﻿Ray Bradbury - Já, Mars

Zazvonil telefon.

Ruka starce zvedla sluchátko. “Haló.”

“Haló, to je Barton?” “Ano.”

“Tady je Barton.” “Cože?”

“Tady je Barton!”

To není omžné. Telefon nezazvonil už dobrých dvacet let.” Střaec zavěsil.

Drrrnnng!

Jeho ruka znovu uchopila sluchátko.

“Zdravčíko, Bartone,” zasmál se hlas na druhé strěa.n”Ty jsi zaponměl, viď?”

Střaec cítil, že se umsrdce scvrkává do amlého, studeného kamene. Cítil vítr vanoucí z vyschlýchoříma modrých kopců Marsu. Po dvaceti letech ticha a pčainvuse právě dnes, na jeho osdmesáté narozeniny, probral telefon s hrůzným zavytím k životu.

“Kdo sis ymslel, že ti volá?” zeptal se ten hlas. “Kapiětájankén rakety? Myslel sis, žěe ntěkdo přišel zachránit?” “Ne.”

“Kolikátého je?”

“Dvacátéhočervence 2097,”řekl prázdným hlasem.

“Dobrý bože. Šedesát let! To řteupídš už tak dlouho? čAekáš na záchrannou raketu ze Zěe?m” Střaec kývl.

“A ďte mi řekni, staříku, víš, kdo já jse?m”

“Ano.” Suché, bezkrevné rty sue zmachvěly. “Rozumím. Vzpomínám si. Já jsemEmil Barton a ty jsi EilmBarton.” “S jednímrozdílem. Tobě je osmdesát. Mně je pouhých dvacet. Mámcelý život řped sebou!”

Střaec se zčaal smát a pak se rozplakal. Sěelda svíral telefon jako ztracenéě.díBt yl to nesymslný rozhovor a neěml by

pokračovat dál, ale řpesto ho neukončil. Když se vzpaamtoval, přidržel si mluvítko co nejblíž keůrmt

ařekl s nejhlubším

zármutkem: “Poslouchej, ty ta!mBože, kdybychět tak mohl varovat! Jak to jen ěuladt? Jsi jenomhlas. Kdybych ti tak mohl ukázat, jak jsou roky osěalmé. Skonči to, zabij se! Na nicčenkeej! Kdybys ěvděl, jaké to je proěmnit se z bytosti, jakou jsi ty, do bytosti, jakou jsejám, tady, ďte, na konci toho všeho.”

“To nejde.” Hlaslamdého Bartona se zasáml kdesi v dálce. “Hořvíoš se záznamem. Píše se rok 2037. Šedesát let hluboko v minulosti. Dnes vypukla na Zeimatomová válka. Všichni kolonisté byli povoláni z Marsu zpátky. Já jstuem zůstal!”

“Vzpomínám si,” zašeptal sřteac.

“Sámna Marsu,” usáml se hlas. “Měsíc nebo rok, o co jde? Je tady dost jídla i kenivho.lnVémčase jsem pořídil

záznamy deseti tisíůc

svých slov; ůmj vlastní hlas, napojený na telefonní řeúdstny. Když za pár ěmsíců zvednu telefon,

budu si mít s kýmpovídat.”

“Ano,” zaummlal stařec a vzpomínal.

“Začtyřicet, šedesát let immoje vlastní nahrávky rozezěnjí telefon. Ve skutečnosti si nemyslím, že bych na Marsu zůstal tak dlouho; je to jen takový nádhěerirnonický nápad, zůpsob, jak si zkrátit dlouhou chvíli. Jsi to ěvátžyn,

Bartone? Jsem to vážěn já?”

Ze starcovýchčío kanuly slzy. “Ano.”

“Vyrobil jsem tisíce Bartoůn, pásků, reagujících na otázky, ůmj vlastní hlas v tisícícharmsovských městech. Armáda

Bartonů obsadila Mars, zatícmo já tadyčekám na rakety ze Zeěm.”

“Ty blázne,” zavěrlt stařec unaveně hlavou. Č” ekal jsi šedesát let.řiPtom jsi zestárl a nikdy jsi nepoznal nic než

samotu. A tďe

jsi se stal nmou a jsi dál sámv prázdných ěmstech.”

“Nčeekej ode mě soucit. Jsi jako cizinec z cizí ěz.emNedokážu být sumtný. Jsem živ a zdráv, když řpizouji tyto nahrávky. A ty jsi také naživu, když je posloucháš. To je ale jedálnaa vězcím, které nás spojují. Ani jeden z nás nedokáže varovat toho druhého, i když si navzájoedmpovídáme, jeden ze záznanmíku a druhý žiěv. Já jsemživ tďe , ty

později. Nemůžu plakat, protože když neznámsvou budoucnost, ůmžu být optimista. Tyhle skryté pásky dokáží jen reagovat na učrité stimuly z tvé strany. ůMžeš snad prosit neživéhočlověka, aby se rozplakal?”

“Přestaň!” zavzlykal střaec. Pocítil známý nával bolesti. zVdouvala se v ěnm nevolnost a tenmota. “Přestaň! Ach, bože, ty nemáš srdce. Jdi prčy!”

“Kam, staříku? Já jsemtady. Dokud se budou pásky odvíjet, dokud skryté elektroničcikébuodoučíst, třídit a vybírat slova určená tobě, stále ůzstanu mladý, krutý a nevybíravý. Budulamdý a krutý jeěšt dlouho po tvé srmti. Sbohem.”

Cvak.

Barton seědl se sluchátkemv ruce jeěšt dlouho po to.mCítil nesnesitelnou bolest u srdce.

Co to tehdy byl za bláznaě,chv pt rvních letech, když upravoval telefonní pěatima napojoval naěnpásky a obvody a nastavoval hovory načasových spínačích:

Drrrnnng!

“Dobré ráno, Bartone. Tady je Barton. Je sheoddmin. Vstaň a řpivítej s úsměvem nový den.” Drrrnnng!

“U telefonu Barton. pVoledne musíš jít do Mars Townu. Instalovat další telefonní záznníka.mNapadlo mě, že bych ti to měl připomenout.”

“Díky.” Drrrnnng!

“Barton? Tady Barton. Poěodbváš se mnou? Co takhle hospoda U rakety?” “Dořbe.”

Drrrnnng!

“Jseš to ty, BŘ.?ekl jsem si, žeět potěším. Záchranná raketa omžná přiletí už zítra a odvezěe.“t

“Ano, zítra, pořzíí,t popozítří, popopozítří.” Cvak.

Alečtyřicet let se rozplynulo jako d.ýmBarton umlčoval ty zákřené telefony a jejich bystré, vždy pohotové oděpdoi.v

Vracel je ěvčnému tichu. Ale tyto byly naprogroavmány tak, aby se ozvaly až o jeho doesátinách, pokud by stále ještě žil. A dnes se rozeězlyn a minulost mu dýchla do ucha, vzdychala, šeptalar,učmela a řpipomínala se.

Drrrnnng!

Nechal telefon vyzvěátn.

“Nemusím to přeci zvedat,” pomyslel si. Drrrnnng!

“Nikdo tu neníř,í“kal si v duchu. Drrrnnng!

“Je to jako ětrtpsamomluvou,” napadlo ho. “Ale věčnem je to jiné. Bože, tak strěašjniné.” ” Jeho ruka téěmř bezděčně sáhla po sluchátku.

Cvak.

“Ahoj, starý Bartone, tady jleadmý Barton. Myslím, že jsemo rok starší. Dnes jei dmvacet jedna. ěBhem uplynulého roku jsem instaloval telefonní paěmti ve dvou stech amrsovských městech. Zalidnil jsemje arogantními Bartony!”

“Ano.” Sřtaec si pamatoval na ty dobyřepd šedesáti lety, na ty noci uěhnáín přes modravé hory a oceloěv šedá údolí

Marsu, s dodávkou plnou řnaádí. Tehdy si řpi tom prozpěvoval a byl ťšastný. Další telefon, další relé. Hlaěvnmít

pořád co dělat. Něco chytrého, úžasného a sumtného. Skryté hlasy. Skryté navždy. těVch raných dobách, kdy srmt nebyla smrtí, čas nebylčasem a střáí bylo jen slabou oěznvou z jeskyěn vzdálenéřadu let v budoucnosti. Tenlamdý idiot, ten sadisticky blázen, který nikdy nepyosmlel na to, že si svou úrodu také jednou buudset msklidit.

“Minulou noc,ř“ekl jedenadvacetiletý Barton, “jsemproseděl sám v jednomkině v opušětném městě. Pustil jsemsi staré filmy s Laurelema Hardym. Bože, to jsemse nasmál.”

“Ano.”

“Dneska jsemdostal nápad. Nahrál jsemsvůj hlas na tisíc páůsk. Když je pustímpo městě, zní to jako kdyby tu žilo tisíc lidí. Je tořípjemný zvuk, zvuk davu. Uěldal jsem to tak, že se věsmtě zabouchávají dvřee, zpívají ědti, hrají jukeboxy, všechno klape jako hodinky. Když se nedívzámokna a jenomposlouchám, je to dokonalé. Ale když vyhlédnu ven, iluze se rozplyne. Mys,límže se zčaínám cítit osamělý.”

Starý umž promluvil: “Ano, to byl prvnířízpnak.” “Cože?”

“Tehdy sis poprvéřippustil, že jsi osaěmlý.”

“Epxerimentoval jsem s vůněmi. Když jsemprocházel pustými ulicemi, z domů se linuly ůvně vajec na slaniěn, opékané šunky, pčeených ryb, polévek. To všechno vyrěályb skryté stroje. Chytré, co?”

“Blouzěnní. Šílenství.”

“Jen pud sebezáchovy, staroušku.”

“Jsemunavený.” Střaec rychle zaěvsil. Bylo toho omc. Minulost se naějn vylila a on se v nčíalzatopit… Belhaěv sestoupil po schodech důols věže a vykrčoil ulicemi města.

Město bylo temné. Červené neony už dávno nesvítily, hudba nehrála a zů dnoemvycházely vůně z kuchyní. Už

dávno opustil tu hřokou iluzi zmechanizované lži. Poslouchej! Nejsou toěční kroky? Ta ůvně! Není to jahodový kočl?á

Ne, s tímvším už řpestal. Co uědlal se všemi těmi roboty? Zamyslel se. Ach ano… Došel k tenméhujtanálu, na jehož čzeřené hladině se mihotaly hvězdy.

Pod vodní hladinou ve vyrovnanýřcadhách rezavělo robotí obyvatelstvo Marsu, které za ta léta vyrobil a v záchvatu

uvědomění si té amrné snahy nechal napochodovat do kanálu. Roboti se pěolitásp bublánímjako láhve hozené do

vody. Zabil je všechny a nepocítil lítost. Drrrnnng.

Uvniřt setmělého stavení zazvonil slaěb telefon. Pokrčaoval v chůzi. Telefon zmlkl.

Drrrnnng. Dalšíůdm kousek řped ním, jako kdyby telefonujícíědvěl o směru jeho cesty. Rozeěbhl se. Vyzvánění zůstalo za jeho zády. Ale vzěátíp se ozvalo znovu z nejbližšího duom-Drrrnnng! - ďte tady, hned zase jinde. Začbilo za roh. Telefon! Sěpchal dál. Další odbčoka. Další telefon!

“Dobrá, dobrá,” zřaikčel vyčerpaně. “Už jdu!” “Ahoj, Bartone.”

“Co chceš?”

“Jsemosamělý. Žiju jen tehdy, když hořvímo. Takže musím pořád hovořit. Nemůžeš mě navždy umlčet.” “Nech ěm být!”řekl stařec, roztřesený hrůzou.

“Tady je Barton, řsítádvacetčtyři let. Dalších pár let v taČhue.kání. Jsem ještě osamělejší. Přečetl jsem Vojnu a mír,

pil jsem sherry,řídil jsem restaurant, zaměstnaný jakočíšník, kuchař a zěpvák v jedné osoěb. A dnes jsemv Tivoli hrál ve filmu. Ve všech rolích Eiml Barton, ěnkdy ovšem s panikou.”

“Přestaň mi volat,” čoi starce žhnuly šílenství.m”Nebo ět zabiju!” “Nemůžeš mě zabít. To bys ěmnejdřív musel najít.”

“Najduě.t”

“Už jsi zaponměl, kde všude jsi ěmskryl. Jsempo celémMarsu, v telefonních budkách, v deocmh, v kabelech, ve

věžích i v podzeím. Jdi a zkus to! Jak utombudešříkat? Televražda? Sebevražda? Nežárlíš tak trochu? Nežárlíš

ne, m

kterému je dvacetčtyři, oči mám dosud jasné a jsemsilný a lmadý? Dobrá, stačre, budeme bojovat. Bude to emzi námi. Mezi mnou. Nás bude celý regeimnt, všech střáí, od dvaceti do šedesáti, proti ět,obsamotnému, ale skutčenému. Na co čekáš, jdi vyhlásit válku!”

“Zabijuě,t” zařval Barton.

Cvak. Ticho.

“Zabiju!” Sřevem vyhodil telefon z okna.

Vpůlnočním chladu projížědl hlubokými údolími starý automobil. Na podlaze u Bartonových nohou se válely revolvery, pušky a dynaimtové patrony. Vrčení auta zěnlo i ve starých a unavených Bartonových kostech.

Najdu je, uvažoval. Najdu ačízmn,i všechny. Ó, bože, jak jeni tmohle mohl provést? Zastavil. Pod ědmv a sklánějícími se měsíci leželo cizí ěmsto. Vítr utichl.

Prochladlýma rukama sevřel pušku. Pátral po telefonních stožárech, pěožícvh a telefonních budkách. Kde? Kde byl schovaný hlas tohoto ěmsta? Tahle věž? Nebo snad tahle? Nebo ttaam! Je to už tolik let. Tolik toho zanpěol.mDivoce

otáčel hlavou na všechny strany. Musí to být taěhžle! Bvyl si tímale jistý? Nebo tahle budka, nebo transfáotormr na tamté věži?

Pozvedl pušku.

Věž se řzítila po první kulce.

Všechny, řekl si. Všechny věže v tomto městě musím znči it. Zapomněl jsem. Je to tak dávno. Automobil jel ztichlou ulicí.

Drrrnnng!

Nahlédl do prázdného obchodu. Drrrnnng!

S pistolí v ruce vstoupil dořv. nit

Cvak.

“Haló, to je Barton? Jeanlémvarování. Nepokoušej se strhnout všechnyěžev a všechno znčit. Raději si pořdízni svůj vlastní krk. Promysli si to…”

Cvak.

Vyšel z obchodu na ulici a poslouchal, jak vysoko ve vzducčhíutehleufonní dráty, stále jeěštživé a nedočet né. Vzhlédl k nima pak pochopil.

Nemůže znči it telefonní ěvže a sloupy. Je to noežmný nápad, aleřekněme, že by zrovna dnes, zítra nebřoíštpí týden přistála raketa ze Zeěm. Co kdyby řpistáli na opčané straně planety a zkoušeli by se telefonicky spojit s Bart,onaelem našli by vedení hluché?

Ruka s puškouu mpoklesla.

“Žádná raketa už nřielpetí,” argumentoval sám sobě jemně a logicky. “Jsemuž starý. Tďe už neřpiletí. Je řpíliš pozdě.” Ale co kdyby opravduřistpáli a ty by ses o tonmikdy nedozěvděl, vloudila se ymšlenka. Ne, vedení nesímš zničit. Drrrnnng.

Otuěple se otočil. Před očima měl mžitky a sotva viědl na cestu. tVrhl zpátky do obchodu a zvedl sluchátko. “Haló?” Neznáým hlas.

“Prosím,” žebral zlomeně stařec. “Přestaň mě už obětžovat.”

“Kdo to je, s kýmmluvím? Kde jste?” vyřkikl druhý hlas udiveěn.’ “Pčokejte.” Stařec se zapotácel. “Tady je EilmBarton, kdo volá?”

“Tady kapitán Leonard Rockwell, koicskmá loď číslo 48. Práěv jsme přiletěli z New oYrku.”

“Ne, ne ne.”

“Jste tamještě, Bartone?”

“Ne, ne, to nenoí žmné, to řpece není možné.”

“Kde jste?”

“Lžete, to je podvod!” řSecta se musel opřít o sětnu. Jeho modré oči byly ledoěv chladné. “To jsi ty, Bartoneě,ládš si ze mě legraci a znovu imlžeš!”

“Tady je kapitán Rockwell. Pěrájvsme přistáli v New Schenectady. Kde jste vy?” “VGreen Townu,” zalapal po dechu. “To je asi tisilícodm vás.”

“Podívejte, Bartone, ůmžete sem přijet?” “Cože?”

“Musíme opravit raketu. Jsem vyčerpaní z dlouhého letu. ůMžete nám přijet pomoct?” “Ano, ano.”

“Jsme na přistávací ploše za ěmstem. Mohl byste semzítra dorazit?” “Ano, ale -“

“Ano?”

Střaec hýčkal telefonní sluchátko. “Jak je na Zi?emCo New oYrk? Skončila už válka? Kdo jeďteprezidentem? Co se stalo?”

“Na novinky budeemmít dostčasu, až sempřijedete.” “Je všechno v řpáodku?”

“Vpořádku.”

“Díky bohu.” Sřteac naslouchal vzdálenému hlasu. “Jste si jistý, že jste kapitán Rockwell?” “To jsemsi sakra jistýč,lověče!”

“Promiňte.”

Zaěvsil a dal se doěhbu.

Jsou tady, to je něeřuivtelné, po tolika letech, lidé, řkíteho vrátí zpátky k pozsekmým mořím a obloze a horá. m

Nastartoval ůvz. Mohl byřídit celou noc. Zvládne toČ?ert vem srdce - za ten risk to stojíě, tvzidnovu lidi, pořátst si s nimi rukama, mít někoho nablízku.

Vůz burácel mezi kopci.

Ten hlas. Kapitán Rockwell. To ůnžeem být on sámpřed čtyřiceti lety. Nikdy nepřoídil takovou nahrávku. Nebo snad ano? V některé ze svých depresivních chvilek, v opileckécmynismu, nenabral ěnkdy pásek s falešnýmpřistáním na

Marsu, se syntetickýmkapitánem a neeixstující posádkou? Divoce pořátsl šedivou hlavou. Ne. Jsemto ale

podezřívavý blázen. Tďe

neníčas na pochyby. Musímujíždět co nejrychleji, hodinu za hodinou, pod svitem

Marsových měsíců. To bude oslava!

Vysvitlo slunce. Byl neuěvřitelně unavený, všude ho píchalo a ěblron, srdce mu divoce a bolestiěv tlouklo, prsty um umdlévaly na volantu, ale stále hořálho pomyšlení na poslední telefonní hovor: Ahojl,admý Bartone, tady je starý Barton. Dneska odlétámna Zemi! Zachránili mě! Zesláble se rozkašlal.

Při západu slunce vjel do stinných ulic New Schenectadyyst.oVupil z auta, pronmul si zarudlé čoi a pohlédl na přistávací plochu.

Raketodrombyl prázdný. Nikdo umneběžel v ústrety. Nikdo umnetřásl rukou, nejásal a nesáml se.

Cítil, jak seu mbolestně sevřelo srdce. Pocítil tenmotu a dlouhý pád. Dovlekl se do nejbližší kanřec.elá

Uvniřtčekalo ve vyrovnanéřadě šest telefonů.

Čekal a popadal dech. Nakonec -

Dnrnnng.

Zvedlěžt ké sluchátko.

“Byl jsemzvědav, jestli semdorazíš živý,”řekl hlas. Střaec mlčel a svíral oěbma rukama telefon.

Hlas pokrčaoval: “Byl to aleůdmyslný vtip. Kapitán Rockwell se hlásí k vašsilmužbám, pane. Vaše rozkazy, pane?” “Ty,” zachrapělt stařec.

“Co ědlá srdíčko, starý pane?” “Ne!”

“Doufal jse,mže ět ten výlet zabije. Cěhlt jsem tě nějak vyřídit, abych já omhl žít, jestli se o nahrávce řídcát, že žije.”

“Tďe

půjdu ven,”řekl stařec, “a všechno vyhodímdo povětří. Už je imto jedno. yVhodím to do vzduchu a vy všichni

chcípnete!”

“Na to neámš dost sil. Prčo myslíš, že jsemtě hnal tak daleko? Toto jeůjtvposlední výlet!”

Střaec cítil, jak sebou jeho srdce zaškubalo. Už nedokáže dojet do dalěšsíthao. Tmuhle válku prohrál. Sesunul se do křesla a zčaal vzlykat. Hleědl na ostatních ěpt tichých telefonů. Jako na povel se probudily ke sčpnoélemu stříbrnému chóru. Hnízdo řveštících ohavných ptáků!

Automatické záznamníky se zapnuly.

Kancelřáí zaburácelo: “Bartone, Bartone, Bartone!”

Zčaal škrtit telefon ve svých rukou, škrtil ten hllaásd, í,mdávno uplynulýčas. Pokoušel se telefon rozamčkat a navždy umlčet, ale on se umdál vysmíval. Škrtil ho dál. Tloukl s noímsůtl. Kopal do ěnj. Nenávist procházela jeho rukaam,

ústy i nevidoucíma, zuřivýma očima. Drát, který se umsvíjel jako had emzi prsty, roztrhal na kousky a hodil ho na

podlahu ke svýmzesláblým nohám.

Znčiil ještě další řti telefony. Najednou bylo ticho.

A jako by jehěolot náhle objevilo ěnco, co dlouho skrývalo v tajnosti, zdálo se, že na jeho unavené kosti dolehl rozklad. Víčka mu padla jako plátky ěktvu. Ústa se proěmnila ve zvadlouůrži. Z ušních lůalčků se stal roztékající se

vosk. Sevřel si rukama hrudník a padl třvíána zem. Ležel bez hnutí. Zastavil seu mdech. Zastavilo se umsrdce. Po dlouhé chvíli zazvonily zbývající dva telefony.

Dvakrát. řTikrát.

Kdesi cvaklo relé. Dva hlasy se propojily. “Haló, Bartone?”

“Ano, Bartone?” “Co se stalo?” “Nevím. Poslouchej.”

Ztichlá ímstnost. Stařec na na podlaze ani nepohnulí.trVvanul rozbitýmoknem. Studený vítr. “Můžeš mi pogratulovat, Bartone, dnes slavímšestadvacáté narozeniny.”

“A jčátyřiadvacáté!” “Gratuluji!”

Smích vyklouzl oknemven do rmtvého města.

řpeložil Ivan Adamoviě

Fred Saberhagen - Masčkearveného spektra

Felipe Nogara nebylomentálně ničím zaneprázdněn. Rozhodl se proto podívat se na oněcu, vkterá ho řpivedla až sem, daleko za hranice galiaex. Vyšel ze svého luuxsního apartmá a vstoupil do soukroémobservatoře. Stál pod klenutou kopulí z neviditelného skla aěl mpocit, jako by se nacházeilmmo trup své vlajkové lodi Nirvána.

Pod Nirvánou řzilá nakloněný disk galaixe. Jedno jeho raemno obsahovalo všechny hěvzdné systémy, které tento muž, potomek lidí ze Zeěm, zatím prozkoumal. Ale ve všech ostatních ěsrmech, kam se Nogara podíval, řziláo mnoho

jasných míst a světelných bodů. Představovaly další galaixe, které rychlostí desítek tisícilmza vtřeinu pokračovaly ve své cestě k optickému horizontu vesmíru.

Avšak Nogara semnepřiletěl, aby se díval do gailea.xPřivedlo ho semněco nového, něco, co ješět žádnýčlověk neviděl tak zblízka.

Hěvzda, která tvřoila střed tohoto jevu, nebyla viditelná lidskuémoku.Člověk však mohl pozorovat galaixe, které se za ní tlačily k soěb, a oblaka prachu propadající se v kaskádách do této substance. Joetjaí, hsmnad miliónkrát větší než

hmota Slunce, zalomila kolem sebe vesmírný čas tak, že ani foton ěstlva z ní neomhl na viditelné vlnové délce uniknout. Trosky z hlubokého veísrum vířily v prachu a padaly do osidel této hyapseyrm. Padající prach vytvřeál statické

náboje a blesky ho pakřemp ěňovaly na jasné, téěmř průsvitné bouřkové mraky. Mihotavé blýskání vždy úpěln zčervenalo, než zmizelo poblíž ústí gravičtaní jámy. Pravděpodobně ani neutron by neunikl tuotmo slunci. A žádná ďlo by se neodvážila řpiblížit se k ěnmu víc, než byla něyjnší dráha Nirvány.

Nogara řpiletěl sem, do vzdálených kočnin, aby se sámpřesvědčil, jestli tento nedávný objev nebudřeedpstavovat nebezpečí pro obydlené planety; občeyjná slunce by se totižřítzila do vříivé hypermasy jako řtísky dřeva, kdyby se dostala do její dráhy. Ale zdálo se, že uplyne dalších tisíc let, nežřebaudeevat kuovat nejbližší planety, a do té doby se černá díra může sama zahltit prachema její jádro pimlodovat. Následkem toho se ěvtšina její hmoty vrátí zěpt do

vesmíru. Bude to jedinčená podívaná, která však nebudeředpstavovat žádné velké nebezpčeí.

Vkaždém případě to za tisíc let bude probléněmkoho jiného. Tďe záležitost, protože jestliže ěnkdo vládl galaixi, pak to byl on.

by se ovšemdaloříci, že to byla Nogarova

Ozval se koumnikátor; Nogara byl volán ěztp do privátního řpepychu svých pokoůj. Sestupoval rychle z observařteo, rád, že má důvod opustit galaixe, které ho obklopovaly.

Dotknul se prste malé destičky. “Co se ědje?”

“Můj pane, kurýrní lďo ze systému Flamland dorazila. Přiváží…” “Mluv jasěn. Přiváží tělo mého bratra?”

“Ano, ůmj pane. Raketa s rakví na paělusbe už řpibližuje k Nirváěn.”

“Setkámse s kapitánemkurýrní lodi sámve Velkém Sále. Nechci žádný cereomniál. Zařiď, aby roboti u vzduchové komory prohlédli doprovod a otestovali ěvjšnek rakve kůvli infekci.”

“Ano, ůmj pane.”

Zmínka o nákaze byla trochu zavěájídcí. Nebyl to flalmandský mor, který sklátil Johanna Karlsena a položil ho do rakve, i když tak ězlna oficiální zpráva. Dokřtoi měli za úkol zrmazit hrdinu Skalnaté Planiny jako nejzazší ořepnatí, aby zabránili jeho neodvratné srmti.

Oficiální lež byla nutná, protože ani NejvylšášdícVe Nogara nemohl jen tak odstranit umže, který dosáhl takových skvělých výsledků na Skalnaté Planiěn. Po oné velké biětvse zdálo, že život v gaiilazxvíět zí, i když proti Berserůkmr

stále ještě probíhaly urputné boje.

Velký Sál byl ímstem, kde se Nogara deěnnbavil a hodoval sčetyřiceti nebo padesáti lidim, kteří se spolu s ním nacházeli na Nirváěn. Byli to jeho přoídzení -asistenti, tajemníci, členové posádky a ti, křtíe se starali o zábavu. Avšak Sál, do kterého vstoupil nyní, byl prázdný, až unžae mstojícího v pozoru u strany rakve.

Tělo Johanna Karlsena a to, co zbývalo z jeho života, byločetzěanpoe pod skleněným poklopem těžké rakve, ve které byl zabudován chladicí a oživovací syst,émuzavřený klíčem z optoelektrických vláken. yVhotovit jeho přesnou kopii bylo teoreticky nemožné. Tento klčí nyní Nogara žádal od kapitána kurýrní lodi.

Kapitán ěml klčí

pověšený kolem krku. Trvalo um chvíli, než řpetáhl zlatýřetěz přes hlavu a podal ho Nogarovi, a další

chvilku, než si vzponměl a uklonil se - byl to víernsmý pilot a ne dřvaon. Nogara ignoroval tento poklesek v chování. Byli to jeho guvernřié a admirálové, kteří začali znovu zaváědt hodnostní formality; on sámnijak nedbal, jak se

podřízení stavěli a pohybovali, dokud byli poslušní a inteligěenvtnyplňovali příkazy.

Až nyní, s čkelmí

v ruce, pohlédl Nogara na svéhorazzmeného nevlastního bratra. Doktřoi, účastnící se tohoto

spiknutí, oholili Johannovu krátkou bradku a vlasy. Jeho rty byly bílé říjdakaoaknevidomé oči se zdály být z ledu. Přesto tento oblčiej spočívající na nřaasených zmrzlých pokrývkách bezpochyby přaitl Johannovi. Měl v sobě něco, co se nedalo zmrazit.

“Chci být sá,“mřekl Nogara. Otčoil sečelem k zadnčí ásti Velkého Sálu ačekal, dívaje se skrze ohronmou obrazovku ven na vesmír, který díky aktivěitčerné díry vypadal celý jako roazzmaný.

Když slyšel, že se řdeveza kapitánemkurýrní lodi zařvely, otočil se - a stál řtíváv tvřá malé postavě Olivera Micala, muže, kterého vybral na uprázědné místo guvernéra Flamlandu. Mical musel vstoupil v tentýž okažmik, když pilot vycházel. Jak symbolické, pomyslel si Nogara.

S rukaam položenýma důvěrně na rakvi pozvedl Mical jedno šeědjíicví obočí v obvyklémvýrazu znuědného pobavení. V jeho otylémobličeji to zaškubalo, když se pokusil o civilizovanýěvús. m

“Jak třoekl Browning?” zamyslel se Mical, dívaje se důolna Karlsena. “‘yVkonávaje práci za krále celý dlouhý den’ - a nyní tato odměna za statčenost ačest.”

“Odejdi,”řekl Nogara.

Mical byl, kroěmflamlandských lékařů, jedním z mála, kteří se zčúastnili spiknutí. “Přišel jsem s nejlepšímúmyslem podělit se o tůvj zármutek,” řekl. Když se však podíval na Nogarřue,stpal se přít. Uklonil se, což bylo trochu

výsměšným gestem, když byli řpítomní jen oni dva, a rychle odčkerlá ke dvřeím. Nogara osaměl.

Nu, Johanne. Kdybys byl prontiě mintrikařil, byl bychět dal zabít rovnou. Ale ty jsi nikdy nebyl spiklenec, tynějsi m prostě jen řpíliš dobře sloužil, a ímpřátelé stejně jako neřpátelé tě začali mít až moc rádi. Takže ďte jsi tady, omje zamrzlé

svědomí, poslední svědomí, které kdy budu ítm. Dříve nebo později by ses stal ctižádostivý, mproto jsemmusel udělat buď toto neboět nechat zabít.

Odstranímtě nyní do bezpčeí. Možná jednou se ti naskytne další ěnjeadna život. Je to divný pocit, když si

představím, že jednoho dne bysohml stát v zaymšlení nad mou rakví, tak jako ďte stojím já. Nepochybuji, že by ses modlil za to, co bys považoval zoajimduši… Nemohu udělat totéž pro tebe, ale asňpoti řpeji sladké sny. ťA se ti zdá o nebi věřících, ne o tvémpekle.

Nogara siřepdstavil mozek nastavený na absolutní nulu, s neurony opakujiícsímtále do nekončena tentýž sen. Ale to byl nesmysl.

“Nemohu riskovat svoji omc, Johanne.” Tentokrát vyslovil svojiyšmlenku nahlas. “Měl jsem na vybranou bďu tuto cestu nebo ět nechat zabít.” Oěpt se otočil čelem k široké obrazovce.

“Předpokládám, že Třicet Tři už dopravil Karlsenovoělot

Nogarovi,”řekl Druhý Důstojník na esteelské kurýrní lodi

Třicet Čtyři a dál pozoroval chronoemtr na kapitánskémmůstku. “Musí to býtěkpné, prohlásit se za cířseači koho a sledovat, jak se lidé z celé gaielaxmohou přetrhnout, aby pro tebe uěldali, co si zaamneš.”

“Nemůže být nic dobrého na t,omkdyž ti ěnkdo přiveze tělo mrtvého bratra,” prohodil Kapitán Thuramn Holt a

sledoval přitom navigační přístroje. Jeho lďo

se rychle vzdalovala od Fllaamndského systému. I když Holt nebyl zrovna

nadšen svým posláním, byl rád, že je pčryz Flamlandu, kde se omc postupně dostávala do rukou Micalovy politické policie.

“Nejsemsi tímtak jistý,” ušklíbl se DruhýůsDtojník. “Co tímchcešříci?”

Druhý ůDstojník se ohlédl na

ěobstrany, ze zvyku, který si vyřtivl ona Flamlandu. “Slyšel jste tuhle?” zeptal se.

“Nogara je Bůh - ale polovina jehoužmů jsou ateisté.”

Holt se slěabpousmál. “Není to žádný šílený tyranl.ádVa na Esteelu není nejhorší z celé giael.axA potlčait povstání vyžaduje tvrdé muže.”

“Karlsen si vedl dřoeb.” “To je pravda.”

Občliej Druhého Důstojníka zkřivila nehezká grimasa. “Ach jisět, Nogara by omhl být horší, když na třoijdpe. Je to politik. Ale já proěst nemohu vystát tučeládku, která se kolemněho nashromáždila za posledních ěnkolik let. Na paluěb máme příklad toho, co uěmjí udělat. Jestli chcete znát pravdu,ám teď, když je Karlsen rmtvý, trochu strach…”

“Už brzy se s inismetkáme.” Holt si povzdechl a protáhl se. “Jdu se podívaět zně. vPředávám ti velení.” “Vystřídám vás, pane. Uědlejte tomu člověku dobrou službu a zařestlte ho.”

Když se Holtinmutu nato díval skrze amlou špehýrku do ěvzeňské cely, cítil uřpímný soucit a opravdu siřálp, aby byl vězeň raději mrtvý.

Holt hleědl na nčáelníka povstalců jménem Janda. Jeho zajetí byl poslední ěúšsnpou operací flamlandské služby pod Karlsenovým vedením a znamenalo prakticky konec povstání. Janda byl vysokuýž,mstatečný vzbouřenec a surový bandita. Bojoval proti Nogaroěvříši Esteel do posledních sil. Když už nezbývala ani špetkěajenanda víětzství, vzdal se Karlsenovi.

“Moje hrdost imvelí víětzit nad neřpáteli,” napsal Karlsen v jednomsvém soukromém dopise. “Moječest mi zakazuje ponižovat je.” Avšak filozofie Micalovy politické policie bylačnzěnaodlišná.

Janda bylřezjmě vysoké postavy, ale Holt ho nikdy něelvisdtát. Pouta z plastickéhoatmeriálu, který neměl zraňovat kůži, stále stahovala jeho zěásptí a kotníky. Nebylo proě nnyní žádného rozunmého důvodu, a Holt by je byl Jandovi sundal, kdyby mohl.

Vedle Jandy seděla dívka a snažila se ho iktr.mKdo by ji neznal, považoval by ji za jeho dceru. Ale Lucinda byla jeho

o pět let mladší sestra. Její nezvyklá krása byla prěapvoddobně jedním z ůdvodů, proč ji Micalova policie posílala na dvůr Nogary nijak nepoznaemnanou. Proslýchalo se, že poptávka počiutérm druhu zábavy je emzi dvořany vysoká, a

že musí být dodávány stále nové zdroje.

Holt si doposud nřeippustil, že by tyto poěsvti mohly být pravdivé, hlavěn proto, že o nich nřemp ýšlel. Otevřel

dveře vězení - zamykal je jen z tohoůvdodu, aby Janda náhodouěknam nezabloudil a ěnco se mu nestalo - a vešel dovnitř.

Když Lucindu poprvéřivpedli na palubu lodi, z jejícčhí ovyzařovala bezmocná nenávist vůči každému Esteelanovi. Holt byl ohleduplný a od séahmo začátku se jí snažil poámhat. V jejím obličeji, který k ěnmu nyní pozvedla, se už nezračil žádný odpor, spíše něajde, o kterou, jak se zdálo, suesemla s někým podělit.

“Myslím, že řped několika minutami vyslovil mé jméno,” řekla.

“Ano?” Holt se sehnul, aby se podíval na Jandu zblízka.ělNvešvaidk žádnou zěmnu. Janda stále hleědl před sebe skelným pohledem, z pravého oka umobčas vytryskla slza, která se však nezdála být následkžeámdného citového vzrušení. Jeho spodníčelist visela ochable a celěélot bylo jaksi sesunuté.

“Možná -” nedokočinl Holt.

“Co?” Dychtiěv se na ěnj zadívala.

Bohové eVsmíru! Nemůže si dovolit zaplést se s touto dívkou. ěTř ésmi řpál, aby v jejíchčíoch opět spatřil nenávist. “Možná,”řekl jemně, “by bylo pro tvého bratra lepší, kdyby ďse nteezačal uzdravovat. Víš přece kam letíme.” Lucindina naědje, měla-li nějakou, byla rozmetána jeho slovy. Mčel la a dívala se na bratra, jako by hoělavipdoprvé. Ozval se koumnikátor upevněný na Holtově zápěstí.

“Kapitán slyší,” ohlásil se.

“Pane, hlásímloď, kurs ěpt hodin od naší lodi.olVá nás. Malá a norámlní.”

Poslednířit slova byla dolmuveným výrazem a znamenala ujištění, že spařtená loď není ohromným trupem Berserkrova válečného korábu. A poraženýmpovstalcům z Flamlandu nebylo dovoleno vlastnit lodi pro cesty do hlubokého vesmíru; proto Holt neěml žádnou řpíčinu se znepokojovat.

Došel zěpt na kapitánský ůmstek a zadíval se naalmý trup lodi na obrazovce. Nebylau mpovědomá, ale to nebylo překvapivé, protože eixstovalo velké množství lodí obíhajících nmoho planet. Ale prčo by se tady, v hlubokévmesmíru,

k němu měla přibližovat nějaká loď a zdravit ho? Mor?

“Ne, žádný omr,” odpověděl na jeho otázku hlas v rádiu skrze statické praskáiznuí.álnVí signál z druhé lodi byl nestálý a přeskakoval; bylo ětžké rozeznat tvřá mluvícího.

“Zrnko prachu se dostalo dýochm systémů při posledním skoku, a omje pole nejsou v nejlepšímstavu. Mohli byste vzít na palubu ěnkolik pasažérů?”

“Jisět.” Srážka lodi, která byla na okraji C-plus skoku, s gčrnaívmitapolem nějakého většího smítka prachu byla

řídkým, i když ne ojeděilným případem. Také by to vyěstvlovalo rušivé spojení. Holt se stále ěješntičeho neobával. Neznámý cestovatel vyslal raketu, která se zachytila u vchodu do vzduchovoéryk.oHmolt oteřvel poklop, na tvřiá

povzbudivý úsměv, kterým chtěl přivítat pasažéry v nouzi. Vokamžiku byli však on ůi lptuctu mužů z jeho posádky zavaleni hordou kovových stroůj, předvojem vyslaným Berserkrem.

Studené a bezcitné stroje seocznmily kurýrní lodi tak rychle, že se nikdo ani onhelzmna odpor. Nikoho však neusmrtily. Odervalyřízení z jednoho záchrannéhčolunu a nastrkaly doěhno Holta, jeho posádku iězvně.

“To na té obrazovce nebyl Berserkr, to nebyl Berserkr!” opakoval DůrsuthoýjníDk Holtovi. Zajatci seědli vedle sebe v malém prostoru, namačkáni jeden na druhého. Stroje jidmovolily řpívod vzduchu, a také vodu a jídlo.

“Já ví,mže nevypadal jako Berserkr,” odpěodvěl Holt. “Zřejmě jsou schopní na sebe vzít novou podobu, vylepšují tak svůj bojový arzenál. Po to, mco se odehrálo na Skalnaté Plaěn,inje to logické.řePkvapivé je pouze, že to nikdo

neočekával.”

Oteřvel se poklop a dvojice stůrojzhruba se podobající lidemvešla dočlunu. Bez zaváhání prošly emzi devíti stěsnanými zajatci a zastavily se u Jandy.

“Ne, on neůmže mluvit!” vykřikla Lucinda. “Nechte ho být!”

Ale stroje ďbu nechtěly nebo nebyly schopné slyšet. Postavily Jandu na nohy a ěvlyyváhdo ven. Dívkaěžbela za nimi, věšela se na stroje,řepmlouvala je. Holt, obávaje se, že se jeden zeůstorotojčí a zabije ji, se pokusil Lucindu zastavit, ale bezúsěpšně. Naštěstí jí stroje pouze zabránily, aby s invimyšla ze záchrannéhčolunu. Kovové paže ji zatlačily zpět a poklop se zabouchl za Jandou i jejěiczhnitveli. Lucinda stála a těuphleděla před sebe. Nepohnula se, ani když jí Holt položil ruku kolerammen.

Po nekončeném čekání se poklop oěpt otevřel. Stroje se vrátily, ale bez Jandy. Místo toho vyvedly Holta. Trupemkurýrní lodi se ozývaly vibrace; zdálo se, že stroje ji cřeblouudopvávají. V malé místnosti oddělené od

zbytku lodi novýmpažením umístil Berserkr sůvj hlavní komputerový mozek a instaloval pro sebeikmrofon a elektronická zařízení, která měla sloužit jako jehočio a uši. Sembyl zaveden Holt k výslechu.

Berserkr se ho vyptával vieldmlouze a téěmř každá otázka se týkala Johanna Karlsenaě.děVlo se, že Berserkry

považovaly Karlsena za svého úhlavního nříetpele, ale tento Berserkr se jízmdál být řpímo posedlý a nebyl ochoten uvěřit, že Karlsen je opravdurtmev.

“Zmocnil jsem se vašich graůf a astronautických amp,” připomněl Berserkr Holtovi. “íVm, že míříte k Nirváěn, kam byl

údajně neživý Karlsen odvezen. Popiši mtuto lďo

jménem Nirvána, kterou používá živá jednotka Nogara.”

Dokud se stroje ptaly pouze nrtavémho muže, Holt odpovídal řpímo a bez vyčtáek, nechtěl být řpistižen při nějaké zbytečné lži. Ale vlajková ďlo bylo ěnco jiného, a Holt zaváhal. Na druhé sětratonho nebylo o Nirvěántolik coříci.

Stejně neměl možnost domluvit se se svýimspolečníky na ěnjakém plánu, jak Berserkra podvést, a navíc si byl jist, že

Berserkr slyšel všechno, čoem mluvili uvnitř v záchrannémčlunu.

“Nikdy jsemNirvánu neviědl,” odpověděl podle pravdy. “Ale logicky usuzuji, že utosí mbýt silná lďo, když na ní

cestuje nejvyšší vůdce lidí.” Neuškodí nikoum, kdyžřekne to, co si stroj čuitrě sám vydedukoval.

Dvřee se náhle oteřvely a Holt seřepkvapeně zadíval na zvláštníhčolověka, který vešel do vyslýchacíísmtnosti. Vzápětí si však uěvdomil, že to nenčílověk, ale ěnjaký Berserkrův výtvor, s ůkží možná z plastiku nebo snad ězjanké uměle vypěstované tkáně.

“Jsi kapitán Holt?” zaězlan otázka. I když se figura v poděsthatodně podobala lidské, Holt bylřepsvědčen, že se nejedná o živoucí bytost. Postava se zeptala: “čPrnoeodpovídáš?”

Už saomtná řeč by Berserkrovu kaumfláž prozradila, protože pozornéum posluchači nemohlo ujít, že nelmuví opravdový člověk.

“Ty nejsčilověk,” odvětil Holt. Postava si sedla ůastzala bez hnutí.

Berserkr vysěvtloval: “Jak vidíš, nejsemschopen vyrobit takovou itmaci živé jednotky, kterou by pravé živé jednotky nerozpoznaly jako paědlek. Proto ti řpikazuji, abys ty, skučtená živá jednotka, nmě pomohl zjistit, zda Karlsen je

opravdu mrtev.” Holt nřekl nic.

“Já jsemspeciální zřaízení vybudované Berserkry. Mámjediný cíl: zjistit s naprostoučiutorstí, že Karlsen je rmtvý. Když mi pomůžeš dokázat jeho srmt, osvobodím tebe i ostatní živé jednotky, které jszeamjal. Když odímtneš; všichni budete podrobováni vrcholně nepříjemným stimulům tak dlouho, dokud si celoěuc vnerozmyslíte.”

Holt neěvřil, že by je Berserkr dobrověolnosvobodil. Ale neěml co ztratit tí,mže bude lmuvit, a možná alespoň získá pro sebe a ostatní rychlou rstm. O Berserkrech seědvělo, že byli čúinnými zabijáky, ne sadisty.

“Jak chceš, abych ti poohml?” zeptal se Holt.

“Až tato ďlo bude zcela pod ýmm řízením, vypravíme se na Nirvánu, kdeášmodevzdat vězně. Četl jsem příkazy. Vězňové budou vyslechnuti veliteli na Nirvěána potomodvezeni na Esteel do vazby. Mápmravdu?”

“Ano.”

Dvřee se opět otevřely a dovniřt se vpotácel Janda, sehnutý a ůnlapv mrákotách.

“Můžete ušetřit tohoto muže dalších výslechů?” zeptal se Holt Berserkra. “Nůežme vám nijak pomoci.”

Jen ticho umbylo odpovědí. Holt znepokojeěn pohlédl na Jandu a ěudvomil si, že se na vzbřoenuci něco změnilo. Z

jeho pravého oka řpestaly téci slzy. Když to Holt uěvl,idpocítil vzůrstající hrůzu, protože poděvdomě už řpedem tušil, co se Berserkr chystařlíci.

“Tam, kde byly v této živé jednotce kosti, ďjektoev,” pronášel omnotónně Berserkr. “Tam, kde tekla krev, ďte proudí konzervační prostředek. Do lebky jsemumístil komputer a v čoích jsou kamery, které mi podají ůdkaz, který pořtebuji

mít o Karlsenovi. Chovánčílověka, který má vymytý mozek, ještě umím napodobit.”

“Necítímvůči tobě nenávist,”řekla Lucinda Berserkru, když sěelda sama u výslechu. “Jsi jen čuitrá forma katastrofy, jako je zemětřesení na planeět nebo zrnko prachu, které narazí nďa , lojejíž rychlost se blíží rychlostiětslav. Nogara a jeho lidé jsou ti, které nenávid.ímKdyby jeho bratr nebylrtmev, zabila bych ho saamvlastníma rukama a s radostí ti přinesla jeho ětlo.”

“Kapitán kurýrní lodi? Tady je guvernér Mical, řhímovzoa Nejvyššího lVádce Nogaru. Doprav své dvaězvně

okamžitě na Nirvánu.”

“Provedu, pane,” potvrdil Holřtíjepm.

Když se kurýrníďlovyhoupla ze své dráhy v C-plus, Nirvána už byla v dohlreadžued. nVý Berserkr mezitím vyvedl Holta a Lucindu ze záchrannéhčolunu ačlun se zbytkemposádky nechal plout emzi dvěma loděmi, jako kdyby lidé v něm kontrolovali pole kurýrní lodi.e Vskutečnosti byla posádka včelunu jeho rukojmími, kteří by současně posloužili jako štít, kdyby byl odhalen. A ,tížme je nechal v prostoru, ěclhBt erserkr také bezpochyby ěuldat vyhlídku na jejich

eventuální propouštění pravděpodobnější.

Holt neěvděl, jak Luciněd sdělit osud jejího bratra, ale nakonec sue tmo jaksi podřialo. Chvilku plakala, ale potomse utišila a ůzstala velice klidná.

Berserkr nyní nyní posadil Holta a Lucindu do rakířeíctyí kmNirváěn. Stroj, který byl Lucindinýmbratrem, užčekal v raketě, sesunutý, s výrazemzlomeného člověka - řpesně jak vypadal Janda v posledních dnech svého života.

Když Lucinda uvěilda tuto postavu, zarazila se. Potojmasným hlasem pronesla: “Ráda bych ti pěokdovala, stroji. Udělal jsi pro émho bratra, co by žádná lidská bytost něelaulda. Myslím, že bych byla saamnašla zůpsob, jak ho

usmrtit, než by ho jeho nřáetpelé měli možnost dát mučit.”

Vchod do Nirvány byl opřaetn těžkými pancéřovými deskami a vybaven obrannýmzařízením, které by odrazilo nápor přistávajících strojů stejně lehce, jako by její paprsky a rakety zneutralizovaly jakýkoliv útok zahájený kurýrní lodí nebo celého tuctu jí podobných. To vše Berserkřerdvpídal.

Holt byl na palěubNirvány uvítán ůdstojníkem. “Tudy, Kapitáne. Už vás všichničeokáváme.”

“Všichni?”

Důstojník vyhlížel jako dořbe živenýčlověk, se spokojenýmvýrazem, který odrážel bezpčeí a lehkou službu. Nespouštěl oči z Lucindy. “eVVelkém Sále probíhá slavnost.říPlet vašich ěvzňů byl netrěplivě očekáván,”

Ve Velkém Sále hrála hlasitá hudba a tčanníeci se svíjeli v kostýemch, které už řpekročily hranici oplzlosti. Servírovací

roboti nyní sklízeli zbytky hostiny se stolu, který se táhělř toédm jedné ěsnt y ke druhé. Na židli vypadající jakůon tr seděl uprostřed dlouhéřady hodujících Nejvyšší lVádce Nogara, řpes ramena měl přehozený bohatě zdobený pláťš a před sebou křišťálový pohár s bílýmvínem. Po obou stranách oděhno se veselilo a hřiýlo čtyřicet nebo padesát umžů

a žen plus ěnkolik dalších, jejichž pohlaví by si Holt v tuto chvíli netročuitf.l Vuširchni popíjeli a sámli se, ěnkteří si oblékali masky a kostýmy a hotovili se k další záěb.av

Hlavy se očtioly, když Holt vstoupil, a okžaimk ticha byl následován hlasitýmpokřikováním. V jejich tvřáích a čoích prohlížejících si ěvzně nezahlédl Holt ani stopu lítosti.

“Vítejte, Kapitáne,” pronesl Nogarařípjemným hlasem, když si Holt vzponměl a uklonil se. “Co je nového ve

Flamlandu?”

“Nic ůdležitého, pane.”

Muž s odulýmobličejem, který seědl po Nogaroěv pravici, se nahnul dřoepdu. “Nepochybuji, že všichni truchlí nad zemřelým guvernérem?”

“Samozřejmě, pane.” Holt poznal Micala. “A všichnčei koávají nastoupení nového.”

Mical se řoepl ve své židli, cynicky se uívsamje. “Jsem si jist, že rebelantské obyvatelstvo dychětiovčekává můj

přílet. Hej, ědvče, také ses neomhla dočkat, až se se nmou setkáš? Poďj

sem ke mně, krasavice.” Lucinda poslechla a

pomalu kráčela kolem stolu. Mical řpikázal servírujícím robotům: “Připravte židli pro toho umže - tam, doprostřed místnosti. Kapitáne, můžete se vrátit na svojiďl.o”

Felipe Nogara nespouěšlt oči ze spoutané postavy svého starého řníeteple Jandy. Byloěžt ké uhodnout, co siřip tom myslí. Ale zatímse zdál být spokojený a nechal Micala pčoertoupodle jeho ůvle.

“Pane,” obrátil se Holt k Micalovi. “Rád bycěhl -vpiodzůstatky Johanna Karlsena.”

To vzbudilo Nogarovu pozornostř.ikPývl. Robot odtáhlčerné sobolí záěvsy na konci Sálu a odhalil tařkístpěnek. Tam, před ohromnou obrazovkou, odpočívala rakev.

Holt nebyl nijak zvťlášpřekvapen; na mnoha planetách bylo zvykempořádat hostiny v řpítomnosti zesnulého.

Poklonil se Nogarovi, zasalutoval a zíařiml k řpístěnku. Za sebou uslyšel šoupavý zvuk. Spoutaný Janda se dal také do pohybu. Kolem stolu proběhlo tiché zamumlání, potom se však rozprořsetlo naprosté ticho, protože i hudbřaesptala

hrát. Nogara dal řezjmě gestem příkaz, aby Jandovi nebránili v ůczhi, zvědavý, co muž s vymytým mozkem udělá.

Holt došel k rakvi a zastavil se. Pohlédl rnzalý zombličej pod sklema potomse zahleědl ven za pulzujícčíernou díru.

Za ním si šeptali a chichotali se stolovníci. Ale Holt si ějžeínusvětdomoval, co vidí a slyší. Jediný jasný odraz v jeho mysli byly tvřáe členů jeho posádky,čekajících bezmocně v zajetí Berserkra.

Stroj ukrytý v Janděovkůži se řpištrachal vedle ěnho. Jeho skleněné oči se zahleědly dolů do očí zmrzlého muže. Vzorek ze sítnice řpinesený čekajícímu Berserkru bude srovnán se stariýmdokumenty, a tak se ukáže, jestli tentuož mje skutečně Karlsen.

Slabý výřkik plný úzkosti řpinutil Holta, aby se očtiol zpětk dlouhému stolu, kde se Lucinda snažila vytrhnout z

Micalových svírajících paží. Mical a jeho spčonlíeci se smáli.

“Ne, Kapitáne, já nejseKmarlsen,” zavolal Mical na Holta, kdyžělvijdeho výraz. “A ymslíte si, že lituji toho rozdílu? Johannovy vyhlídky nejsou ůržové. Je totiž uěvzněn ve skořápce a nemůže se již považovat za krále nekčonnéeho

vesmíru!”

“Shakespeare!” vyřkikl jeden patolízal v obdivu nad Micalovou literární erudicí. “Pane,” pokrčoil Holt kuřpedu. “Mohu - omhu nyní odvést ěvzně zpět na svoji lďo?”

Mical si chyěbnvyložil Holtovu úzkost a neklid. “Podívee!jmVidím, že umíte ocenit vybrané ěvci, které život poskytuje, Kapitáne. Ale jak víte, postavenáí msvoje výhody. Ta dívkaůsztane tady.”

Holt čoekával, že Lucindu nevydají; nakonec pro ni bylo leůpsštíatz zde, než se vrátit k Berserkru.

“Pane, kdyby - kdyby se tedy alňespteon muž směl vrátit se nmou. Ve vězeňské nemocnici na Esteelu by seohml uzdravit-“

“Kapitáne.” Nogaůrv hlas nebyl hlasitý, ale všichni kolesmtolu zmlkli. “Nepouštějte se tady do hádky.” “Ano, pane.”

Mical pořátsl hlavou. “Zatímjsem se neobíral ymšlenkou dát milost svým nepřátelům, Kapitáne. Jestli kdy budu - nu, přijde na to.” Oěpt natáhl paži, aby objal Lucindu.ít”eV, Kapitáne, že nenávist je pravýkmořením lásky?”

Holt se bezomcně podíval na Nogaru. Nogarovy studenčéi řoíkaly: Ještě jedno slovo, Kapitáne, a ocitnete se pod zámkem. Nemluvím nadarmo.

Kdyby Holt upozornil na Berserkrďa, teta ěvc v Jandově kůži by byla schopná zabít v Sále všechny do jednoho, než by ji ěnco mohlo zastavit. Věděl, že ho poslouchá a sleduje každý jeho pohyb.

“Půjdu - vrátímse na svou ďlo,” zakoktal se Holt. Nogara se čoiltoa nikdo víc si ho už nevašl.ím”Vrátím se… sem… možná za ěnkolik hodin. Před odletem na Esteel.”

Holůtv hlas se vytratil v hluku dřavnoů, kteří obklopili Jandu. Odstranili pouta z jeho neživýchčektoin a jali se um nasazovat na hlavu špčai tou helmici. Do jedné ruky umdali kopí, do druhé štít řeas pzáda mu přehodili kožešinový

plášť. Před nimi teď stál pravěký norský válčeník ze Země, představitel těch, kteří vymysleli a nosili jémno nahánějící nyní děs a hůrzu - Berserkr.

“Všimněte si, Kapitáne,” ozval se Miůcval hlas výsměšně. “Na našemmaškarním bále se nikdo nebojí osudu, který potkal prince Prospera. My jsemdobrovolně pustili dovniřt zosobnění hrůzy zvenku!”

“Poe!” zařvískl podlézavý dvřoan v nadšení.

Avšak Prospero a Poe Holtovi niřcíkanlei, a Mical byl zklaámn. “Odejědte, Kapitáne.” Nogarova slova ďte znamenala jasný příkaz.

“Odejědte, Kapitáne Holte,”řekla Lucinda pevným, jasným hlasem. “My všichni víem, že byste siřápl pomoci těm,

kteří jsou zde v nebezčpíe. Vládce Nogaro, bude Kapitán Holt obvěnin z toho, co se tady stane, až nás opustí?” Nogara byl na okžaimk zmaten, potom však záporěn potřásl hlavou.

Holtovi už nezbývalo nic jiného než se vrátit k Berserřkírtusea sp níma prosit o záchranu své posádkyů.kaDz, o

který Berserkr usiloval, bude brzy v jeho rukou. Kéž by jen ta chěálaskaslimtování s ěvcí, o které si ymslela, že to je

Janda.

Holt vyšel ze dříves ětžkou hlavou. Ani ve snu by ho nenapadlo, že Karlsen je poruazzeenzým.

Micalova paže byla občetona kolem pasu Lucindy. řPedl jako kčoka: “Ach, ty se celřáesteš, krásná dívenko… To ěm dojímá, když se taková krasavice jako ty ěcjehvpod mým dotekem, ano, to ěm hluboce dojímá. Už nejsme nepřátelé, viď? Kdybychom byli, musel bych s tvýmbratrem hrubě naložit.”

Lucinda poskytla Holtovi dostatčeaksu, aby se vzdálil se svou lodí od Nirványď. sTee vší silou rořzáphla a udřeila. Nečekaná rána otočila Micalovu hlavu o sto odsemsát stupňů a jeho upravené šedé vlasy se divoce rěolzyl.et

Ve Velkém Sále všechno na okažmik ztichlo. Následoval výbuch sícmhu, který zůpsobil, že se celý Micůavl

obličej zalil

červení, v níž se ztratily rudé otisky po jejích prstech. Muž za Lucindou ji uchoěpilruzcae. oPbodala se; když však cítila, že jeho seřvení povolilo, vytrhla se a ozcmnila se nože ze stolu. Ozval seětopsmích, když se Mical uhýbal rěá,na muž za Lucindou ji znovu popadl a podržel. Daulšípřmišel na pomoc a se símchem jí odebrali ůnž a řpinutili ji sednout siná židli vedle Micala.

Když guvernér kočnneě promluvil, jeho hlas se lehce cěhl.v Brzy však pokčraoval téměř úplně klidně. “Přiveďte toho muže blíž,” nřaídil. “Posaďte ho tam, ke stolu, naproti ná.“m

Zatímco plnili jeho řpíkaz, Mical promlouval k Luciněd lehkým konverzačním tónem. “Samozřejmě jsem měl v úmyslu nechat tvého bratra vyšřeitt a dovolit um, aby se uzdravil.”

“To je špinavá lež,” oděpdoěvla tiše, na tvřiá úsměv.

Mical oěptoval její úsměv. “Vyzkoušíme si nyní, jak dovedu kontrolovat lidskoyuslm,” navrhl. “Vsadím se, že až

skončím, nebude řteba žádných pout, ařepsto se tvůj bratr nehne ze židle.” ěUladl podivné gesto nad stole, msměrem ke skleněným očím, které hleědly z Jandova občlei je. “Tak. Ale kažčdki ým nervem si bude ěvdom toho, co se umděje, tím si můžeš být jista.”

Lucinda pčoítala, že se ěnco takového stane, ale nyní cítila, jako by ji dýchání vzduchu prosycenéhozczelleam vyčerpalo. Bála se, že odmlí, a sočuasně si to řpála.

“Náš host je zněund svým kostýmem.” Mical se rozhlédl na ěobstrany podél dlouhého stolu. “Kdo hůojdpe pobavit jako první?”

Ozvalo se zatleskání, když se zženštile vypadajlíacdííkmzvedl ze židle.

“Jamy je známý svojí vynalézavostí,”řekl Mical řpíjemným hlasem Lucindě. “Trvám na tom, aby ses pozorěn dívala. Zvedni hlavu! “

Felipe Nogaru, sedícího na druhé sětravnedle Micala, zčaalo dění před ním přitahovat. Jeho nepřítomný výraz se pomalu vytrácel a ímsto něho se objevilo čoekávání, které zvíětzilo nad znechucením.

Jamy se přiblížil, v ruce amlý vykládaný nožík.

“Ne čoi,” varoval Mical. “Chci, aby jěešvt iděl, co se bude dít poězjid.”

“Ale jiěs,t” zašveholil Jamy. Opatrně pootočil helmici na stranu a řoetl si prsty. “Zčaneme tady, na tvřiá, kouskem kůže-“

Jamyho dotek osřtím nože byl jenmý, ale reakce byla strašná. oVkamžiku celá neživá amska zrudla, zmokvala a zčaala se rozpadat na cáry. Zpod ní se šklebila ocelová lebka Berserkra.

Lucinda ěmla jenčas zahlédnout, jak Jaymho tělo přeletělo přes celý Sál, odhozené Berserkrovou paží s oceloivým

kostmi. Hned nato ucítila, jak sřenví jejích paží povolilo, a rychle se shýbla půold. Vset Velkém Sále vypuklo šílenství. Když stroj zjistil, že byl odhalen a jeho plány odnést odůskuadz do Karlsenoěv smrti jsou zmařeny, změnil se oěpt ve starého Berserkra majícího jediný cíl - zabíjet.ělDal to čúinně. Groteskně poskakoval po Sále a jeho paže se pohybovaly jako kosy, sekající v nastalé panice na všechny strany a posílající zkrvěalvaenaájetjichčásti na zemjako

stébla trávy.

Prchající lidé ucpali hlavní vchod a onhelimtam ani zpátky. rVažedný stroj je emtodicky, jednoho po druhé,mpobíjel.

Pak se otočil a krčáel na druhou stranu Sálu. Došel až kečíckíleLucindě, které řpevrácený stůl už neposkytoval žádný úkryt. Stroj však řped ní zaváhal, protože v ní pozčnáasl tečného spojence pro sůvj hlavní úkol. Vpříštím okamžiku vyrazil za jinýmcílem.

Tímcílem byl Nogara. Sěžt í se držel na nohou, jeho pravá ruka bezvělávdinsela podélělta, ale v levé držeělžkt ou

pušku. Když se stroj kěmnu vrhl z druhé stranyřevpráceného stolu, vypálil. ýVstřel otřásl Sálem, ale útčoník byl sotva škrábnut.

Končeně se Nogara trefil. Stroj se z večlákséti roztříštil, ale hybnou silou byl zbytek jeho torza donesen až k Nogarovi a Berserkru se jeěšt podařilo srazit ho oěpt k zemi.

Lucinda se postavila na vratké nohy. TichoelvkeémV Sále, který nyní vypadal jako po výbuchu bbyo, mzačalo ustupovat ozývajícím se vzlyůkm a sténání. Nikdo jiný se však nezvedl.

Lucinda poamlu, jakoby omámena, kráčela k rozbitému vražednému stroji. Strnule se dívala na cáry látkyasaa,mkteré visely z kovové kostry. eVsvé mysli nyní viědla bratrovu tvřá tak, jak ji znalařívde - usmívající se, s pevnýimrysy.

Ale ěnco bylo tďe

důležitější než mrtví, jen kdyby si omhla vzpomenout, co a - ach, ovš,emBerserkrova rukojmí, ti

hodní muži z posádky. Mohla by je osvobodit, ěvnyimt za Karlsenovoělto.

Robotič-íšníci, pro které bylo rozlité víno nejvyšší nehodou, jíěžli učmelit, se vrhali sema tamve stavu paniky, omhl-li se mechanismus do takového stavu dostat. Bránili tak Luěcinvd postupu, řpesto se jí podřialo vyvézt ětžkou rakev

přes půlku Velkého Sálu, když ji slabý hlas zastavil. Nogara se dovleřkelvrkácpenému stolu a vseěd se o ěnj opíral.

Zachropětl: “-živý.” “Co?”

“Johann je živ a zdrávid. íšV? Jeho rakev je ramzicí skříň.”

“Ale ym všichni jsme Berserkroviřekli, že je rmtev.” Cítila se hlouěp; nestačila se vzpamatovat z jednoho šoku, když ji omráčil druhý. Poprvé se zadívala na Karlůsvenobličej. Uběhlo mnoho vteřin, než od ěnho odtrhla oči. “Berserkr drží rukojmí. Chci jehoělto.”

“Ne.” Nogara přoátsl hlavou. “Rozumím ti, ale nedovolímto. Nedámho Berserkru živého.” Brutální síla stále vyzařovala z jeho zláamného těla. V ruce už nedržel žádnou zňbr,apřesto Lucinda ůzstala na místě. Necítila k ěnmu teď už žádnou nenávist.

Zaprotestovala: “Ale tačmeká sedm mužů.”

“Berserkr je jako já.” Nogara obnažil zuby, stisknuté bolestí. “Nepustí zajatce na svobodu. čT..a.“dyV,ytkálhí l ho zpod rozervané tuniky.

Lucindiny čoi opět zabloudily ke klidné, chladné řtiváv rakvi. Pak se roězhbla pro klčí. Když ho držela v ruce, Nogara se v ulehčení sesunul v dmlobách.

Zámek na rakvi se dal nastavit děokonlika poloh. Lucinda jímpootočila k nápisu NOUZOÉV OŽIVENÍ. Kolem postavy uvnitř se rozsvítila sěvtélka a bylo slyšet bčzeuní elektřiny.

Mezitímuž automatizované systémy lodi zčaaly reagovat na nastalou situaci. Servírovací roboti odnášelěitionba nosítkách; Nogara byl jednímz prvních, které vynesli ze Sáluě.kdNe zřejmě pracoval robot-lékřa. Zpoza židle, kde jeěšt donedávna trůnil Nogara, řkičel hlas:

“Tady kontrola obrany lodi. Žádálimdské řpíkazy! Jaká je podstata nouzového stavu?”

“Nevolej kurýrní ďlo!” zakřičela Lucinda. “Sleduj ji proříppad útoku. Ale nezasáhni záchrannčýlun!” Skleěnné víko rakve se zažmilo.

Lucinda se roězhbla k obrazovce. Klopýtla o Micalověolo,t ale nezastavila se. Vdálce uviědla kurýrní lďo , nyní ovládanou Berserkrem, sotva rozeznatelnou v kitmavém světle kolemčerné díry. Záchrannýčlun s rukojmími, malá růžová tečka, stál nehybně před ní.

Jak dlouho jeěštbude Berserkrčekat, než zahubí rukojíma uprchne?

Když se očtiola od obrazovky, uviědla, že víko rakve je ořtenvé ačlověk v ní si poamlu sedá. Na okažmik, který nikdy

nevymizí z Lucindiny ymsli, se jeho čoi bezmocně upřely na její tvř.á Potom se do nich čzaala vracet síla, zcela jiná, než byla síla jeho bratra, a snad ěješvět tší.

Karlsen se rozhlédl kolesmebe po znčei ném Velkém Sále. “Felipe,” zašeptal, jakoby v bolesti, i když svého nevlastního bratra nemohl vidět.

Lucinda se kěmnu přiblížila a zčaala mu líčit všechny události ode dne, kdy ve lfalanmdském vězení slyšela, že

Karlsena sklátil mor.

Přerušil ji jen jednou. “Poomz mi dostat se z téhleěcvi a podej imskafandr.” Jeho paže byla tvrdá a silná, když ho za ni uchopila, ale když se postavil vedle ní, břyelkvpapivě malé postavy. “Co se stalo pot?o”m

Překotně pokračovala, zatímco roboti ho řpišli vyzbrojit. “Ale prčo jste byl zrmazený?” zeptala se nakonec, podivujíce se nad jeho zdravíma silou.

Karlsen ignoroval otázku. “Pďojse mnou do kontrolní ímstnosti. Musíme zachránit ty umže venku.”

Bez zaváhání vešel do nervového centra lodi a usedřlesdlao Dkůstojníka Obrany, který byl praěvpdodobně mrtev. Deska před ním se rozzřáila: “Spoj mě s kurýrní lodí!” vydal strohřýíkapz.

Za ěnkolik okamžiků se ohlásil nevýrazný hlas. Očbelji na obrazovce byl spřeo osvětlen; kdo by se však něaj ndíval bez předešlého varování, neměl by podeřzení, že to není lidský očbelji.

“Tady je rcVhní Velitel Karlsen, na lodi Nirvána.” Nepoejnmoval se ani guvernére,mani vládcem, ale použil titul ze slavné doby na Skalnaté Planěi.n “Přicházím k vám, chci s váimmluvit.”

Zastíěnný obličej na obrazovce se poamlu pohnul. “Ano, pane.”

Karlsen řperušil spojení. “To by hoělmo udržet v naědji. A tďe

potřebuji raketu. Roboti, naložte omji rakev na

nejrychlejší raketu, která tu je k dispozici. Moje rychlé oživení bůyslobzepno léky; budu umset být na učritou dobu opět zmražen.”

“Přece tam nechcete leětt?”

Už oěpt stál vedle židle. Chvilkulčmel. “Znám Berserkry. Jestliže jejich hlavnímcílem je chytit ěm, nebudou plýtvat

časem a sřtílet po rukojmích, ale ůpjdou po mně.”

“Nemůžete jít,” slyšela Lucinda saamsebe. “Jste řpíliš důležitý pro ostatní-“

“Nejdu spáchat sebevraždu,ám určitý plán.” Karlseůnv hlas se náhle zěmnil. “Říkala jsi, že Felipe nenírtmev?” “Myslím, že není.”

Karlsen řpivřel oči a krátkou dobu tiše pohyboval rty. Potsoempodíval na Lucindu a uchopil papír a pero ze stolu

Důstojníka Obrany. “Odevzdej tento dopis Felipovřií,k”al, zatímco psal. “Jestliže ho požádá, mosvobodí tebe i

Kapitána. Vy neohrožujete jeho omc. Zatímco já…” Dopsal a podal jí papír. “Uužsím jít. Bůh tě opatruj.”

Z pozice ůDstojníka Obrany sledovala Lucinda, jak krystalická raketa s Karlsenneampalubě opustila Nirvánu a v dlouhé křivce se přibližovala ke kurýrní lodi tak, abůystzala v učrité vzdáleností od záchrannéhočlunu.

“Hej, vy na kurýrní lodi,” slyšela Lucinda Kaůrvlsehnlas. “Můžete mě spolehlivě identifikovat? Můžete ofotografovat moji sítnici skrz obrazovku?”

Jeho raketa vžmiku vyrazila v pravémúhlu od své dosavadní dráhy. Nabírala stále na rychlosřtiitoam pse otčáela

kolem vlastní osy a odchylovala se řízmépho kurzu, unikajíc takřepd palbou, kterou Berserkrovy zbrěanokamžitě zahájily. Karlsen měl pravdu. Berserkr nezaváhal ani řvitneu a sousřtedil veškerou svoji pozornost a veísrmnou artilerii na Karlsenovu raketu, ponechávaje záchrannčýlun bez povšimnutí.

“Vystřelte na kurýrní lďo!” křičela Lucinda. “Znčite ji!” Nirvána vyřsetlila salvu raket, ale ty vzdalující se cíl nezasáhly.

Možná to bylo tí,mže kurýrní ďlo už byla na saém okraji zařkivení obklopujícího gravitčaní kolapsar.

Karlsenova raketa nebyla zasažena, ale zcela uniknout takéohnlae.mByla tďe

malým sklíčkem mizejícím na obrazovce

za clonou ohnivých výšleůh z Berserkrových zbraní, amlá tečka, přinucená letět do víůr černé díry.

“Lťe za nimi!” křičela Lucinda. Hěvzdy před ní se zbarvily doodmra. Autopilot na Nirváěn však téměř současně anuloval její řpíkaz a šětkavým hlasem matematicky zdůvodňoval, že jakékoliv zrychlení v tosmměru by bylo zhoubné pro všechny na paluěb.

Raketa už byla nyníčiutěr vtažena do gravičtaní jámy přitažlivostí, proti které žádné omtory nic nezmohly. A

loď-Berserkr letěl střemhlav za ní, nestaraje se o nic jiného, jen o Karlsena.

Na pozadí ohronmého mraku prachu se děv závodící tčeky stávaly rudějšími a ruědjšími, jako by lěelty přímo do oblohy, která se klenula nad planetořui pzápadu slunce. A potomje rudé spektrumhyperhmoty pohltilo a vesímr je už více nespatřil.

Krátce poté, co roboti dopraviuližemze záchrannéhočlunu bezpečně na palubu Nirvány, našel Holt Lucindu samotnou ve Velkém Sále, uřpeně hledící na obrazovku.

“Oěbtoval sám sebe, aby vás zachránil,” pronesla paolum. “Nikdy řpedtím vás ani neviědl.”

“Já ví.m” Po chvilce lmčení Holt pokrčaoval: “Právě jsem mluvil s Vládcem Nogarou. Nevímproč, ale ty ámš být

propuštěna na svobodu a já nebudu stíhán za to, že pjřsiveemdl toho proklatého Berserkra na palubu. I když se zdá, že

Nogara nás oba nenávidí…”

Lucinda neposlouchala. Stále hělelad do hlubokého vesímru před sebou.

“Chětl bych, abys imo ěnm někdy vyprávěla,” řekl Holt a položil paži kolejmejích ramen. Pohnula se, jako by ěclhat ze sebe setřást podráždění, které si sotva ěudvomovala. Holt spustil ruku.

“Rozumím,” řekl po chvilce a odešel se postarat o suvžée.m

přeložila IvanaČerná