už bych to potřeboval.“ Před několika dny se zhoršilo počasí, Aleksander mě také nepotřeboval a po dvou nudných, propršených dnech jsem už byl značně netrpělivý.

Kasparian mi věnoval temný pohled, z něhož jsem vyčetl, že by mě nejraději použil jako dnešní oběť, nakonec však odvětil: „Můžete jít se mnou, jestli chcete.“ Rychle seběhl širokým schodištěm hluboko do nitra hradu a zastavil se u obloukového vchodu, kde jsem ho první den v Tyrrad Noru našel. Za dveřmi jsem neviděl nic než černočernou temnotu. Jediným pohybem ruky však Kasparian zapálil padesát pochodní, které ozářily úzkou, dlouhou místnost, jež byla tak velká, že by v ní Frythové mohli pořádat své slavné turnaje. Nízký strop podpíraly vpravo a vlevo dvě řady sloupů, které komnatu ještě víc zužovaly. Na vzdáleném konci místnosti stála lavice, na níž byly rozloženy všemožné zbraně – různě těžké a velké meče, nože a oštěpy, luky, šípy a kopí, obušky, kyje a biče a různé druhy štítů. Pro muže, jenž bojoval pouze s iluzemi, to byla velmi dobře zásobená zbrojnice.

„Madonaiové nebyli vždy mírumilovnou rasou,“ řekl, jako by zaslechl moji nevyslovenou otázku. „Povznesli jsme se nad násilí, ale někteří z nás se rozhodli neztratit nabyté schopnosti. Byla zde stále zvířata, o něž jsme se museli postarat, a mnohá z nich přitom byla daleko inteligentnější než ta, která naleznete ve svém světě.“ Zatímco se Kasparian oblékal do kožené zbroje a ostřil mohutný široký meč, vyprávěl mi madonaiské příběhy, které jsem v Nyelově knihovně nenašel – o divokých lovech a armádách zrůd, o člověku podobných nestvůrách, které pily krev, a o ohnivých stvořeních, jejichž dotek spaloval duši. „Teď už lovím jen jednu kořist,“ řekl.

Přelila se přese mě vlna kouzla a najednou jsme stáli ve vysoké trávě uprostřed louky, která se táhla zprava doleva a v mírných prohlubních a vyvýšeninách až k horizontu před námi. Na stříbřitém nebi zářilo doběla rozpálené slunce. Udiveně jsem se otočil. Za námi se stále nacházela místnost se sloupovím, i když její rohy byly zkosené a okraje se rozplývaly jako portály, jichž jsem využíval v době, kdy jsem zastával pozici Strážce. Mezi mnou a dveřmi se objevilo pět bojovníků ve zbroji.

„Měl byste se raději ozbrojit nebo se ukrýt, dokud je všechny nezaměstnám,“ řekl Madonai.

Couvl jsem ze strohé krajiny a ucítil, jak se horký, suchý vítr proměnil v chladný kámen a tvrdou podlahu. Z háku na stěně jsem sňal koženou vestu, sebral několik zbraní a začal si kolem pasu připínat opasek s mečem. Ale Kasparianovy příběhy odvedly moji pozornost jinam a já už netoužil připojit se k němu v boji. Viděl jsem už dost skutečného zabíjení.

A tak zatímco se pět válečníků rozestoupilo a vydalo se směrem k sluncem ozářené krajině a Kasparianovi, vklouzl jsem do šerého sloupořadí s úmyslem arénu opustit. Kasparian zaútočil. Ještě nikdy jsem neviděl, že by se nějaká dvounohá bytost pohybovala tak rychle. Ve chvíli, kdy jsem vyrazil ke dveřím, jsem již musel překročit jednoho padlého válečníka, jenž se odplížil mezi sloupy poté, co ho zásah do břicha málem rozťal v půli.

„Milost…“ Byl jsem už napůl cesty ke dveřím, když jsem zaslechl toto zašeptání plné bolesti, které málem zaniklo ve výkřicích a zvuku oceli narážející na ocel. Postava ve tmě ležela stočená kolem své hrozivé rány. Jaká iluze by žádala o milost ve chvíli, kdy je její tvůrce mimo doslech?

Pospíšil jsem si zpět k padlému válečníkovi a klesl vedle něj na kolena. „Kdo jsi?“ zeptal jsem se a zatahal za koženou přílbu. „Co jsi?“

Zpod helmy vyklouzly světlé vlasy, zvlhlé potem. Pohyb musel válečníka vytrhnout z náruče smrti, neboť se křečovitě zachvěl, zasténal a vydal tlumený výkřik.

„Bohové, omlouvám se.“ Odhrnul jsem mu vlasy z tváře, stažené bolestí, a čelist mi poklesla ve zhrozeném úžasu. „Kryddone?“

Modré oči umírajícího rai-kirah se na kratičký okamžik rozšířily. Pokusil se promluvit. „Příteli Seyonne, vznešený Denasi…“ Překvapující silou mě popadl za košili a přitáhl si moji tvář ke své. Na rty mu vystoupila krvavá pěna. „Zachraň se. Jdi za paní. Umíráme…“

Než jsem se ho mohl na cokoli zeptat, jeho stisk ochabl a já ucítil, jak se, jako při každé smrti rai-kirah, otřásl vesmír. Co se dělo venku za černou zdí? Jak to, že byl Kryddon polapen Kasparianovým kouzlem? Byl jsem přesvědčen, že Nyel vysává sílu z rai-kirah v Kir’Navarrinu prostřednictvím snů. Byl snad do celé věci zapleten i Kasparian a jeho zvrácená zábava? A kdo byla Kryddonova „paní“? Je možné, že tím myslel ženu v zeleném, jež žila v garamandovém lese? Na mé otázky se mi však nedostalo odpovědi, neboť Kasparian se pustil do dlouhého boje a Nyel byl bůhvíkde. Nyel se mnou hovořil pouze ráno, když jsme cestovali sny, ale já přísahal, že se hned příštího dne dozvím, co potřebuji vědět.

Z mého úmyslu však nakonec sešlo. Ze snů jsem se dozvěděl, že se má v lidském světě něco důležitého stát, a tak jsem se místo toho vydal za Aleksanderem.

Kapitola 39

„Aveddi říká, že než se vrátí do Zhagadu, projde všemi okupovanými zeměmi,“ řekl Feyd, když jsme se v noci setkali na větrem ošlehaném pahorku nad Aleksanderovým táborem, „pozvedne jejich standarty a postará se o to, aby jejich právoplatní majitelé dostali šanci si je udržet.“ Před větší nebo obtížnější bitvou se stalo zvykem, že Aleksanderovy jednotky rozbily tábor poblíž svého cíle, aby si muži i koně mohli před útokem odpočinout. Tím získali Ezzarijci zrození s démonem možnost přivést další bojovníky z rychle rostoucího počtu táborů, roztroušených po celé zemi. Blaise cestoval po impériu a šířil zprávy o Aveddim a Roche doprovázel Serega mezi Derzhi, takže Aleksanderovi a jeho bojovníkům mohli pomoct pouze Gorrid, Brynna a Farrol. Farrol se stal Aleksanderovou pravou rukou a učil se velet od Derzhi, jehož dříve tolik nenáviděl. Všechny to velmi překvapilo, dokonce i jeho samotného.

„Proč se vydali právě sem?“ zeptal jsem se. Nechápal jsem, proč se Aleksander rozhodl zaútočit na Parassu. Srdce prastaré Suzy padlo již před dlouhou dobou, v den, kdy Derzhi toto území dobyli. Povraždili nebo zotročili tehdy všechny jeho obyvatele a srovnali se zemí pevnost posledního suzajského palatina. Parassa však ležela na východě Azhakstanu, kde široká, mělká řeka Volaya vytvářela deset mil široký pruh úrodné země. Táhl se od hor na severu až k oceánu za divočinou na východě a byl příliš cenný, než aby ho nechali ležet ladem. A tak na ruinách vyrostlo nové město. „Vím, že chce dát tvým lidem dar, jeho cena však bude nesmírná. Hlavně když zde bude muset zanechat tvého otce a jeho muže, aby město udrželi.“

Feyd mi nabídl kus sušeného masa, které vytáhl ze sedlové brašny. Zavrtěl jsem hlavou. Už tři dny jsem nejedl, přesto jsem však neměl hlad. Už mi to nepřipadalo zvláštní, stejně jako jizvy, které mizely s každou další cestou portálem snů. Asi je vymazávaly mé časté proměny do madonaiské podoby. Jen dvě z nich zůstávaly stále viditelné i v mé skutečné podobě – znamení otroka na tváři a jizva po noži v mém boku – ale i ty brzy zmizí a mé lidské tělo bude vypadat opět jako dřív. Bude příjemné se těch otravných věcí zbavit.

„Bylo to náhlé rozhodnutí,“ řekl Feyd, když se mu podařilo urvat kus tuhého masa a začal ho pomalu žvýkat. „Měli jsme obsadit vodní zdroje u Karn’Hegethu. Aveddi si myslí, že by Fontezhi mohli zastavit dodávky vody v odvetu za naše útoky na jejich zásoby obilí. Ale před dvěma dny se do Zif’Akeru vrátili Roche a lord Sereg a dlouho o něčem s Aveddim a Farrolem diskutovali. Aveddi pak okamžitě změnil plán. Ze Zhagadu prý vyslali novou posádku, která má za úkol vypálit celé dolní město, aniž by varovala lidi, kteří v něm žijí. Císař rozkázal, aby na tom místě vybudovali novou závodní dráhu pro koňské dostihy a podobné věci. Všichni ale vědí, že Yvor Lukash slavil v Parasse se svým poselstvím velký úspěch. Císař chce potrestat každé město, které nám vyšle na pomoc bojovníky.“

„Ale podobné věci se dějí všude. Proč začínat Parassou? Proč chce tolik riskovat a zaútočit, aniž by celou věc pečlivě naplánoval, když už se mu skoro podařilo obklíčit Zhagad?“ Zadíval jsem se dolů na tichý tábor. Noc neprosvětlovaly žádné ohně; pouze několik luceren a záře měsíce v půli odhalovaly tmavé postavy asi sedmdesáti mužů a žen a jejich koní. Někteří z nájezdníků spali, jiní mezi sebou tiše hovořili. Čas od času pohlédl některý z nich naším směrem. Už jsem se proměnil, takže jsem byl na vrcholku kopce snadno viditelný. V madonaiské podobě jsem víc viděl a mohl snadněji přemýšlet. Ale tuto noc jsem se nesoustředil na hlídku. Nemohl jsem se zbavit vzpomínky na Kryddonovu úzkost. Cítil jsem se neklidný, rozzlobený a všichni mě dráždili – Nyel, Aleksander, a dokonce i Feyd, jenž se s každým mým příchodem stával stále bojácnějším. Už jsem měl dost boje, přesto jsem však sotva dokázal ovládnout touhu rozletět se do Parassy a zničit pošetilce, kteří jí vládli. To jsem však bohužel nemohl udělat, a tak jsem si alespoň přál pochopit Aleksanderovy důvody. Proč raději nepočká, dokud stará posádka neodejde, a teprve pak nezaútočí na novou? Varovali vůbec obyvatele Parassy? „Jsi si jistý, že ti řekli všechno?“

Feyd měl stále ještě plná ústa masa, a tak rychle polkl. „Aveddi říká, že při této misi nejvíce záleží na utajení. Proto s sebou přivedl tak málo bojovníků a rozkazy rozdá až cestou.“ Opět pozvedl kus masa k ústům, sklonil ho však, aniž by si ukousl, pak se zamračil a zahleděl se na zem. „Aveddi věděl, že s vámi budu mluvit, a tak se postaral o to, abych dostal všechny informace, k nimž mají přístup i jeho velitelé. Všichni vědí, že mi byla prokázána milost, kterou si svými ubohými bojovými schopnostmi vůbec nezasloužím. Ani mému otci se nedostává tolik informací.“ Utřel si ústa a nabídl mi měch s vodou, ale já zavrtěl hlavou. „Chovají se ke mně, jako bych byl kněz.“

Během poslední hodiny jsem se soustředil na tábor, jako bych mohl vydobýt Aleksanderovy myšlenky z noci, která jej obklopovala. Ale tesklivé napětí ve Feydově hlase mě přinutilo otočit se k mladému šlechtici, jenž seděl vedle mne. Má zlatá zář se mu odrážela v očích a od stříbrných korálů, které měl vpleteny do vlasů a vousu – odznaků syna suzajského krále, jenž bojuje za svoji zemi. Už týdny jsem nepřemýšlel o podivném postavení, v němž se ocitl. „Chtěl bys, abych si našel někoho jiného, Feyde? Vím, že není snadné držet se stranou od přátel. Nikdy jsem se tě nezeptal…“

„Ach ne, vznešený!“ Jeho slonovinově bílá kůže zrudla a oči se mu rozšířily. „Je mi ctí, že vám mohu sloužit. Jsem nesmírně rád, že jste si vybral zrovna mě. Každý den děkuji svatému Gossoparovi, že nám vás poslal, a modlím se, aby vás zbavil temnoty a pozvedl do světla po svém boku.“

„Temnoty? Proč něco takového říkáš?“ zakřičel jsem na svého spáče a nevědomky vyskočil na nohy, ačkoli jeho slova byla naprosto nevinná a má náhlá zuřivost bezdůvodná. Drzý ubožák. „Nemám v sobě temnotu! Rozhoduji se sám a vždy budu…“

„Omlouvám se, můj pane.“ Feyd se vrhl na zem k mým nohám, což mě ještě víc rozčílilo. „Prosím, vznešený, odpusťte mému drzému jazyku. Jsem jen nevědomý muž, který není hoden zpochybňovat boží vůli. Potrestejte mě za tuto urážku, jak jen budete chtít.“

„Proč mluvíš o bozích a temnotě? Pověz mi, co jsi měl na mysli,“ zařval jsem tak hlasitě, že mě museli slyšet i bojovníci v táboře. Neklid, který jsem celý den cítil, konečně vybuchl. „Odpověz mi!“

Feyd promluvil bázlivým šepotem: „Protože jste s námi jen v noci, vznešený, přicházíte až na konci dne. Žijete v mých snech; cítím vás tam… vidím vás, jak v době, kdy nepřicházíte ve fyzické podobě za mnou, stojíte na hradbách pevnosti v říši noci. A i když s námi zůstanete až do rozednění, stále vás obklopuje noc. Temné břemeno vaší zkoušky, vašeho žalu, který nechápe ani sám Aveddi, zastírá vaše činy hrůzou, jako by vaše nádherná zář nebyla ničím jiným než temnější tmou. Odpusťte mi, vznešený. Očividně se v těchto věcech nevyznám a mé oči nevidí pravdu.“

Snažil jsem se ovládnout, sotva se mi však podařilo zadržet ruku, která jej toužila za jeho kňučící zbabělost… za jeho strach udeřit. Proč by se mě měl bát? Nebyl jsem jeho nepřítel. Ale ve chvíli, kdy jsem tato slova v duchu pronesl, uvědomil jsem si, jak absurdně musí mé tvrzení znít, když nad ním stojím s pozvednutou rukou a na konečcích prstů mi tančí plameny. „Co vidíš ve svých snech, že se mě tolik bojíš?“ zeptal jsem se a s námahou založil ruce za zády. „Bojuji na tvé straně. Prolévám svoji krev za vaši věc stejně jako ty. Prozraď mi to, Feyde.“

Ačkoli jeho hlas tlumila zem, slyšel jsem jasně každé slovo a bylo pro mě jako rána bičem. „Stojíte na cimbuří horské pevnosti, vznešený. Pokaždé je noc a vítr vám nadouvá plášť a naplňuje vaše křídla. Ale v mém snu to nejsou křídla světla a ve tváři máte hrozivý výraz, jako byste s někým bojoval. Prosím, odpusťte mi, vznešený…“

Samozřejmě. Měl jsem to očekávat. Nenávist… odpor… upřímnost mladého muže odhalila můj vlastní strach. Jemně jsem do něj strčil nohou a ztišil jsem hlas. „Feyde, postav se. Hned. No tak.“

Mladý muž se pomalu, rozechvěle postavil, ale oči stále upíral k zemi.

Pronesl jsem kouzlo, počkal okamžik a pak zvedl jeho bradu. Měl zavřené oči. „Podívej se na mě, Feyde. No tak, podívej se.“

Zdráhavě oči otevřel. Odráželo se v nich teď pouze měsíční světlo, a ne madonaiská zář.

„Jsem člověk, Feyde. Čaroděj, ne bůh. Nejsem vznešený. Vůbec ne. Ve skutečnosti potřebuji veškerou pomoc, ať už Gossoparovu nebo mladého suzajského válečníka, jehož bojové schopnosti nejsou v žádném případě bezcenné. Ale nepocházím ani z temnoty.“

„Samozřejmě, vzne… Samozřejmě.“ Opět sklopil oči k zemi a nevzhlédl, ani když jsme se posadili na trávu a já se opět ujal hlídky. Ani jeden z nás už nepromluvil.

Když se tábor pod námi probudil a já zaslechl Aleksanderův rozkaz, proměnil jsem se zpět do madonaiské podoby. Ještě nikdy jsem se při tom necítil tak nepříjemně. Feyd se mi uklonil a nasedl na koně, připraven následovat Aleksandera do bitvy.

„Ať tě provází Gossopar, příteli,“ zavolal jsem za ním.

„Vás také, vznešený,“ zašeptal. Možná si myslel, že jej nezaslechnu.

*

Abychom přežili tuto noc, budeme potřebovat pomoc Gossopara a všech ostatních bohů, kteří budou ochotni stát při nás. V Parasse sídlil guvernér Derzhi, obvykle nižší šlechtic některého z významných rodů, a spolu s ním i posádka tří set válečníků. Při příchodu do Parassy si s sebou guvernér přivedl malou jednotku osobní stráže z vlastního rodu, ale zodpovědnost za město nesla městská posádka, v níž se vždy po půl roce střídali válečníci jednotlivých hegedů, neboť nikdo nechtěl zůstávat v Parasse déle, než musel. Ačkoli to bylo bohaté město, mělo malou strategickou důležitost, leželo daleko od hranic a pouze na jedné menší obchodní stezce. A Suzaini byli poraženi již tak dávno a tolik se rozptýlili po impériu, že zde prakticky neexistovalo nebezpečí povstání. V Parasse si nikdo slávu nevydobyl a zábavy bylo v tomto klidném farmářském městě také poskrovnu.

Ačkoli posádka čítala pouze tři sta mužů a guvernérova osobní garda asi jen dalších padesát, Aleksander přesto musel zešílet, když uvěřil, že dokáže zabránit vypálení města a udržet je jen s Maroufem, čtyřiceti horlivými bojovníky Suzaini a třiceti Thridy. Přistál jsem na vrcholku zhroucené strážní věže a shlížel dolů na město, zatímco Aleksander vysvětloval plán svým společníkům. S každým jeho slovem sílilo mé přesvědčení, že se zbláznil.

„Napřed dobudeme pevnost,“ řekl princ, zatímco pochodoval rychle sem a tam před Maroufem, Feydem, Farrolem, Gorridem a D’Skayou, tetovanou Thridkou, z níž se stala velice schopná velitelka, a dvěma muži, které jsem neznal. „Dnes v noci se v tvrzi zdržují jen guvernér a jeho osobní stráž. Guvernér dá pokyn k podpálení města, jakmile dostane znamení, že je vše připraveno. Posádka je rozmístěna po celém dolním městě, takže válečníci jsou roztaženi po rozlehlém území… a my se postaráme o to, aby guvernér znamení neobdržel. Stejně jako u Gan Hyffiru zaútočím já s Maroufem na přední brány pevnosti. Jakmile se rozezní poplach, poskytne D’Skaya obráncům čas, aby se shromáždili u přední brány, pak na ně zaútočí zezadu. Hardile, ty a Soro půjdete se mnou. Farrol počká se zálohou dvanácti mužů u celnice, která leží uprostřed mezi pevností a dolním městem – jen pro případ, že by se někdo z posádky rozhodl porušit disciplínu a přispěchat guvernérovi na pomoc. Gorrid bude hlídat tvrz, aby zajistil, že se z ní nepokusí vyklouznout žádný posel.“

Ačkoli jsem se proměnil v sokola, abych mohl snadněji naslouchat a nebyl přitom spatřen, viděl jsem jasně, v čem byla chyba celého plánu. Parassa nebyla uzavřeným městem, takže brány nebudou překážkou. Stačí, když zabijeme několik stráží a dostaneme se dovnitř. Ale guvernérova pevnost stála na vysokém útesu na jednom konci města, daleko od zápachu a nákaz řeky, zatímco dolní město, které jsme přišli ochránit, se táhlo půl míle podél břehu úzké řeky, jež je oddělovala od bohatších čtvrtí. Pokud by Aleksander chtěl uvěznit guvernéra a jeho stráže, a zároveň zabránit posádce v podpálení chudinské čtvrti, musel by své muže rozdělit do dvou početně velmi malých skupin. Ani se svou silou a melyddou bych se o žádný z těchto úkolů nedokázal postarat sám. To přece musel Aleksander vědět.

„Jakmile dobudeme pevnost,“ pokračoval Aleksander, „připojíme se k Farrolovi a použijeme celnici jako základnu pro odražení náporu posádky. Porazit je bude snazší, než si myslíte. Pamatujte, že úkol, kterým je pověřili, jim asi nebude po chuti. Jen zůstaňte ostražití a poslouchejte mé rozkazy. Pamatujte, pokud by se mi něco stalo, velení převezme Farrol.“ Zastavil se a pohlédl do tváře každému ze svých velitelů. „Nezabijte nikoho, kdo vás nenapadne, a nedovolte to ani svým bojovníkům. Je to jasné? Přísahejte, že mi rozumíte.“

Všichni přísahali, pak s podáním ruky, poplácáním po rameni a přáním štěstí nasedli na koně a vrátili se k čekajícím bojovníkům. Aleksander vyrazil jako poslední, možná proto, že vedle jeho koně čekal Feyd. „Aveddi, pokud mohu…“

Aleksander pohlédl dolů na vážného mladíka. „Je dnes v noci s námi?“

„Ano, můj pane, myslím, že je.“

„Bohové, Feyde, přesvědči ho, aby si se mnou promluvil. Musím mu vysvětlit, co se dnes v noci stane. Některé věci jsou příliš nebezpečné, než aby se o nich kdokoli – dokonce i ty – dozvěděl.“

Feyd odvětil, jak jsem mu přikázal. „Neudělá to, můj pane, a ještě nějakou dobu to tak zůstane. Ale pokud mi řeknete, co potřebujete, aby dnes v noci udělal…“

„Chci, aby nezabil každého válečníka s mečem v ruce! Potřebuji Seyonnův zrak a Seyonnovu moudrost. To od něj žádám a tohle mu taky pověz. Jinak může klidně odletět, kam se mu zatraceně zachce.“

Aleksander pobídl koně a vyrazil do noci. Feyd za ním zíral s otevřenými ústy, pak neklidně pohlédl vzhůru na vrcholek zhroucené věže. „Slyšel jsem,“ řekl jsem, když jsem se proměnil a ozářil jeho bledou kůži zlatým světlem, které jeho lidské oči vnímaly jako temnotu. „Nemusíš to opakovat.“ Feyd se pravděpodobně obával, že by mu tato slova spálila jazyk a že bych mu ho já jako stvoření temnoty vyřízl. „Nepodíváme se, jestli nenajdeme něco užitečného na práci?“

Aleksanderův zákaz neměl očividně nic společného s obránci pevnosti. Boj byl tuhý a princ nic nenamítal, když jsem se zbavil vojáků, kteří na něj a jeho válečníky shazovali koule rozžhaveného dehtu, nebo zabil vojáka, jenž málem připravil Maroufa o hlavu. Když se zdálo, že princ po krátké, prudké bitvě ovládl situaci, vydal jsem se vyhledat guvernéra Derzhi a našel měkkého, plešatějícího muže, který si ze strachu ušpinil saténové kalhoty, když se ukrýval ve skříni. Spoutal jsem ho a zacpal mu ústa, pak jsem se proměnil v sokola a vzlétl nad město, abych zjistil, proč, u Verdonnina jména, nepřispěchala posádka guvernérovi na pomoc. Někdo přece musel zaslechnout hluk boje. Nedávalo to smysl.

Zakroužil jsem nad tvrzí a spatřil, jak někdo utíká prázdnými ulicemi od pevnosti směrem k dolnímu městu. Podle meče a vesty jsem poznal, že je to voják. Nebyl to však Derzhi… snesl jsem se níž a zahlédl, jak se jeho postava na okamžik rozmazala, pak se proměnila v zhaidega. Gorrid! Jen mrzutý Ezzarijec se proměňoval v hyenu. Kam mířil? Měl přece zabránit tomu, aby poslové Derzhi prošli branami.

Gorrid klusal přes jeden z kamenných mostů, jenž se klenul přes přítok Volayi, pak zamířil do ulic a oběhl palácovou celnici, v níž se ukrýval Farrol s Aleksanderovou zálohou. Farrolovy hlídky si ho asi nevšimly.

Dolní město bylo temné jako hlubiny Kir’Vagonothu a jedinými zvuky, které rušily ticho, bylo pleskání vody pod moly a občasný výkřik racka. Zdálo se, jako by lidé přinutili děti i zvířata být naprosto zticha. Zhaideg běžel temným městem, pak zpomalil, když minul nehybné postavy vojáků, kteří zde čekali na znamení, že se jejich vražedný kruh uzavřel. I přes zápach vykuchaných ryb a hnijících rostlin jsem ucítil pochodně napuštěné octarem a balíky se slámou připravené k zapálení. Celé nábřeží bylo pečlivě hlídané. Lodě se vzdalovaly od svých kotvišť a s proděravělým dnem klesaly pod vodní hladinu, aby je nikdo nemohl použít k útěku. U démonského ohně… tady nešlo jen o vyčištění města, nýbrž o jatka.

Zhaideg minul tři skladiště, podobná velkým krabicím, a připlížil se ke čtvrtému. Skrz okenice zářilo slabé světlo lamp a ohromné dveře hlídali válečníci Derzhi. Hyena se zastavila ve stínech a proměnila se v Gorrida, který pak k mému zděšení přistoupil k jedné ze stráží Derzhi, promluvil s ní několik slov a byl vpuštěn dovnitř.

Zrada! Snesl jsem se z nebe, ale dveře se za Gorridem pevně zavřely, takže mi chvíli trvalo, než jsem našel cestu dovnitř. Usadil jsem se na okenní římse, strčil do okenice, aby se otevřela, a prolétl zatuchlým bludištěm naskládaných krabic a sudů ke světlu na jeho konci. Přilétl jsem však pozdě a už jsem nic nezaslechl. Všichni křičeli… volali… smáli se. Duchové temnoty, jaká stvoření se dokázala smát, když připravovala vraždu vlastních lidí? Vrata skladiště se otevřela a vyrazili z nich na koních dva jezdci se zapálenými pochodněmi. Jeden zamířil vpravo, druhý vlevo. Gorrid stál a pozoroval ostatní, malou skupinu Derzhi… asi dvacet mužů… jak pádí otevřenými dveřmi ven na cestu, která je zavede přímo k celnici, v níž čekal Farrol a kde se k němu brzy připojí Aleksander.

„Bastarde!“ zakřičel jsem, když jsem se proměnil. „Zrádce!“ Kopl jsem překvapeného Gorrida do tváře a rozletěl se ke dveřím. Upadl na podlahu a z nosu mu tekla krev. Zakroužil jsem nad ním a mečem jsem ho sekl zezadu do stehen. Zaradoval jsem se nad jeho výkřikem. Takto ochromen nikam nezmizí, dokud se nevrátím a nevyslechnu ho. Pak ho zabiju. V tuto chvíli jsem však musel zastavit to, co se mělo stát. Během okamžiku jsem usekl hlavu prvnímu jezdci, než mohl dát znamení čekajícím vojákům, aby zapálili pochodně. V době, kdy jsem rozsekl druhého jezdce v půli a svrhl jej z koně, zapálil už tři pochodně. Ale buď jsem se pohyboval rychleji než kdykoli dřív, nebo byly hlídky Derzhi neuvěřitelně pomalé, podařilo se mi však zhasit jejich pochodně a zabít je dřív, než se vůbec pohnuly z místa.

Vylétl jsem výš a spatřil past, jež byla připravená zaklapnout. Aleksander už přejížděl most, vedoucí do dolního města, a doprovázelo ho jen pět mužů. Zbytek asi nechal v pevnosti. Co to, u všech bohů, dělal? Jednotka Derzhi dorazí k celnici ve stejnou dobu jako Aleksander.

Upletl jsem kouzlo, o něž jsem se nikdy dřív nepokusil, a slétl dolů k celnici. Prolétl jsem jejím sloupovím a otevřenými ochozy pod střechu do klenutého prostoru, kde na koních seděli psanci a čekali na znamení. „Dostaň je ven!“ zakřičel jsem na Farrola, který se zprudka otočil a překvapeně na mě pohlédl, když jsem se tak znenadání objevil a přistál vedle něj. „Udělej, cokoli budeš muset, jen sem nepusť Aleksandera.“ Popadl jsem ho za ramena a zatřásl jím. „Rozumíš? Zadrž ho!“

„Seyonne, počkej…“ Farrol se mě pokusil chytit za paži, já ho však odstrčil a vylétl vzhůru, pryč z jeho dosahu.

„Zadrž je, nebo zemřou se zrádnými Derzhi.“ Kamenné stěny se začaly chvět, jak do nich začalo z mých rukou prýštit kouzlo.

Farrol rychle vykřikl, aby jeho muži ihned opustili celnici a nedovolili Aveddimu vstoupit dovnitř. Nepotřebovali povzbuzovat, neboť jak jsem se dotýkal jednoho po druhém sloupů, jež podpíraly střechu, začaly se v masivním kameni objevovat praskliny. Ale tvrdohlavý Farrol, robustní muž s dobrým srdcem, který nikdy nekrotil svůj jazyk ani činy, své muže nenásledoval. Místo toho zůstal stát uprostřed místnosti a zavolal na mě: „Seyonne, nedělej to. Všechno je v pořádku.“ Směrem od města k nám doléhalo bušení kopyt. Prach vysušil lesklý pot na jeho kulaté tváři. „Bohové noci, Seyonne, je to jeho bratranec…“

Právě když jsem se dotkl posledního sloupu a z otřásajících se stěn se začal sypat prach, kusy mramoru a omítky, proniklo poslední Farrolovo slovo mým šílenstvím. Utajení… podivný plán… riskantní nájezd… Nezabijte nikoho, kdo vás nenapadne… Porazit je bude snazší, než si myslíte… Aleksander věděl, že tito válečníci nezaútočí. Jeho bratranec… Kiril. Posádku v Parasse tvořili Kirilovi muži.

Co jsem to udělal? Kiril… Aleksanderův drahý přítel, bratr v každém ohledu kromě svazků krve, kus jeho srdce… a dvacet mužů pod jeho velením, kteří sem vesele pádili, aby pozdravili svého prince, Aveddiho. A přímo pode mnou stál Farrol… nevlastní bratr Blaise a Elinor… muž, jenž zachránil život mému synovi… tvrdohlavě riskující, aby mi zabránil zabít nevinné.

Jeden ze sloupů se s ohlušujícím prasknutím zlomil a zhroutil v hromadu trosek. Střecha a stěny zasténaly bolestí. Vrata v přední části celnice se otevřela a já se musel rozhodnout – jeden život, nebo dvacet. „Utíkej, Farrole! Proboha, utíkej!“ Roztáhl jsem křídla, vyrazil ke dveřím a vykřikl varování. Za mnou se ozvalo další prasknutí a další a řev a hukot laviny. Přede mnou řičeli a vzpínali se koně a muži křičeli hrůzou, když jsem je zahnal zpět a proměnil se ve stěnu ohně, abych jim nedovolil se přiblížit. Jednoho muže rozdupal šílený kůň, druhého zabila padající římsa. Když nakonec živí ustoupili zpět do noci, zůstali na zemi ležet nejméně dva další muži. Teprve pak jsem přivolal vítr a obrátil se zpět k hrozivé scéně, kterou jsem vytvořil.

Z nebe pršelo kamení. Sloupy jeden po druhém praskaly a já se vyhýbal padajícím kusům mramoru a nekonečnému vodopádu cihel a malty. Budova se během okamžiku zhroutí. Mé kouzlo bylo dokonalým obrazem zkázy. Má zář, jediný zdroj světla, se odrážela od vířícího prachu. Bylo nemožné přes lomoz cokoli zaslechnout. Ale ačkoli se nebe hroutilo, já pátral dál. Padající kus stropu mě zasáhl do křídla a připíchl mě ke zhroucenému sloupu. Se škubnutím jsem je uvolnil a zanechal v něm krvácející ránu. Trhliny v mých křídlech byly hrozivé, já však nic necítil. Kamení se ode mne odráželo jako oblázky od úbočí hory, zatímco jsem v hromadách sutin pátral po známkách života. „Farrole!“ Sladká Verdonne, ať to přežije.

Ležel na zemi, zavalený kusem stropu, vyřezávaným panelem, na němž byly namalovány podobizny celníků, předávajících poplatky císaři. Odvalil jsem silnou desku stranou a vzal jeho polámané tělo do náruče. Právě ve chvíli, kdy se stěna vedle nás s hlukem zřítila a vzala s sebou zbývající kus střechy, vzlétl jsem k chladným hvězdám a vykřikl bolestí a studem. Nedokázal jsem si vzpomenout, jak vyjádřit lidský žal. Mé madonaiské oči nedokázaly plakat.

Kapitola 40

Nad Tyrrad Norem zuřila bouře. Ostrý, vyjící vítr oškubal zahradu až na kost a liják se během noci proměnil v plískanici. Hora okusila první krutou příchuť zimy, ačkoli krajina za černou zdí si stále ještě užívala mírného podzimu.

Po nahých zádech mi stékaly ledové kapky a pálily mě na odřené kůži. Klečel jsem v koutě hradního cimbuří a bojoval s touhou vykřiknout. Ještě nikdy jsem nezažil takovou bolest, ani v hlubinách Kir’Vagonothu. Ještě jeden pokus. Jen ještě jednou… řekni to slovo… proměň se… leť…

„Ztrácíte čas.“ Zdálo se, jako by nově příchozího vynesla do výšin sama bouře. Vytí větru a řvoucí protest mého těla přehlušily jeho příchod, byl jsem však tak hluboce ponořen ve svém utrpení, že jsem ani nebyl překvapen. Kterého muže obklopeného démony by překvapilo, že se před ním objeví jeden z masa a kosti? „Copak jste to ještě nepochopil?“ Kasparian doprovodil svoji bezvýraznou poznámku nabídnutím ručníku a pláště.

Ignoroval jsem jeho nataženou ruku a příslib pohodlí, který nabízela, a vyškrábal se do mezery mezi kameny v hradbách, za nimiž ležela propast bouře a noci. Kolena se mi chvěla únavou, přesto jsem však znovu přivolal melyddu. Byl jsem rozhodnut odejít, opustit toto místo svodů, podvodů a zkaženosti. Ke svému zhnusení jsem však i v tuto chvíli prahl po pocitu moci. Napřed slovo. Pak první záblesk kouzla, bezdechá rozkoš, kdy krev, kosti a svaly pocítí jeho dotek, natáhnou se a z ramen mi s pulzováním vyrostou křídla a roztáhnou se… to byl můj osud… Místo toho jsem však cítil, jak mi něco rve ramena, stahuje je, jak mi hoří kůže a každičký kousek mého bytí zaplavuje agonie. Během okamžiku jsem se opět choulil v koutě, chvějící se ubožák.

„Jste tady uvězněn kouzlem.“ Promluvil na mě, jako bych byl fňukající děcko.

A opravdu jsem jako dítě vypadal – byl jsem nahý, stočený do klubíčka, sténal jsem a skláněl hlavu před plískanicí a bouří – nebo možná jako arogantní pošetilec, kterého vina a hrůza dohnaly k zoufalství. Ani jsem se nemohl modlit k bohům. Strašně jsem se bál, že spatří, že jsem všechny dary, kterými mě obdarovali a o nichž se obyčejným smrtelníkům ani nezdá, použil k vraždě. Obával jsem se, že mi nahlédnou do duše a uvidí, že nedokážu plakat.

„Vzdejte to, než z vás zůstane jenom zkrvavená hromada na zahradní stezce. V Tyrrad Noru nemůžete čarovat.“

Kasparianovo tvrzení nedávalo smysl dokonce ani mé bolestí a sebeznechucením omámené mysli. Samozřejmě že jsem mohl v Tyrrad Noru čarovat. První den po mém návratu jsem přivolal vítr… a potom… ano, Nyel s Kasparianem vdechli kouzlu život, ale já použil vlastní melyddu k jeho přetvoření. „Nejsem tady vězněm,“ zachraptěl jsem skrz cvakající zuby. „Přišel jsem sem z vlastního rozhodnutí. A také mohu odejít.“ Bylo to hloupé tvrzení, neboť jsem se o to pokoušel už déle než půl dne – snažil jsem se přelézt zeď, proměnit se a odletět ze zahrady nebo z vrcholku hory, nakonec jsem dokonce v dešti vyšplhal sem, na cimbuří ze svých nočních můr, svlékl si košili a pokusil se uvolnit sílu, která nepřicházela. Ztroskotával jsem pokus za pokusem a každý z nich mě zanechával ve větších mukách.

„A kam byste šel?“

„Pryč.“ Tu noc mi nevládl rozum. Můj odchod neměl nic společného s cílem, nýbrž s místem, které jsem chtěl opustit, s pohybem a změnou. Už jsem nemohl pokračovat dál cestou, kterou jsem si zvolil. Pro dobro i zlo, život i smrt, řekl Gaspar, ale má stezka mě zavedla pouze ke smrti a zkaženosti. Válečníci dělají chyby. Musíme se s nimi naučit žít a přijmout hranice svých možností. Vina je projevem pohodlnosti. Nyel nebyl prvním učitelem, který se mě pokusil tuto lekci naučit. Ale mrtví u Parassy byli něčím víc než jen chybou. Už to stačilo. „Proč se nedokážu proměnit?“

„Žádný Madonai nedokáže v těchto zdech čarovat, jen já, kterého považovali za příliš slabého a zbytečného, než abych mohl někoho ohrozit. Ale ani já nedokážu překročit tuto zeď.“ Ledový vítr mi zmrazil vlasy a jeho jako břitva ostré prsty mi svíraly údy, ale byla to Kasparianova slova, pod jejichž vlivem jsem se otřásl. „A vy teď máte tak jako tak ještě příliš málo moci. To, co jste používal v lidském světě, ještě nic není.“

Sevřelo se mi hrdlo. „Nejsem Madonai. Ještě jsme ani nezačali…“

Podle Kasparianova neveselého smíchu jsem však poznal, že se mýlím.

Bylo to možné? Nyel opakoval otázku pořád dokola a já ji neslyšel: Je to tvé svobodné rozhodnutí? Pokaždé, když jsem se vydal za Aleksanderem. Pokaždé, když jsem se naučil nové kouzlo. Ach, bohové, pokaždé… další krok na cestě. Proto jsem již neměl hlad, nepotřeboval jsem spát a mé jizvy mizely… Jedna ruka mi vylétla k obličeji, kde se dotkla hrubé a mrtvé kůže v místě, kam mi vypálili znamení otroka, zatímco druhou jsem si položil na bok a pro jednou jsem byl rád, že cítím známou bolest v něm. „Proměna ještě není úplná. Ještě ne.“

Zbýval ještě alespoň jeden krok, jedna nabídka, kterou uslyším, poznám ji a budu ji moct odmítnout. Abych ve vražedném šílenství nezavraždil všechny své přátele. Abych se nestal tvorem, z něhož jsem měl hrůzu. Abych se nepostavil na toto cimbuří a nezničil svět.

„Abyste se stal skutečným Madonaiem, musíte udělat ještě jeden krok. Ale vaše tělo už madonaiské je. To znamená, že i vy jste zde prozatím vězněm. Tyto poslední vady jsou pozůstatkem vaší slabosti – vašich lidských vzpomínek – a časem zaniknou. Jakmile cestu dokončíte,“ pokrčil rameny, „budete mít možná dost sil na to, abyste tu zatracenou stěnu prolomil, a možná taky ne. Ale pořád vám zůstane možnost cestovat sny.“ Vnitřnosti mi sevřela hořkost.

„Řekl, že každý krok bude mým rozhodnutím…“

„…a také byl.“ Přehodil mi plášť přes nahrbená ramena a ručník upustil na dláždění. „Jakmile se rozhodnete zanechat svých ubohých pokusů, přinesou vám sluhové do komnaty horkou vodu.“

Čelem jsem se dotkl dláždění. Chlad kamene možná utiší bušení v mé hlavě. Myslel jsem si, že Kasparian už cimbuří opustil, neboť se mi noc náhle zdála prázdná, jako by vítr a temnota pohltily všechny duše ve vesmíru. Ale když jsem si pažemi objal břicho, promluvil a jeho slova byla stejně ledová jako déšť. „Než jej odmítnete, měl byste si nechat poradit.“

Nechat si poradit. Kéž bych mohl. Kéž by existoval někdo, kdo by mě vyslechl, pochopil a řekl mi, co mám dělat. Ale jediná rada, jež se mi ozývala v mysli, bylo jemné napomenutí mého mrtvého otce. To nebylo fér, Seyonne. Není správné pozvednout ruku proti někomu, kdo se nedokáže stejným způsobem bránit. Co tě to vlastně napadlo? Ale ani při této bolestivé vzpomínce slzy nepřicházely.

*

Když bledé slunce vyšlo na světlé zimní nebe, ještě stále jsem se krčil v koutě hradeb. Byl jsem si jistý pouze jedinou věcí: raději bych se bez křídel vrhl z věže Tyrrad Noru, než abych přijal další Nyelův dar. Už žádné hry. Nevinil jsem ho, neboť kdyby mi na počátku řekl, že má účast v jeho kouzlech byla součástí mé proměny, rozhodl bych se jinak.

Nebylo spravedlivé zaplést madonaiskou moc do lidské války. Bylo hříchem mé domýšlivosti myslet si, že síla a čestné úmysly ospravedlňují takové porušení pořádku světa. Tvá síla zaviní tvůj pád, řekl můj démon. A měl pravdu. Nyel mě varoval, že je nebezpečné proplétat lidské city a madonaiskou sílu. Nyní jsem však poznal důsledky odloučení a nedokázal je snést. A tak když jsem se nakonec zabalil do pláště a opustil hradby, řekl jsem si, že bych se měl raději připravit na dlouhý pobyt v Tyrrad Noru. Pokud by jediným způsobem, jak vězení opustit, bylo dojít stezkou, kterou jsem si zvolil, až na konec a opustit všechny zbytky lidství, které mi zůstaly, pak nikdy neodejdu.

Jak Kasparian slíbil, čekaly na mě v ložnici vana s horkou vodou a čisté šaty. Hodinu jsem seděl ve vaně, pak jsem se vrhl na postel a přiměl tělo ke spánku, který už nepotřebovalo.

*

Uplynul celý den, než jsem si dovolil probudit se. Poté, co jsem se umyl a oblékl si šaty, jež pro mě sluhové připravili, jsem se vydal na procházku chodbami hradu. Potřeboval jsem si rozproudit krev. Byl nepříjemný den, kalný a větrný. Nevyhýbal jsem se Nyelovi, ale ani jsem ho nevyhledával. Dřív nebo později se setkáme. Věděl, co se stalo v Parasse, a znal mé pocity. Jeho snaha utěšit mě poté, co jsem se vrátil zpět, byla docela upřímná. Hovořil ke mně svým nejlaskavějším a nejrozumnějším hlasem. Já však o žádnou útěchu nestál, hlavně ne od muže, který se mi při tom pokoušel vysvětlit, že mé chyby byly důsledkem nevhodného zájmu o rasu lhářů, že mi příliš velká starost o ty, kdo toho nejsou hodni, zamlžila úsudek. Mojí rukou zemřeli nevinní lidé. Zatraceně, zavraždil jsem svého nejlepšího přítele.

Přinutil jsem se myslet na přítomnost a budoucnost. Nebyl jsem ani člověk, ani rekkonare, ale ani Madonai. Když jsem procházel nádvořím s bublajícími fontánami, pokusil jsem se o několik jednoduchých kouzel: přivolat vítr, zažehnout světlo, vytvořit iluzi tak, jak jsem to dělal vždy. Ale slova a kouzla, která jsem se naučil v Ezzarii, vyprchala. Jako vyschlým korytům jim scházelo to, co jim dávalo život. Selhal jsem. Cítil jsem se prázdný a neúplný jako v dobách otroctví. Schopnost čarovat, kterou jsem v sobě nesl už od narození, se proměnila v něco nového, v pec plnou žhavých uhlíků, jež pulzovaly v rytmu bušení mého srdce a zažhnuly životem pokaždé, když jsem vyčaroval svá křídla. Ačkoli jsem věděl, jakého výsledku dosáhnu, zafoukal jsem do uhlíků a znovu se pokusil o kouzlo… a o chvíli později jsem se již přidržoval sloupu a pokoušel se udržet na nohou, dokud neviditelné kyje a sekery nepřestanou drtit mé kosti. Měl jsem v sobě madonaiské jádro, bylo však nedosažitelné. Nyel slíbil, že jakmile se proměním, budu vládnout vlastní silou, neřekl však, co se stane, když proměnu nedokončím.

A co má třetí, lidská část? Vrátil jsem se do své komnaty, vzal do ruky nůž, který na mě při každém probuzení čekal, a řízl se jím do levé paže. Téměř nic jsem necítil. Z asi palec dlouhé rány začala prýštit krev, ale v několika okamžicích se krvácení téměř zastavilo a o chvíli později, když jsem ránu otřel ručníkem, byla již napůl zhojená. Zdálo se, že bych mohl žít ještě hodně dlouho. Bezmocná touha a omezené možnosti jak ji naplnit byly nejnebezpečnější kombinací.

Kasparian říkal, že bych si měl nechat poradit. Ale od koho? Určitě ne od Nyela, který mě dokázal pouze mást. A v úvahu nepřicházeli ani zahořklý Kasparian a jeho němí sluhové. Když nedokážu překročit zeď, nemohu se zeptat rai-kirah, kteří byli sami oběťmi této zvrácené moci, ani se vydat do garamandového lesa, kde bych podle svých vizí a posledních slov umírajícího Kryddona mohl najít pomoc. A co historie? Existoval snad nějaký svitek, v němž by stálo, co jsem a jak zvrátit, co již bylo uděláno? Mé neklidné nohy mě zavedly do knihovny, ohromné místnosti s tisíci svazky knih a svitků, map a kreseb. Ale po několika hodinách, které jsem strávil listováním v prastarých knihách a prohlížením křehkých svitků, v nichž jsem nenacházel nic kromě dalších kouzel, která jsem nemohl použít, a dobrodružství, jichž jsem se nemohl zúčastnit, jsem začal tolik toužit po melyddě, že jsem se nemohl téměř nadechnout. Můj odpor trval pouze několik hodin a už jsem byl připraven kapitulovat.

„Slabošský vrahu!“ Shodil jsem náruč svitků, stažených stuhou, na dlaždice. Ještě než se stačily prach a kousky rozdrceného pergamenu usadit, mířil jsem již dolů schodištěm a ven ze dveří a snažil se přijít na to, kudy bych měl běžet dnes. Možná dokáže cvičení pro dnešek zahnat můj hlad. Bude to však stačit na tisíc nebo i více let?

Zamířil jsem ke zdi a chtěl běžet dlouhou stezkou kolem okraje zahrady a vzhůru kopcem na horu. Čím víc jsem se však blížil ke stěně, tím nepříjemněji jsem se cítil. Už jsem pochopil, proč jsem se po návratu z bitvy u Gan Hyffiru cítil tak zle nebo proč se Nyel ke zdi nikdy ani nepřiblížil. „Kouzlo uvěznění“, jak mu říkal Kasparian, bylo vytvořeno tak, aby Madonaie udrželo dál od hradeb. Ale já pokračoval dál a oběhl kruh podél stěny a vzhůru horskou stezkou třikrát, než jsem schválně klesl na vlhkou trávu u paty zdi. „Tak jo,“ řekl jsem a opřel se zády o popraskaný kámen. „Dělej, co umíš.“

Očekával jsem, že jakmile se dotknu zády a hlavou stěny, ucítím plný náraz poutacího kouzla. A opravdu. Do svalů mi pronikla tupá bolest a před očima se mi objevily rudé šmouhy, které zastřely slabé denní světlo. Když jsem však zavřel oči, abych se pokusil zbavit nepříjemného pocitu, rozptýlily mě obrazy Dvanácti, kteří uvnitř kouzelné zábrany dál nějakým způsobem existovali. Opět mě napadlo, jak vězení vytvořili a proč. Měl bych to vědět. Kdysi dávno byli všichni mými přáteli. Pomáhal jsem snad vytvořit tato kouzla, která mě nyní rvala vedví? Bylo ironií, že jsem zničil tu část sebe, která by mohla vědět, jak zábranu prorazit.

Vzpomněl jsem si na Fionu a její objev – věž v garamandovém lese, kde těchto dvanáct plánovalo vybudovaní pevnosti. Jak ji Fiona popsala? Věž bez dveří? Hladká a teplá… kámen, který jako by žil… Stěna za mými zády vypadala úplně stejně. Nakonec se mi však přece jen podařilo pomocí otvíracího kouzla vyčarovat průchod, řekla.

Vyskočil jsem na nohy a otočil se čelem ke zdi. Položil jsem dlaně na teplý kámen a jemně přitlačil. Stejně jako dřív se zdálo, jako by se povrch pod mýma rukama pohnul. Ale když jsem se pokusil o otvírací kouzlo, nepříjemný pocit přerostl v agonii. Držel jsem se, jak nejdéle to šlo, neboť jsem si byl jistý, že jsem pod prsty něco ucítil, pohyb nebo uvolnění. Brzy jsem však dopadl na kolena a zvracel. Ačkoli ve mně už nic nezbylo, bylo mi stále ještě zle, a tak jsem se opřel o okraje praskliny, abych se postavil, a zamumlal přitom: „Je mi to líto, paní. Prosím, odpusťte mi, přátelé.“ A kámen se pod mýma rukama zavlnil a vtáhl mě dovnitř.

*

Věčná šeď… denní světlo pronikající prasklinami v černém kameni. Ledová zatuchlost, jako když vstoupíte do hrobky. Teplo zdi naznačovalo, že zde někdo žije, oni však cítili jen nepoddajný chlad. Napřáhl jsem před sebe ruce jako slepec a oni mě lehoučkým dotykem, podobným zatřepotání křídel můry, poháněli kupředu šedí. „Povězte mi, kdo jste,“ řekl jsem, když jsem procházel mezi nimi „Nedokážu si vzpomenout. Můžete se mi ukázat? Říct mi, co mám dělat?“ Natáhl jsem se po jejich myslích, ale dotkl se jenom živého kamene. Tolik let plnili svůj chmurný úkol. Jejich hlasy už dávno zanikly, ale i přesto jsem v studené, tiché šedi necítil žádnou nenávist. Ani vůči mně, ani vůči vězni, kterého zde strážili, a dokonce ani vůči světu, jenž zapomněl na jejich oběť. Poslední silné postrčeni do zad – mohl bych přísahat, že jsem zaslechl nejslabší ozvěnu smíchu Vyxe, přítele, který se ujal svého místa téměř příliš pozdě…

*

… a když jsem otevřel oči, zjistil jsem, že jsem se ocitl v pěkné malé místnosti. Zakřivené stěny zdobilo pouze jediné okno, z něhož byl výhled na les žlutých stromů, v němž cvrlikali a hvízdali střízlíci, drozdi a žluvy. Garamandový les a za ním, na hoře, pevnost Tyrrad Nor. Byl jsem ve Fionině věži.

„Haló?“ zavolal jsem, ačkoli jsem věděl, že nedostanu odpověď. Nehybný vzduch mi prozradil, že jsem zde sám.

Uprostřed místnosti stál stůl ze světlého dřeva, k němuž bylo přisunuto patnáct židlí bez opěradel. Na desce stolu byla rozložena pera a inkoust, cínový džbán, zpola naplněný rudým vínem, patnáct pohárů a svitky, které Fiona přepsala – náčrt pevnosti a rukopis. Jazyk už pro mě nepředstavoval překážku. Rychle jsem rukopis prohlédl, o Tyrrad Noru jsem se však nedověděl nic nového: jeho velikost, tvar, zařízení a kouzla, jimiž byl opředen. Černý kámen byl tajemnější. Otevřel jsem dřevěnou skříňku a přečetl slovo, které na něm bylo napsáno: Kerouan. Na rozdíl od Fiony jsem ho však nezapomněl, ani když jsem zavřel oči nebo se odvrátil. Zvědavě jsem přejel po nápisu prstem, pak jsem si kámen strčil do kapsy. Pokud se mi podaří najít někoho, komu bych mohl položit pár otázek, zeptám se ho i na tohle.

Sestoupil jsem po točitém schodišti. Co udělám, když v lese nikoho nenajdu? Ačkoli jsem strávil celou noc v horečnatém úsilí opustit pevnost, když se mi to skutečně podařilo, nevěděl jsem kam jít. Asi k portálu. Nebo se pokusím zjistit, jestli někdo z rai-kirah přežil; změna, jíž jsem prošel, mi možná nedovolí opět žít v lidském světě.

Otevřel jsem dveře na konci schodiště, dotkl se zdi věže a zavřel oči. Teplý kámen pod mým dotykem změkl. Osamělá stráž, pomyslel jsem si, když mi na mysli vytanula rudá tvář zatrpklé staré ženy. Nemáš ani útěchu v tom, že jsou tady kromě tebe i jiní. Aspoň že ti dělají společnost ptáci. Ať už byla kdokoli, milovala ptáky víc než cokoli jiného. Pozdravil jsem ji, poděkoval a vstoupil do zlatého lesa.

S úžasem jsem se dotkl propletených žlutých kmenů. Jeden byl hrubý, druhý hladký. Měly společné kořeny i korunu, ale vždy byly dva. Z hladkého kmene vyrůstalo tmavě zelené listí, jež se na podzim měnilo ve zlatý oheň, a na jaře bílé kvítí; hrubý kmen byl obtočen kolem hladkého, chránil ho a živil kořeny a korunu mízou z vody, slunce a sebe sama. Větve byly holé, uvadající krása listí a květů mi šustila pod nohama. Korunami nad hlavou jsem zahlédl žulovou skálu s tenkým proužkem černé kamenné zdi. Prudký úhel a nízká mračna mi nedovolovaly uvidět pevnost za ní. Dobře. Už nikdy jsem ji nechtěl spatřit.

Když jsem vystoupil z věže, les utichl. Ani ptáci, ani hmyz nerušili hmatatelné ticho kolem. Mé tváře se dotkl studený vánek a nos mi naplnila vůně spadaného listí a vlhké země. A ucítil jsem ještě něco… les byl prostoupen stopami inteligence, neklamnými zbytky vnímání. Nitky života se od sebe daly dobře odlišit. Nešlo o člověka ani o Madonaie, přesto jsem tu bytost znal.

„Miloval vás, že?“ Můj hlas ostře narušil ticho. „Jste to vy.“ Smrtelná dívka, kterou si vybral bůh.

Nikdo neodpověděl a já pokračoval v chůzi stezkou, lemovanou stromy. Ačkoli mě instinkty nabádaly, abych uprchl, otvírala se přede mnou pouze jediná stezka, neboť všechny ostatní byly zatarasené nízkými větvemi nebo spadlými stromy. Pokoušel jsem se je přelézt, pokaždé jsem však zjistil, že míří vzhůru kopcem k hradu a jeho krutým svodům. „Nechte mě jít, paní,“ pronesl jsem k lesu. „Nebo odpovězte na mé otázky.“ Vánek mi pocuchal vlasy a pohladil mě po tváři. „Nedokážu projevit žal. Už nevím jak.“ Věřil jsem, že mi naslouchá. „Je to proto, že nejsem ani jedno, ani druhé? Je Madonai, ale stále cítí. Miluje mě a rmoutí se pro mne, jako se slunce rmoutí pro zemi, které se nikdy nedotkne. Proč? Dovolil jsem mu, aby mě zaslepil, ochromil, udělal ze mě něco, co nenávidím, ale já ho přesto nedokážu nenávidět. Pokud to nepochopím, jak se mohu rozhodnout co dál?“

Ticho. Opět jsem se vydal dolů z kopce a tiše klel. Když se mi do cesty postavila další překážka, zvedl jsem ruku a soustředil melyddu, okamžitě jsem se však octl na zádech a na tváři se mi objevila bolestivá modřina. Porazil mě ohromný zásah síly, netušil jsem však, odkud přišel. Zaklel jsem a ujistil se, že mi neutrhl ruku. „Tak jo, v pořádku.“ Vyškrábal jsem se na nohy a sledoval stezku, kterou pro mě vybrala.

S každým dalším krokem sílil ve sladké vůni lesa štiplavý zápach popela, ohořelého dřeva a spálené trávy. Po několika krocích jsem vyšel z lesa. Na skále nad spáleným údolím, v němž k nebi trčely ohořelé kostry garamandů, seděla žena. Strmý útes byl potřísněn tmavě rudou barvou, jako by zde došlo k hrozivým jatkám, které kameny potřísnily krví. Z hustého porostu stále ještě stoupal dým. Vítr rozfoukával horký popel a zasypával jím jako šedými vločkami ženin zelený šat a tmavé vlasy.

Když ke mně obrátila svůj zářící zrak, klesl jsem na koleno a sklonil hlavu. „Má paní Verdonne,“ zašeptal jsem. Proč mi trvalo tak dlouho, než jsem si uvědomil, kým je? Že je to žena, která se postavila mezi boha a lidský svět, dívka z lesů, jež se stala nesmrtelnou? Nebyla bohyní, nýbrž ženou lesa, spojením světla a temnoty, jež se snažila ochránit lidi i rekkonarre. Den, který jsem strávil uvnitř dubu, mě poučil o nesmrtelnosti lesa – nezemře, pokud oheň není tak žhavý, aby spálil zemi a zničil jeho semena a kořeny. „Odpusťte mi moji slepotu, paní. Pomozte mi poznat, kde leží má stezka.“

„Mohu ti rozkázat, aby ses stal někým, kým nejsi?“ Podepřela si bradu rukou a její hlas byl stejně tak součástí lesní krajiny jako šumění listí. „Pak by možná bylo snazší celou tuhle záležitost vyřešit, protože by mě nezajímalo, co se s tebou stane.“ Její povzdech byl vánkem, jenž rozfoukával nánosy popela. „Tak dlouho jsem věřila, že pokud by se ti jen podařilo se sem nějakým způsobem vrátit, určitě bychom našli způsob, jak ho zadržet. Nikdy mě však nenapadlo, že tvá cesta bude tak plná bolesti. Jak bych od tebe mohla žádat víc?“ Vstala a přistoupila ke mně. Dotkla se mého ramene a přiměla mě postavit se, druhou ruku mi položila na tvář a zvedla mi hlavu, abych na ni mohl pohlédnout. Měla bronzovou kůži a jemné kosti a její hubené rysy, lesk vlasů a jemné vrásky kolem očí odpovídaly spíše zralé moudrosti než rozkvetlému mládí. Připomínala mi Elinor. Pouze síla její osobnosti napovídala, že je mnohem starší než nevlastní matka mého syna. „Ach, milovaný, co ti mám říct?“

„Zůstanu zde jako vězeň,“ řekl jsem. „Nebo se vrátím bránou zpět do pouště, kde budu žít jako ubohý poustevník. Pokud to bude nutné, vstoupím i já do zdi. Nemohu však pokračovat dál stezkou, kterou pro mě zvolil, nebo z toho zešílím.“ Věděl jsem, že by se to skutečně stalo. Byl jsem si tím jistý. „Pomozte mi pochopit, paní. Rozkažte mi.“ Tak dlouho jsem se snažil získat kontrolu nad svojí budoucností. Bez ohledu na to, co si pro mě život nebo osud připravil, bez ohledu na bolest, kterou mi má rozhodnutí přinesou, vždy jsem trval na tom, že si budoucnost vytvořím sám. Teď už mě však rozhodování unavilo. Už toho bylo dost.

Provlékla svoji paži pod mojí a spolu jsme se pomalým krokem vydali podél okraje spáleného lesa. „Máme tak málo času, stačí však na to, abychom zatřásli Stromem života a vyrvali ho ze země i s kořeny!“ Zprudka mě zastavila, sehnula se a otřela dusivý popel z mladého stromku garamandu. Když si utřela špinavé prsty do zeleného hávu a popohnala mě opět kupředu, zakřičela směrem k Tyrrad Noru: „Ať tě jeho kmen praští přes hlavu a kořeny ti nakopou zadek, Madonaii!“ Přitom mi stiskla paži tak silně, že mi ji zhmoždila téměř až na kost. Trhl jsem sebou a užasle na ni pohlédl. Nakrčila půvabnou tvář ve smutném úsměvu. „Copak? Naši lidé snad už neklejí při Stromu života?“

Klejí… V jediném křišťálově čistém okamžiku se bohyně, kterou jsem třicet osm let uctíval, proměnila v obyčejnou lidskou ženu – ženu, která i po tisíci letech strážení dokázala stále s dobrosrdečnou prudkostí nadávat na to, co jí osud přinesl. Nedokázal jsem ovládnout úsměv. „Má paní… naši lidé klejí při vašem jménu.“

Na tváři se jí usadil výraz odevzdaného pobavení. „No, dává to asi stejný smysl jako ten strom. Síly, které svět opravdu stvořily, si už na to asi zvykly.“

I tak krátký a bezpředmětný rozhovor mě dokázal zbavit úžasu a zoufalství. Ale přivedl mě zároveň zpět k našemu problému, neboť Ezzarijci se zaklínali také jménem jejího syna… věznitele. Když jsem tentokrát vyslovil svoji žádost, pronesl jsem ji klidně a s rozvahou, ne v panice. „Povězte mi svůj příběh, paní.“

„Napřed se podívej nahoru.“ Ukázala na zeď. „Dobře se podívej.“ Poprvé za dlouhou dobu jsem použil své schopnosti Strážce a zostřil zrak i sluch. Nešlo o žádné kouzlo, pouze o cvik a zkušenost. Celá vnější strana zdi se pomalu rozpadala, jako by na ni někdo útočil beranidlem.

„Před třemi dny byla zeď skoro úplná,“ řekla. „Byl to udivující pohled, neboť už dlouhá léta hrozilo, že naše kouzla nevydrží. I poté, co se před rokem ujal svého místa ve zdi Vyxagallanxchi – poslední z Dvanácti – byl jeho dar rychle spotřebován. Ale během posledních několika měsíců se všechno změnilo. Praskliny se uzavíraly a zeď začala zpět pohlcovat odštípnuté kusy.“ Zastavila se a pohlédla na mě. „Víš proč?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Kvůli tobě. Za vším je stále jeho láska k tobě. A možná i tvá k němu.“

Den pokročil, jako by velké oko slunce zamrkalo. „Ale teď už se zase rozpadá,“ řekl jsem a tvrdě polkl, abych udržel protestující žaludek na místě. „Proč?“

„Víš mnohem lépe než já, co se děje,“ řekla a opět vykročila. Táhla mě za sebou, jako loď táhne po vodě list. „V den naší svatby mě můj muž obdaroval madonaiským spojením srdcí, takže cítím jeho radost a žal, neznám však jejich příčiny. Vím, že cestuje sny a co se naučil s nimi provádět – obávám se, že je to moje vina, neboť jsem to byla já, kdo navrhl, aby mu byla ponechána tato volnost, jež způsobila lidem tolik bolesti. Vidím obrazy, které splétá, a tak jsem se dozvěděla o tobě – zdroji jeho ohromné radosti. Snažila jsem se s tebou spojit, varovat tě, ale má moc se nemůže rovnat jeho, i když je uvězněn…“

„…a já jsem odmítal vyslechnout vás i rai-kirah, který se se mnou spojil; umlčel jsem ho dřív, než si dokázal vzpomenout.“ Zničil jsem ho zbraněmi, které jsem ukul z dlouholetých obav, ze snahy ovládnout osud a z nechuti umožnit komukoli – své ženě, přátelům, a obzvláště rozzlobenému rai-kirah – přístup k mé duši.

Její rudozlaté tváře ještě víc zčervenaly a lesem se prohnal smutný vítr, který roztočil spadané listí. „Neobviňuj se. Nikdy. Tyto záležitosti mají příliš velkou váhu, než aby veškerá jejich tíha spočívala na rozhodnutí jediného muže. Každý náš skutek, každá náhoda, a dokonce i to, jak nahlížíme na věci, které jsme viděli a udělali, mají své místo ve velké mozaice světa. Pověz mi, co se v posledních několika dnech stalo, a já ti pak vše vysvětlím. Abys pochopil, co je nutno udělat, musíš napřed poznat minulost. A pokud si nedokážeš vzpomenout, pak to musím udělat za tebe.“

A tak jsme se procházeli lesními stezkami a pohybovali se mezi stromy, jen abychom opět vyšli ven z lesa a narazili na další spoušť popela a kouře. Celou dobu jsem jí při tom vyprávěl o své dohodě s Nyelem a jejích krutých důsledcích. Pověděl jsem jí o své nevysvětlitelné důvěře v jeho dobré úmysly a pošetilé víře, že když už se mi ho nepodaří zachránit, alespoň ho dokážu zabít. „Teď už však vím, že to nikdy neudělám,“ řekl jsem. „Tolik mě okouzlil, že bych proti němu nikdy nedokázal pozvednout zbraň, i kdybych věděl, jakou použít. Bojím se o svoji duši, paní. Pokud ji ztratím, svět bude trpět.“ Bylo udivující, jak pouhé vyslovení této nebezpečné pravdy dokázalo utišit moji smrtelnou hrůzu z ní. Nebo to možná bylo paní a mojí vírou, že by mi dokázala odpustit naprosto cokoli, i kdybych zničil lidský rod.

Došli jsme k pomalu tekoucí říčce, stuze tekutého zlata, a posadili se na listím pokrytou zem vedle ní. Přitáhla si kolena k hrudi a objala je pažemi. „Myslí si, že ho odmítneš. Proto se zeď začala opět rozpadat. Všechny jeho naděje v dobré i zlé – protože on je opravdu šílený a nedokáže poznat rozdíl – se váží k tobě. A bez naděje je opět ztracen a my všichni jsme v nebezpečí. Prolomí zeď.“

„Byl jsem naivní hlupák,“ řekl jsem. „Neměl jsem mu dovolit, aby mi tohle udělal…“

Položila mi ruku na koleno a naklonila se kupředu. „Ne, ne! Nepochybuj o svém rozhodnutí, drahý. Všechno dobré, co jsi v něm viděl, co jsi cítil, je naprostá pravda. Teprve v den, kdy jsem se probudila u otcova ohně a spatřila muže ze svého snu, jak sedí vedle mne a dívá se na mě nádhernýma očima s výrazem úžasu, zvědavosti a nemalým milostným zájmem, pochopila jsem, co je to krása, láska a laskavost. Dvacet let jsem od něj nepocítila nic jiného. Ano, hádali jsme se. Každý by ti to mohl říct. Byl tvrdohlavý, hrdý a zvykl si prosazovat svoji vůli. A já byla jedinou dcerou svého otce a byla mu tolik podobná. Ale naše spory nebyly nijak vážné a naše potěšení, tělesné i duševní, je brzy opět urovnalo. Všichni, kdo ho znali – Madonaiové, lidé i rekkonarre – cítili totéž. Nikdy nebyl nikdo tolik milován jako muž uvězněný v Tyrrad Noru a nikdo si to nikdy tolik nezasloužil.“

Odtáhla ruku, položila ji do klína a zahleděla se na ni, jako by patřila někomu jinému. „Ani poté, co jeho lidé začali umírat, se mezi námi dlouhou dobu nic nezměnilo. Přicházel za mnou, a zatímco jsem seděla u ohně, položil mi hlavu do klína a povídal mi o tom, kdo onemocněl a kdo zemřel, a o svém nekonečném pátrání po příčině jejich slábnutí. A já mu utřela slzy a vyprávěla mu o dětech. Sedmnáct rekkonarre žilo ani ne den chůze od mého krbu. Ačkoli přicházel vždy v noci, často zůstával až do rozednění, aby mohl strávit čas s naším synem.“

Syn. Toto slovo připomínalo blesk nad vzdálenými horami, předzvěst přicházející bouře.

„Děti byly radostí, která dokázala vyvážit jeho žal,“ pokračovala. „Představ si hrůzu, kterou museli Madonaiové cítit při jejich brzké smrti. Pomysli na to, jak se cítíme my, když umře mladík nebo dívka – je to pro nás daleko horší, než když zemře malé dítě, neboť dvanácti nebo patnáctiletý chlapec nebo děvče už vstoupili na cestu životem, přinesli radost rodinám nebo sílu vesnici, ale ještě nepoznali, co vše jim život nabízí. Tolik věcí neudělali, nezkusili, nepoznali. Tak to cítili Madonaiové, u nichž byli muž či žena, kteří žili pár set let, stále považováni za sotva odrostlé děti. A teď si představ, že přijde nemoc, která zabíjí naše mladé lidi jednoho po druhém, ty nejšlechetnější a nejveselejší jako první – neboť takoví byli Madonaiové, kteří si našli lidské milence. Když mladí zemřeli, pokusili se zplodit děti také staří, ale pak začali umírat i oni. A to vše v časovém rozmezí, které v jejich životě neznamenalo víc než jediné zabušení srdce. Proč nezemřel také můj milovaný? Nevěděl. Možná proto, že byl první? Protože byl nejsilnější? Protože miloval cestu sny a nikdy neprošel bránou ve fyzické podobě? Stále víc a víc se zdržoval ve svém světě, dělal všechno pro to, aby našel příčinu a lék, aby všechno opět napravil. Když za mnou přestal přicházet, posílala jsem mu zprávy a pokusila jsem se jít za ním. Ale on odmítal setkat se se mnou i s naším synem, neboť našel odpověď a nedokázal ji snést.“

Uvolnil jsem ohořelou větev, která se zachytila v břehu říčky a začala zadržovat plovoucí listí, jež zčernalo a ucpalo proud. Hnijící směs se zatočila, rozpadla a začala se pomalu vzdalovat, až zlatá říčka opět tekla volně. „Řekl mi, že měl v úmyslu zničit brány,“ poznamenal jsem, „a protože by to rekkonarre zabránilo žít v obou světech a odsoudilo je to k šílenství, označili ho za vraha dětí.“

„Tento příběh mu řekl Kasparian, když jeho mysl byla stále ještě křehká. Sotva se začal uzdravovat, a kdyby se dozvěděl všechno, opět by ho to zničilo. Netuším, jestli si mezitím vzpomněl na něco víc.“ Verdonne sepjala ruce v klíně. „Můj manžel chtěl zničit brány. To je pravda. Ale nebezpečí pro jeho lid stále existovalo. Nemohl přece zničit také kouzlo, vietto, jímž Madonaiové do našeho světa poprvé vstoupili, že?“ A tak se rozpoutala bouře.

„Jednou v noci za mnou přišel,“ řekla paní. „Ulehl vedle mne, jak to už celý dlouhý rok neudělal, celou dobu však plakal, i když mi dával rozkoš, kterou si smrtelník nedokáže ani představit. Když jsme pak uspokojeni ulehli před krbem, vytáhl z košile klenot, diamant, který mohl být klidně hvězdou, spadlou z nebe. Když používal svoji moc, jeho tělo hořelo zlatým ohněm. Té noci zazářil stejně zlatě i tento klenot. Když jsem v té záři spatřila jeho slzy, zeptala jsem se, co je to za kouzlo, které mu přináší takový žal. ‚Je to odpověď,‘ odvětil, když se z lesa, napřed z jednoho směru, pak z dalšího, ozval křik a pláč. Nebe při tom zvuku potemnělo, jako by hvězdy zakryly mraky. Noc krvácela. A on mi ležel na klíně, s klenotem a slzami, zatímco nářek pohltil i ty nejvzdálenější osady.

‚Jaká hrůza se to dnes v noci děje?‘ zeptala jsem se. ‚Proč zde jen ležíš a pláčeš a nic neděláš?‘ Pokaždé, když jsme potřebovali, nám pomohl. Věnoval nám své srdce, práci i sílu, jen aby nám ulehčil. Ale té noci mě jen vzal do náruče, hladil mě po vlasech a vzlykal, že nikdo netrpí ani necítí strach. Postaral se o to, řekl. Cítila jsem, jak se chvěje, a na hrudi i na čele mu vyrazil studený pot. Pak se stočil do klubíčka, sténal a stále tiskl svůj klenot. Viděla jsem, že neuvěřitelně trpí. ‚Lásko, copak je?‘ zeptala jsem se. ‚Zastav to.‘

‚Nemohu,‘ odpověděl. ‚Snažil jsem se najít jiný způsob. Opravdu, milovaná, snažil jsem se. Ale jsou to mí lidé. Pokud něco neudělám, všechny je zabiju.‘ Ale přesně to dělal lidem a rekkonarre… zabíjel je a přejímal jejich strach a bolest, aby jim ulehčil odchod do království smrti.“

„A kdo ho zastavil?“ zeptal jsem se, ačkoli jsem znal odpověď.

„Ty, drahý – syn, kterého miloval víc než cokoli jiného na světě. Když jsi se na mé zavolání probudil a vyzval jsi ho, aby vraždění ukončil, nedokázal se přimět zabít tě. Z lásky k tobě rozdrtil klenot dřív, než vyčerpal jeho sílu. Jakmile však kouzlo zlomil a zastavil umírání, vina, kterou cítil za zkázu svého lidu, a bolest a strach deseti tisíc mrtvých mu rozervaly mysl.“

Kapitola 41

Nyel. Bezejmenný bůh. Můj otec. Můj, ale ne můj… neboť ačkoli mé tělo i má mysl uvěřily tomu, co mi Verdonne řekla, má duše stále lpěla na jemném muži, jenž miloval knihy a zemi a který mě zplodil v Ezzarii. Otcem mé duše byl Gareth z rodu Ezraelle, ne hrdý, zmučený Madonai, jenž se pokusil vyhladit lidský rod. Rozhodl se napravit strašlivou chybu masovou vraždou a nezáleželo na tom, že lidem ulehčil jejich odchod ze života. A protože to byl dobrý a čestný muž, zešílel z toho.

Jeho syn se stal jeho věznitelem a žil dál až do chvíle, kdy Ezzarijci rozpůlili své duše, odsoudili rai-kirah k vyhnanství a uzavřeli svým lidem přístup ke Kir’Navarrinu. A ačkoli jeho fyzické tělo zemřelo už před tisíci lety, jeho syn stále žil jako má neoddělitelná součást.

„Takže co uděláme?“ zeptal jsem se. Klamné teplo dne zmizelo. Schoulil jsem se do pláště a odvrátil se od sílícího severního větru, abych se nemusel dívat na pevnost, zeď a budoucnost, jež mě děsila.

„Vrať mu jeho naději.“

Jak jednoduchým a příjemným způsobem popsala noční můru. Obrátil jsem se k ní. Zvedla se ve mně tak velká vlna strachu a vzteku, až jsem se začal chvět. „Mám mu dovolit, aby ze mě udělal stejnou zrůdu, jakou byl on? To nemohu.“ Nyní jsem už totiž pochopil jeho plán. Ano, chtěl, aby se jeho syn stal silným a mocným, skutečným Madonaiem… bohem. Také mě však chtěl připravit o veškerý cit, osvobodit mě od slabosti, kvůli které selhal. Není divu, že nenáviděl Aleksandera. Není divu… hvězdy na nebi, není divu, že se chtěl dozvědět víc o mém synovi. „Chcete po mně, abych se vzdal své lidské duše. Copak to nechápete? Viděl jsem, co se ze mě stane. To nemohu udělat.“

Její chladný rozum mě děsil. „Pokusil ses spoutat jeho moc kouzly a na velmi dlouhou dobu se ti to podařilo. Ale Dvanáct je už unavených, pomalu mizí a žádní další už nejsou, aby dali zdi svoji sílu. Naši přátelé zaplatili hroznou cenu, aby mu umožnili žít, neboť doufali, že se jednoho dne uzdraví a opět požehná oba světy svojí láskou.“ Verdonne mi položila ruku na paži a pokusila se uklidnit mé rozrušení, zatímco jsme se procházeli mezi žlutými stromy, jako bychom hovořili o počasí nebo o cenách mouky na trhu.

Pověděla mi, že jsem – jako Valdis – nebyl schopen otce za to, co provedl, zabít, stejně jako mi on nedokázal ublížit, a proto jsem vymyslel způsob, jak jeho moc uvěznit. Madonaiové ho milovali a já z nich vybral dvanáct, kteří mi dovolili, abych vpletl jejich podstatu do zdi, neboť pouze čistá madonaiská síla jej dokázala zastavit. Třináctý se stal strážcem věže, aby tak zajistil způsob, jak se dostat dovnitř a ven z hradu. Také Verdonne zaplatila, neboť zůstala připoutána k tomuto lesu, aby mu dodávala sílu a žila s jeho bolestí. A pak jsem upletl kouzlo, které mého otce zbavilo jména. Odvedl jsem ho do pevnosti a utišil jeho hrozivé blouznění, neboť jsem věděl, že bude trvat velmi dlouhou dobu, než jeho mysl nabude byť i jen zlomek původní rovnováhy.

„Uběhlo několik let a rekkonarre začali na vězně zapomínat, přesně jak jsi zamýšlel, když jsi mu vzal jméno,“ řekla. „Všichni Madonaiové až na Vyxagallanxchiho už dávno zemřeli. Verdonne, Valdis a Bezejmenný bůh se stali součástí legend a mýtů. Ale každý pohled na pevnost pro tebe znamenal bodnutí nožem do srdce, a když tvůj otec nabyl zpět tento náznak zdravého rozumu, bál ses, že láska, kterou jsi k němu cítil, oslabí tvoji rozhodnost. Tehdy jste se s Vyxem rozhodli zničit i své vzpomínky na něj. Přišel jsi za mnou a řekl mi, co máš v úmyslu udělat, neboť jsi věděl, že zapomeneš také na mě.“

Obemknul jsem prsty černý kámen v kapse. Čas se téměř zastavil. „Ale zaznamenal jsem jeho jméno, že? Pro případ, že se jednoho dne uzdraví…“

„Byl to Vyx, kdo ho zapsal. Očaroval ho, abys ho dokázal přečíst pouze ty.“

Vyx nebyl rekkonarre, nýbrž můj učitel, ochránce, rádce, mladý Madonai, který mi byl celým srdcem oddán – mně, svému napůl lidskému attellé. Vyx se mnou zůstal po dlouhá léta zapomínání, v děsivém čase proroctví, kdy jsem se nechal přesvědčit, že pokud neučiníme nějaké kruté opatření, osvobodí okřídlený válečník Bezejmenného boha, který pak zničí svět – a to aniž bych věděl, že ten, jehož jsme se tolik báli, je můj vlastní otec. Poté, co jsme my, kteří jsme zůstali – rekkonarre, tvůrci – vypracovali kouzlo, které rozdělilo naše duše, žil se mnou Vyx ve vyhnanství v Kir’Vagonothu a pamatoval si pouze to, že se jednoho dne musí vrátit k černé zdi v Kir’Navarrinu a ukončit svůj život.

Pravda a úžas uhasily plamen mé zuřivosti. „Pokud se nám nepodaří zeď opravit, co se…?“

„Přišel čas, aby zemřel, milovaný. Dovol, aby láska, kterou k tobě cítí, byla naší poslední vzpomínkou na něj. Mohl by ses ho pokusit zabít tak, jak jsi, vyzvat ho k čestnému souboji nebo ho zničit ve spánku. Nedokážeme však odhadnout, jak mocný je, ale stav zdi naznačuje, že je mocnější, než bychom se přáli. Kasparian mu pomáhá odsávat sílu z ubohých stínů, které obývají Kir’Navarrin, a proto je riziko, že zvítězí, příliš velké. Ale jediný způsob, jak by z tebe mohl udělat skutečného Madonaie, je, že by ti předal svoji moc a propletl ji s tou, kterou v sobě nosíš už od narození. Nedokáže stvořit madonaiská kouzla z ničeho, jen je přenést, a v okamžiku, kdy to udělá, bude nejzranitelnější.“

Nyel nebyl mým skutečným otcem. Nic jsem mu nedlužil. Ale Denas… Valdis… byl mojí součástí, a pokud jsem měl být schopen žít dál sám se sebou, musel jsem v těchto záležitostech jednat velmi opatrně. „Co když ho nezabiju, paní? Co pak?“

Stezka nás zavedla zpět k věži. Verdonne odhrnula stranou šlahouny rostlin, položila ruce na kámen, smutně se usmála a zašeptala něco, čemu jsem nerozuměl – asi pozdrav strážci věže. Pak pohlédla na mě. „Možná nic. Možná ti jen předá moc, zestárne a zemře ve své pevnosti, spokojen s tím, že udělal vše, co mohl, aby napravil své hříchy. Možná díky své síle, kterou přidáš k jeho, dokážeš pevnost opustit a dělat, co budeš chtít. Měl však velmi dlouhou dobu na to, aby si svůj plán dobře promyslel, a můj manžel byl nejinteligentnější, nejsilnější ze všech Madonaiů, což hovoří samo za sebe. Je možné, že pokud nesplníš jeho očekávání a nedokončíš jeho hrozivý úkol, opět tě o svůj dar připraví.“ Vzala mé ruce do svých. „Dobře si zapamatuj, co je tvým cílem, abys na něj při ohromné změně, kterou projdeš, nezapomněl. Musíš dokončit, cos začal. Přijmi jeho dar a vezmi mu život, dokud bude cítit radost z tvého obdarování.“

Nejtěžší ze všeho je pravda, řekl mi jednou otec mé duše. Má vlastní tíhu, jako železný prut, kterému nedokáže dát tvárnost ani do ruda rozžhavená pec kováře. Když se jí dotkneš, zvoní jako křišťál, a září jako stříbro vedle olova. „Ale pokud to udělám,“ pronesl jsem těžce přes stažené hrdlo, „kdo zastaví mě?“

„Najdeš svoji cestu. Jsi muž, v němž žijí dvě vznešené duše, jednu znám jako vlastní srdce a druhou se mi podařilo sotva zahlédnout. Co by nedokázal můj syn sám, to mu pomůžeš ty, cizinec, dokončit. Na toto místo tě přivedly skutečné síly nebe a země, stvořily tě a zdokonalily. Věřím jim. A věřím také tobě, můj synu a příteli.“

Už nebylo co říct. Během několika okamžiků jsem prošel stěnou věže a vyšplhal po schodech do tiché místnosti. Opatrně jsem uložil černý kámen zpět do dřevěné skříňky. Kerouan. Bezejmenný bůh. Pohlédl jsem oknem ven na zářící les a překročil nezměrnou propast.

*

„Překvapuješ mě!“ Nyelova ruka se po mém prohlášení zastavila nad hrací deskou uprostřed pohybu. „Poslední dny jsi byl tak nešťastný, že jsem předpokládal…“

„Byl bych vám vděčný, kdybyste přestal ‚předpokládat‘. Nejsem dítě. Můžete mi dovolit dělat vlastní rozhodnutí a nemusíte přede mnou ukrývat těžkosti. Chápu důsledky svých rozhodnutí, přijímám je svobodně a budu tak činit až do konce. Byl jsem nešťastný, neboť jsem zabil nevinné muže. Přinutil mě však k tomu můj přítel Aleksander, který se mi odmítl se vším svěřit. A pak jsem zjistil, že již nedokážu projít zdí, protože jste začal s mojí proměnou. Je jasné, že mi nevěříte. Který muž, Madonai nebo člověk by nebyl nešťastný, kdyby zjistil, že dvě duše, kterým věřil víc než komukoli jinému na světě, jeho city neopětují?“

„Možná jsem byl ve své snaze obdarovat tě příliš horlivý.“

Jeho poznámka ani zdaleka neodpovídala skutečnosti, větší omluvy se však již asi nedočkám. „Takže uděláte, oč vás žádám?“ zeptal jsem se.

Nyel opatrně odložil hrací figuru – bílého krále – na černošedou hrací desku. Vstal a rychle přešel k oknům, kde si založil štíhlé ruce za záda. „Jak si přeješ. Pošlu tě za novým spáčem za stejných podmínek jako dřív. Ale abych uspokojil tvoji touhu po pravdě: tento výlet, ať už je jeho cílem cokoli, bude poslední částí mého kouzla, pak už ti jen předám moc. Až se vrátíš, bude z tebe Madonai tělem i myslí. Tvé lidské slabosti budou pryč, ale zaplatíš za ně. Určité části tvé minulosti… vzpomínky, pocity… zmizí.“

„Stejně jako mé jizvy? Kasparian říkal, že i dvě poslední, které mi zůstaly, časem zmizí.“ Nalil jsem si sklenici vína a překvapeně zjistil, že se mi ruka ani nezachvěla. „Možná jste mi je ponechal, abyste mi připomněl lidskou věrolomnost.“ Ať si moji hořkost přebere, jak chce. Mě zajímala pouze jeho odpověď.

„Ach, jsi opravdu chápavý. Tyhle dvě vady… je zatraceně obtížné se jich zbavit. Jsou tak hluboko zakořeněné. Sotva jsme začali s tvojí výukou – musíš se toho ještě tolik naučit – ale nemusíme spěchat a upomínky budou důležité.“ Zprudka se ke mně otočil. Jeho tvář zářila, jako by za okny na jižním nebi vyšel měsíc. „Všechno z tvé lidské minulosti se v okamžiku proměny změní. Tvé vzpomínky se neztratí, ale vzdálí se ti, jako by patřily někomu jinému nebo byly pouhým příběhem, který jsi zaslechl v dětství. Tak drastická změna myšlení by byla bez menšího ústupku skutečně děsivá a já nechci, aby sis myslel, že jsem ti ukradl život. Proto jsem ti ponechal tato poslední fyzická pouta, aby ses jich mohl zbavit sám spolu s bolestivými vzpomínkami, které představují.“

Bohové, slitujte se, byl hrdý na svůj plán. Dělal mi „laskavost“. Vydechl jsem trochu lehčeji a pod založenýma rukama jsem si promnul bolestivou „vadu“ ve svém boku. Poté co jsem se vrátil z garamandového lesa, podařilo se mi vymyslet chabý plán. Hrozivě jsem riskoval a sázky přitom byly nevyčíslitelné. A ještě k tomu se nebudu moct spolehnout, že po proměně provedu plán správně; jen při tom pomyšlení se mi udělalo zle.

„To mi stačí,“ řekl jsem. „Jen už to chci mít za sebou. Ponechte mi tyto upomínky. Nechtěl bych, aby mě zase zatáhli do podobného plánu, jako byl ten poslední… bohové, jejich hloupé, pošetilé plány. Celé katastrofě se dalo jednoduše zabránit, kdyby jen Aleksander svěřil svůj plán prostředníkovi, kterého jsem si zvolil. Nadutý pošetilec. Myslel jsem, že bude rozumnější.“

„Jsi nástroj, který využívají ke svým cílům,“ řekl Nyel. „Který muž by přinutil přítele, aby se prohřešil proti svému svědomí?“

Na horu vstoupila noc a severní vítr rozehnal mračna. Ochladilo se a hvězdy, které se začaly objevovat na tmavnoucím nebi, měly hrany ostré jako střepy skla. Zatímco se Nyel vydal najít Kaspariana, aby nás poslal do světa snů, pochodoval jsem nervózně sem a tam a byl rád, že je Madonai zaměstnán jinde. Umožnilo mi to soustředit myšlenky na spáče a na to, co řeknu.

Než jsem si však stačil svá slova pořádně rozmyslet, vrátil se Nyel i s Kasparianem. Zatímco připravoval židle kolem hracího stolu, dával neurvalý Madonai otevřeně najevo nechuť, kterou ke mně cítil. Verdonnin příběh vysvětlil Kasparianovu nenávist a žárlivost. Jakou hořkost musel cítit, když viděl mistra, jak obdarovává svého věznitele… někoho, kdo se nenarodil jako Madonai… syna, který otce nemiloval tolik jako jeho attellé, jenž se vzdal všeho, aby s mistrem sdílel jeho vyhnanství. Jak nespravedlivý se mu musel zdát osud.

Posadili jsme se ke stolu a Kasparian zažehnul svíci. Po sloupci vosku šplhal vzhůru pavouk. Nyel měl ve tváři horlivý výraz a kouzlo již připraveno na jazyku. Než mohla první kapka vosku stéct po svíci a pohltit bojujícího pavouka, vznášel jsem se již nad mořem snů.

*

Jen dřímala. Nitka jejích snů byla tak slabá a tak rychle mě minula, že jsem ji téměř nezachytil. Ale od chvíle, kdy se mě Nyel dotkl, jsem byl tak naplněn kouzlem, že bych dokázal sledovat stezku, kterou jsem si vybral, i kdyby její sen byl pouhou sněhovou vločkou.

„Seyonne!“ Když jsem Elinor vyrušil ze snu, trhla sebou a opřela se zády o citrónovník. „Co tady děláte?“ Hleděla na mě ostražitě, ale nekrčila se přede mnou, což prozrazovalo, jak odvážná je. Nemohlo pro ni být zrovna příjemné probudit se z odpoledního spánku a zjistit, že nad ní stojí muž, oděný pouze do koženého opasku s mečem a oslnivého jasu, zvláště pak když poslední věc, kterou o něm slyšela, byla, že zničil budovu, v jejíchž troskách zemřel její nevlastní bratr. Naneštěstí jsem nepřišel, abych ji uklidnil.

„Přišel jsem si pro syna. Nadešel čas, aby žil se mnou.“

Vypadala, jako bych ji uhodil. Vyskočila na nohy, tvář jí zrudla a z jejího postoje zmizela veškerá nejistota. „Dal jste mi své slovo!“

„Věci se mění,“ odvětil jsem.

„Tvrdil jste, že byste protrpěl cokoli, jen aby byl Evan v bezpečí, milován a šťastný,“ řekla. „Věřila jsem vám.“

„A to také udělám. Kde je?“

„Podívejte se na sebe, Seyonne! Vyděsíte ho. Všechny nás děsíte.“

„Také o mně pochybujete, paní? Co ještě musím udělat, abyste mi uvěřili?“ Stáli jsme naproti sobě na vrcholku prudkého svahu nad prostou stanovou osadou, kde jsem naposledy navštívil své dítě. Slunce stálo nízko na obloze a svět byl ozářen rudozlatým světlem, které by si nikdo nemohl splést s temnotou. „Nehodlám o tom dál diskutovat. Je načase, aby se Evan dozvěděl o mně a o svém právoplatném místě ve světě.“

Její elegantní čelist ztuhla. „A co se má naučit? Už ani nevím, co vlastně jste. Dokonce i princ se bojí, že se z vás stal někdo jiný. Jak mohu dát své dítě někomu…“

„Evan je mé dítě. Měl by být se mnou, ne se ukrývat na poušti s tlupou mizerných psanců uprostřed lidské války. Jste tak pošetilí a hloupí, že vás do roka určitě všechny zabijí.“ Přivolal jsem vítr, naplnil jím křídla a přistoupil k vysoké ženě blíž. „Nepochybujte o mých úmyslech a nezkoušejte mě. Pamatujte na Parassu.“

Její odvážné zrudnutí vyprchalo, neustoupila však ani neodvrátila oči. „Nikdo z nás na Parassu nezapomene. Bylo to přece v Parasse, kde vaše krvežíznivost zabila mého bratra Farrola, muže, který vás nazýval přítelem, a kde jste ochromil Gorrida, čestného a věrného muže, který obětoval osobní pomstu, aby sloužil vašemu princi. Kde vaší rukou padlo sedm mužů lorda Kirila, protože jste se odmítl snížit k tomu, abyste si promluvil s Aveddim. Jak si můžete myslet, že se dokážete postarat o dítě?“

Pravda. Ve všem měla pravdu. Její obvinění mě bolelo jako šlehnutí bičem. A nyní jsem se chystal porušit jediný slib, který jsem považoval za neporušitelný. Uvedu v nebezpečí vlastní dítě. Znal jsem však své přátele a věděl jsem, že ničím jiným je nedokážu přesvědčit… „Řekněte mi, kde je, jinak spálím všechny stany v tomhle táboře, abych ho našel,“ zahromoval jsem hlasem, který hrozil rozdrtit skály a zlámat stromy. „Jestli mi jej nevydáte, jednomu po druhém vám zakroutím krkem.“

„Ohni na nebi.“ Konečně mi začínala věřit.

Mávl jsem křídly, vzlétl a zakroužil nad ní jako sup nad mršinou. „Kde je můj syn?“ zarval jsem tak hlasitě, aby mě slyšeli i v údolí pod námi.

„Dobře, ukážu vám ho.“ Rozběhla se dolů ze srázu. Ve spěchu několikrát zakopla, nepřestala však uvažovat. „Vezmete ho do Kir’Navarrinu?“ zavolala na mě.

„Je to jeho domov. Má právo v něm žít.“

„Budete potřebovat někoho, kdo by se o něj staral. Je tak malý…“

„Mohu vyčarovat sluhy, kteří se postarají o všechno, co by potřeboval.“ Znovu jsem mávl křídly a rozvířil prach kolem ní.

„Vyčarovat sluhy…“ Přimhouřila oči, jako by se snažila pohlédnout mi až do duše, pak zavrtěla hlavou. „Copak nechápete? Bojí se cizích lidí. U dětí jeho věku je to normální. Nemůžete…“

„Zvykne si.“

Uklouzla na kameni a málem ztratila rovnováhu. Na okamžik se zastavila, aby popadla dech, a pokusila se najít bezpečnější cestu dolů. V táboře pod námi se začali shromažďovat lidé, zastiňovali si oči proti ostrým slunečním paprskům a hleděli na nás. „Ať už se z vás stalo cokoli, nemůžete být tak krutý, abyste odvedl dítě od všeho, co kdy znalo.“

„Neříkejte mi, co mohu nebo nemohu udělat! Copak jsem pořád otrok? Všichni se pokoušejí určovat směr mého života, říkat mi, co mám dělat, co cítit, kdy a ke komu. Získal jsem moc, kterou si nedokážete ani představit. Všechno se teď změní. Našel jsem svůj pravý domov, pravou podobu. V době, kdy se vy a tahle lidská stvoření už dávno proměníte v prach, budu já sotva v nejlepších letech. Chci, aby můj syn zdědil odkaz mého otce. Postarám se o to, aby nebyl v nebezpečí. Zatracená drzá…“

„A ve vašem novém domově snad nejsou nebezpečí?“ přerušila můj řev, aniž by se její pohled zachvěl.

Myslí mi prolétl šíp strachu, který jako by vystřelily Elinořiny oči. Opatrně. Opatrně. Měl jsem v úmyslu říct jí tyto lži, přinutit ji, aby se mě bála. Ale v ramenou, v hrudi a v bedrech mi narůstala síla, napínala mi křídla a hrozila, že rozptýlí moji pozornost. Toužil jsem na ni zaútočit i jinak, než jsem měl původně v úmyslu.

Vší silou jsem se přinutil soustředit. Změním se, teprve až se vrátím zpět k Nyelovi, až můj spáč opět usne. Drž se plánu. Nyel se divá… „Nejsem nerozumný. Můžete s ním poslat jednu osobu.“ Pokud se mi nepodaří plán provést, nebude můj syn v bezpečí nikde.

Než mohla odpovědět, vystřelil jsem vzhůru a zamířil k táboru. Zatímco Elinor sbíhala po poslední části prudkého srázu, složil jsem křídla a přistál na zaprášené cestě několik set kroků od shromážděného davu. Založil jsem si ruce na hrudi a obrátil se k němu zády.

Šoupání nohou a tiché mumlání za mnou ustoupilo pevným krokům a známému hlasu. „Mluv se mnou, Seyonne.“ Aleksander se zastavil daleko ode mne.

Zahleděl jsem se na Elinor a neodpověděl. Teprve o chvíli později, když žena bez dechu přiběhla a připojila se k princi, jsem se k němu otočil i já. Dav se rozestoupil, aby mu umožnil projít. Vypadal jako král vítající posla z neznámého království. Za ním stál Feyd s hlavou skloněnou, takže jsem mu neviděl do tváře. Cítil se mladý Suzaini zahanben, že jsem přišel za někým jiným, nebo skrýval úlevu? Vedle prince stál s kamennou tváří Blaise a v náruči držel mého syna. Evan objímal šlachovitého Ezzarijce, zvědavě na mě hleděl a v ústech měl zastrčený prst.

Přinutil jsem se soustředit na Elinor. „Kdo doprovodí dítě?“ zeptal jsem se, jako bychom zde byli sami.

Elinor pohlédla na mě, pak na ostatní a zpět. Na čele se jí leskly kapičky potu. „Seyonne si přišel pro Evana,“ vysvětlila. „Chce odvést chlapce do bezpečí, do Kir’Navarrinu.“ Mluvila rychle, aby utišila okamžité protesty Aleksandera a Blaise. „On na tom… trvá… takže je zbytečné se s ním o tom dál přít. Prosím, nedělejte problémy. A někdo musí jít s nimi, aby se Evan nebál. Půjdu já.“

„Linnie, to nemůžeš,“ namítl Blaise a spolkl svoji zuřivost. „Slyšela jsi, co nám řekla Fiona o své nemoci. Nepřežiješ déle než několik měsíců.“

„Však já už si nějak poradím,“ ujistila ho.

„Půjdu já,“ řekl Blaise. „Chlapec mě má rád a mohu…“

Elinor zavrtěla hlavou. „Potřebují tě tady; Aveddi na tebe spoléhá a budoucnost impéria je mnohem důležitější než kdokoli z nás. Kromě toho mi Seyonne svěřil péči o Evana. Neopustím své dítě.“

„Jak si přejete,“ kývl jsem na Elinor, jako by ostatní ani nepromluvili. „Připravte se na cestu. Bude nutné, aby vás bratr doprovodil bránou Dasiet Homolu až k věži v garamandovém lese. Tam otevře průchod způsobem, který popsala Fiona, do místnosti na vrcholku věže ale vstoupíte jen vy a dítě. Varuji vás však, nikomu nedovolím, aby se odchýlil od mých rozkazů. Ve věži bude stačit, když požádáte o vstup do pevnosti, a budete moct projít. Je to jasné?“ Elinor přikývla a já pokračoval: „Dělám to pro bezpečí dítěte. Pro jeho budoucnost. Otcové musí udělat, co považují za nezbytné pro syny, a synové musí otce poznat a zapamatovat si je.“

„Linnie…“ Blaisova prosba byla k ničemu. Elinor ho políbila a řekla, že se má postarat o koně a vodu, zatímco ona zabalí Evanovy věci.

Odstoupil jsem od davu, abych na ně počkal, a úmyslně opět všechny ignoroval. Jejich nepřátelství se podobalo ostrému větru a já cítil jejich kradmé pohyby směrem k nožům a mečům. Když se první člověk pohnul mým směrem, zprudka jsem se obrátil, zavrčel, napjal křídla a z konečků prstů mi vyrazil oheň.

„Nechte toho,“ ozval se tichý rozkaz. „Nejste dost silní, abyste se mu dokázali postavit.“ Dav ustoupil a já se opět odvrátil a zahleděl se na východ. „Mluv se mnou, Seyonne. Nebo tě snad mám oslovovat jiným jménem? Kde je můj přítel… můj bratr… muž, který zachránil moji mysl a duši a naučil mě, jak je používat? Rád bych se s ním podělil o novinky, které by ho určitě potěšily.“

Dělal jsem se hluchým… nebo alespoň tak hluchým, jak si mohl člověk skutečně schopný takové proměny dovolit.

„Musím vědět, jestli se můj přítel vrátí, neboť nutně potřebuji jeho pomoc a moudrost. Ale jen jeho.“ Přistoupil blíž. „Chápu, co se stalo v Parasse. Všichni to chápou – dokonce i Blaise. U svatého Athose, Seyonne, je to především moje vina. Více lidí díky tobě přežilo, než zemřelo. Ale už se to nesmí znovu stát. Prosím, dej mi znamení, že mě slyšíš.“

Ale já se neotočil, nepromluvil a on po chvíli odešel.

Během půlhodiny přivedl Blaise koně. Zatímco na ně ostatní nakládali rance a měchy s vodou, stál Aleksander stranou. Brzy přišla také Elinor a v náruči nesla mého syna. Hleděl na mě doširoka otevřenýma očima. „Nedokážu vás ničím přesvědčit, abyste ještě chvíli počkal?“ zeptala se. „Není dost starý na to, aby pochopil, co se děje.“

„Jen pokud mi odpřísáhnete, že tahle válka dnes skončí.“ Na okamžik jsem se odmlčel a zamračil se na ni. „Myslel jsem si to.“ Když jsem opět promluvil, dal jsem si dobrý pozor, aby mě všichni slyšeli. „Můžete oznámit všem, koho to zajímá, že už Aveddimu nesloužím, neboť, jak se zdá, už nevěří mému úsudku. Od této chvíle budu sledovat jen vlastní cíle. Máte pravdu, už nejsem tím, kým jsem býval. Neponechám však tento svět napospas chaosu a zmatku. Budu vám v této válce i nadále pomáhat, jak jsem slíbil, a očekávám, že stejným způsobem i vy dodržíte všechny dohody, které jste se mnou uzavřeli. Lidé jsou známí svojí věrolomností. Tyto dvě jizvy mi to neustále připomínají.“ Ukázal jsem na jizvy, které mi zůstaly.

Myslím, že jsem v tu chvíli ucítil, jak se v Aleksanderovi něco změnilo… zalapal po dechu… ztuhla mu záda… získal jistotu. Nedíval jsem se však jeho směrem, takže jsem si tím nebyl jistý. Víra.

Vylétl jsem vzhůru a z výšky pozoroval, jak se Blaise s Elinor naposledy rychle poradili s Aleksanderem, rozloučili se s ostatními a vydali se na cestu měsícem ozářenou pouští. Jak Blaise čaroval, jejich postavy se čas od času rozplynuly. Elinor se v sedle předklonila, jako by jela do bitvy, vítr si pohrával s dlouhými prameny jejích vlasů a vrhal jí je do obličeje. Evan jel v sedle s Blaisem a mužovo tělo tvořilo kolem dítěte živý štít. Těsně před tím, než se měsíc zanořil za obzor, vyšplhali unavení koně vzhůru kopcem k Místu sloupů, dvěma řadám bílých kamenných sloupů, jež vrhaly dlouhé stíny na travnatou krajinu. Blaise zapálil malý oheň a dal se do otvírání brány. Elinor zatím zabalila Evana do přikrývky, posadila si ho na klín a pomalu se s ním kolébala ze strany na stranu. Posadil jsem se na vrcholek vzdáleného sloupu, odkud jsem je mohl pozorovat, a opředl ženu kouzlem ospalosti.

Své rozhodnutí jsem učinil pro dobro Evana. Dělal jsem to pro ně pro všechny, ale ledový pot, který mi stékal po páteři, prozrazoval mé pochybnosti. Abych Evana ochránil, musel jsem ho uvést v nebezpečí a věřit, že jej Elinor dokáže ubránit před vším, co přijde. V minulosti jsem se však už tolikrát mýlil a má touha po moci byla tak velká, že mi mohla zatemňovat mysl. Stejně dobře jsem mohl světu přivodit naprostou zkázu. Proroctví, z něhož vyšly dějiny mého lidu, předpovědělo hrozivý konec. Čtvercový kámen z mozaiky hovořil o jednom možném důsledku mých činů, a to o nekonečné temnotě. Když jsem se dotkl dlaždice, veliké sotva jako dlaň, ucítil jsem zoufalství světa. Upínal jsem se však ke slovům Gaspara. Jdeš stezkou, kterou sis zvolil. Aby mohlo světlo zvítězit, musí existovat temnota. Plácání starého muže bylo mojí jedinou nadějí. Mé paže, smysly, chápání, rozum ani zkušenost mi nebyly k ničemu. Jen pouštní vidina, odvaha ženy a princova síla a věrnost.

Elinor začala padat hlava únavou. Naposledy jsem se nadechl čistého, sladkého vzduchu lidského světla, a když žena ulehla vedle dítěte, odvrátil jsem se a objal temnotu svých snů.

*

Jak se asi cítí pobřeží, když nastane odliv? Když z něj odplyne život a všechno utichne? Moře vymyje pruh země a zanechá po sobě jen kusy dřeva, aby vyschly na slunci a zaměstnaly ptáky, hledající potravu. Pobřeží se zbaví ohromné tíhy a vystaví slunci na odiv písek a skálu, nádhernou jednoduchost. Tak jsem se cítil, když jsem vstal od Nyelova hracího stolku a už nebyl více člověkem.

Natáhl jsem paže a prohlédl si je. Ruce, předloktí, zbrázděné šlachami, lokty, široká ramena… Nic nechybělo. Další prohlídce nic nebránilo, neboť jsem stál uprostřed místnosti, mezi krbem a okny, vedoucími do zahrady, oděn pouze do opasku s mečem. Venku sněžilo. Nohy… v pořádku a pěkně tvarované. V tomto světě jsem nezářil zlatě. Hruď, trocha chlupů… Nikdy jsem jich neměl moc. Hrubá, bílá čára těsně pod žebry na pravé straně jako důkaz věrolomnosti, nedůvěry, zrady, nevědomosti. Břicho. Rozkrok. Ano, všechny mužské části stále na místě. Křidla… vnitřnosti se mi stáhly vzrušením, když jsem je ucítil těsně složené k zádům. Zůstanou mi navždy? Doufal jsem, že ano. Pak jsem se levou rukou dotkl tváře… surovost, krutost, zoufalství. Tyto jizvy byly jako kapičky kyseliny, rozleptávající kůži. Zbavím se jich hned, jakmile zjistím jak. A já věděl… ve srovnání s moudrostí celého světa jsem toho věděl už tolik, zvláště když se nyní vytratil pocit bolesti a ošklivosti a já se stal Madonaiem.

Zkoumaly mě i jiné oči. Mladé staré oči rozjasněné radostí. Stařec stál u zamrzlého okna a ve tváři se mu odrážely plameny v krbu. Neusmíval se, neboť mi stále ještě musel dát poslední dar, ale teprve až si mnou bude jistý. Vlasy mu zešedly a hubená tvář vyschla a změkla, jako by se už svaly pod kůží proměnily v prach.

Roztáhl jsem doširoka paže a pokrčil jedno koleno. „Můj otče, jsem tím, kým jsi chtěl, abych se stal. Uč mě podle své vůle. Znáš můj hlad.“

Už jsme před sebou nemohli mít žádné tajnosti. Prožíval jsem s ním jeho radost a vítězoslavný pocit, stejně jako on cítil mé touhy. Já však byl zranitelnější. Byl jsem uměleckým dílem, stvořeným z vadného originálu, umělec si však stále ještě udržoval kontrolu nad svým výtvorem. Když se ke mně vydal přes rudozeleně vzorovaný koberec a upřel na mě své půlnoční oči, cítil jsem, jak jeho dech ve mně rozdmýchává oheň, živí doběla rozžhavený plamen, který spaloval moji duši a vzpomínky a očišťoval je od nečistot mého smíšeného původu. Prahnul jsem po moci, kterou mi dokázal dát jen on a jež by proměnila tento plamen ve zkázonosný požár. Co v ohni ztratím, mě nezajímalo, soustředil jsem se jen na velkolepost, která zůstane.

Zpoza mě se ozvalo hlasité prasknutí. Kasparian zlomil poleno silné jako moje zápěstí a vhodil je do ohně v krbu. Pak vzal z košíku další poleno, vytáhl nůž a začal z kusu suchého dřeva odřezávat dlouhé proužky se stejnou lehkostí, jako by šlo o kus dortu. Třísky padaly na hromádku na béžové dlaždice u jeho nohou.

Otcovy oči ode mne ani na okamžik neuhnuly a ani já se neodvrátil na dlouho, obraz Kasparianova hladového nože se mi však nepodařilo vyhnat z mysli. Rozptyloval mě. Má vlastní dýka, zasunutá v pochvě z jemné kůže, mi těžce spočívala na nahém boku. Jaká ironie, že jsem si na ni vzpomněl zrovna díky Kasparianovi. Oddaný Madonai by byl šokován.

„Takže jsi nakonec sám našel odpověď na svoji otázku,“ řekl můj otec. „Když jsem tě poprvé objevil mezi stíny v krutém vyhnanství, chtěl jsem ti prozradit, kdo jsi. Ale byl jsi tak plný vzteku – spravedlivého vzteku – a ze svého dědictví sis skoro nic nepamatoval. Neměl jsem na čem stavět.“

„A já odmítal v Kir’Vagonothu snít,“ řekl jsem, když se mi podařilo zalapat po dechu. Pozornost, kterou na mě upíral, mě dusila. „Nenáviděl jsem fyzická těla, proto neexistoval žádný způsob, jak by sis se mnou mohl promluvit.“

„Na tom nezáleží. Byl jsem tak hrdý na tvoji sílu a krásu. A pak jsi našel toho druhého, lidského partnera, který se ti ve všem vyrovnal. Síly vesmíru nám po tak dlouhé době bolesti požehnaly, můj synu, a seslali nám tohoto dobrého Strážce, aby nás oba zachránil. Když jsem zjistil, že se s ním hodláš spojit, byl jsem rozhodnut udělat cokoli, abych tě sem přivedl a ukázal ti tvé právoplatné místo ve světě. Musel jsi pochopit, že ti nepřeji nic zlého. Vůbec ne. Chtěl jsem ti dát všechno.“ Otec mi položil ruku na tvář. Každý nerv a sval, každé vlákno v mém těle se probudilo k životu a rozechvělo se, jako by se jich dotklo ostří nože. „Nedokázal jsem však uvěřit, že bys mi odpustil, proto jsem přichystal tyto ubohé léčky. Viděl jsi všechno mnohem jasněji než já. A nyní jsem zahanben tvojí důvěrou… neboť jsi přivedl své dítě, aby zde žilo s námi.“ Odtáhl ruku a já se naklonil dopředu, abych udržel spojení mezi námi. On si však založil paže na zeleně oděné hrudi a nezdálo se, že by si mého pohybu všiml. „A tak jsme dorazili k vrcholu. Jsi nádoba připravená obdržet dar, který ještě nikdo nikdy…“

„Otče, prosím.“ Řev mého hladu byl tak hlasitý, že jsem jej téměř neslyšel. Bez jeho moci, jež by doplnila moji, jsem byl neúplný, pouhá prázdná slupka, anomálie zrozená z kouzla.

Zasmál se, rozevřel náruč a roztáhl doširoka svůj plášť, jako by mu narostla vlastní křídla. Na okamžik vypadal opět jako mladý bůh, jenž mě zplodil. „Otevři své srdce, Valdisi, můj synu, a vezmi si ode mne, co potřebuješ.“

Při pohledu na jeho širokou hruď, odkrytou a zranitelnou, mi ruka sklouzla k rukojeti nože. Někde za bouřlivým šílenstvím mé touhy se objevila jistota, že tento okamžik už nikdy nenastane, okamžik bezpečí a neodkladné povinnosti. Já ho však nedokázal zabít. Stvoření jménem Kerouan kdysi bývalo nádherné a vznešené a ani v tuto chvíli mi nepřálo nic zlého. Byl to můj otec. Miloval jsem ho a nic by mě nedokázalo přimět ublížit mu. Slábnoucí hlas v mysli potvrdil mé přesvědčení a trval na tom, že jeho porušení by s jistotou vedlo ke zkaženosti a šílenství. Víra, řekl hlas. Všechno záleží na víře. A tak jsem to nechal být a ponořil se do modročerného moře. Objal jsem Bezejmenného boha a dovolil mu, aby mě naplnil.

Kapitola 42

„Do zahrady vstoupily tři osoby,“ oznámila mi vyčarovaná služebná s bezvýraznou tváří, která vypadala, jako by ji měl bouřlivý vítr, útočící na hradní opevnění, každou chvíli odnést „Tvrdí, že jsou tady na váš příkaz, lorde Valdisi, neoznačují vás však vaším pravým jménem.“

Zarazil jsem se uprostřed protáhnutí. Po třech dnech ošklivého zimního počasí jsem měl ztuhlá ramena, a tak ačkoli jsem neměl v úmyslu vzlétnout do vyjícího větru a plískanice, vystoupal jsem do otevřených výšin, kde jsem mohl roztáhnout křídla a pořádně si je protáhnout. Mohl jsem si křídla kdykoli vyčarovat, takže nebyl důvod ponechávat si je nastálo, po několika hodinách bez nich jsem se však cítil neklidný, omezený a neúplný. Křídla byla vnějším projevem mé moci, prvním kouzlem, kterému jsem dokázal vdechnout život.

„Tři?“ To nebylo správně. „Přikázal jsem, aby bránou ve věži prošli jen žena a chlapec.“

„Ve skutečnosti jsou zde žena, chlapec a muž, který tvrdí, že je jejich ochránce. Mistr Kasparian tvrdí, že muž, stejně jako dítě, v sobě nosí pravou bytost.“

Blaise, napadlo mě okamžitě. Jeden z rekkonarre. Dobrý muž, ale neposlušný. Tady mi k ničemu nebyl; nechtěl mi dovolit odvést dítě. „Odveď ženu a dítě do komnat, které jsem nechal připravit. Přines jim jídlo a suché oblečení a za hodinu je přiveď do otcovy studovny. Muž může zůstat v zahradě a umrznout nebo se vrátit stejným způsobem, jakým přišel, rozhodnutí je na něm. Zakazuji mu však proměnit se nebo vstoupit do hradu. Ať se o to Kasparian postará.“

Kasparian znal mé rozkazy. Měl za úkol zabránit mým lidským známým zasáhnout, ale nesměl jim ublížit. Jakmile získám v tomto světě moc, rozmyslím si, co udělám s vězením, jeho zábranami a obyvateli. Ta chvíle nastane již brzy. Otec mi předal moc teprve před třemi dny a já už cítil, jak mohutní jako řeka, živená na jaře tajícím sněhem.

Prozatím mi zábrany, které jsem vyčaroval v tak dávné minulosti, bránily v užívání madonaiských kouzel. Mohl jsem pouze měnit své tělo. Stejně jako Nyel jsem byl závislý na Kasparianovi. Ale na rozdíl od otce jsem dokázal udělat téměř cokoli, jakmile byla zažehnuta první jiskra kouzla, i když ji vykřesal takový tupec, jako byl otcův attellé. Jediné, co jsem zatím nedokázal, bylo překročit zeď. Ovládal jsem veškerá kouzla, která mě můj otec naučil, jakmile jim dal Kasparian život, a pevně jsem věřil, že jakmile zesílím, pokořím i samotnou zeď. Měl jsem spoustu času. Jednoho dne opustím toto vězení.

A co se týče mého otce… nebyl jsem si jistý, co s ním udělám. Pořád byl šílený. Lidé i rekkonarre se ho po celá léta báli právem. Rozuměl jsem jeho moci, činům i důvodům a chápal jsem rovněž, co zničilo jeho mysl. Udělal, co bylo v jeho silách, aby mě této slabosti zbavil, ale ne proto, abych dokončil, co začal, jak jsem se pošetile obával, nýbrž abych se dokázal logicky rozhodovat, aniž bych při tom přišel o rozum. Osvobozen od lidských pocitů a zmatků se mohu zabývat problémy, které dokáže vyřešit pouze Madonai svojí silou. Čas ukáže, jak dobrou práci odvedl.

Dokončil jsem protahování a sledoval přitom, jak se mi na křídlech hromadí ledové krystalky. Potěšilo mě, že chlad nevadil ani jejich citlivým blánám. Právě když jsem se vydal po schodech dolů z věže, abych zamířil do svých pokojů, dolehl ke mně zpoza hradeb hlasitý výkřik. Vrátil jsem se zpět a nahlédl přes zeď. Spatřil jsem, jak se velký hnědobílý pták snaží vlétnout ze zahrady do pevnosti. Jeho odvaha mu však nebyla k ničemu. Nebojoval totiž jen s bičujícím větrem, nýbrž také se světelnou smyčkou, kterou vypustil z ruky Kasparian. Čím víc se pták vzpíral, tím těsněji se mu smyčka utahovala kolem krku.

„Říkal jsem ti, že se k hradu nesmíš přiblížit v žádné podobě,“ zakřičel Kasparian přes řev větru a podrážděné vřeštění ptáka. Pak několikrát škubnul zářícím lanem a strhl ptáka k zemi, kde se rychle proměnil v ucouraného klečícího muže, jenž se držel za krk a sípavě lapal po dechu.

Vyskočil jsem na zub cimbuří. „Možná bychom mu měli předvést, jak vypadá trest za neposlušnost,“ zavolal jsem dolů na Kaspariana. Křídla se mi naplnila větrem a plášť se mi zavlnil a zatřepetal. „Spoutej ho a nechej v zahradě až do zítřejší půlnoci.“

Seskočil jsem z hradeb, na bouřlivých poryvech větru se snesl dolů a postavil se nad něj. Blaise na mě jen hloupě zíral.

„Nechci ti ublížit,“ řekl jsem klečícímu muži, pak se dotkl Kasparianovy ruky a očaroval zajatého rekkonarre, aby se po celý další den nedokázal proměnit. Muž zasténal, když ucítil, jak mu kosti spoutalo mé kouzlo. „Nedovolím však, abyste si se mnou zahrávali. Až se vrátíš do svého světa, předáš můj vzkaz svým společníkům.“

Blaise se pokusil promluvit, Kasparian však škubnul lanem a opět utáhl smyčku kolem jeho krku. Zachytil jsem vítr a vylétl vzhůru. Kasparian mezitím odtáhl muže pryč. Z výšky mi Blaise připadal velmi malý.

Vrátil jsem se ke schodišti ve věži a vlastním záležitostem. Odčaroval jsem svá křídla a setřásl ze sebe vlhkost. Ve svých komnatách jsem se oblékl do šedých kalhot, bot a volné košile z černého hedvábí a stáhl jsem si vlasy hedvábnou stuhou. O chvíli později jsem se připojil k otci v jeho studovně.

„Takže chlapec je zde,“ řekl otec a jedním prstem pohnul figurou na hrací desce. Od chvíle mé proměny se z křesla u ohně sotva pohnul. Tvrdil, že teď, když se jeho životní síla tolik ztenčila, na něj dolehla tíha let. A protože jsem nechtěl, aby mě považoval za chtivého či troufalého, neptal jsem se blíže na jeho stav. Naplnil jej klid, který zjemnil jeho jedovatý humor, přenos síly jej však skutečně vydal napospas chřadnoucímu tělu. Ale nitky, kterými stále ještě opřádal svět i moji duši, nebyly dílem slabocha. Nikdo by neměl mého otce odepisovat, dokud naposledy nevydechne, jinak bude své chyby velmi litovat. Stále se ještě účastnil hry o moc. „Zná tě vůbec?“ zeptal se.

„Ne víc než já znal tebe, když jsem sem poprvé přišel,“ odvětil jsem. „To se však změní. Až vyroste, bude si pamatovat pouze svůj skutečný domov a skutečnou rodinu, i když jsme velmi neobvyklí.“ Mírně jsem se uklonil a pousmál se.

„Musíš najít nějaký způsob, jak uchlácholit Kaspariana,“ zasmál se. „Vyhrožuje, že pokud se mu chlapec připlete pod nohy, bez milosti toho drobečka zašlápne.“

„Už jsem s Kasparianem mluvil. Dohodli jsme se.“ Výměnou za jeho shovívavost jsem mu slíbil, že bude moct v budoucnu zůstat s mým otcem, ať už se s Nyelem rozhodnu udělat cokoli.

Z chodby k nám zazněly kroky a šeptání. Sluha otevřel dveře a my uviděli, že se chlapec drží ženiny tmavomodré sukně a zdráhá se vstoupit. Sklonila se, aby s dítětem tiše promluvila, pak se narovnala, vzala ho za ruku a vstoupila do studovny. Když procházeli místností, ani jeden z nich nedal najevo strach. Souhlasně jsem na ženu kývl. Chlapec se užasle rozhlížel po ohromné místnosti, zaplněné lampami a ozdobami, a oči se mu rozšířily, když zahlédl černé a bílé hrací figury, které se leskly ve světle lamp.

„Mohu ti představit svého syna Evana-diargha?“ řekl jsem a uklonil se napřed otci, pak synovi. „Než ti ho představím lépe, budu ho muset napřed sám blíže poznat.“ Dítě nevěnovalo žádnému z nás pozornost, ženě se vysmeklo a přistoupilo blíž. Zastavilo se uprostřed mezi ženou, stojící ve středu místnosti, a lákavým hracím stolkem. Pohlédlo na mého otce, jako by zvažovalo, jestli má riskovat a přistoupit k tomuto cizinci, aby získalo přístup k úchvatným figurám v jeho blízkosti.

„Tady, chlapče,“ řekl Nyel, vzal do ruky jednoho z malých, kulatých válečníků z hrací desky, položil ho na koberec a strčil do něj. Figurka se odkutálela k chlapci, který ji rychle sebral z podlahy, stydlivě se usmál a přistoupil blíž ke stolku.

„Evane,“ zavolala žena tiše a dítě se rychle vrátilo k ní, strčilo si palec jedné ruky do úst, zatímco v druhé tisklo slonovinového válečníka.

„A tohle je paní Elinor,“ pokračoval jsem, „která se starala o mého syna už od narození.“

„Jedna z rekkonarre,“ řekl otec. „Schází jí však pravá bytost. Škoda.“

„A kdo nebo co jste, že se odvažujete litovat mého narození, pane?“ řekla žena. Na někoho, kdo svíral ruce v pěst u boků tak silně, až mu zbělely klouby, hovořila docela odvážně.

„Na tomto místě mi říkají Nyel, protože žádné lepší jméno nemám,“ odvětil otec s hlubokým povzdechem. „Jména, která mi dali lidé ve vašem světě, znáš mnohem lépe než já. A co se týče toho, co jsem, nejlépe bych se popsal jako starý, vyčerpaný muž. Muž, kterému se vyplnilo jeho největší přání, a proto se snaží přijít na to, co udělat se zbytkem života. Očividně se o chlapce dobře staráš, takže nemáš důvod bát se mě nebo mého syna.“ Nyel mi položil ruku na paži.

„Vašeho syna…“ Žena ostře pohlédla z Nyela na mě.

„Je to příliš složité, než abych vám to vysvětloval,“ řekl jsem a sepjal ruce za zády. „A nic vám do toho není. Vyhovuje vám vaše ubytování?“

„Není špatné… na vězení,“ dodala. Jemné způsoby mého otce jí očividně dodaly odvahy. Jestli ho podceňovala, byla hlupák.

„Své komnaty můžete kdykoli opustit,“ ujistil jsem ji. „Můj syn může jít, kamkoli bude chtít, v zámku i v zahradě, jedinou výjimkou jsou soukromé komnaty mého otce a jeho společníka Kaspariana. Kasparian má rovněž pod hradem cvičební arénu. Je to nebezpečné místo pro dítě. Přikázal jsem mu, aby ji zamykal, vaším úkolem však je zajistit, aby do ní chlapec nezabloudil. Budete mého syna učit a starat se o něj. Zjistíte, že kromě obvyklých nebezpečí, jakými jsou schody, věže a okna, tady chlapci nic nehrozí – je zde ve větším bezpečí než v místě, odkud jste přišli, než v jakémkoli lidském obydlí, které jsem kdy poznal.“

Nedala se zastrašit. „Nemůžete však popřít, že jsme zde uvězněni.“

„Vy můžete Kir’Navarrin opustit kdykoli, paní.“

To její drzost prozatím umlčelo. Moc dobře věděla, že by musela odejít sama.

Chlapec zatahal ženu za sukni a zašeptal: „Mami, mami. Můžeme už jít domů?“

Žena mu položila ruku na hlavu, aby ho utišila. „Prosím, omluvte nás, pane, ale měla bych Evana uložit do postele. Máme za sebou dlouhou cestu. Když nás doprovodíte, Seyonne, ukážu vám, co má před spánkem nejvíce rád. Pokud se o něj chcete v budoucnosti starat, měl byste se to raději naučit.“

Můj otec se potěšeně zasmál a opřel se v křesle. „Synu, myslím, že jsi do našeho domu přivedl odvážnou duši. A já si myslel, že nejzajímavějším hostem, kterého jsme tady za tisíc let měli, bude dítě.“ Mávl na nás rukou. „Jděte, jen jděte. Opravdu by sis měl poslechnout, co ti chce říct. Až onemocní, zemře nebo se rozhodne, že její oddanost patří jejímu lidu, a ne dítěti, nebudeš chtít porušit chlapcovy zvyky.“

Ženina troufalost, kterou můj otec ještě povzbuzoval, mě podráždila, a tak jsem se otci krátce uklonil a pokynul ženě ke dveřím.

Když jsme stoupali po točitém schodišti, žena k chlapci tiše promlouvala, ukazovala mu řezby ptáků, nabádala ho, aby neškrabal hrací figurkou po leštěném dřevě, a odtáhla ho pryč od fontány na odpočívadle dřív, než do ní mohl spadnout. Její slova i činy byly soustředěny na chlapce, očima však neustále zalétávala ke mně, až jsem byl v pokušení podívat se, jestli mi na čele nevyrostlo něco odporného. Na křižovatce čtyř chodeb zaváhala, a tak jsem jí ukázal cestu a brzy jsme dorazili do komnat mého syna.

Hlavní místnost byla veliká a byl z ní krásný výhled do zahrady. Na jedné stěně visely police s lodičkami, míči, knihami, papíry a uhly na kreslení. Pod nimi stála šatní skříň s novými košilemi, kalhotami, spodním prádlem a botami ve správné velikosti. Vyčarovaná služka právě kladla na malý, nízký stůl večeři, sestávající ze studeného masa, jablek a opečeného chleba. Ze dveří jsem pozoroval, jak se paní Elinor posadila na předložku před krbem v ložnici a pomohla chlapci převléct se do obnošené noční košile, kterou vytáhla z cestovního vaku. Napadlo mě, že bych měl odejít. O rituály před spaním jsem neměl zájem; mohou se je naučit sluhové, kteří se budou o dítě starat, až ošetřovatelka zemře nebo odejde. Přesto jsem však zůstal, poslouchal a pozoroval.

„…ale tohle je náš nový domov…“ řekla žena, když jí chlapec slezl z klína a strkáním a taháním se ji pokoušel přimět, aby vstala a odvedla ho domů „…je to moc pěkný dům se spoustu věcí, které stojí za vidění. Tady, vezmi si něco k večeři. Už dlouho jsi nic nejedl.“ Opět si přitáhla chlapce na klín a pokusila se ho přimět, aby snědl kousek studeného kuřete. Zavrtěl hlavou, vzal si však kousek opečeného chleba a pozoroval služku, jak rozestýlá malou postel u stěny.

Jakmile služebná s bezvýraznou tváří připravila postel, sebrala několik plátěných ranců, které ležely u vstupních dveří, a ukázala na menší dveře po straně. „Odnesu vám věci do vaší ložnice,“ řekla.

„Nechte je, prosím, být,“ odvětila Elinor. „Zůstanu tady.“

„Vaše ložnice je hned vedle. Není tak velká, ale bude stačit.“ Služebná byla Kasparianovým výtvorem a poslouchala ho na slovo, což znamenalo, že byla naprosto bezvýrazná a málo inteligentní.

„Už jsem řekla, že budu spát tady se svým synem.“

„Nemáte tady ale postel a bez příkazu mistra Kaspariana nebudu hýbat žádným nábytkem.“

Elinor pokrčila rameny, pak obrátila pozornost zpět k dítěti a zvedla chléb, který upustil. Spor byl očividně vyřešen, ale prostoduchá služebná, jež zmizela i se zavazadly ve dveřích do sousední ložnice, očividně nepochopila, kdo vyhrál.

Obdivoval jsem sílu této ženy, moc dobře jsem však věděl, že jí není radno věřit. Vydal jsem se komnatou směrem k ní a k chlapci a promnul si přitom bolestivou jizvu v boku. Žena se musí naučit poslouchat. Nedovolím, aby mého syna dál považovala za své dítě.

„Ahoj, Evane. Mohu se k tobě u večeře připojit?“ řekl jsem a mírně se mu uklonil.

Dítě zabořilo hlavu ženě do hrudi. Každé dítě se samozřejmě bálo nových situací a lidí. Posadil jsem se do křesla několik kroků od nich. Možná se nebude tolik stydět, když se mu nebudu zdát tak velký. Vzal jsem ze stolu jablko a nůž a uřízl tenký plátek. „Jsem rád, že budeš žít se mnou, Evane. Čekal jsem dlouho, až budeme moci být spolu.“ Velmi dlouho. Pohlédl jsem do minulosti, abych zjistil, proč jsme byli od sebe odděleni, a byl překvapen tím, kolik si toho pamatuji – odkaz bezuzdné nevědomosti, strachu, nespravedlnosti a krutosti. Vzpomněl jsem si, jak tato žena stála nad chromým mužem, kterého hrozivě zmasakrovali, a nad těly dalších lidí, rozsekaných na kousky. Viděl jsem její tvář, když mě obviňovala z tohoto krveprolití.

Chlapec mi sebral kousek jablka z ruky.

„Řekni ‚děkuji‘…“ žena pohlédla na mě, „…jak vám má říkat? Stále považuje Gordaina za otce.“

Gordain. Člověk. Nebyl ani rekkonarre. „Už nikdy se nebudete před mým synem o Gordainovi zmiňovat. Nedovolím, aby oplakával člověka. U Madonaiů je mužský rodič označován jako ‚fyothe‘, což odpovídá lidskému slovu ‚tatínek‘.“

Žena přikývla a spolkla odpověď, stejně jako otázku, která se jí určitě drala na jazyk. Neměla ani tušení, kdo jsou Madonaiové. „Evane, řekni ‚děkuji, tatínku‘.“

Chlapec se zavrtěl a zamumlal něco podobného, pak opět schoval tvář a začal uždibovat z kousku jablka. Uřízl jsem další kousek. „Nedovolím, abyste ho učila bát se mě.“ Dal jsem si pozor, aby můj hlas dítě nevyděsil.

„Seyonne…“ Žena ztišila hlas a úkosem pohlédla na dveře, vedoucí do sousední místnosti. „Musíme si promluvit, v soukromí.“

„A o čem?“

Pozorně na mě pohlédla. Náhle se zdála být zmatená, váhající a všechna její hraná statečnost byla tatam. „Dejte mi znamení, Seyonne,“ prosila tiše nejubožejším lidským způsobem. „Předpokládali jsme… Princ si byl jistý… Když jste hovořil o slibech a víře…“

Služebná se vrátila a začala přikládat na oheň, aby vydržel celou noc. Žena pohlédla na záda služky, pak promluvila opět normálním hlasem, ačkoli z její tváře nezmizel ustaraný výraz. „Vaše ponuré způsoby mě překvapují. Princ Aleksander tvrdí, že v nepříjemných chvílích, jako je tato, obyčejně nepřístojně žertujete.“

Její podivné chování jsem nechápal. „Lidské záležitosti neshledávám nijak veselé, paní Elinor. Po tom, co jsem v lidském světě zažil, k tomu ani nemám důvod.“ Služebná opět odešla. Vyskočil jsem z křesla, neboť jsem už nebyl schopen dál sedět klidně. Ženiny poznámky mě zneklidnily, jako by z příliš blízkého ohně vylétla jiskra a spálila mě na čele mezi očima. Ten pocit se mi nelíbil. „A na vašem místě bych nic nepředpokládal. Už dříve jsem vám řekl, že nejsem mužem, kterého váš lidský princ znal. Zbavil jsem se této části své bytosti. Jste pouhá služebná, kterou tady toleruji. Radil bych vám, abyste na to nezapomínala. A měla byste mě oslovovat mistře Valdisi.“

Ze ženiny tváře se vytratil jas, jako když slunce zapadne za horizont – denní světlo se změní jen slabě, ale už nikdy není jako dřív. Začala chlapce pomalu kolébat, a zatímco mu těžkla víčka, položila si tvář na jeho tmavé vlasy. „Valdis,“ řekla. „Jméno ezzarijského boha. Myslela jsem, že si odmítáte hrát na boha.“

„Ezzarijci nemají ani tušení, o čem nebo o kom to vlastně mluví.“

„Pak mi tedy řekněte, mistře Valdisi, proč jste sem musel Evana přivést teď a tak rychle? Dobře jsme se o něj starali, pečovali o něj a milovali ho. Válka se vzdálila od našeho tábora, takže mu nehrozilo žádné přímé nebezpečí. V minulosti jste s ním strávil jen velmi málo času, a pokud budete i v budoucnu bojovat po boku Aveddiho, nic se na tom nezmění. Co se má v lidském světě stát, že už nevěříte, že dokážeme chlapce ochránit?“

Odhodil jsem nůž a zbytek jablka na stůl. „Chci, aby byl můj syn v bezpečí. Nepamatuji si, proč jsem považoval za nutné přivést ho sem tak rychle.“

„Nepamatujete?“ Zprudka zvedla hlavu. „Před čtyřmi dny jste hrozil, že zabijete dvě stě lidí, pokud vám ho okamžitě nevydám.“

„Ale to bylo před tím.“

„Před čím?“

Žena nepřestávala klást drzé otázky, věděl jsem však, že pokud se máme dennodenně stýkat, bude lepší, když spolu budeme vycházet. „Před mojí proměnou. Předtím, než jsem se stal zcela Madonaiem.“ Bylo by snazší vysvětlit jí, co chtěla vědět, kdybych si dokázal vzpomenout. Ale jako u dalších záležitostí, týkajících se mé předchozí existence, jsem si ani zde nepamatoval důvody, které mě k tomu vedly. „Měl jsem naléhavý pocit, že by můj syn měl žít zde, se mnou, ale už si nevzpomínám proč. Tehdy jsem byl ještě člověkem. Lidský rozum je propleten s city a nyní, když se mé tělo, které tyto pocity vyvolávalo a podporovalo, tak drasticky změnilo, je pro mne obtížné ty činy pochopit.“

„Vaše tělo se změnilo… není lidské…“ Její zmatený výraz vyjadřoval další nepříjemnou otázku.

„Jsem teď Madonai, stejně jako můj otec a Kasparian. Oni však byli takto zrozeni, kdežto já byl obdarován… proměněn. Rekkonarre – vy a zbytek vašeho lidu – byli zrozeni z člověka a Madonaie před dvanácti sty lety. Byla to hrozná chyba, která porušila pořádek světa. Mnou otec tuto chybu napravil. Teď už rozumíte?“

„Začínám chápat. A teď, když jste byl tímto způsobem… proměněn… si pamatujete pouze fakta z minulosti – události, rozhodnutí, jména – ne však jejich příčiny ani pocity, které se k nim vázaly.“

„Ať už se na mém rozhodnutí podílelo cokoli, určitě si na to vzpomenu později. Ne že by na tom záleželo. Místo mého syna je po mém boku, ne v nějakém lidském vojenském táboře, kde je vystaven zatraceným lidským pohromám, jakými jsou otroctví, zmrzačení nebo krutá, zbytečná smrt. Bude vychován jako Madonai, a až přijde čas, obdaruji ho stejně, jako můj otec obdaroval mě.“

Žena stiskla pevně rty, pohladila dítě po vlasech a přitiskla si je k rameni. Její pohled po celou dobu neopustil moji tvář.

Když se mi konečně podařilo umlčet její nekonečné otázky, byl čas odejít. „Dítě spí. Setkám se s ním ráno.“ Vydal jsem se ke dveřím, cítil jsem však, jak mě její oči sledují.

Nelíbil se mi zmatek, který ve mně tato pošetilá žena vyvolala, a tak jsem se vrátil na hradby, vyčaroval svá křídla a vzlétl. Naneštěstí ani boj s větrem a omezením proklaté zdi neumlčely její otázky. Proč jsem sem přivedl chlapce tak brzy a rychle?

Ve skutečnosti jsem jí poskytl pouze část odpovědi. Má duše se bouřila při představě, že by mého syna měly jednoho dne hyzdit stejné jizvy jako mě. A chlapec byl rekkonarre, takže bude muset strávit čas v obou světech. Ale teď ještě ne, takže proč jsem na jeho přítomnosti tolik trval?

Druhou částí odpovědi byla jistota, že Evanova přítomnost zde přesvědčí mého otce o mém úmyslu proměnu dokončit. A tak se také stalo. Ale pevnost, v níž je uvězněn šílený Madonai a jeho dva společníci, nebyla nejrozumnějším místem k vychovávání dítěte. Dokud se mi nepodaří prolomit zeď a vypořádat se s otcem, nebylo to zde pro chlapce bezpečné.

Což znamenalo, že odpověď na tuto otázku musela mít ještě třetí část, ale ačkoli mi hlava téměř praskala námahou, nedokázal jsem si na ni vzpomenout. A tak jsem se vznášel, klesal a otáčel ve větru nad horou a nechal bouři, ať bičuje mé tělo a poutá moji pozornost.

*

Když přišlo ráno, chladné a zatažené, okoupal jsem se, oblékl a odolal pokušení vyrazit ihned do synovy komnaty. Stále byl napůl člověkem. Bude ještě spát nebo snídat. Potřeboval jsem opět navštívit říši snů, a tak jsem se setkal s Kasparianem v knihovně, kterou jsem si zvolil za pracovnu. Ale sotva se zasmušilý Madonai posadil ke stolu a začal splétat kouzlo, odstrčil jsem jeho ruku a propustil ho. „Uděláme to zítra,“ řekl jsem. „Musím si rozmyslet, jaké cíle budu v této válce sledovat.“

O čtvrt hodiny později jsem z okna ve věži sledoval, jak žena a Evan, oba teple oblečeni v pláštích a šálech, vstoupili do zimní zahrady. Dítě běhalo od rybníčku k sochám a zmrzlé fontáně, smálo se a škádlilo, lezlo, schovávalo se a utíkalo. Žena byla vždy s ním, aby ho odtáhla od zamrzlých vodních ploch, smetla sníh z jeho šatů, než mohl roztát, pomohla mu dolů, když vyšplhal příliš vysoko, a smála se, když zatahal za větev stromu a zasypal je oba sněhem. Brzy zamířili hlouběji do zahrady, kde jsem na ně již neviděl. Než jsem se mohl rozhodnout, zda se k nim připojím, zaslechl jsem vyděšený křik.

Pospíšil jsem si hradem, vyčaroval křídla a sotva jsem vyšel ven, vznesl jsem se do vzduchu a zamířil k nim. Žena stála na zasněženém kopečku a v náruči svírala plačícího Evana. A ačkoli jsem neviděl žádnou krev, žádné zranění nebo zlomeninu, po tvářích jí také stékaly slzy. Teprve když jsem přistál vedle nich, pochopil jsem, co je rozrušilo. Pod kopečkem ležel na rovném kusu trávníku tváří vzhůru Blaise, nohy i ruce měl roztažené a připoutané ke čtyřem kůlům. Oblečení mu ztuhlo mrazem a na vlasech a obočí se mu usadila námraza. Silně se chvěl. Světelný provaz, který měl stále ještě utažený kolem krku, mu nedovoloval promluvit.

„Nezemře,“ ujistil jsem ji. „Jeho trest bude trvat pouze do půlnoci. Bude mu velmi zima, ale aspoň si zapamatuje, že musí poslouchat mé rozkazy.“ Z těžkých mraků se začal sypat sníh.

Žena si přitiskla plačící dítě těsněji k rameni, pak pomalu sestoupila z kopce a zastavila se jen několik kroků od spoutaného vězně. „Jak jste jen mohl? Blaise je váš přítel. Pomohl vám v době největšího zoufalství. Miloval vaše dítě a staral se o ně…“

„…a já Blaisovi pomohl uchovat si zdravý rozum a mnohokrát mu zachránil život. Dává mu to však právo vplížit se do mého domu? Dávají mu snad jeho minulé skutky právo, aby se pokusil ukrást mé dítě?“ Proč nedokázali lidé uvažovat rozumně?

„Seyonne je tedy skutečně mrtvý,“ řekla a obrátila pohled od chvějícího se muže ke mně. „Proměna vašeho těla vám zničila srdce.“

„Ano,“ odvětil jsem. Při pohledu na spoutaného muže jsem necítil vůbec nic. „O to, myslím, šlo.“

*

Během dne se počasí zhoršilo. Přikázal jsem Kasparianovi, ať muže hlídá, aby nezemřel nebo nepřišel kvůli omrzlinám o některý z údů. O půlnoci jsem ho šel sám osvobodit. Bolest, kterou cítil, způsobily obnovení krevního oběhu a křeče ve svalech. Utrpení však muselo být veliké, neboť když jsem ho odvazoval, sledoval mě očima, v nichž se objevily slzy. Naneštěstí byl tento trest nutný. Podal jsem mu ruku a on se vyškrábal na nohy.

„Předej můj vzkaz přátelům,“ řekl jsem.

Přikývl, dotkl se kostnatýma rukama černé zdi a zmizel.

*

Tato událost byla pro ženu očividně varováním, neboť si od té chvíle dávala pozor na jazyk. Její nekonečné otázky a pokusy o sblížení ustaly. Jen její pohledy mě neustále pronásledovaly, a to mě dráždilo. Naneštěstí chlapce vzpomínka na Blaisův trest natolik rozrušila, že odmítl opustit ložnici a promluvit s kýmkoli kromě Elinor. Abych překlenul vzdálenost mezi námi, než se promění ve strach, a také abych se ujistil, že žena tyto pocity v chlapci nepodporuje, trávil jsem s nimi celou dobu, kdy byl Evan vzhůru, a stále jsem oddaloval návrat do lidské války.

Celý den po Blaisově propuštění se chlapec odmítal čímkoli zabývat, ačkoli jsem před něj rozestavil hrací figurky a kouzelné hračky: malého dřevěného koníka, který běhal po ložnici, a vznášející se plachetnici, velkou jako dlaň. Přiměl jsem ženu, aby se držela zpátky, abych mohl chlapce nakrmit, nic však ode mě nepřijal. Večer jsem je podrážděně opustil. Ale po sklence vína a hodině běhu se mi podařilo projasnit si mysl. U božích zubů, Evanovi ještě nebyly tři roky a spatřil muže, jehož měl velmi rád, jak podstupuje krutý trest. Nebál se mě, jen bolesti, kterou musel jeho přítel podstoupit. Opět jsem vystoupal po schodech s úmyslem popřát mu dobrou noc. Z jeho ložnice se linul tichý hlas, proto jsem se zastavil ve dveřích, abych pozoroval a naslouchal.

„…za jasného rána si posadil chlapce na ramena a spolu pak procházeli zelenými lesy, kopci a poli.“ Žena seděla na kraji malé postele a dítě leželo stočené v přikrývkách a naslouchalo. „A tam pak muž nabral do dlaně hlínu a učil chlapce o rostlinách, koříncích a jejich růstu, o broucích, myších a… o čem ještě?“

„Králících!“ doplnilo dítě.

„Ano, o králících. A pak spolu obdělávali půdu, sadili rostliny a muž vyprávěl chlapci příběhy o králících a jejich životech v doupatech…“

„Co je to za příběh?“ vyhrkl jsem, neboť se mi při jeho poslechu usadila za očima ostrá, rezavá bolest.

Žena dítě pečlivě přikryla a celou dobu přitom hleděla do malé, ustarané tváře. „Je to příběh o Evanově rodině, myslím, že o jeho dědečkovi,“ odpověděla uklidňujícím hlasem vypravěče příběhů. „V tom se však mohu mýlit. Pověděl mi ho můj bratr, který se jej dozvěděl od… někoho, koho dobře znal. Je to Evanův nejoblíbenější příběh už od dob, kdy byl malým dítětem, a je to to jediné, co jej dokáže utišit, když je rozrušený.“

Nemohl jsem zůstat. Bolest v hlavě mě téměř oslepila. Měl jsem co dělat, abych udržel hlas vyrovnaný. „Zítra. Přijdu zase zítra.“

Jakmile jsem se vrátil do svých komnat, bolest rychle ustoupila. Byl jsem přece Madonai.

*

Příští ráno bylo poněkud jiné. Žena mě neustále pozorovala. Evan se choval plaše. A já ze sebe dělal blázna, abych si získal přízeň dítěte. Směšné. Dalšího dne jsem se vrátil ke knihám v pracovně. Otec mě naučil, jak kouzly ovládat pohyb vody. Byla to mnohem uspokojivější činnost. Večer jsem se šel na chlapce opět podívat, a když jsem vstoupil do místnosti, řádně se mi uklonil. Oplatil jsem mu jeho gesto, a zatímco jedl k večeři polévku a chléb, usedl jsem k němu. Opět jsem nechal jeho lodě plout vzduchem, ani se však nepokusil si s nimi hrát. Ani jeden z nás tří toho mnoho neřekl. Když žena začala chlapce připravovat ke spánku, popřál jsem mu dobrou noc a odešel.

Dalšího dne jsem se vydal do říše snů, v lidském světě se však nic zvláštního nedělo. V severním Azhakstanu, poblíž Capharny, císařova letního sídla v horách, se začala shromažďovat vojska. Dobytí Capharny bylo dalším logickým krokem prince, byl to však mohutný krok, jenž potřeboval dlouhou přípravu. Zklamalo mě to. Doufal jsem, že se budu moct zúčastnit nějakého boje.

Po zbytek dne a celý příští den jsem nedokázal najít žádnou činnost, která by mě uklidnila. Copak mě už vězení přivádělo k šílenství? Vzduch mi připadal křehký a chvějící se svět se zdál na pokraji zhroucení. Nedokázal jsem spát ani se soustředit na studium, kouzla nebo cvičení. Otcovy ustarané dotazy mě také dráždily. „Copak ti nestačí, že jsi mě udělal?“ vybuchl jsem. „Musíš za mě i myslet a cítit?“ Pak jsem zařval i na ženu, aby na mě přestala hledět, jinak jí zakroutím krkem. Brzy jsem se však vzpamatoval a proklel se za to, že jsem nad sebou ztratil kontrolu kvůli pečovatelce. Na co jsem čekal?

Odpoledne pátého dne po Blaisově odchodu se mi dostalo odpovědi. Zrovna jsem pochodoval sem a tam po vnitřním nádvoří, když mi Kasparian přinesl zprávu, že na mě v zahradě čeká nějaký člověk a trvá na tom, že si se mnou musí promluvit. Bylo to, jako by někdo vložil klíč do správné dírky. Všechny ostré hrany ve mně zapadly na své místo. Nízké mraky zažehnul ohnivý západ slunce. Vylétl jsem vzhůru na hradby pevnosti. Věděl jsem, že přijde. Kola nevyhnutelnosti se otočila a posunula nás všechny do správných pozic.

„Můj pane,“ zavolal jsem. „Co pro vás mohu dnes večer udělat?“

Obrátil oči vzhůru a já i z výšky zahlédl jejich jantarovou barvu. Jeho rudé vlasy zahořely ve skomírajícím slunečním svitu. „Přišel jsem, abych dodržel svůj slib, Seyonne. Mám jít nahoru a zabít tě tam, nebo to skončíme tady dole?“

Kapitola 43

„Pověz mi, kdo jsi,“ řekl a opřel se o holý jasan v zasněžené zahradě. Vypadal stejně uvolněně jako shengar, který v poledne na poušti ulehl do stínu keře. Nedal jsem se však oklamat, neboť jeho ruka spočívala na jílci meče.

„Proč nepoužijete své slavné schopnosti a nezjistíte si to sám, princi?“ Slétl jsem z věže, a jakmile jsem přistál na schodišti, z něhož jsem měl výhled na celou zahradu, odčaroval jsem svá křídla. Ještě jsem nebyl ozbrojen. Neměl jsem z návštěvníka strach. Byl oblečen do vesty a kalhot ze silné, vycpané kůže a bot, vysokých až nad kolena, což prozrazovalo jeho ostražitost, neboť podobný ochranný oděv nenáviděl. O tomto muži jsem toho věděl velmi mnoho.

Zavrtěl hlavou. „V této záležitosti se nemohu spoléhat na instinkty. Ani na Blaisovo slovo. Ne když jde o Seyonnův život.“

Zasmál jsem se a hluboce se uklonil. „Děkuji vám za vaši opatrnost, můj pane. Mohu vás ale uklidnit. Mám sice Seyonnovy znalosti, vzpomínky a podobu, jeho tělo však nyní patří Madonaii. Už nejsem obětí jeho citového poblouznění. Ta část, která vám sloužila,“ dotkl jsem se levé tváře, „umývala zvratky z vaší podlahy, psala vám dopisy a hlídala vám záda, už není.“ Obtočil jsem si plášť kolem ramen. Bez křídel mi bylo chladno. „Prozraďte mi, co Seyonne provedl, že ho vy, který jej nazýváte přítelem, chcete zabít? Založil snad někam vaši korunu nebo vám zapomněl utřít nohy? Možná prolil příliš málo krve, a proto toužíte po jeho.“ Který pošetilec se nechá natolik okouzlit silou, šarmem a vůdcovstvím – těch měl Aleksander víc než dost – že je promění v zajetí, v němž jsem mu sloužil? Byl jsem tak hloupý, když jsem si myslel, že by tento princ mohl do lidského světa vnést mír a pořádek. „Proč jste tady?“ zeptal jsem se.

Po boku se mi objevil Kasparian. Na napřažených rukou mu spočíval můj opasek s mečem.

Princ se nepohnul, cítil jsem však, jak jím proběhlo soustředěné zachvění. „Dal jsem Seyonnovi slib. Nikdy bych nezradil přítele. Nevzpomínáš si?“

Poslední, na co jsem si dokázal jasně vzpomenout, byl okamžik, kdy jsem zamířil do Zhagadu, abych Aleksandera varoval před vrahy. Vlastnil jsem všechny „Seyonnovy“ vzpomínky, stejně jako jsem si pamatoval tisíc let v Kir’Vagonothu a ubohý život, který jim předcházel. Avšak z doby, kterou jsem strávil s Aleksanderem, jsem nevěděl téměř nic, neboť všechny vzpomínky na něj byly zakaleny lidskými pocity. Na tom však nezáleželo. „Vzpomínám si na několik slibů. Přísahal jste, že mě zabijete, pokud nedoručím zprávu kapitánovi vaší stráže. Stejně tak jste přísahal, že zavraždíte všechny Ezzarijce, pokud se pokusím vrátit domů. A jednou jste mi dokonce pohrozil, že pokud vám nepřestanu hledět do tváře, useknete mi ruku. Tentokrát neuhnu očima, princi.“

Naklonil hlavu na stranu. „Tak mi pověz – kdo přišel před osmi nocemi do mého tábora a unesl moji poradkyni a její nevlastní dítě?“

„Ach! Takže tohle je můj zločin?“ Vzal jsem si od Kaspariana meč a v předstírané vážnosti jsem se k němu naklonil. „Ihned přiveď tu ženu, Kaspariane. Potřebujeme, aby dosvědčila, jak dobrosrdečný jsem.“ Madonai se uklonil a zmizel uvnitř pevnosti, zatímco jsem si připnul široký opasek a přivázal pochvu ke stehnu. „Jí se zeptejte, kdo jsem,“ řekl jsem Aleksanderovi. „Odpřísáhne vám, že jsem ani jí, ani svému synovi neublížil a vy pak můžete vysvětlit, proč mě chcete zabít, když jsem si jen odvedl své dítě. Vzpomínám si, že jste se mě několikrát snažil přesvědčit, abych vás opustil a strávil s ním víc času. Také s tím souvisí nějaký slib?“

Ačkoli jsem vtipkoval a utahoval si z něj, pátral jsem v mysli po důvodech jeho přítomnosti. Ano, když jsem si pro chlapce přišel, připomněl jsem princi jeho sliby a věrnost, ale pouze jako varování před věrolomností, které se právě dopouštěl. Aleksander mě nazýval přítelem a bratrem a nyní přišel, aby mě zabil. Věrnost pro lidi nic neznamenala.

„Tento slib je mnohem starší,“ řekl.

Brzy poté se Kasparian objevil na hradních schodech i se ženou. Chlapec s nimi nebyl. Za toto rozhodnutí budu muset Kaspariana pochválit.

Při příchodu ženy přestal princ okamžitě předstírat uvolněnost. Přistoupil ke schodům a zahleděl se do její vážné tváře. „Jak se vám daří, paní? A co chlapec?“

„Mistr Valdis i jeho otec se chovají velmi zdvořile,“ odvětila a kývla hlavou mým směrem. „Evanovi ani mně nic nechybí.“

Nic dalšího již neřekla, jemně však zavrtěla hlavou a princ na jediný kratičký okamžik zbledl. „Budiž,“ zašeptal a otočil se ke mně. „Pokud mě chcete zastavit kouzly, mistře… Valdisi… tak to udělejte hned, neboť přísahám, že vás dnes zabiju.“ Když jsem ho tak poslouchal a pozoroval, málem bych uvěřil, že to opravdu dokáže.

„Vybral jste si dobře místo i čas,“ řekl jsem. „Pokud zrovna neschovávám v pochvě meče Kaspariana, pak mi v současné době není v tomto světě má kouzelná moc k ničemu. Nebojím se však postavit se vám jako Madonai člověku. A protože jste si nepřivedl válečného koně, nepoužiji dokonce ani svá křídla.“ Ať už za jeho krvežíznivostí stálo cokoli – nedokázal jsem pochopit, co zamýšlí získat zabitím toho, kdo jej přivedl na práh nového království – těšil jsem se na boj. Příliš mnoho starostí s dětmi a ženami mi odčerpávalo nově nabytou sílu. „Tak kde bychom to měli zkusit, můj princi? Mohli bychom spolu bojovat v zahradě a v pevnosti, znám to tady však velmi dobře a získal bych tím nespravedlivou výhodu. Kasparian pro nás může ve cvičební aréně vyčarovat jakoukoli krajinu – poušť, les nebo divočinu, místo, jež známe oba nebo které je nám naprosto neznámé. Podobá se to krajinám za portály, které jsem vám popisoval. A nemusíte se bát, že by mi nadržoval. Jsem jediný na světě, koho nenávidí víc než lidské prince.“

„Je mi jedno, kde budeme bojovat. Jen chci dodržet svoji přísahu.“

Zamyslel jsem se nad tím. „Možná bychom měli začít tam, kde jsme se poprvé setkali…“

Odvedl jsem Kaspariana stranou, do podrobností mu popsal, co po něm chci, a umožnil mu plný přístup k mým vzpomínkám. Odešel a já pokynul princi i ženě. „Tak tedy pojďme. Přísahám na hlavu svého dítěte, že dokud netasím meč, nemusíte se ničeho bát. Vy také, paní. Chci, abyste dosvědčila, že šlo o spravedlivý souboj.“ Vedl jsem je do nitra hradu. S odstupem mě následovali a tiše si mezi sebou povídali. Neposlouchal jsem je. Jejich starosti mě nezajímaly.

*

Začít souboj náhle, zničehonic, je velmi zvláštní. V dobách svého strážení jsem vstupoval do boje ve stavu pečlivě nacvičeného klidu, vždy ve mně však hořel plamen spravedlnosti a povinnosti. V nedávné době jsem bojoval naplněn vztekem, pomstychtivostí a dalšími pocity, jež jsem sice dokázal pojmenovat, ale už je nechápal, vzdálenými dojmy, podobnými nepříjemné chuti v ústech. Krev by měla být prolita z rozumného důvodu, ne z vášně. Když jsem však lehce vyskočil na dřevěnou čtvercovou plošinu na holém nádvoří, jež pro nás Kasparian vyčaroval, rozum mi k tasení zbraně nestačil.

Kasparian odvedl dobrou práci. Nezapomněl dokonce ani na ostrý vítr, který bičoval šedé zdi tržiště s otroky v Capharně, kde jsem kdysi stál nahý a spoutaný, vystavený na odiv novému pánovi. Země byla nerovná, pokrytá zmrzlými kalužemi a rozbředlým sněhem a železné kruhy k připoutání otroků, upevněné ve zdech, stále hovořily o ponížení.

Neviděl jsem ani paní Elinor, ani Kaspariana. Zůstali někde v pevnosti a pozorovali nás. Stejně jako můj otec. Vše, co cítil k lidem, se soustředilo v nenávisti k tomuto princi. Rozhodně si mé vítězství nenechá ujít.

Princ se choval obdivuhodně. Neztrácel čas a plně se soustředil, i když neočekávaně vstoupil do kopie dávno minulého zimního dne v letním sídle císaře. Jeho tvář byla prázdná a chladná jako stěny kolem nás a jeho pohled patřil pouze mně. Tasil meč a dýku a zaútočil.

Zdráhavě jsem i já tasil zbraň. „Ještě jste mi neprozradil, jaký slib jste přišel splnit,“ řekl jsem, odrazil první ránu a po krátkém zápolení jej od sebe odstrčil. „Můj otec mě osvobodil od lidských slabostí, proto ve mně ani vaše zrada nevzbuzuje touhu po pomstě.“

Další krátká, prudká výměna. Každé vlákno Aleksanderova těla bylo připraveno. Naprosto se soustředil na své i mé pohyby, ještě se však do boje plně nevložil. Jeho zásahy byly rychlé, lehce provedené a přesné. Zkoušel mě. Nebyl si snad ještě naprosto jist svým záměrem?

Uprostřed dřevěné plošiny stál kůl s břevny, k nimž při aukci přivazovali živé zboží, aby si je mohli zákazníci dobře prohlédnout. Couvl jsem a využil tuto konstrukci, abych nás s princem od sebe oddělil. „Není snad záležitostí cti prozradit muži, proč se jej snažíte zabít? Ale co vlastně vědí lidští princové o cti?“

Aleksander uhnul doleva a obešel sloup. „Slíbil jsem Seyonnovi, že pokud by se z něj někdy stala hrozivá bytost z jeho snů – zrůda, o níž věřil, že zničí náš svět – zabiju ho. Doufal jsem, že změny, kterých jsme si všimli, jsou pouhou maskou, taktikou ve válce, o níž nic nevíme. Modlil jsem se a doufal, že víš, co děláš, že nám povíš nějaký hloupý vtip a prozradíš nám, jak jsi nás opět všechny zachránil. Ale pak sis přišel pro svého syna… vzal jsi ho na toto místo, z něhož jsi měl takovou hrůzu… vystavil jsi ho nebezpečí… a já věděl…“ Pomalu postupoval doleva a prsty se mu pohnuly na jílci meče. „Proklínám tuhle pevnost a její moc, která zničila mého přítele…“ S divokým výkřikem na mě zaútočil silou, jíž by přeťal v půli tisíciletý dub.

Ačkoli jsem byl Madonai, náraz našich čepelí mi málem rozdrtil kosti v pravé ruce. Seskočil jsem z plošiny, abych získal čas. Stačil jsem se však sotva obrátit a vytáhnout dýku z pochvy, když na mě opět zaútočil. Pršely na mě rána za ranou a já měl stěží čas se nadechnout. Bojovali jsme kolem plošiny, nahoru a dolů, od zdi ke zdi – nebo spíš on útočil a já se bránil – až mě nakonec zahnal k rezavé bráně. Ta se však naštěstí otevřela a náš souboj pokračoval dál na dlážděném tržišti s otroky, obklopeném pochmurnými zdmi, nízkými střechami a strážními věžemi, které dokonale kopírovaly ty v derzhijském horském městě, chyběli jen obyvatelé. Bylo šedivé odpoledne a na nebi visela těžká sněhová mračna. Opuštěné pranýře a kůly pokrývala špinavá přikrývka tajícího sněhu a z omšelých střech a kamenných fasád visely jako zmrzlé dýky rampouchy.

Princ odrazil vzhůru moji ránu, pak se rychle obrátil, aby využil mé zranitelnosti, já však opět ustoupil a zachránil se před ránou, jež by mi rozsekla hrudník. Zavrávoral jsem pozpátku kovářovou kůlnou a zakopl o hromadu želez a řetězů. Zdráhavost a zvědavost podlehly nutnosti bránit se a já znovu a znovu odrážel Aleksanderovy zuřivé útoky.

Kroužili jsme kolem sebe a při tom se probojovali bránou tržiště s otroky do ulic města. Avšak teprve ve chvíli, kdy jsme dorazili k širokému mostu přes napůl zmrzlou řeku, jsem získal okamžik, abych si rozmyslel svoji strategii. Princova silně vycpaná vesta omezovala jeho pohyb, čehož jsem již využil. Krvácel ze šrámu na krku a na paži. A tak upustil od výhody své neoblomné zuřivosti, na mostě se zastavil a vesty se zbavil. To neměl dělat. Když opět zaútočil, byl jsem připraven.

Aleksander byl silný a jeho bojové umění, rychlost i vytrvalost byly mezi válečníky legendární. Naše schopnosti byly vyrovnané; kdokoli z nás mohl přežít. Ale já byl Madonai, což znamenalo, že se neunavím a malé rány mě nezpomalí. Aleksander byl mladý a zdravý, byl však člověk. A tak jsem se rozhodl, že dokud se udrží na nohou, dovolím mu útočit, budu ho však prohánět a utahovat si z něj. Nechám ho krvácet, a až bude napůl mrtvý, zabiju ho.

Obrátil jsem se, přeběhl most a začal si ho dobírat. „Tak pojď, človíčku, zabij mě, jestli to dokážeš!“ zakřičel jsem přes hukot ledem zanesené řeky.

Vydal se za mnou a brodil se po kotníky hlubokým, špinavým a rozbředlým sněhem v úzkých ulicích chudinské čtvrti. Každých několik set kroků jsem se zastavil a nechal ho zaútočit. Ne sice příliš zblízka, ale za každý šrám, který jsem mu zasadil, jsem mu dovolil pět na oplátku. Pak jsem uhnul, proklouzl pod další ránou, obrátil se a běžel pryč, nahoru a dolů odpadky posetými ulicemi. Když jsem se opět zastavil, mé rány už byly zahojené, princ však vypadal, jako by proběhl ostružiním s ocelovými trny. Zasmál jsem se a umožnil mu zase zaútočit.

Opět jsme se zastavili a kroužili kolem sebe jako dva psi, toužící po stejném kusu masa. „Elinor tvrdí, že si říkáš Valdis jako tvůj bůh,“ řekl. „Je to tak?“

Rychle jsem se otočil, abych se vyhnul jeho výpadu, zanechal mu na tváři krvavé škrábnutí a ustoupil. „Jsem vším, co z Valdise a jeho vzpomínek zůstalo, a mám v rukou moc, která na něj čekala už od chvíle, kdy se narodil. Pokud lidé považují sílu Madonaie za boží znamení, může za to jen jejich omezený způsob chápání.“

Zakroužil. „A vězeň, kterého ses bál… čaroděj… říkáš mu otec… Bezejmenný bůh…“ Předstíral útok zleva, zaútočil však zprava.

Odrazil jsem ho a přinutil ustoupit. Narazil zády do zdi domu a uvolnil malou lavinu popelavě šedého sněhu, který se mu sesypal na hlavu. „Můj otec kdysi býval největším z Madonaiů,“ řekl jsem. „Udělal ze mě také Madonaie, daroval mi svoji sílu…“

„…a nenávist k lidem. To jsi mi řekl.“ Aniž by polevil v ostražitosti, utřel si tvář rukávem a vyplivl z úst sníh.

„Není pravda, že bych lidi nenáviděl. Nic k nim necítím. Osvobodil mě od takových slabostí, abych se dokázal rozumně rozhodovat.“ Napadl jsem ho složitým sledem pohybů, po nichž krvácel z ran na deseti místech.

Nepřestal se však soustředit. Potlačil můj útok takovou silou, až jsme oba museli ustoupit. „Ale ty cítíš. Tvůj soucit… byl vždy účinnější než meč. Copak to nechápeš? Fiona i Blaise by ti to mohli potvrdit.“ Mávl mečem. „Přesně na tomhle místě jsi mi kdysi zabránil strhnout chudinskou čtvrť Capharny. Neustále jsi mě sledoval a toho dne jsem poprvé spatřil svět tvýma očima otroka. Nenáviděl jsem tě za to.“

Rozhlédl jsem se po zchátralých skladištích a bídných příbytcích, jež nás obklopovaly. Opravdu jsem to místo poznal. Jeden z hegedů Derzhi chtěl čtvrť vypálit i s jejími obyvateli a postavit zde palác. Aleksander to odmítl. Toho samého dne a v této ulici přikázal princ sluhovi, aby mi přinesl plášť a boty, abych v ledovém větru nemrznul.

Na kratičký okamžik jsem si myslel, že jsem propásl jeho pohyb a on mi zabodl dýku do oka. Nebyl jsem však zraněný. Proč mě v posledních dnech tolik bolela hlava? Šlo o nějaké kouzlo ženy a prince? Nesmysl. Nemají žádné schopnosti čarovat. Snažil jsem se soustředit. „Chcete mě snad rozptýlit plácáním o citech, princi? Pamatujte, že žádné nemám.“

Rozhodl jsem se nevšímat si ostré bolesti, provedl výpad, pravou nohou odkopl jeho dýku a rozetnul mu špičkou nože kůži na hrudi. Jeho tiché zaklení ukončilo náš rozhovor a trhlina v košili mu zrudla krví. Usmál jsem se a ustoupil. Vyhnul jsem se prudké ráně a dal se na útěk. Bojovali jsme už skoro dvě hodiny, ale já se cítil svěží, jako bych právě vstoupil na bojiště.

Vedl jsem ho ulicemi a zpět přes široký most, dlážděnou cestou vzhůru k hradu, kde jsem byl jeho otrokem, a zpátky na tržiště. Kromě hukotu řeky a slabých poryvů větru byly zvuky oceli narážející na ocel a naše vrčení a sípáni jedinými zvuky v prázdném městě. Přestával jsem chápat jeho taktiku. Předstíral útok na nohy, jeho oblíbený cíl při souboji, udeřil však na můj krk a ramena – byl to sice chytrý pohyb, ale už se dal předvídat. Začínal být unavený a možná už nedokázal myslet jasně. Předběhl jsem ho a zanechal mu další díru v rukávu. V potrhaném, rudě potřísněném oblečení vypadal jako kejklíř. Krvácel z mělkého šrámu na hrudi a hlubokých ran v noze a na předloktí.

Další střetnutí a další štvanice ponurým odpolednem. Princ mě pozpátku prohnal opuštěnými stájemi a hrnčířským krámem, kde jsme shodili stoly s miskami, hrnky a malovanými džbány, které se roztříštily na zledovatělém dláždění. Nakonec jsme vstoupili na rozlehlé hlavní tržiště v Capharně a já se pozpátku přesunul do jeho středu. Lákal jsem ho k sobě, jako honáci lákají mulu. Náhle mě však zastavila překážka – kamenný podstavec. Pokoušel jsem se tento po ramena vysoký kus kamene obejít vlevo, cestu mi však zatarasil vůz obchodníka se dřevem, v němž byly vysoko navršeny větve, polena a desky. Než jsem mohl zamířit opačným směrem, Aleksander zaútočil.

„Proč jsi mě zavedl zrovna sem?“ zeptal se zadýchaně. Ano, konečně začínal být unavený. Stále však byl až pošetile sebevědomý. Uzavřel mezeru mezi námi, odklonil můj meč stranou a dýkou mi zamířil na srdce. Na okamžik jsme spolu bojovali, klubko svalů, vlhké kůže a ostré oceli. Ačkoli byl unavený a krvácel, stále byl silný jako makharský medvěd. „Ach, bohové, kde jsi, Seyonne? Já tohle nechci.“

Byl příliš blízko; levou rukou mi tiskl pravou paži k zemi nad hlavou a odkrýval mi bok. Náhle jsem se cítil zranitelný, a proto jsem sebral sílu a odstrčil ho. Byl jsem Madonai. Žádný člověk se mi nemohl rovnat. Zapotácel se vzad a narazil do vozu s dřívím. Vykopl jsem mu z ruky meč, který odletěl pod vůz. Obešel jsem podstavec a opět ucouvl. Vyzýval jsem ho, aby na mě zaútočil, obrátil se ke mně zády a vlezl pod vůz pro svůj meč. Na okamžik se zastavil, předklonil se, opřel se pěstmi o kolena a snažil se popadnout dech. Ruce i košili jsem měl ulepené jeho krví. Brzy ho dostanu. Už brzy.

Dal jsem mu chvíli na zotavení. Už jsem nemusel spěchat a předbíhat. Zatímco lapal po dechu, pohlédl jsem vzhůru na bronzovou sochu na podstavci – umírající válečník Derzhi, ležící vedle těla mrtvé mýtické nestvůry, gyrské bestie. V této soše v Capharně ukryli mí lidé kouzlo, jež nás zavedlo k jejich úkrytu. U nohou tohoto umírajícího válečníka jsme se s Aleksanderem vydali na cestu…

Oči mi sklouzly k jeho krvi na mých rukou. Jako žhavé železo, jež mi do tváře vypálilo znamení otroka, se mi za očima opět usadila řezavá bolest. Rány na těle se mi už pomalu hojily, ale tahle… ach, bohové noci… tahle…

… pouť zmrzlým lesem… jezírko, z nějž stoupala pára, a bělovlasý muž s holí… zakrvácený lev, pádící lesem… světla pochodní, zářící nocí… čtyři rozlomené náramky otroka, ležící v trávě… síla uprostřed zkázy… živá voda fontány radosti a světla…

Stejně jako princ jsem se ani já nedokázal nadechnout, promluvit. Jaká slabina mi to zůstala? Náhle jsem se cítil bezbranný. Zapotácel jsem se a snažil se prohlédnout závojem prudké bolesti. Ve chvíli, kdy jsem potřeboval sílu, jsem byl bezmocný… Bezmocný. Jako by poslední paprsek umírajícího slunečního světla prořízl oblaka, jako by nůž v mé hlavě roztrhl plášť temnoty a odhalil jiskřičku života, poznal jsem zničující pravdu. Pověz mi, kdo jsi, řekl princ a na jediný okamžik jsem znal odpověď.

„Jsem svůj otec,“ vyrazil jsem ze sebe výkřik právě ve chvíli, kdy princ popadl z vozu silnou větev, zhluboka se nadechl, vzlyknul a vrhl se na mě, „a jeho otec před ním.“ Zvedl jsem meč vysoko nad hlavu, připraven roztít v půli lidského válečníka, jenž v rukou nesl smrt. Ale nezaútočil jsem… a pak už bylo pozdě. Větev mě zasáhla do jizvy v pravém boku a já se nemohl pohnout.

Z ohnivého výbuchu v boku se mi svaly a kostmi šířil tupý chlad, až jsem nemohl pohnout polovinou těla. Paže mi ochable poklesla a meč zazvonil o dláždění. Pravá noha neudržela moji váhu, a i kdybych měl sílu zabránit pádu, neměl jsem se čeho chytit. Když jsem levým loktem udeřil o zem, vyletěl mi z ruky nůž. Můj kat poklekl vedle mě. Závojem šoku, bolesti a padajícího sněhu jsem spatřil, jak zvedl dýku. Jeho rozmazaná, bílá tvář byla plná bolesti, jako by si měl uříznout kus vlastního těla…

„Ne!“ Hora pod námi se zachvěla Nyelovou zuřivostí. Kdybych dokázal zaostřit, nepřekvapilo by mě, kdybych v tu chvíli spatřil, jak země praská a prýští z ní žhavá láva. Místo toho jsem však uviděl, jak se kameny a budovy Capharny zbortily, posunuly a přetvořily v kamennou podlahu a sloupoví Kasparianovy cvičební arény, ozářené světlem pochodní. Několik desítek kroků ode mne se objevily tři nejasné postavy – Nyel, Kasparian a žena. Aleksander ztuhl kouzlem, jediný pevný bod v rozmazaném vesmíru, nehybný jako bronzová socha. Jeho oči však byly živé a po krví potřísněných tvářích mu stékaly slzy. Ležel jsem na zemi pod jeho znenadání zadrženým nožem, bojoval o dech a nebyl si jistý, jestli mi stále ještě bije srdce.

„Žádný člověk se nedotkne toho ubohého slabocha, ufňukance, kterého jsem nazýval synem.“ Ve svíjející se bouři se objevila Nyelova tvář. Kůži měl zrudlou, ústa stažená a v jeho očích… bohové, zachraňte nás… v jeho očích jsem zahlédl tvrdý výraz šílenství. „Co jsi?“ Stál nade mnou, opíral se o Kasparianovu paži a málem plival hnusem a odporem. „Ty, Madonai, jsi se nechal porazit člověkem. Nezáleží na tom, jestli to byl úmysl, nebo neschopnost… taková hanba… všechny mé naděje… naše dějiny. Dal jsem ti všechno. Na ramenou ti měla spočinout sláva Madonaiů a ty se místo toho plazíš před lidským červem. Vždycky jsi byl jeho otrok, patolízal a jen pošetilé přání starého muže v tobě vidělo něco víc.“

Moji paměť opět zahalil plášť zapomnění. Nedokázal jsem říct, co jsem udělal nebo proč. Pokusil jsem se získat kontrolu nad tělem, abych opět vzal osud do svých rukou. „Počkej, fyothe… otče…“

Ale jedná má polovina byla mrtvá a druhou stále ovládala slabost. Ještě jsem se nedokázal pohnout a Nyel mě odmítal vyslechnout. „Nejsi hoden mých darů. Odporný člověče…“

Věděl jsem, co přijde. Na tak hluboké zklamání znal Nyel jen jedinou odpověď – smrt. Strach nade mnou neměl žádnou moc, a tak nezáleželo na tom, jestli mě zabije člověk nebo Madonai. Když Nyel sebral chvějící se rukou Aleksanderovi nůž, hlavou mi prolétly neurčité pocity lítosti. Zavřel jsem oči, pročistil si mysl a čekal na dotek chladné oceli…

Ale ostrý výkřik, který se odrazil od klenutého stropu, prořízl stíny za řadami sloupů po stranách místnosti a otřásl základy světa, nebyl můj. Když jsem otevřel oči, spatřil jsem, jak Kasparian s kamennou tváří pokládá Nyela jemně na zem.

„Co jsi to udělal, attellé?“ zašeptal Nyel.

„Chtěl jste ve vzteku zabít svého syna, mistře. Zničilo by vás to.“

Přemohl jsem slabost, vyškrábal se na kolena a spatřil nůž, trčící z Nyelovy hrudi. Kasparian vstal.

„Zabít Valdise? Nikdy… nikdy bych nic takového neudělal.“ Nyelův hlas byl slabý, ale nechvěl se. „Jak tě to napadlo? Vzdal jsem se všeho, abych ho zachránil – svobody, života, ostatních… všichni Madonaiové jsou mrtví. Udělal jsem z něj boha.“

Nikdy předtím jsem nespatřil Nyelovo šílenství ani jeho jemnost tak jasně… jak málo stačilo, aby se mu vyjasnila mysl a jeho zhoubná nenávist se proměnila v bolest. Mnohem nebezpečnější než jakákoli zrůda je čestný šílenec. A já kdysi zvažoval, že ho osvobodím.

Jeho ruka se ke mně ochable natáhla. „Valdisi? Kde jsi, chlapče? Odstraň nůž toho zrádce. Zraňuje mě.“

„Jsem tady,“ řekl jsem a přitáhl své napůl mrtvé tělo k němu. Poklekl jsem nad ním a pohlédl na zbraň. Kasparian zasadil ránu s úmyslnou přesností. Jakmile nůž odstraním, ani madonaiská léčivá schopnost nedokáže zastavit krvácení dost rychle. Bezejmenný bůh zemře.

Položil jsem ruku na jílec dýky a pohlédl do jeho starých mladých očí. Divoký a nebezpečný výraz nahradil smutek a odevzdání. Byl si vědom důsledků své smrti. Neměl žádné jméno. Po dnešním dni si na něj už nikdo v žádném ze světů nevzpomene.

„Chtěl jsem tě toho naučit mnohem víc, synu. Tolik se toho musíš dozvědět.“ Položil mi ruku na paži a pátravě se na mě zahleděl. „Miloval jsem tě víc než kohokoli jiného na světě. Budeš na mě vzpomínat?“

Nemohl jsem mu však dát, oč mě žádal. Dokonce i ti, kdo s ním žili a hovořili s ním, na něj zapomenou. Já zapomenu. „Ve svém nynějším stavu tě nedokážu ani milovat, ani pro tebe truchlit,“ odvětil jsem „Zbavil jsi mě těchto slabostí. Zapomenu na tebe, jako jsem zapomněl na své lidské lásky a bolesti.“ Opět jsem měl jasnou hlavu. Byl jsem tím, čím mě Nyel udělal.

Nyel sevřel v ruce moji krví potřísněnou košili. „Ale budeš silný, volný. Můžeš si dělat, cokoli budeš chtít. Přinuť zrádného Kaspariana, aby ti pomohl vzpomenout si. Je Madonai, můj attellé. Poruč mu.“

Kasparian stál za mnou jako jeden ze sloupů. Po Nyelových slovech se otočil a odešel. Odkopl ke stěně Aleksanderův nůž, který vypadl Nyelovi z ruky, a s ostrým prásknutím osvobodil prince z ochromujícího kouzla. Aleksander se posadil na paty, rozkašlal se a potřásl hlavou. Žena si pospíšila k jeho boku, poklekla vedle něj a začala mu ovazovat zraněnou paži plátěným opaskem. Mé ruce byly stále ještě potřísněné jeho krví.

Pozoroval jsem je a necítil vůbec nic. Žádné bodání za očima ani bolestivou ránu. Opět jsem nedokázal pochopit, proč se princi usadil ve tváři výraz zmučené rozhodnosti nebo proč mu žena položila jemně ruku na rameno. Používal jsem pouze rozum. Nic než rozum. Navždy. Obrátil jsem se zpět k umírajícímu Madonaiovi. „Možná ti mohu nabídnout něco, z čeho bychom měli užitek oba dva. Nedokážeš si ani představit, co ti chci navrhnout.“ Sklonil jsem se k němu a pošeptal mu do ucha svůj plán.

„Ne!“ Jeho protest byl tak slabý, že jsem jej téměř ani nezaslechl. Z rány kolem nože prýštila tmavá krev. Nezbývalo nám mnoho času. „To neudělám.“

Nemohl jsem ho přesvědčit city, jedině rozumem. „Vždy jsi mě miloval, Madonaii, tak mě miluj i teď,“ řekl jsem. „Každý z nás dostane to, po čem touží. Já se stanu opět tím, čím mám být, a ty nebudeš zapomenut.“

„Můj dobrý, úžasný Valdisi, nežádej mě…“ I přes jeho prosby jsem však trval na svém, a když jej nakonec smrtelná slabost okradla o řeč, svolil.

„Kaspariane,“ zavolal jsem. „Mohl bys? Poslední služba svému mistrovi.“

Napřed se zdálo, že starý čaroděj odmítne. Nikdy však nedokázal Nyelovi dlouho vzdorovat. Nakonec vedle nás poklekl, a když jsem mu vysvětlil, co od něj žádáme, zahlédl jsem na jeho tváři poprvé výraz úžasu. „Až bude po všem, propustíš prince,“ řekl jsem. „Může si s sebou vzít ženu i dítě a jít, kam bude chtít.“

Kasparian přikývl, pak položil jednu ruku na hlavu Nyela, druhou na moji a vykřesal jiskřičku madonaiského kouzla, jak to v Tyrrad Noru dokázal jen on.

Když úkol dokončil, myslím, že se sehnul k umírajícímu Madonaiovi a zašeptal: „Odpočívejte v pokoji, mistře Kerouane. Přísahám, že na vás budu vzpomínat a vážit si vás až do konce svých dní.“ Ale nemohl bych tvrdit, že jsem tato slova opravdu zaslechl, protože jsem křičel bolestí, jakou jsem ještě nikdy nepoznal. Kouzlo mi vyrvalo moji moc, obrátilo mi mysl naruby a přinutilo mé tělo vzpomenout si, jaké to je být člověkem.

Kapitola 44

Toužil jsem po ohni. Byl tak malý, zlatý plamínek s modrými skvrnami, a tak vzdálený temnému místu, kde jsem osamocen žil, přesto jsem však pevně doufal, že mě dokáže zahřát. Někdy se rozhořel víc a já zaslechl syčivý, prskající šepot, jenž lechtal a škádlil můj sluch, odmítal se však proměnit ve slova. Trpělivost. Trpělivost. Zaposlouchej se a uslyšíš je… pokud jsou to opravdu slova, a ne jen ozvěny umírajících snů. Zároveň jsem se však plamene bál. Co jeho světlo odhalí? Možná byly tma, chlad a ticho lepší. Jindy mrkal jako kočičí oko. Ale ačkoli jsem se bál jeho odhalení, pokaždé když začal skomírat, vykřikl jsem zoufalstvím, neboť jsem se bál, že zhasne a už se nerozhoří.

Mé výkřiky nevydávaly samozřejmě žádný zvuk. Hlas jsem už dávno spotřeboval křikem. Dlouhou, velmi dlouhou dobu jsem znal jen chaos. Vše pohlcující temnotu. Bezdůvodnou hrůzu. Agonii bez tvaru a původu. Ale před nějakou dobou se mi podařilo vyplazit se sem, na opuštěné pobřeží, a od té doby jsem tady seděl, chvěl se, bál se, doufal a pozoroval světlo v dálce, beze smyslů i vzpomínek. Trpělivost.

*

„Kéž bychom ho mohli vzít domů, kde je dostatek slunce, života a skutečného jídla. Daří se mi do něj dostat tak málo; chřadne mi před očima.“

„Neodvažujeme se odnést jej odsud, Linnie. Mohl by zemřít… nebo něco horšího. Hvězdy na nebi, jen tvé slovo brání Aveddimu v tom, aby ho zabil. Kdybychom tak věděli, co se stalo, kým byl a je. Kasparian ti nic neřekl?“

„Asi trpí. Celé dny a noci sedí u hrací desky, nikdy nespí. Alespoň nás udržuje naživu. Myslím, že kdyby chtěl, mohl by nechat zmizet sluhy, jídlo i všechno ostatní…“

Nemohl jsem otevřít oči, neboť bylo příliš jasno. Beztvarý šepot se konečně proměnil ve slova, doprovázela je však taková bolest, že jsem je skoro nedokázal poslouchat. Zatím jsem také nechápal jejich význam, byl jsem si však jistý, že ho ani poznat nechci. Obrátil jsem se a utekl zpět do temnoty.

*

„Proč se nechce probudit, mami? Moje loďka už nelétá. On ji to zase naučí.“

„Nevím, dítě. Možná ještě potřebuje nějakou dobu spát. Je velmi nemocný.“

„Říkal, že až budu větší, ukáže mi, jak ji přinutit, aby létala. Naučíš mě to ty?“

„Kéž bych mohla, sama se toho však musím ještě spoustu naučit. Pojď, posaď se se mnou vedle něj. Ne, to je v pořádku. Nikdy by ti neublížil. Velmi tě miluje, myslím, že víc, než kdy budeš tušit…“

*

„…přísahám, že je na tom lépe. Je blíž. Když včera začal Evan šplhat na postel, pohnula se jeho levá ruka.“

„Linnie, musíš se vrátit zpátky. Tvůj kašel se zhoršuje a já žádné zlepšení nevidím. Zůstanu s ním já. Nebo Gorrid – nabídl se, že zaujme tvé místo.“

„Už jsme o tom přece mluvili. Bez Evana neodejdu a Seyonnův syn musí zůstat s ním.“

Opět jsem stál nerozhodně na kraji světla a chvěl se. Kdybych chtěl, dokázal bych nyní vstoupit na místo, kde by oheň naplnil můj zrak a vytlačil z něj temnotu. Trpělivost. Žár je stále příliš silný. Ale když jsem se otočil, abych se vydal pryč, něco malého a jemného se ke mně natáhlo skrz závoj ohně, dotklo se mé tváře a rozmazalo po ní vlhkost.

„Neplač,“ dolehl ke mně šepot. „Mami se o tebe postará. Spi.“

Spal jsem, ale už ne tak hluboce jako dřív.

*

„Můj pane, musíte ji přesvědčit, aby se vrátila zpět. Hvězdy na nebi, nevím, odkud má tuhle tvrdohlavost.“

„Je to asi rodinný rys. S tebou je to úplně stejné. Je v pořádku?“

„Kasparianův odvar jí hodně pomohl, ale já nevěřím ani jemu, ani jeho léku; stále s námi odmítá mluvit. A ona odmítá odejít bez Seyonna.“

Naučil jsem se rozeznávat hlasy a jednotlivé mysli, jež se za nimi ukrývaly. Bylo to velice prosté chápání světa, ale nic víc jsem zatím nedokázal.

„U Athosových koulí, je jenom kost a kůže.“ Nově příchozí stál velmi blízko a voněl po potu, koních a kůži. Překvapilo mě, že jsem si vybavil, jak vypadají koně a kůže a k čemu slouží. Skoro se mi podařilo stvořit v mysli i podobu muže, jenž promluvil. Každé jeho slovo ukrývalo tolik obrazů, jako by byl sám o sobě samostatným světem. „Nevšiml sis žádné změny?“

„V pozorování nejsem nejlepší. Vidím jen to, co doufám, že uvidím – pohyb očí, úsměv… a to hlavně, když je s ním chlapec. A Linnie je horší než já. Proto jsem vás sem přivedl. Musíte rozhodnout, jestli ho můžeme odnést, nebo ne.“ Tento muž přicházel často. Laskavý. Vždy ustaraný. Miloval.

Čekal jsem na další dva hlasy, které se mnou byly neustále. Promlouvaly ke mně, někdy slovy, jindy doteky, silnými a jistými nebo lehkými a škádlivými, nutily mě pohnout se, vstoupit do světla plamenů.

„Aveddi! Už je to tak dlouho.“

Tak, to je lepší. Sotva jsem zaslechl její hlas, bylo mi tepleji. A on bude poblíž – maličký, jenž mi vyprávěl příběhy a šeptal tajemství, která dávala ještě menší smysl než povídání ostatních, jenž skákal a hopsal po posteli, až ho žena napomenula, že jestli toho nenechá, pošle ho pryč. Vždy to však řekla tónem, který prozrazoval, že by to nikdy neudělala. Do mé dlaně vklouzla malá ruka.

„Přišel strejda Blaise,“ řekl a byl tak blízko, že mě jeho hlas zalechtal na uchu. „A přivedl s sebou veddiho Zandera. Chceš trochu mléka? Mami říkala, že musíme počkat, až si promluví se strejdou Blaisem a Zanderem. Je to prý důležité.“

Mléko bylo dobré. Sýr by byl lepší. Stačilo mi však, že jsem mohl poslouchat. Možná že tentokrát budou věci dávat větší smysl.

„Paní! Jsem rád, že už je vám lépe,“ řekl muž od koní. „Během posledních dvou měsíců jsem vás chtěl každý den navštívit, ale Capharna se odmítala vzdát.“

„Ale teď jste ji ovládl, bohové nechť jsou požehnáni, a Blaise říká, že váš bratranec dobyl Vayapol. Ráda bych všechno slyšela a myslím, že Seyonne také.“

„Seyonne! On snad…?“

„Ne, nepromluvil ani neotevřel oči.“ Cítil jsem, jak se přiblížila. Vůně zimy a kouře z hořícího dřeva. Na okamžik mi položila studenou ruku na čelo, a když promluvila, dotkl se mé kůže její sladký dech. „Ale pokaždé když hovoříme, pozoruji ho a myslím, že nám rozumí. A pokud je tady opravdu s námi, pak ho určitě zajímá, co nám povíte.“

Muž, vonící po koních a kůži, rovněž přistoupil blíž. Silná přítomnost. „Opravdu věříte, že je to Seyonne, a ne ten druhý?“

„Můj pane, copak jste ho toho dne necítil?“

„Doufal jsem až do konce – samozřejmě že jsem doufal – ale jediné, co jsem cítil, byl jeho meč. Mám jizvy, které to dokazují. Jeho úmysl byl jasný, paní. Nebojoval jsem s přítelem.“

„Jistě máte pravdu. Změna, které jsem si všimla, trvala jen okamžik, byla však velmi jasná. Kdybyste nebyl napůl mrtvý, určitě byste si jí všiml i vy.“ Ze ženy se sypalo jedno tajemství za druhým. Držel jsem se jejího hlasu, neboť jsem věřil, že v něm najdu klíč ke své budoucnosti. „Dovolil vám, abyste na něj zaútočil, Aveddi. Jsem si tím jistá.“

Dítě mě začalo tahat za vlasy. Zatraceně! Bolestivé trhnutí mi prozradilo, že se mě snaží neobratně učesat.

„Promiň,“ zašeptal a pokračoval v česání. Nezdálo se, že by mu někdo věnoval pozornost.

„Dal si jméno ezzarijského boha,“ řekl muž od koní. „Ale Blaise viděl – já viděl – že je dokonalým obrazem muže, o němž se Seyonnovi zdálo a kterého mi popsal, čaroděje, jenž nenávidí lidi a chce na nás všechny přivolat zkázu – muže, kterého se bál.“

„A také tím čarodějem byl. O tom není pochyb. Ale zároveň byl Seyonnem, bez ohledu na to, co tvrdil nebo v co věřil. Pamatujete, co řekl těsně předtím, než jste ho uhodil? Vzpomeňte si na jeho slova, přesná slova.“

„‚Jsem svůj otec a jeho otec před ním…‘“ Hlas muže od koní se vytratil. Chtěl jsem se ukrýt v temnotě, uprchnout před jeho bolestí, ale dítě mě opět vzalo za ruku a já neměl sílu vytrhnout se mu.

Žena prolomila ticho: „Když to řekl, zapotácel se a chytil se za hlavu. Už jednou jsem viděla, jak udělal stejnou věc. Bylo to ten večer, kdy zaslechl, jak Evanovi vyprávím příběhy jeho otce. A co udělal pak? Pozvedl proti vám meč a všechna pravidla boje, všechny okolnosti toho dne – vaše zranění, jeho síla a schopnosti – mi říkají, že byste měl být mrtvý, Aveddi. Ale vy nejste. Kterého otce měl v tu chvíli na mysli?“

„Musím o tom popřemýšlet, paní. Slíbil jsem mu…“

Dítě poskočilo a vytrhlo se mi. „Mami. Mami, máme hlad. Chceme mléko a sýr.“

Směr hovoru se poté změnil, napřed k jídlu a pití, pak k válce. Muž od koní – Aveddi – se připravoval na těžkou bitvu a já cítil, jak mě vtahuje do složitého plánu, který vymyslel. Jeho hlas mě prováděl mapou vyprávění, názvy míst a jména lidí pro mě však zůstávaly malými šedými body prázdnoty, ale jak čas ubíhal, začaly nabývat tvar v krajině, jež se vynořila v mé mysli: Kiril, Gorrid, Bekové, Naddasinové, Mardekové, Capharna, Vayapol, Karn’Hegeth, Parnifour… Zhagad. Aleksander.

„…ale i kdyby se mi podařilo zajmout Edika živého a postavit ho před soud, jak navrhuje Blaise, kdo by mu předsedal? Kdo je natolik silný, mocný, neutrální a poctivý? Nedovolím, aby se nový svět zrodil z pomsty, ale všichni jsou tak zaměstnaní válkou…“

Nový svět. Potřebovali někoho, kdo by vyměřil spravedlnost a ukončil starý pořádek, aby mohl vzniknout nový. Takový člověk by musel být nebojácný, tvrdohlavý, bez předsudků a bez zájmu o moc a musel by být schopen přesvědčit o tom vyčerpané masy lidí. Znal jsem někoho takového. Kdybych si tak dokázal vzpomenout na jméno…

Hlasy proudily kolem mě, lehký hovor přátel v obtížných dobách, tlumený smích, který se nepokouší maskovat žal a starost, ale vyvážit je, uklidnit a dosvědčit, že život jde dál. Žena mě po lžičce krmila mlékem a odháněla pryč dítě, aby svým skákáním všechno nerozlilo. Ale má mysl pádila, snažila se najít jméno a zvážit všechny důsledky. Ano, to je ono – odpověď, kterou potřeboval. Vstoupil jsem do ohně.

Pojď ven. Představil jsem si chlapce, jak jde těsně za mnou a postrkuje mě kupředu. Nebude to bolet. Slibuji. Mami se o tebe postará.

„Evane, nad čím přemýšlíš, dítě? Sněz večeři.“ Rozhovor pokračoval. Rámus nádobí, tichý smích.

Opět do mě strčila malá ruka. Tak pojď, tatínku.

„Fiona.“

Místnost ztichla. Přinutil jsem se otevřít oči, abych zjistil, jestli snad neodešli. Snaha promluvit mě stála tolik sil, že by bylo zbytečné jimi plýtvat. Ale všichni čtyři byli stále na místě a seděli kolem kulatého stolu, ozářeného svícemi. Já seděl v křesle u krbu a přes nohy jsem měl přehozenou rudou přikrývkou.

„Co to bylo?“ pronesli tři dospělí najednou. „Řekl jsi něco, Blaisi… Linnie… Aveddi?“ Dítě se soustředilo na rozkrajování hroudy sýra na malé kousky.

„Potřebujete Fionu. Aby soudila.“ Můj hlas byl pouhým šepotem, klidně však mohl mít sílu hromu, neboť rozpoutal takovou smršť slov, otázek a výkřiků, jaké by nedokázala žádná bouře vyvolat.

Aleksander ke mně dorazil jako první. Přeskočil židli a poklekl na podlahu přede mne, aby mohl lépe prozkoumat moji tvář. „Seyonne?“ zeptal se. Jeho pohled krvácel.

„Můj otec… je Gareth… z rodu Ezraelle,“ řekl jsem. Musel jsem sáhnout hluboko, abych nalezl správná slova, a dokázal jsem je pronášet jen pomalu a s dlouhými přestávkami. „A pokud se nepřestanete takhle tvářit, můj pane, začnou si lidé ještě myslet, že snad máte srdce.“ Velmi špatný vtip.

Zdálo se, jako by se v chladné místnosti usídlilo slunce.

*

Byl jsem neuvěřitelně slabý. A není divu. Nyelovi trvalo skoro čtyři měsíce, než se mu podařilo změnit mé tělo i mysl, a všechno bylo zvráceno v jediném okamžiku. Následky byly tak zdrcující, že jsem téměř na osm týdnů upadl do bezvědomí a ztratil při tom čtvrtinu své váhy. Aleksanderova rána, kterou mi zasadil do boku, mě také silně poznamenala. Má pravá paže byla téměř k ničemu a jen slabé mravenčení v prstech napovídalo, že není úplně mrtvá. Musel jsem si ji přidržovat levou rukou blízko u těla, aby mi nevisela ochable podél boku nebo neležela na přikrývce jako mrtvá ryba. Nějakou dobu bude trvat, než si na to zvyknu. A co se týče mé mysli, vzpomínky i znalosti mi zůstaly, byly však tak vzdálené, že jsem mluvil jen pomalu a ztěžka a často ztrácel nit rozhovoru.

Od první noci po mém probuzení se zdálo, že Elinor přesně ví, co potřebuji, a pokaždé, když se mě Blaise s Aleksanderem začali vyptávat, vyhnala je a trvala na tom, aby mi dali čas. „Vraťte se za sedm dní,“ řekla. „Bude připraven na návrat domů.“

Po dlouhém dohadování, kterého jsem se neúčastnil, se oba muži vrátili zpět k válce a Elinor ke svým záležitostem. Během několika dalších dní se mnou hovořila jen o běžných věcech – jestli něco nepotřebuji, jestli nemám hlad, jestli má pokračovat s procvičováním mé pravé paže, jako to dělávala v době, kdy jsem byl v bezvědomí. V minulosti už několikrát viděla, jak se podobné zranění zahojilo, nesmělo však dojít k úplnému ochabnutí paže. Teď, když jsem vzhůru, řekla, mohu se o ostatní věci postarat sám.

Podařilo se mi najít slova, kterými jsem ji ujistil, že bych její pomoc velmi ocenil. „Ve skutečnosti jsem nespal,“ řekl jsem s pohledem upřeným na její ošoupané boty. „Vím, co všechno jste pro mě udělala…“

Nedovolila mi pokračovat. Mávla rukou nad mým mumláním, narovnala mi přikrývky a vydala se přivolat sluhy, aby přinesli večeři. „O takových věcech si můžeme promluvit později.“ Krmila mě, několikrát denně mi procvičovala paži a pomáhala mi umýt se a ulevit si, jinak mě ale povětšinou nechávala o samotě s mými myšlenkami. Byl jsem jí za to vděčný, zároveň jsem se však těšil na cvičení, neboť jsem si zvykl na její doteky.

Možná Elinor Evana varovala nebo snad sám vycítil, co potřebuji, neboť si tiše hrál s loděmi na zemi u mých nohou a předstíral zvuky oceánu, ptáků a volání námořníků. Nikdy mé neunavilo pozorovat ho.

Hodně času jsem trávil v křesle u okna. Pozoroval jsem zasněženou zahradu a černý kruh zdi, který ji obklopoval. Nijak hluboce jsem nepřemýšlel, spíše jsem sbíral myšlenky pro budoucí zvážení a nechával události posledních měsíců a let plout volně kolem sebe. Vně této komnaty, tohoto malého ostrůvku života, který pro mě Elinor s Evanem vytvořili, byla pevnost pustá a tichá. Truchlil jsem pro Kerouana a pro vesmír, který ztratil krásu, laskavost a sílu muže, jímž kdysi byl. Jednoho zimního odpoledne se velká část zdi uvolnila a zřítila do sněhu. I dvanáct Madonaiů vědělo, že jejich úkol skončil. Toho dne jsem plakal. Ačkoli jsem nebyl schopen popsat žal, který mě ovládl, nemínil jsem ho potlačit ani utlumit. Byl mou součástí stejně jako můj žal nad Ysanne, Farrolem a ostatními.

*

V den, kdy se Aleksander s Blaisem vrátili, jsem byl již schopen se postavit, aniž by se mi okamžitě podlomila kolena, a dokonce jsem s Elinořinou pomocí ušel i pár šoupavých kroků. „Neponesete mě,“ řekl jsem, když jsem zápasil s pláštěm a přál si, aby se otočili a neviděli, jak nešikovný levák jsem. „Odejdu odsud po vlastních.“

„A když tě najdeme na hromadě na stezce, dovolíš nám, abychom tě z ní sebrali?“ zeptal se Aleksander a položil si moji mrtvou paži kolem ramen právě ve chvíli, kdy se mi pravá noha podlomila.

Blaise si přehodil přes rameno jeden z Elinořiných zelených plátěných vaků a vzal do náruče Evana, jemuž se podařilo utéct matce a vyšplhat na stůl. Elinor sebrala druhý vak, pak nás odvedla ven z komnaty, dolů po schodech a kolem dvou bezvýrazných sluhů, kteří nám přes dva měsíce přinášeli jídlo, pití a cokoli jsme potřebovali. Když jsem se ohlédl přes rameno, muž se ženou se začali rozplývat jako ranní mlha.

Aleksander chtěl zamířit přímo ke dveřím, já však zavrtěl hlavou. „Zachránil mi život a celou dobu se o nás staral. Nemohu odejít bez rozloučení.“

Princ počkal za dveřmi, zatímco já vstoupil do obývací místnosti a opřel se o desku stolu. Jak Elinor řekla, seděl Kasparian u hracího stolku před krbem, lokty se opíral o stůl vedle lesklé černobílé hrací desky a hlava mu spočívala v dlaních. Dlouhé hnědé vlasy, prokvetlé stříbrem, mu zakrývaly tvář, zatímco vyřezávané figury, podpírající římsu krbu, hleděly s vážným klidem do místnosti.

„Nepoděkuji vám za svůj život,“ řekl jsem a soustředil se na nalezení správných slov a snahu pronést je rozumnou rychlostí. „Vím, že jste to neudělal kvůli mně.“

Nevzal moji přítomnost na vědomí, ani jsem to však neočekával.

„Děkuji vám však za to, že jste se postaral o mé dítě a jeho matku. Udělal jste to z dobroty srdce, ne z lásky ke Kerouanovi. I tak však vím, že byste ode mě raději nic neslyšel.“ Tichá postava neprotestovala. „Chtěl jsem vás však o něco požádat. Jednoho dne, až se uzdravím a přeberu si vše, co se stalo, bych se rád vrátil a promluvil si s vámi. Byl jsem hlupák, když jsem zničil vzpomínky na tento život – Valdisův život – svůj život. Chci si vzpomenout, jak jsem slíbil svému otci. Mohu přijít?“

Po dlouhé chvíli ticha konečně promluvil, stále na mě však nepohlédl. „Nic vám nezůstalo, že? Ani trocha.“

Ohlédl jsem se, abych se ujistil, že nás nikdo nemůže slyšet, pak jsem odvětil: „Ne.“

„Zešílíte z toho, co jste udělal.“

„Možná. Ale aspoň nebudu nebezpečný. Mohu se vrátit?“

„Budu tady.“

Otočil jsem se zády k poslednímu z Madonaiů a odkulhal ke vstupním dveřím, kde na mě ve světle zimního slunce čekal Aleksander. „Jsi v pořádku, Seyonne?“ zeptal se.

Blaise, Evan a Elinor byli už napůl cesty ke zdi. Pokynul jsem hlavou k černé hradbě. „Jakmile se dostanu za ni, bude mi lépe.“

*

Ukryli mě v jednom z Blaisových tajných táborů v hustých lesích kuvaiských kopců. Žilo v něm asi padesát uprchlíků a žádný z nich mě neznal. Sdílel jsem zchátralou chatu s hluchoněmým mužem jménem Kesa a naučil se hovořit pohyby rukou. Mohl jsem používat jen jednu ruku, takže jsem byl rád, že není upovídaný. Měl jsem pocit, jako by se na mě zřítila hradní věž a rozprášila úlomky mé mysli a mého těla po světě. Každý styk s lidmi pro mě byl cestou, pátráním po správných kouscích, jež by zapadly zpět na své místo v mozaice.

Fiona mě navštívila ihned poté, co se dozvěděla o mém návratu. Na hlavě měla zlatou čelenku královny, která dřív patřila Ysanne, ale jakmile se za ní zavřely dveře a my zůstali sami, ihned ji odložila.

„Nasaď si ji,“ pobídl jsem ji. „Sluší ti.“

„Nevkusná věc,“ řekla a protočila ji mezi prsty. „Nevadí ti to?“

Nepromluvil jsem, jen jsem zavrtěl hlavou. Nechtěl jsem, aby se zbytky smutku, který jsem cítil, projevily v mém hlase a zpochybnily tak mé skutečné přesvědčení. Fiona byla hodna titulu královny.

Posadila se vedle mne na postel a pověděla mi o tom, jak se jim podařilo zachránit Drycha a Hueila z Kir’Vagonothu a dopravit zpět i tělo ubohého Olwydda, jak přijala Aleksanderovu nabídku, aby se stala soudcem Edika a Derzhi, a jak se rozhodla, že je načase, aby Ezzarijci řekli pravdu o své minulosti a boji s démony – byl to ohromný a nezvratný krok. „Myslím, že jsi mě nakazil svojí nemocí,“ řekla. „Riskuji všechno, co znám, jen proto, že věřím, že dělám správnou věc. Mnozí z našich krajanů si myslí, že jsem se zbláznila.“

Políbil jsem jí ruku a ujistil ji, že Ezzarie může mluvit o štěstí, že ji má. Náš dávný úkol ještě nebyl hotov, neboť šílení Gastaiové stále ovládali lidské duše, ale Drych s Hueilem se vrátili s několika nápady, jak spojit síly s Vallyne a ovládnout démony přímo v Kir’Vagonothu, takže naše bitvy s nimi by se staly minulostí. Ezzarie se bude muset změnit.

Fiona nezůstala dlouho. Stále jsem se rychle unavoval a nebyl ještě připraven ani schopen vysvětlit vše, co se stalo. Před jejím odchodem jsem ji však požádal, aby mě prozkoumala, pohlédla mi do duše zrakem čarodějky, aby si všichni – i já – mohli být jistí, že nic nezůstalo ukryto. Ačkoli se jí nelíbilo, že musí takto proniknout do mého soukromí, nezaváhala. Věděla, co je její povinnost. Když skončila, pevně mě objala. „Vítej zpátky, příteli,“ řekla. „Démon je stále tvojí součástí a vždy jí bude, ale tvá duše patří jen a jen tobě.“ Poprvé za dlouhé dva roky jsem spal klidně.

*

Elinor se usadila v chalupě poblíž a Evan trávil většinu času tím, že přebíhal od jednoho k druhému, schovával se, lezl po stromech a škádlil nás. Dokázal nás dráždit i být naší největší radostí. Jak jsem sílil, trávili jsme s Elinor většinu času spolu, šili jsme pro Evana šaty a boty a ošetřovali mu škrábance a odřeniny. Náš vztah byl velmi zvláštní. Pokoušel jsem se dát Elinor najevo, že se nemusí cítit povinována trávit čas v mé společnosti. Pokud se obávala nechat mě o samotě s Evanem, přijal bych každého, koho by zvolila za jeho ochránce. Odmítla moji nabídku se slovy, že se o takové věci raději postará sama. A pak dodala, že když spolu trávíme tolik času, může stejně dobře pokračovat v procvičování mé paže. Během dlouhých zimních měsíců se mravenčení v mých prstech rozšířilo do celé paže a já začal doufat, že bych v ní jednou opět mohl mít cit.

Nepoznal jsem větší potěšení než sledovat Evana a Elinor spolu. Ve skutečnosti jsem pozoroval matku stejně rád jako dítě. Elinor byla jemná, inteligentní, trpělivá a laskavá, měla smysl pro humor, ale také své nálady. Nad dětskou pošetilostí vždy zvedla levý koutek úst. Když naslouchala úžasným příběhům malého chlapce, nakrčila obočí a rozšířila oči. A když syna se smíchem proháněla hustým kuvaiským lesem, rudozlatá kůže jí mírně potemněla.

Napřed jsem se držel zpátky a mluvil pouze, když se mě na něco přímo zeptali. Hovořil jsem pomalu a zadrhával se, často jsem narazil na mrtvá místa v paměti a musel se zastavit uprostřed věty a pátrat po správném slově nebo myšlence. Elinor si toho samozřejmě všimla a po několika týdnech tiše rozhodla, že potřebuji nové cvičení. „Myslím, že byste se mnou měl každý den hodinu hovořit. Jak chcete Evana naučit věci, které potřebuje znát, když vám trvá hodinu, než ze sebe dostanete pět slov?“

Setkávali jsme se každé odpoledne, když Evan spal. Zatímco mi procvičovala paži, hovořili jsme spolu o obyčejných věcech. O jídle a počasí. O lidech z vesnice. O válce. O tom, co Evan potřebuje, a o jeho chování. Občas i o našich dětstvích. Všechno to byla bezpečná témata. V půlce zimy jsem se natolik zlepšil, že mě požádala, abych naučil Evana pověsti o stromech a lesích. Trvala na tom, že by se měl tyto věci, tak důležité pro všechny Ezzarijce, dozvědět ode mne. Ale ani poté jsme se nevzdali našich setkání. Několikrát mě napadlo, kam by nás asi slova zavedla, kdybychom zašli dál, držel jsem se však známých a obyčejných věcí, neboť jsem nechtěl riskovat, že ji sklíčím nebo pohorším.

Kromě toho jsem jedl a spal, a když jsem zesílil, také chodil a pak běhal. Jakmile jsem toho byl schopen, pomáhal jsem vesničanům tahat dřevo, přinášet vodu a čistit ubohý úlovek, který se jejich lovcům podařilo získat. Za dlouhých zimních nocí jsme sedávali kolem ohňů a já naslouchal jejich hudbě a příběhům o bozích. Sdílel jsem jejich hlad po novinkách o Aveddim a radoval se s nimi při zprávách o jeho bezpečí, odvaze a vítězstvích, jichž dosáhl. Povídalo se, že Edika a jeho stoupence opustila odvaha a zvrat nastal krátce po dobytí Parassy. Opovrženíhodný císař byl obklíčen v Zhagadu. Bylo jen otázkou času, než Aleksander válku vyhraje. Dokonce i bohové tušili jeho vítězství, řekla mi jedna stará žena, neboť už nepovažovali za nutné posílat Aveddimu okřídlený přízrak.

*

Během jara a zimy za mnou Aleksander přicházel, jak často jen mohl. Blaise ho za mnou přivedl, kdykoli to bylo jen trochu možné. Zatímco se Blaise vydal navštívit Elinor a Evana a další přátele v táboře, opřel se Aleksander o hrubou stěnu mého domu, popíjel víno a požádal mě o radu nebo mi vykládal o svých plánech a strategiích, velitelích a jednotkách. Jednou nebo dvakrát při tom usnul. Jednou o půlnoci na jaře, když si ošetřoval nohy, napadené plísní, mi prozradil, že si není jistý, co bude dělat, až válku vyhraje. Země impéria se vrátily právoplatným vlastníkům, takže dny jeho panování byly u konce. Byl přesvědčen, že nejlepší šancí, jak uniknout pomstě, bude požádat o ochranu jednoho ze starých králů. „Uvažoval jsem, že nabídnu své služby Yulaiovi,“ řekl. „D’Skaya tvrdí, že u Thridů pro mě bude vždy místo, obávám se však, že bych v jejich džunglích shnil. Jen se podívej, co udělalo mokré jaro na severu s mýma nohama! Manganar má pouště a po válce asi opanuje velkou část Azhakstanu. A Manganarci jezdí na koních, zatímco Thridové bojují pěší. Mé nohy nerady pochodují.“

„Váš osud na vás stále ještě čeká,“ řekl jsem s úsměvem a podal mu další balíček rozdrcených bylin. „Najdete svoji cestu. Věřím ve vás. Víc než kdy dřív.“

Věděl přesně, co tím myslím, a jako pokaždé, když si vzpomněl na náš souboj, zvážněl a pokusil se mě požádat o odpuštění. Udělal jsem vše, co bylo v mých silách, abych ho přesvědčil, že k tomu nemá důvod. Počítal jsem s tím, že dodrží svůj slib. Nakonec mě nemusel zabít, jak jsem si naplánoval, ale kdyby věci dopadly jinak, svět by mu byl za jeho čin vděčný.

A co se týče dalších vysvětlení, věděl, že nemá cenu na mě tlačit. Pokaždé se mě zeptal na mé zdraví a já odpověděl: „Zlepšuje se.“ On si mě pak pečlivě prohlédl a poznamenal něco jako: „Měl bys pít víc nazrheelu,“ nebo „Žena v posteli by byla nejlepším cvičením pro tvoji paži,“ nebo „Při příští návštěvě si dáme závod k támhletomu dubu a zpátky a tentokrát tě porazím.“ Pak jsme se zasmáli a on odešel se slibem, že se vrátí, jakmile mu to válka dovolí. Stále v sobě nesl světlo, které zářilo jasněji než kdy dřív.

Kapitola 45

V den jarní rovnodennosti se Aveddi z Azhakstanu, prvorozený z pouště, vydal po Císařské cestě do Zhagadu. Z ramen mu splýval bílý plášť a do rudého copu měl vpletené dřevěné korále. Neměl na sobě žádné ozdoby, které by naznačovaly jeho postavení, neboť se ani v den vítězství k žádnému nehlásil. Po boku mu jeli Yulai a Magda, král a královna Manganaru, se synem Terlachem, Marouf, palatin Suzajů, se svými pěti syny, a W’Osti, thridský náčelník s velitelkou D’Skayou. Po Aveddiho levici jel jeho bratranec Kiril zha Ramiell, jenž vedl lordy více než padesáti rodů Derzhi, spolu s Yvorem Lukashem a vysokou ženou, s tvářemi pomalovanými uhlem a bílými dýkami. Po Aveddiho pravici jela jeho žena Lydia, jež na zádech nesla jejich malého syna, jak to dělaly pouštní ženy od pradávných časů. Dítě ještě nemělo jméno, neboť jeho otec byl ve válce. Zvyky Derzhi zakazovaly pojmenovat dítě v době války, neboť to prý znamenalo odsoudit ho k smrti.

A ano, těsně za Aveddim jel na koni muž v šedém plášti, v jehož černých vlasech se objevovaly první náznaky šedi, štíhlý muž, kterého znalo jen několik lidí. Ačkoli u sebe neměl žádnou zbraň a vypadal docela obyčejně, mnozí lidé z Aveddiho doprovodu ho sledovali s ostražitostí. Požádal jsem Aleksandera, jestli bych nemohl celý obřad sledovat z věže brány. Vymlouval jsem se na přetrvávající slabost, ale on moji žádost odmítl s tvrzením, že muž, který každé ráno běhá tři míle kuvaiskými kopci, nemůže být slabý. Chtěl, abych ho doprovodil.

Za tímto vznešeným předvojem následovalo pět tisíc mužů a žen ze všech koutů země. Další tisíce lidí stály podél cesty, nakláněly se z hradeb a z oken nebo lemovaly ulice královského města. Žádní hudebníci, kejklíři ani tanečníci nepředváděli svá představení. Žádní pouliční prodavači se nesnažili na oslavách vydělat. Byl to vážný den… den soudu a svědectví.

Před branami Zhagadu očekávala Aveddiho na narychlo postavené plošině malá postava, oděná do zeleného hávu, jejíž čelo a krátké, tmavé vlasy zdobila zlatá čelenka. Usmál jsem se, když jsem si všiml jejího téměř neznatelného neklidu. Fiona se po většinu života oblékala do mužských šatů; nenáviděla sukně. Po boku jí stáli dva muži, kteří byli oblečení do tmavě modrých plášťů, vyšívaných stříbrem, a v pochvě u opasku měli zasunuty nože. Byli to mladí Strážci Drych a Huiel.

Když se Aveddi s doprovodem přiblížil k branám, postoupila Fiona vpřed a zvedla paže. Z písku po stranách plošiny pomalu vyrostly dva bílé sloupy, na nichž zavlály bílé standarty s vyšitým tmavě zeleným stromem, stříbrným nožem a malým oválným zrcadlem – byly to standarty královny Ezzarie, které nikdo nikdy za hranicemi naší země nespatřil. V očích mě zaštípaly slzy.

„Královna Ezzarie a rada starších zdraví toto vznešené shromáždění.“ Její hlas zaslechl každý muž a každá žena, což u nich vyvolalo ještě větší úžas. „Co hledáte u bran Zhagadu?“

„Spravedlnost, královno,“ odvětil Aleksander, „a mír pro naše země.“

„Pak mě tedy vyslechněte, vážení prosebníci,“ řekla Fiona. „Tyran Edik, jehož jsme shledali vinným z tolika hrozivých zločinů, že bude lepší se o nich v tento krásný den nezmiňovat, byl popraven naším způsobem, stejně jako první lordové Hamraschi, Rhyzků, Nyabozzi a Goruschů, kteří vykonávali tyranovu zvrácenou vůli mezi lidmi našich zemí. Čtyřicet sedm nižších velitelů a šlechticů jsme shledali vinnými z úmyslných vražd a vložili na ně kouzelnou kletbu. Zcela chudé jsme je vyslali do této země, zakázali jim styk s příbuznými, zakázali jim usadit se na jednom místě na dobu delší než jeden den, spoutali je kouzlem, které jim vzalo řeč a sluch až do chvíle, kdy projeví skutečnou lítost nebo zemřou. Ti, kdo žádají jejich smrt, by měli upustit od okamžitého požitku z pomsty a raději sledovat, jak žijí s důsledky toho, co provedli. Na vaše doporučení, Aveddi, jsme ostatní šlechtice a vojáky, kteří se těchto zločinů účastnili, propustili a rozehnali je, aby mohli získat odpuštění lidí slovy a činy, jinak budou i oni nuceni podřídit se našim trestům. Zaznamenali jsme jejich jména a budeme je sledovat.“

Fiona roztáhla paže a dotkla se ramen Strážců. „Vězte jedno, prosebníci,“ pokračovala. „Tisíc let strážili mí lidé lidské duše před pustošením démonů, zanedbali jsme však skutečné démony, kteří žijí v našem světě, i když mučili naše bratry a sestry. Nikdy víc, Aveddi. Přisaháme vám i tomuto shromáždění, že od této chvíle budeme ostražití.“

Zatímco dav zahlučel v souhlasu a úžasu, Aleksander přikývl a pokynul Yulaiovi, Maroufovi a W’Osti, aby přistoupili blíž. „Pak je můj úkol u konce, paní, a já předávám velení nad vojskem těm, komu právoplatně patří.“ Natáhl ruku ke své ženě a spolu pak ustoupili za tři vládce. Ale Fiona pozvedla ruku, aby jej zastavila a utišila dav.

„Přišel jste sem dnes jako válečný vůdce, Aveddi, a zřekl se všeho kromě vítězství ve jménu těch, kdo vás následují. Pozvedl jste standarty těchto právoplatných panovníků a pomohl jim dobýt zpět jejich země. Ale co bude s Azhakstanem? Pět set let páchalo derzhijské království Azhakstan zločiny na těchto králích a jejich poddaných. A než v tento den zapadne slunce, musí být rozhodnuto i o vás a vašich dějinách. Kdysi jste byl hlasem a paží krutého impéria, podílel jste se na utrpení, které páchalo, byl jste dědicem tyranova trůnu, a proto se i vy musíte podřídit našemu rozsudku. Souhlasíte, vznešení králové a princové?“

Ze všech stran se ozvaly souhlasné výkřiky.

Fiona nedala Aleksanderovi možnost protestovat. „Pokud se tedy přiznáváte ke své vině v těchto záležitostech a podřizujete svoji budoucnost naší moudrosti, pak sesedněte z koně, Aveddi, a předstupte přede mne na znamení, že skutečně odmítáte výsady hodností a rodu.“

Aleksander položil ruku na paži své ženy a na hlavu spícího syna, pak ladně sklouzl z koně a postoupil vpřed. Jen stisknutá čelist a mírné zrudnutí prozrazovaly jeho rozrušení. Když Aleksander tasil meč, dav zatajil dech a vydechl, když jej vložil Fioně do rukou. Ačkoli před Fionou nesklonil hlavu a jeho štíhlá postava ji vysoko převyšovala, každému bylo jasné, kdo je zde prosebníkem.

Mladá královna spokojeně přikývla a její hlas zazněl jasným ránem. „Ezzarijská rada starších zvážila osud Aleksandera, kdysi dědice trůnu impéria Derzhi, a poradila se se shromážděnými lordy z Manganaru, Suzy, Thridu, Kuvaie a Frythu a ze všech ostatních zemí, které impérium opanovalo, a hovořila rovněž se vznešenými Derzhi, kteří se zavázali životem a ctí, že napraví minulé zlo. Aleksandere Jenyazare Ivaneschi zha Denischkare, chcete říct něco na svoji obhajobu?“

Aleksander zavrtěl hlavou.

Fiona kývla a pokračovala: „Derzhi porušili pořádek světa, a proto jej musí Derzhi opět napravit. Derzhi uloupili bohatství svých sousedů, a proto musí Derzhi sousedům nyní dobře sloužit. A protože Derzhi napadli své sousedy, musí se nyní postavit na jejich obranu. Derzhi budou spravovat, sloužit a bránit, proto musí být Azhakstan silný, aby dokázal nést zodpovědnost. A tak rada rozhodla, že derzhijské království Azhakstan bude existovat i nadále, a to v podobě zanesené ve starých mapách z dob před expanzí impéria. Jako trest za minulé zločiny nebude mít Azhakstan žádné hlavní město, žádné sídlo moci; Zhagad a Capharna budou od této chvíle obyčejnými městy bez omezení v obchodě nebo v pobytu. Císařské paláce zůstanou stát, zapečetěny mojí rukou, jako připomínka chamtivosti a tyranie. Vládce tohoto království, jehož jediným doporučením bude jeho síla a moudrost, jmenuje rada kmenů Derzhi a tento muž či žena pak bude panovat a sloužit se souhlasem sousedních králů.“

Fiona ukázala na Kirila a Derzhi. „Vznešení lordové hegedů Derzhi, kdo se má stát Prvním z Azhakstanu, který vás povede ve službě vykoupení?“ Její otázka v sobě nesla takovou sílu, až jsem si myslel, že jí z konečků prstů vyšlehnou plameny.

„Aleksander!“ vykřikli lordové jako jeden.

Pak Fiona pokynula davům a vykřikla: „A vy, komu má být tato služba a ochrana určena, dovolíte, aby se Aleksander, Aveddi, prvorozený z Azhakstanu stal vaším ochráncem?“

Pouští zahromoval souhlas, prodchnutý výkřiky „Aleksander!“ a „Aveddi!“.

Fiona přikývla. „Tak se staň. Toto je náš rozsudek: Aleksandere zha Denischkare, pokud souhlasíte, budete zítra za úsvitu pomazán a korunován králem Azhakstanu a ochráncem žijících království. Zbytek života však nestrávíte zvelebováním vlastní říše, nýbrž obnovou a ochranou těch, při jejichž znovuzrození jste stál.“ Podala Aleksanderovi jeho meč. „Budete sloužit, Aveddi?“

Aleksander přijal zbraň a odpověděl hlasem jasným jako pouštní ráno a silným jako písečná bouře: „Budu. U hlavy mocného Athose, budu.“

Jásot davu musel být slyšet až v Kir’Vagonothu.

*

A tak nastal čas, abych začal přemýšlet o budoucnosti.

Večer v den soudu a svědectví požádal Aleksander Fionu a mě, abychom ho doprovodili do Drafy. Rozhodl se strávit noc před korunovací v tomto svatém městě, jak bylo zvykem u starodávných králů Azhakstanu. Qeb na nás čekal u skupinky tamaryšků. Máš příjezd ho nepřekvapil. Slepé oči mu zářily jako světlo hvězd, a když odváděl Aleksandera do jeskyně, vedla jeho kroky vážná, asi šesti až sedmiletá dívenka s doširoka otevřenýma očima.

Když nás Sarya s Manot zasypaly úsměvy a oplakaly náš návrat, pátravě si prohlédly Fionu a souhlasně pokývly, pak se usadily u vstupu do jeskyně a nechaly nás, abychom se prošli zničeným městem. Bavili jsme se o Catrin, Hoffydovi a jejich dítěti, které se mělo narodit každým okamžikem, o staré Talar a její nové škole lesních tradic, o přátelích a zamilovaných párech, o počasí a stromech.

Ale Fiona se nikdy nestyděla dotknout soukromých záležitostí. A tak když se připozdilo a my vystoupili na vyvýšeninu, kde na zemi ležela zhroucená socha kamenného lva, pátravě na mě pohlédla. „A co ty, můj příteli a učiteli? Jak se daří tobě?“

„Lépe,“ odvětil jsem. Byla to víceméně pravda. Čas a klid se mnou udělaly zázraky. „Evan je pro mě ten nejlepší lék.“

„A jeho matka také, že?“

Rychle jsem na Fionu pohlédl, abych zjistil, nač se ptá. Už jen velmi málo věcí mě dokázalo přimět, abych se začervenal, a já se pokoušel přesvědčit sám sebe, že Elinor by neměla být jednou z nich. Během posledních měsíců jsme spolu sice strávili příjemné chvíle, ale přát si víc bylo nemožné. „Nemohl bych si přát lepší matku pro Evana,“ odvětil jsem. „A nesmírně mi pomohla. Všimla sis, že už udržím v ruce sklenku s vínem? A dokážu pronést celou větu, aniž bych zapomněl, kdo a kde jsem?“

Ulevilo se mi, že Fiona pojala svoji otázku nevinně a rychle ji nechala být. „Je dobře, že tvá paže zesílila a přibral jsi natolik, že konečně zase vrháš stín. Ale když jsem tě v Kuvaii zkoumala, řekl jsi, že ode mne budeš později možná něco potřebovat. Zdálo se mi, že jde o něco důležitého. Mohu pro tebe něco udělat, než se vrátím domů?“

Zpomalil jsem své kroky, neboť mě tížilo břemeno, o němž jsem nikomu neřekl a ani jsem netušil, jestli to někdy udělám. „Jen jednu věc. Jednou… bych se rád vrátil do Ezzarie.“

Vybuchla smíchy, při pohledu na mě však rychle zvážněla. „Proč bys měl žádat o svolení?“

„Pokud vím, bylo mi pod pohrůžkou smrti zakázáno vrátit se. Sama jsi viděla, že jsem spojen s démonem. A stále ještě nechápeš, čím jsem v Tyrrad Noru byl nebo co jsem mohl udělat.“

Přitáhla si moji hlavu níž a políbila mě na vlasy. „Bohové na nebi, hlupáčku, věřím ti víc než komukoli jinému, koho znám. Ezzarie je tvůj domov. Budeme tvým návratem poctěni.“

*

Byl jsem Fioně za její důvěru a přijetí vděčný, došel jsem však k názoru, že jí takto nemohu využít. Ještě ne. Toužil jsem po zeleném objetí Ezzarie, po léčivém míru, o němž jsem věřil, že v jejích lesích a kopcích existuje. Nemohl jsem však opustit své dítě a jeho matku. Mé rozhodnutí nevycházelo pouze z touhy zůstat s Evanem, nýbrž z tvrdé reality.

Svět se od základů změnil. Aleksander se stal králem bez paláce a bude se muset naučit jak žít a pracovat v hranicích, jež mu jeho nová role stanovila. Hodně času bude trávit mimo své království, aby se postaral o hranice a bezpečí těch, jimž bude sloužit. Jeho bohatství se nyní omezovalo na pozemky, které mu v Azhakstanu osobně patřily. Aleksander se už také obrátil na lordy Mardeky s žádostí o radu, jak se mají on i ostatní rody Derzhi zbavit sídel a držeb, které si již nemohli dovolit. Kiril se měl stát velitelem jednotek mladého krále a postarat se o to, aby se z dobyvatelů Derzhi stali ochránci. Stejně tak už nebyl Blaise Yvorem Lukashem, nýbrž Aleksanderovým prvním dennisarem a osobním vyslancem krále do sousedních království. Blaisovi psanci se vraceli zpět do svých měst a vesnic; všichni, kdo na nich byli závislí, si budou muset najít nový domov a živobytí. A to zahrnovalo také Elinor. Slyšel jsem, že náš tábor v Kuvaii už je napůl opuštěný.

Ráno v den korunovace mě Aleksander během cesty z Drafy do Zhagadu požádal, abych se stal jeho prvním poradcem. „Athos ví, že budu potřebovat někoho, kdo mi pomůže zjistit co dál. Není to sice život, který jsem ti nabízel před čtyřmi lety, nikdy ti však nebude nic scházet. A protože je tenhle nový svět tvým dílem, je jenom správné, abys byl u toho a viděl, jak všechno dopadne.“

Řekl jsem mu, že o tom budu přemýšlet. A také jsem přemýšlel, a to nejen o jeho návrhu, nýbrž také o Elinor, Evanovi a Ezzarii.

Jednou pozdě odpoledne, pět dní po Aleksanderově korunovaci, jsem zaklepal na dveře skromného příbytku na vnějším okruhu Zhagadu. Přes rameno mi viselo několik kuřat. Blaise, Evan, Elinor a několik dalších psanců byli dočasně ubytováni u barvíře, otce jedné dívky patřící k psancům, který plakal úlevou pokaždé, když viděl svoji dceru, jak se otevřeně prochází městem s vyznamenáním za odvahu, které jí udělil nový král.

„Přinesl jsem večeři,“ řekl jsem, když Elinor otevřela dveře, „dali mi to Yulai a Magda.“

Elinor se zdála být překvapená, že mě vidí. „Blaise se připotácel před hodinou,“ řekla a ukázala na chrápajícího muže, nataženého na posteli v jednom koutě malé, horké místnosti, „ale usnul dřív, než si stačil vyzout boty. Řekl, že mluvil pět dní bez přestávky, a zdá se, že by král mohl bez problémů pokračovat dalších pět. Myslela jsem, že jste s ním.“ Opatrně si ode mne vzala drůbež, kterou jsem jí nabízel. „Mám je uvařit, nebo se přidáte k Blaisovi?“

„Kuřata je nyní velmi obtížné sehnat,“ řekl jsem. „Bylo by škoda, kdyby přišly nazmar. Ale napřed bych si s vámi rád promluvil o…“

V tu chvíli vrazil do místnosti Evan a trval na tom, že mi musí ukázat nový prak, který mu ke třetím narozeninám vyrobil Roche. „Mami říkala, že mi ukážeš, jak ho správně použít. Mám používat nejmenší kameny, zavolat než vystřelím a nikdy, nikdy ho nepoužívat v domě,“ opakoval příkazy vážným hlasem a modročerné oči měl při tom doširoka otevřené. Elinořin přísný výraz spolu s hromádkou střepů, ležící na stole, mi prozradil příčinu jeho vážnosti.

„To jsou velmi dobrá pravidla,“ odvětil jsem. „A tvůj prak je také velmi pěkný. Jakmile se trochu ochladí, půjdeme ven a vyzkoušíme ho.“

Zatímco mě Evan zahlcoval nekonečným povídáním o Rochovi, praku a malé nehodě s Dyaniným oblíbeným džbánem, Elinor pokrčila rameny a vzala kuřata na dvůr za domem, aby je očistila. A tak Elinor uvařila jídlo a pojedli jsme. Pak jsem si posadil Evana na klín a ukázal mu, jak správně držet prak, naslouchal jsem rozjařenému rozhovoru barvířovy rodiny a smál se, když si dělali legraci z Blaisova hlasitého chrápání. Celou dobu jsem při tom pozoroval Elinor, která se pohybovala malým domkem s tichým humorem a elegancí. Když se stíny prodloužily, barvířova rodina se vydala do města, aby si vypila šálek nazrheelu a dozvěděla se, co je nového. Vzal jsem Evana na dvůr, kde jsem pak strávil hodinu ve smíchu a snahou vyhnout se malému koženému váčku, který roztáčel nad hlavou, a kamení, jímž nás zasypával. Když jsme se nakonec s chlapcem zhroutili na dláždění, unavení námahou a veselím, všiml jsem si, že nás ze dveří domku pozoruje Elinor.

„Chtěl jste si promluvit,“ řekla.

Evan se skláněl nad kamínky, které pečlivě rozděloval podle barvy a velikosti a vsunoval je do prasklin v dláždění. Ačkoli si nás nevšímal a soustředil se na vlastní hru, pohladil jsem ho po tmavých vlasech. „Dnes ráno jsem zaslechl, že vám Aleksander nabídl, abyste cestovala s Blaisem, abyste se sama stala vyslancem, ale že jste ho odmítla. Snad chápete, co tato nabídka znamená, jak moc si vás váží…“

„…i když jsem žena. Ano, chápu. A cítím se velmi poctěna. Ale řekla jsem mu, že teď chci nějakou dobu žít klidně. Dítě by nemělo vyrůstat uprostřed války a politiky.“

Nic víc neřekla. Zůstala stát a čekala. Neulehčovala mi to.

„Ano. Správně…“ Co jsem to chtěl říct? Zdálo se to tak ubohé a troufalé, „…a tak jsem si myslel… ať už půjdete kamkoli, budete si muset vydělávat na živobytí… a já bych si mohl najít práci jako písař, když už mám ruku v pořádku… abych mohl být poblíž…“

„Ale Aveddi na vás spoléhá. Na svého prvního poradce, jak jsem slyšela. Nebudete s ním chtít cestovat pouští?“

Ve tváři měla klidný, zvědavý výraz, zatímco já musel být rozpálený jako poušť. „Může za mnou přijít, ať už budu kdekoli, nebo mě zavolat k sobě. Vždy mu pomohu. Ale stejně jako vy netoužím se ani já neustále trmácet pouští a některé věci jsou důležitější než Aleksander a jeho království.“ Posunul jsem hromádku černých kamínků k Evanovi a sledoval, jak je malými prsty vsunuje do spár. „Pokud mi to nezakážete, půjdu s vámi.“

„A pokud se rozhodnu žít v Parnifouru, Hollenu nebo na jiném místě daleko od Azhakstanu… a Ezzarie? Opravdu byste šel s námi, našel si práci jako písař a živil nás?“

„Udělám, co bude nutné. To už jsem vám přece říkal. Nic se nezměnilo.“

„Ano, to jste řekl.“ Změnil se jí hlas, proto jsem zvedl hlavu a mé oči se střetly s jejíma. „A také jste to udělal.“

Kolik se toho skrývalo za tak málo slovy. Důvěra. Pochopení. Vznešená duše… čekala. Její poznámka otevřela dvířka v mém srdci a já spatřil, co by mohlo být. Pátravě jsem se jí zahleděl do silné, půvabné tváře a nespatřil nic, co by protiřečilo tomu, co jsem slyšel.

Rychle jsem sebral Evanovy kamínky, posadil si ho na ramena, vstal a modlil se, aby se ještě na chvíli zabavil. „Paní Elinor, prokázala byste mi tu čest a vyšla si se mnou dnes večer… na tržiště… na šálek nazrheelu?“

Naklonila hlavu na stranu, jako by si můj návrh musela rozmyslet. Pak přikývla. „Možná bychom měli opět začít s procvičováním rozhovoru. Dnešní večer je tak krásný, že bychom se do toho mohli dát hned.“

Než jsem mohl projít dvorem a vzít Elinor za ruku, vyšel z potemnělého domku za ní bosý, zívající Blaise, beze slova mi sebral smějícího se Evana a opět zmizel v domě. Málem bych si myslel, že tam stál celou dobu a čekal jen na tuhle příležitost.

Náš rozhovor ten večer zabloudil mnohem dále než obvykle; Elinor se chtěla dozvědět vše o Ezzarii a jaké by to bylo vychovávat tam dítě se schopností proměny. Bude nutné, abychom si během dalších dnů promluvili ještě o mnoha dalších věcech, byl to však příjemný večer. Velmi příjemný.

*

Sedm dní po dni soudu a šest dní po Aleksanderově korunovaci jsem stál ve večerním světle na vrcholku vysoké duny a čekal na krále Azhakstanu. Poslal mi vzkaz, že je rozhodnut vyjet si dnes večer na projížďku, na hodinu utéct od poradců, prosebníků, správců a lidí, hledajících práci, a že by velmi ocenil, kdyby se k němu připojil někdo, kdo po něm nic nechce.

Když ke mně zamířil s rozevlátými rudými vlasy vzhůru dunou, usmál jsem se, neboť jsem právě strávil odpoledne s Lydií a malým Sovarim Lydiazarem Aleksandreschim zha Denischkarem. Pro mladou královskou rodinu z Azhakstanu nebude život nikdy nudný. Malinký chlapec se na mě nejdříve bezzubě usmál a pak začal ječet hlasitěji než honák chastou, ženoucí zvířata pouští.

Aleksander sklouzl elegantně ze sedla bílého koně a zašeptal mu do ucha rozkaz, který zvíře přiměje trpělivě počkat na místě, kde je zanechal. Bylo to součástí jeho vlastního kouzla. „U svatého Athose, musel jsem jim pohrozit oběšením, jinak by mě nenechali jít. Nepředal ti nikdo žádnou žádost pro případ, že bys mě potkal, že ne?“

„Ne, ale pokud byste chtěl, mohl bych si něco vymyslet.“

Zasténal, pak mi pokynul, abychom přešli vrcholek a dostali se tak z dohledu strážců, oděných do haffaiů, kteří se shromáždili u paty duny. Před námi se do dálky táhla prázdná, zlatě a fialově zářící poušť. A když jsme sklouzli za vrcholek druhé duny a dostali se do míst, odkud jsme nikoho neviděli a neslyšeli nic než tiché šumění větru, ramena se mu uvolnila a on slastně vydechl. „Tady, posaďme se na chvíli. Potřebuji to.“

Roztáhl si plášť na písek, posadil se na něj a opřel se o lokty. Když jsem se posadil vedle něj, naklonil hlavu na stranu. „Ty se mnou nepůjdeš, Seyonne, že?“

Zasmál jsem se a zavrtěl hlavou. „Jak jste to tak rychle poznal? Skoro týden jsme spolu nemluvili a já se rozhodl až teď.“

„Tentokrát jsem podváděl. Fiona mi řekla, že by ses chtěl vrátit zpět do Ezzarie. A od chvíle, kdy ses vrátil, ti něco dělá starosti – není divu. Myslíš si, že se to návratem domů spraví?“

Samozřejmě že si toho Aleksander všiml. Nabral jsem do dlaně teplý písek a nechal ho protékat mezi prsty. „Doufám.“

„Pověz mi o tom, Seyonne. Dlužíš mi to. Skoro jsem tě zabil a ty trváš na tom, že jsi to tak chtěl, i když jsi věděl, že by mě tento čin pronásledoval až do konce života. Vzal jsi svého syna na to místo, aniž bys věděl, jak celá věc dopadne. Podle toho jsem poznal, jak velký strach jsi musel mít a že jsi splnil nějaký hrozivý úkol, který my, obyčejní lidé, asi nikdy nepochopíme. Ať už se stalo mezi tebou a tím starým mužem před jeho smrtí cokoli, přivedlo tě to bezpečně zpátky a já za to budu bohům navěky vděčný. Ale jsi můj přítel a bratr a já bych rád věděl, co tě trápí.“

Měl pravdu. Dlužil jsem mu všechno, a tak ačkoli jsem původně nechtěl, všechno jsem mu řekl. Zatímco se fialové stíny prodlužovaly, pověděl jsem mu o Kerouanovi, Valdisovi a Verdonne, o cestování sny a o dohodě, která mi umožnila účastnit se jeho války, o rozpadající se zdi a mém neutišitelném hladu po moci. A řekl jsem mu také o svém dilematu: nesměl jsem šílenému Kerouanovi dovolit, aby si podržel moc, ani riskovat, že mi ji v podráždění opět sebere, nemohl jsem však starého čaroděje ani zabít a ponechat si moc pro sebe, aniž bych nezničil svoji duši, neboť jsem si byl jistý, že kdybych neposlechl varování svého démona a využil neomezenou melyddu Madonaie, stal bych se nejhorším tyranem ze všech, „…a tak jsem si musel moc udržet a zemřít s ní. Váš slib byl moje poslední naděje a jediný způsob, jak vás přesvědčit, byl zatáhnout Evana do nebezpečí a postarat se o to, aby Blaise s Elinor dosvědčili, jak moc jsem se změnil. Kasparian nám poskytl ještě další možnost. A nakonec… když jsem spatřil vás a Elinor… a pomyslel na Evana… vzpomněl jsem si na svůj skutečný život. Zůstalo mi tolik rozumu, abych pochopil, že nechci dál existovat bez citů. Takový život by pro mě i přes svoji délku neměl cenu. Kerouan si myslel, že mě uspokojí zabít vás a ostatní lidi, ale nebyla to pravda. A tak jsem mu řekl, že mu vrátím jméno, když si vezme zpět vše, co mi dal, a zemře s tím…“ Můj hlas se vytratil jako poslední paprsek slunce na obzoru.

„A ty… Ach, mocní bohové, Seyonne. Nezůstala ti žádná melydda.“

Oklepal jsem si písek z rukou a z bot. „Ani troška.“ Pokusil jsem se usmát. „Připadá mi to definitivnější než v době, kdy jsem byl otrokem. Ale nikdy nevíte.“ Samotná ztráta se dala snést. Dlouhá léta jsem žil bez kouzel. Trápilo mě však vědomí, že nikdy nenaučím svého syna jak vyčarovat světlo ani s ním nevzlétnu k nebi a nezachytím ho, kdyby padal. „Vážím si vaší starosti, ale není jí potřeba. Můj otec prožil požehnaný život i bez melyddy. Nestrávím zbytek svého truchlením nad ztrátou daru, který si většina lidí nedokáže ani představit.“

„Stejně jako nad ztracenými impérii?“

Zeširoka jsem se usmál. „Ale vy také neshnijete v thridské džungli.“

„To máš pravdu.“ Povzdechl si a stáhl obličej do žalostné grimasy, v níž jsem však stále vyčetl starost o mě.

Existoval jen jediný způsob, jak odvést jeho pozornost. Pověděl jsem mu toho už tolik; mohu mu tedy říct všechno. „Když už vytahujeme na světlo tajemství, musím se vám přiznat ještě k něčemu.“

„A k čemu?“

„Včera večer jsem si vyšel se ženou. Jen jsme se prošli a trochu si popovídali. Ale loni v létě jste mě přinutil slíbit, že až ten velký den nastane, řeknu vám to.“

Aleksander na mě užasle pohlédl, pak se rozesmál, převrátil se na záda a přitiskl si ruce k hlavě.

„Nemyslel jsem si, že je to tak nemožné,“ řekl jsem, neboť mě jeho rozjařenost trochu podráždila.

„Athos buď požehnán,“ zvolal, když se konečně ovládl. „Konečně tě přinutila, aby ses podíval taky na ni, a ne jen na chlapce. Bohové, nevzal jsi ho přece na vycházku s sebou?“

„Hlídal ho Blaise,“ odvětil jsem a napadlo mě, jestli dokážu Aleksandera překvapit něčím menším než zkázou světa. „A co myslíte tím ‚abych se na ni podíval‘? Nenáviděla mě víc než rok.“

Hovořili jsme spolu až do půlnoci. Aleksander odehnal své ustarané stráže a poslal je zpět se zprávou pro manželku. Svým poradcům pak vzkázal, že politika může počkat do rána. Když nakonec měsíc ozářil poušť stříbrným světlem, poznali jsme, že náš čas minul, a proto jsme vstali a vydali se zpět. Z vrcholku duny jsem sledoval, jak se vyhoupl na koně a vyrazil ke svému království. Naposledy se ohlédl a pozvedl ruku. „Uzdrav se, můj ochránce, a buď šťastný.“

A já za ním zavolal: „Buď moudrý a mocný, můj králi.“

*

Do týdne jsme s Elinor a s Evanem vyrazili do Ezzarie. Blaise nás opustil na hranici, ve skalnaté průrvě, která nás provede horami, za nimiž se rozkládaly zelené lesy. Mohl nás zavést až k cíli, malé, bezejmenné vesničce, kde mě matka Ochránkyně a otec farmář učili jak žít, já si však chtěl užít každý krok a představit Elinor a Evanovi každý kámen a strom podél stezky. Zbytek cesty nám zabral týden a já nikdy dřív nepoznal takový mír a radost.

*

Minul slunovrat a já sedím v tuto hvězdami ozářenou noc sám u kouřícího jezírka hluboko v lesích Ezzarie. Jezírko se velmi podobá tomu v Dael Ezzaru, kde mi můj starý učitel pomohl znovu objevit melyddu, o níž jsem celé roky v otroctví věřil, že je ztracená. Dnes jsem se pokusil vstoupit do jeho horkých vod a soustředit smysly, aby mě ochránily a já se do něj mohl ponořit, což je dobrá první lekce při přípravě na skutečná kouzla. Po padesáté jsem neuspěl, ačkoli mám pocit, že tentokrát to bylo jiné než při předchozích čtyřiceti devíti pokusech. Galadon mě naučil, že smysly váže k moci víra. A tak musím věřit, že moji vyschlou duši jednou zavlaží déšť a tato část ve mně znovu ožije. Zítra se vrátím a opět se pokusím do jezírka vstoupit. Nebo možná pozítří.

Mé dny mezitím naplňuje tichá radost. Začal jsem lidi učit o našich začátcích a zapisovat dějiny, abychom už nikdy nezapomněli. Na podzim se vrátím do Kir’Navarrinu a požádám Kaspariana, aby mi prozradil víc.

Blaise říká, že někteří z rai-kirah, kteří zůstávají v Kir’Navarrinu, si opět začali vytvářet těla, ačkoli velká část z nich se rozloučila s přáteli a zmizela v garamandovém lese. Rai-kirah tvrdí, že se ti, kdo odešli, zbavili i světelné podoby a vrátili své skutečné bytí zemi. Věž se rozpadla na prach a paní už nikdo nespatřil. Les ožil.

Tmavovlasá dceruška Catrin a Hoffyda, Chloe, byla zrozena s démonem. Od té doby se v Ezzarii narodily další dvě děti a jsou také úplné. Elinor se stala naší novou učitelkou, vypráví rodičům příběhy z dětství Farrola a Blaise a připravuje je – a mě také – na dětskou proměnu. Elinor s Evanem mi každý den připomínají bohatství života a já nelituji žádného rozhodnutí, které jsem učinil. Ale po tom, co jsem v posledních letech prožil, nemohu než přemýšlet…

Vzdal jsem se šance být bohem a dozvědět se odpovědi na otázky, které si lidé kladou už od počátku času? Byl Kerouan v době, než u něj propuklo šílenství, bohem? A pokud to nebyli Verdonne, Valdis a Kerouan, kdo nás stvořili, tak kdo to byl? A pokud bohové nejsou v Tyrrad Noru, tak kde tedy jsou a jak se o nich můžeme něco dozvědět? O těchto otázkách přemýšlím, když procházím milovanými kopci a lesy a snažím se vše znovu naučit. Odpovědi jsem ještě nenašel.

Ale na přesné pravdě nakonec samozřejmě nezáleží. Mé dítě i jeho matka mě milují a já mohu přemýšlet a vzpomínat. Myslím na Blaise, který se o svoji vznešenou a vášnivou úplnost dělí s hladovým světem. Vzpomínám na Sovariho, Malvera, W’Assani, Galadona, Farrola a mladého Kyora a ano, také na Ysanne, kteří se vzdali života, aby nás zachránili. Sleduji, jak rozhodná a tvrdohlavá Fiona vede Ezzarii novou cestou. A představuji si Aleksandera, jak projíždí pouštním královstvím, na silných ramenou nese břímě našich životů a našeho bezpečí a jeho plášť světla nám skýtá ochranu. Jsou to koneckonců právě legendy o odvaze, síle a cti, které odrážejí skutečnou slávu bohů bez ohledu na to, kým tyto záhadné bytosti jsou a kde sídlí.

Verdonne byla lepá dívka z lesnatých krajů, smrtelnice, do níž se zamiloval lesní bůh. Pán lesů pojal Verdonnu za manželku a ona mu porodila dítě, krásného a zdravého syna jménem Valdis. A smrtelníci, žijící v zemi stromů, se radovali ze spojení člověka a boha.

Lesní bůh začal žárlit na lásku, s níž lidé z lesů uctívali Valdise. Rozzlobila jej myšlenka, že by mu tento napůl smrtelný chlapec mohl jednoho dne ukrást trůn. A tak začal bůh spřádat intriky ve snaze dítě zabít a s ním i všechny smrtelníky, kteří je milovali. Truchlící Verdonne nedokázala přesvědčit manžela o Valdisově nevině, a proto chlapce poslala do bezpečného úkrytu mezí stromy. Pak vzala do ruky meč a postavila se mezi boha a svět smrtelníka.

Verdonne bojovala s bohem celé roky a jejich syn mezitím dospěl. Krutý bůh strhal ze ženy šaty, aby ji ponížil, roztavil jí meč, aby se vysmál její slabosti, a spálil pole a lesy kolem ní, aby ji přinutil hladovět. „Podvol se mi,“ zařval lesní bůh. „Nepošpiním svůj meč krví smrtelníka.“ Verdonne se však odmítla podřídit.

Mocní duchové, kteří se obyčejně o záležitosti lidí a bohů nezajímají, sledovali, jak se smrtelnice postavila mocnému bohovi. Obdivovali Verdonninu odvahu a slitovali se nad ní. Když ji bůh připravil o šaty, oděli ji do sluneční záře. Když jí bůh roztavil meč, staly se její zbraní blesk a hrom. Seslali jí déšť, aby vymyl její rány, vítr, aby ji povznesl na nebesa, a oheň, aby ji živil.

„Podvol se,“ zařval lesní bůh. „Jsi smrtelná. Když zemřeš, stejně dosáhnu svého. Nemáš naději.“ Verdonne se však nevzdala.

Pak nastal den, kdy Valdis dosáhl dospělosti, a položil silnou paži na rameno své matky. Verdonne se usmála a ustoupila stranou. Valdis otci vyrval meč a připravil jej o moc. Ale místo aby si tyto věci ponechal, složil je k matčiným nohám. „Ukázala jsi lidem nesobeckou sílu a věrnost skutečného vládce. Náleží ti právem.“

Verdonne panovala nad zelenými lesy, dokud nezestárla, neboť její tělo bylo smrtelné. Ale Valdis si jí natolik vážil, že ji učinil nesmrtelnou. A tak Verdonne vládne lesům země až do dnešního dne a Valdis zůstává její pravou rukou.

Valdis vybudoval kouzelnou pevnost, nádherné a pohodlné vězení. Protože se nechtěl stát otcovrahem, uvěznil nesmrtelného otce v této pevnosti. Vzal otci jméno a zničil je, aby už boha žádný muž a žádná žena nemohli uctívat. Ale běda tomu, kdo otevře vězení Bezejmenného boha, neboť země bude zachvácena ohněm a zkázou, jaké si smrtelná stvoření nedokáží ani představit. Bude to Den konce, poslední den světa.

Carol Berg

Vzkříšení

Anglický originál Restoration

Překlad Kateřina Niklová

Obálka Matt Stawicki

Grafická úprava obálky Jan Patrik Krásný

Jazykový redaktor Jiří Popiolek a Luboš Vachl

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

ve spolupráci s nakladatelstvím Netopejr

jako svou 43. publikaci

Ostrava 2004

Tisk Printo, s. r. o., Ostrava

Doporučená cena ve. DPH 279 Kč

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai