﻿Hbitější než oko

Člověka, který mi byl tak podobný, že mohl klidně být mým dvojčetem, jsem spatřil na jednom kouzelnickém vystoupení.

Seděli jsme s manželkou na sobotním večerním představení. Bylo léto, teplo, obecenstvo roztávalo horkem i dobrou náladou. Kolem dokola jsem viděl manželské a snoubenecké páry, zpočátku nadšené a pak znepokojené komickou operou svých životů, která se jako obrovitý symbol předváděla na jevišti.

Žena přeříznutá pilou vejpůl. Jak se manželé v hledišti usmívali.

Žena ve skříni zmizela. Vousatý kouzelník pro ni zoufale plakal. Nato se objevila nahoře na balkoně a mávala bílou napudrovanou ručkou, nekonečně krásná, nedosažná, vzdálená.

Jak se manželky culily svým kočičím šklebem!

„Jen se na ně podívej!“ řekl jsem manželce.

Žena se vznášela ve vzduchu… bohyně zrozená v mysli všech mužů z jejich vlastní opravdové lásky. Kéž se její křehké nožky nedotknou země. Nechte ji stát na tom neviditelném piedestalu. Dívejte se! Bože, neříkejte mi, jak se to dělá. Nechci nic slyšet! Ach, dívejte se, jak se vznáší, a sněte.

A co ten muž, který roztáčel talíře, koule, hvězdy, pochodně, na loktech kroužil obručemi, na nose vyvažoval modré peříčko, všecko to proháněl naráz? Co jiného, říkal jsem si, než manžel dojíždějící do práce, milenec, dříč, co hltá oběd, žongluje s hodinami, benzedrinem, nembutalem, účtem v bance a rozpočtem?

Jak je vidět, nikdo jsme sem nepřišli uniknout před světem venku, místo toho nám ho jen házejí zpátky ve stravitelnějších podobách, jasnějších, čistších, rychlejších, úhlednějších – v podívané povzbuzující i truchlivé.

Kdo ještě v životě neviděl mizet ženu?

Tam, na černém plyšovém jevišti mizely ženy – tajemství z pudru a růžových lístků. Smetanové alabastrové sochy, tesané letní lilie a letní déšť se rozplývaly v sen, a ze snů se stávala prázdná zrcadla, sotvaže po nich mágové hladově sáhli.

Ženy mizely ze skříní a z několika krabic na sobě, z vržených rybářských sítí, tříštily se jako porcelán, když kouzelník vypálil z pušky.

Je to symbolika, říkal jsem si. Proč míří mágové pistolí na sličné asistentky, není-li v tom nějaká skrytá úmluva s mužským podvědomím?

„Co?“ zeptala se mě manželka.

„Ech?“

„Něco jsi bručel,“ pravila manželka.

„Promiň.“ Sáhl jsem po programu. „Ale! Příští číslo je slečna Hbitá, jediná žena-kapsářka na světě!“

„To nemůže být pravda,“ pravila manželka tiše.

Pohlédl jsem na ni, jestli žertuje. Ve tmě se zdálo, že se její zatmělá ústa usmívají, nevěděl jsem však, jaký úsměv to je.

Orchestr bzučel jako klidně letící včelí roj. Opona se rozhalila.

A tam, bez fanfáry, bez vlajícího pláště, bez poklony, jen s maličkým blahosklonným kývnutím hlavy a slaboučce pozvednutým levým obočím, stála slečna Hbitá.

Když luskla prsty, myslel jsem, že to bude představení se psy.

„Dobrovolníci! Pouze muži!“

„Sedni si,“ zatahala mě manželka za sako.

Vstal jsem totiž.

Nastal ruch. Jako honicí psi, lovící mlčky, povstali v celé smečce a šli (anebo běželi?) na lusknutí nenalakovaných nehtů slečny Hbité.

Okamžitě bylo zřejmé, že slečna Hbitá je táž žena, jež celý večer mizela.

Úsporné představení, pomyslel jsem si, každý hraje dvojroli. Ta ženská se mi nelíbí.

„Cože?“ zeptala se manželka.

„To už zas mluvím nahlas?“

Ale slečna Hbitá mě opravdu dráždila. Vypadala totiž, jako by byla odešla za scénu, natáhla si o číslo větší zmačkanou tvídovou sukni pokaňkanou od omáčky a šmouhovatou od trávy, potom si schválně rozcuchala vlasy, namalovala si ústa nakřivo a právě se chystala k odchodu, když někdo křikl: „Máš výstup!“

A tady ji máme, v jejích praktických střevících, nos se jí leskne, ruce jsou v pohybu, ale tvář nehybná, už aby to měla za sebou…

Stála s nohama pevně a rozhodně rozkročenýma, ruce vražené do vyboulených tvídových kapes, ústa chladná, zatímco naivní dobrovolníci běželi na jeviště jako pejsci.

Urovnala tu různorodou smečku několika doteky a vyřídila je do řady jako vojáčky. Obecenstvo čekalo.

„To je všecko. Konec výstupu. Vraťte se na místa!“ Neozdobené prsty luskly.

Zaražení muži se na sebe rozpačitě podívali a šourali se pryč. Nechala je odklopýtat půlku schodiště dolů do tmy a pak zívla:

„Nezapomněli jste tu něco?“

Dychtivě se otočili.

„Tady.“

S úsměvem jako to nejsušší víno lenivě vyprostila z kapsy náprsní tašku. Z kabátku vytáhla další. Pak třetí, čtvrtou, pátou! Celkem deset náprsních tašek.

Natáhla ruku, jako když podává pejsánkům suchary.

Muži zamrkali. Kdepak, to nejsou jejich náprsní tašky. Byli přece na jevišti jen okamžik. Dotkla se jich jen letmo. Je to jen žert. Určitě jim nabízí zbrusu nové tašky jako pozornost podniku!

Teď se však muži začali ohmatávat jako sochy nalézající neviditelné vady ve starých, narychlo sestavených výztužích. Ústa se otvírala, ruce se míhaly zběsileji, pleskaly po náprsních kapsách, zarývaly se do kapes.

Slečna Hbitá si jich ani nevšimla a klidně třídila jejich náprsní tašky jako ranní poštu.

Přesně v tom okamžiku jsem si všiml muže na pravém konci řady, jenž stál napůl na jevišti. Zvedl jsem kukátko. Podíval jsem se jednou. Podíval jsem se podruhé.

„Vida,“ řekl jsem lehce. „Tamhle je člověk, který vypadá trochu jako já.“

„Ano?“ řekla manželka.

Podal jsem jí ledabyle kukátko. „Vpravo na konci.“

„Není ti podobný,“ řekla manželka. „Jsi to ty!“

„No, skoro,“ řekl jsem skromně.

Byl to hezký člověk. Neslušelo se přece takhle hledět na sebe samého a pronášet příznivé soudy.

Zároveň mi zabylo zima. Vzal jsem si opět kukátko a fascinovaně přikývl. „Ostříhaný na ježka. Želvovinové brýle. Růžové tváře. Modré oči…“

„Naprosté dvojče!“ zvolala manželka. A byla to pravda. A bylo to divné, sedět tam a dívat se na sebe na jevišti.

„Ne, ne, ne,“ šeptal jsem.

Přesto, co mysl odmítala, oko přijímalo. Nejsou snad na světě dvě miliardy lidí? Ano. Každá sněhová vločka je jiná, ani dvě nejsou stejné? Ale tady, přímo před mýma očima, troufale ohrožující mé já i mou samolibost, stojí odlitek ze stejných prvků, z totožné formy.

Mám věřit, nevěřit, být hrdý, nebo se dát v hrůze na útěk? Vždyť jsem se právě stal svědkem Boží zapomnětlivosti.

„Nemyslím,“ pravil Bůh, „že bych byl už někoho takového udělal.“

Avšak, pomyslel jsem si očarován, nadšen, zaleknut, Bůh se mýlí.

Mysl mi osvítily záblesky ze starých učebnic psychologie.

Dědičnost. Prostředí. „Smith! Jones! Helstrom!“

Na jevišti slečna Hbitá nevzrušeným tónem desátníka vyvolávala jména a vracela kradené zboží.

Tělo si půjčuješ ode všech svých předků, říkal jsem si. Dědičnost.

Není však tělo také prostředí?

„Winters!“

Říkají, že prostředí tě obklopuje. A co tělo, to snad neobklopuje? Tělo se svými jezery, svou architekturou kostí, svými přebytky, nebo pustinami duše? Není snad to, co vidíš, když míjíš zrcadla oken, tvář jako pokojně padající sníh nebo rozrytá propast, ruce jako labutě nebo vrabci, nohy jako kovadliny nebo kolibříci, tělo jako šišatý moučný pytel anebo letní kapradina, nezabarvuje snad pohled na ně mysl, nevytváří obraz, nehněte mozek a psychiku jako hlínu? Ovšem že ano!

„Bidwell! Rogers!“

Jak se tedy vede tomu cizinci, polapenému ve stejném prostředí těla, na jevišti?

Chtělo se mi jako za starých časů vyskočit na nohy a křiknout: „Kolik je hodin?“

A on by mi jako ponocný, obcházející večer s mým obličejem, posmutněle opáčil: „Devět a všechno v pořádku…“

Je s ním však všechno v pořádku?

Otázka: zakrývají ty želvovinové obruby krátkozrakost nejenom světla, ale i ducha?

Otázka: je lehká obtloustlost namačkaná na jeho kostru symbolem podobného nahuštění tkáně v jeho hlavě?

Shrňme to: míří jeho duše na sever, zatímco moje na jih, halí nás totéž tělo, avšak naše mysli reagují jedna zimně, druhá letně?

„Panebože,“ řekl jsem polohlasem. „Co když jsme naprosto totožní?“

„Psst!“ řekla nějaká žena za mnou. Silně jsem polkl.

Co když je, pomyslel jsem si, těžký kuřák, lehký spáč, přejídá se, je maniodepresivní, užvaněný, hluboký-plytký myslitel, milovník tělesnosti…

Nikdo s takovým tělem, takovým obličejem, nemůže být jiný. I naše jména musí být podobná.

„…I…bl…er…“

Slečna Hbitá vyslovila jeho jméno! Někdo zakašlal. Uniklo mi.

Třeba je zopakuje. Kdepak. Mé dvojče postoupilo kupředu. Sakra! Klopýtl! Obecenstvo se zasmálo. Rychle jsem zaostřil kukátko.

Mé dvojče stálo nyní klidně uprostřed jeviště. Náprsní taška se vrátila do jeho tápavých rukou. „Stůj rovně,“ zašeptal jsem. „Nehrb se.“

„Ššš!“ řekla manželka.

Tajně jsem vypjal ramena.

Netušil jsem, že vypadám tak dobře, pomyslel jsem si, skla přimáčknutá k očím. Mé chřípí určitě není tak tenké, tak aristokratické. Mám kůži také tak svěží a hezkou, tak pevnou bradu?

Mlčky jsem se začervenal.

Konečně, když manželka řekla, že jsem to já, připusťme to! Z každého póru obličeje mu vyzařovalo světlo čiré inteligence.

„Kukátko,“ rýpla do mě manželka.

Neochotně jsem jí je podal.

Upřela kukátko ne na toho člověka, ale na slečnu Hbitou, která pilně laškovala, flirtovala a znovu vybírala kapsy nejbližším mužům. Má žena chvílemi tiše prskala uspokojením a uchichtávala se.

Slečna Hbitá byla opravdu ženským vydáním boha Šivy.

Neviděl jsem dvě ruce, ale devět. Její ruce, voliéra, poletovaly, ševelily, ťukaly, vznášely se, laskaly, vířily, lechtaly, jak slečna Hbitá s nezúčastněnou tváří chladně kroužila kolem svých obětí: dotýkala se bez doteku.

„Copak máme v téhle kapse? A v téhle?“

Natřásala jim vesty, štípala do klop, cinkala kalhotami: zvonily peníze. Lehce je šťouchala mstivým ukazovákem, vyzváněla celkové sumy na pokladně. Rozepínala knoflíky na kabátech chlapskými, a přece křehkými pohyby, vracela náprsní tašky, zase je nenápadně brala. Zastrkovala je, brala je, opět je kradla a vybírala peníze, aby je za zády přepočítávala, a pak jim loupila hodinky, když je držela za ruku.

Teď polapila živého doktora.

„Máte teploměr?“ zeptala se. „Ano.“ Hledal. Tvář mu zpanikařila. Znovu hledal. Obecenstvo mu řevem dalo návod. Ohlédl se a zjistil:

Slečna Hbitá stála s teploměrem v ústech jako s nezapálenou cigaretou. Vytáhla jej a mrkla na něj.

„Teplota!“ zvolala. „Čtyřicet pět!“

Zavřela oči a neupřímně zatřásla boky.

Obecenstvo řvalo. Vrhala se na své oběti, postrkovala jimi, tahala je za košile, čuchala jim vlasy, ptala se: „Kde máte kravatu?“

Chytali se za límce, pod kterými nic nebylo.

Vytahovala jejich kravaty odnikud, házela je zpět.

Byla magnetem, který neviditelně přitahoval přívěsky, medailonky, římské mince, útržky vstupenek, kapesníky, špendlíky, zatímco obecenstvo bláznilo a zmítalo se v křeči, jak tam ti králíčci stáli, obraní o všechnu hrdost a ochranu.

Držíš si zadní kapsu, vysaje ti vestu. Chňapneš po vestě, vyloupí ti kalhoty. Vesele znuděná, pevná a unikavá tě ujišťovala, že ti nic neschází, dokud to za pár okamžiků s mírným hnusem nevylovila z tvídové kapsy.

„Co je tohle?“ Zdvihla dopis. „Milá Heleno! Včerejší noc s tebou…“

Zrudlá oběť se vrhla na slečnu Hbitou, uchvátila dopis, nacpala do kapsy. Vzápětí však byl opět ukraden a znovu nahlas čten: „Milá Heleno! Včerejší noc…“

Zuřila bitva. Jedna žena a deset mužů.

Jednoho políbila a ukradla mu pásek.

Jinému ukradla šle.

Ženy v publiku ržály.

Jejich otřesení manželé se připojovali.

Nádherná a strašná slečna Hbitá! Jak vyplácela své milé, idiotsky uculené, jakžtakž ucházející mužské, proměněné v chlapečky, jak s nimi točila jako s čamrdami, odrážela je svým brontosauřím bokem, opírala se o ně jako o kůly, a všem jim říkala miláčku, zlatoušku nebo hezounku.

Tahle noc je šílená, říkal jsem si. Kolem dokola se dusily manželky rozjařené pohrdáním, hysterické z toho, jak mrzce byly odhaleny ve své oblíbené kratochvíli. Jejich manželé seděli omráčeně, jako by právě skončila válka, jež vůbec nebyla vyhlášena, vybojovaná a prohraná dřív, než se stačili pohnout. Každý v okolí měl strašný pohled mužů, kteří se bojí, že mají podříznutý krk a jediné kýchnutí naplní uličku hlavami…

Rychle! Pomyslel jsem si. Dělej něco!

Ty, moje dvojče na jevišti, uhni! Uteč!

Už jde na něho!

„Buď pevný,“ říkal jsem svému dvojčeti. „Strategicky! Uhýbej, uklouzni. Cik cak. Nedívej se tam, kam ti říká. Dívej se tam, kam neříká!“‚

„No tak! Dělej!“

Vykřikl jsem to, nebo jsem to rozdrtil mezi zuby? Nevzpomínám si, protože všichni muži strnuli, když slečna Hbitá uchopila mé dvojče za ruku.

„Pozor!“ zašeptal jsem.

Pozdě. Jeho hodinky byly pryč. Nevěděl to. Máš pryč hodinky! myslel jsem si. Neví, kolik je hodin, myslel jsem si.

Slečna Hbitá ho pohladila po klopě. „Couvni!“ varoval jsem sám sebe.

Pozdě. Jeho plnička za čtyřicet dolarů byla fuč. Nevěděl to. Zatahala ho za nos. Usmál se. Ten blbec! Náprsní taška zmizela. Nech nos nosem, hlupáku, pozor na kabát!

„Vycpávka?“ štípla ho do ramene. Podíval se na svou pravou paži. „Ne!“ mlčky jsem křičel, protože teď mu z levé kapsy saka vytáhla dopisy. Vlepila mu rudý polibek na čelo a vycouvala se vším ostatním, co u sebe měl, mincemi, legitimací, balíčkem bonbonů, do nichž se hladově pustila. „Tak pitomý snad není ani vůl!“ křičel jsem v duchu. „Jsi slepý? Dívej se, co dělá!“

Zatočila s ním dokola, změřila ho a řekla: „Ta je vaše?“ a vrátila mu kravatu.

Má žena byla celá hysterická. Pořád upírala kukátko na každý odstín a záchvěv ztráty a ochuzení na tváři toho chudáka pitomého. Ústa jí hyzdila vítězosláva.

„Panebože!“ zařval jsem uprostřed vřavy. „Vypadni z jeviště!“ zaječel jsem v duchu a toužil to zaječet doopravdy. „Odejdi, dokud ti zbylo aspoň trochu hrdosti!“

Smích vybuchoval v divadle jako sopka, vysoko, burácivě, temně. Mé dvojče se chtělo vyprostit jako Pavlovův pes. Příliš mnoho zvonečků příliš mnoho dnů: žádná odměna, žádná potrava. Oči měl skelné svou bláznivě bezvýchodnou situací.

„Padni! Skoč do orchestřiště! Odplaz se!“ myslel jsem si.

Orchestr fidlal na osud houslemi a burácivými valkýřími trubkami.

Jediným posledním chvatem, jediným posledním opovržlivým zhoupnutím těla chytila slečna Hbitá mé dvojče za čistou bílou košili a servala ji.

Vyhodila košili do vzduchu. Jak padala, spadly mu i kalhoty. Jakmile se zřítily kalhoty zbavené opasku, zřítilo se i divadlo. Lavina šoku se vznesla, narazila do trámů stropu a přehnala se přes nás ozvěnami hřímavého, jásavého veselí.

Opona spadla.

Seděli jsme zasypáni neviditelnými troskami. Vykrvácení, pohřbení v jednom zemětřesení po druhém, ponížení a rozpitvaní, bez proslovu naházení do hromadného hrobu, tak jsme my muži celou minutu zírali na zataženou oponu, za níž stála kapsářka a její oběti, za níž si jistý muž rychle natahoval kalhoty přes hůlkovité nohy.

Výbuch potlesku, dlouhá přílivová vlna na temném pobřeží. Slečna Hbitá se neobjevila. Neklaněla se. Nepotřebovala to. Stála za oponou. Cítil jsem ji tam, bez úsměvu, bez výrazu. Stála, chladně odhadovala míru potlesku, srovnávala se změřenými vzpomínkami na jiné večery.

Vyskočil jsem rozlícen do nepříčetnosti. Zklamal jsem přece sama sebe. Když jsem se měl přikrčit, natáhl jsem krk, když jsem měl couvnout, naběhl jsem. Ten osel!

„To bylo báječné představení!“ řekla manželka, zatímco jsme se drali odcházejícím obecenstvem.

„Báječné!“ křikl jsem.

„Tobě se nelíbilo?“

„Všechno až na tu kapsářku. To bylo laciné, přehnané. Žádná rafinovanost,“ řekl jsem a zapálil si cigaretu. „Byla skvělá!“

„Tudy,“ vedl jsem manželku směrem ke dveřím pro účinkující.

„Ten člověk,“ řekla manželka klidně, „ten, co ti byl tak podobný, byl samozřejmě nastrčený. Říká se tomu volavka, ne? Platí ho, aby dělal, že patří k obecenstvu.“

„Za takovouhle podívanou by žádný mužský peníze nevzal,“ pravil jsem. „Ne, byl to prostě trouba, který si neuměl dát pozor.“

„Co tu děláme?“

Rozhlédl jsem se a zamrkal. Byli jsme v zákulisí.

Snad jsem chtěl rázně přikročit ke svému dvojčeti a křiknout: „Nedopečený vole! Urážko všeho mužství! Zapískají a ty tancuješ. Polechtají tě po bradičce a ty hopsáš jako loutka. Šašku!“

Pravda byla samozřejmě taková, že jsem musel vidět své dvojče zblízka, postavit se tomu zrádci tváří v tvář a vidět, kde se jeho skutečné tělo liší od mého. Copak bych se já nebyl na jeho místo choval líp?

Zákulisí bylo osvětleno ve skvrnách a osamělých pruzích, hned jas, hned tma, kde stáli ostatní kouzelníci a povídali si. A tam, tam je slečna Hbitá.

A tam, s úsměvem, stojí mé dvojče!

„Byl jsi dobrý, Charlie,“ pravila slečna Hbitá.

Mé dvojče se jmenuje Charlie. Pitomé jméno.

Charlie poklepal slečnu Hbitou po tváři. „Vy jste byla dobrá, madam!“

Panebože, tak je to pravda! Volavka, spolčenec. Kolik mu zaplatili? Pět, deset dolarů za to, že si nechá strhnout košili, že nechá padnout své kalhoty i se svou hrdostí? Ten přeběhlík, ten zrádce!

Probodával jsem ho zrakem.

Vzhlédl.

Snad mě viděl.

Snad k němu dolétl nějaký díl mého vzteku a zhuštěného zármutku.

Díval se mi do očí jen chviličku, ústa dokořán, jako by právě zahlédl starého kámoše ze školy. Protože si však nevzpomněl na mé jméno, nemohl na mě křiknout, a tak nechal okamžik minout.

Viděl můj vztek. Tvář mu zbledla. Úsměv pohasl. Rychle uhnul očima. Už nevzhlédl, ale stál, předstíral, že poslouchá slečnu Hbitou, která se smála a hovořila s ostatními kouzelníky.

Vytrvale jsem na něho zíral. Tvář se mu zaleskla potem. Má nenávist roztála. Zchladl jsem. Viděl jsem jasně jeho profil, bradu, oči, nos, linii vlasů. Všechno jsem si vtiskl do paměti. Vtom jsem zaslechl, jak někdo říká:

„Bylo to skvělé číslo!“

Má žena pokročila vpřed, podávala té kapsářské bestii ruku.

Na ulici jsem řekl: „Tak jsem se přesvědčil.“

„O čem?“ zeptala se mě manželka.

„Vůbec mi není podobný. Bradu má moc ostrou. Nos menší. Dolní ret užší. Moc husté obočí. Na jevišti, z dálky, mě vytočil. Ale zblízka, kdepak. Spletl nás ten ježek a ty želvovinové obroučky. Želvovinové obroučky a ježka může mít kdekdo.“

„Ano,“ souhlasila manželka, „kdekdo.“

Když nastupovala do auta, nemohl jsem se bez zalíbení podívat na její dlouhé, nádherné nohy.

Když jsem odjížděl, zahlédl jsem v davu, který míjel, tu známou tvář. Ta tvář však pozorovala mě! Nebyl jsem si jistý. Věděl jsem teď přece, že podobnosti jsou povrchní.

Tvář zmizela v davu.

„Nikdy nezapomenu,“ pravila manželka, „jak mu spadly ty kalhoty!“

Vystřelil jsem velmi rychle a pak jel velice pomalu až domů.

Vyšlo ve sborníku David Copperfield uvádí Neuvěřitelné příběhy,

Columbus a Knižní klub 1996

Přeložila Stanislava Menšíková