﻿ Pojď ke mně dolů do sklepa

Ray Bradbury

Hugha Fortnuma probudily zvuky sobotního rána. Ležel, oči zavřeny, a jeden po druhém je vychutnával.

Dole v pánvi slanina; to ho Cynthie budí hýčkáním, místo denního křiku.

Naproti přes halu se Tom sprchuje, doopravdy se sprchuje. Někde opodál, v čmeláčím a vážčím světle, kdo to tam po ránu už nadává na počasí, na nečasy, na časy? Je to paní Šťastná? No ovšem! Ta zbožná obryně, co má bosá šest stop, ta přes dietu statná osmdesátnice, ten mudrc. Vstal, odháčkoval žaluzie a vyklonil se ven, aby ji dobře slyšel.

„Tu máš! Na! Tohle je na tebe! Ha!“

„Hezkou sobotu, paní Šťastná!“

Stařena ztuhla uprostřed oblaků insekticidu, řinoucího se z obrovité stříkačky.

„Blbost!“ křikla. „S tímhle neřádstvem a bejlím na krku?“

„S čím už zas válčíte?“ zavolal na ni Fortnum.

„Heleďte, nechci, aby si o tom čimčarovali vrabci na střeše, ale –“ podezřívavě se rozhlédla „– co byste tomu řekl, kdybych se vám svěřila, že válčím? V první obranné linii proti létajícím talířům!“

„Prima,“ odpověděl Fortnum. „Meziplanetární rakety se dají čekat každým rokem.“

„Se daly čekat!“ Zapumpovala a zacílila spršku pod keře. „Tady zas! No počkej! Tu máš!“

Ucouvl z čerstvého jitra, poněkud méně rozjařen, než jak slibovaly první vjemy. Chudák paní Šťastná. Odjakživa to býval takový rozoumek. A teď? Jsou to snad léta? Někdo zvoní.

Popadl župan a napůl už sešel dolů, když uslyšel hlas: „Expres, prosím. Fortnumovi?“ a spatřil, jak se Cynthie vrací od dveří, v ruce malý balíček.

Natáhl ruku, ale zavrtěla hlavou.

„Expres pro pana syna, doporučeně, letecky.“

Tom sjel dolů jak stonožka.

„Jú! To je určitě od Velké slatiny, speciální zahradnictví!“

„Jestlipak bych já dokázal mít takovouhle radost z obyčejného dopisu?“ meditoval Fortnum.

„Obyčejný dopis!?“ Tom divoce rval provázek a papír. „Copak ty nečteš inzeráty vzadu v Popular Mechanics? No, tady je to!“

Všichni nakoukli do otevřené malé krabičky.

„Tady je co?“ řekl Fortnum.

„Zaručeně obří lesosklepní, velkoplodé. Houby do vašeho sklepa. Obrovský výnos.“

„A ták,“ pravil Fortnum, „no to jsem ale!“

Cynthie se koukla. „Tyhle mrňavé –“

„Senzační vzrůst během čtyřiadvaceti hodin,“ citoval Tom zpaměti. „Nasaďte si je do sklepa –“

Fortnum si vyměnil pohled se svou ženou.

„No, konečně,“ připouštěla, „je to lepší než žáby nebo hadi.“

„To bych prosil!“ Tom odbíhal.

„Tome,“ zavolal Fortnum mírně.

Tom se zastavil u dveří do sklepa.

„Tome,“ řekl mu otec, „napříště by úplně stačilo poslat to obyčejně.“

„Pšš,“ řekl Tom, „to se oni spletli. Asi mě mají za nějakou bohatou firmu. Expres letecky a ještě doporučeně, kdo si tohle může dovolit?“

Dveře do sklepa přibouchly.

Fortnum přejel papír zmateně očima a pak ho zahodil do koše. Cestou do kuchyně pootevřel dveře do sklepa. Tom už byl na kolenou, hrabičkami kypřil zem vzadu. Ucítil, jak se vedle něho postavila jeho žena; zlehka oddychovala a nahlížela dolů do studené temnoty.

„Jsou to určitě jedlé houby, že ano, ne… ne nějaké prašivky?“

Fortnum se zasmál. „Bohatou úrodu, pantáto!“

Tom vzhlédl a zamával jim.

Fortnum zavřel dveře, vzal ženu pod paží a odvedl ji do kuchyně. Bylo mu krásně.

K polednímu, právě když jel Fortnum na tržiště v sousedství, zahlédl Rogera Willise, kamaráda z Rotary klubu, učitele biologie na místním gymnasiu. Mával na něho naléhavě z chodníku.

Fortnum zastavil a otevřel vůz.

„Buď zdráv, Rogere, chceš někam svézt?“

Willis až příliš souhlasil, vtrhl dovnitř a přibouchl dveře.

„Ty jsi právě ten chlap, kterého jsem potřeboval potkat. Už pár dní tě chci navštívit, a pořád to odkládám. Dovedl bys mi na pět minut s boží pomocí dělat psychiatra?“

Fortnum se na přítele na okamžik zahleděl a jel dál. „To budeš potřebovat boží pomoc spíš ty. Ale prosím, spánembohem.“

Willis se opřel a prohlížel si nehty. „Jeď kousek. Heleď, něco ti potřebuju říct: na světě je něco v nepořádku.“

Fortnum se upřímně zasmál. „To je odjakživa.“

„Ne, ne, já myslel… něco divného, něco co není vidět. Zrovna teď se to děje.“

„Šťastná,“ řekl Fortnum napůl pro sebe a zastavil.

„Šťastná?“

„Paní Šťastná. Dnes ráno mi vykládala o létajících talířích.“

„Ale ne,“ Willis si nervózně hryzal kloub ukazováčku. „Žádné talíře, nic takového. Alespoň myslím, že ne. Pověz mi, co je to intuice?“

„Vědomé rozpoznání něčeho, co bylo po určitou dobu v podvědomí. Ale necituj mě nikde, je to jen amatérská psychologie.“ Opět se zasmál.

„Dobré, to je dobré!“ obracel se s rozjasněnou tváří Willis. Poposedl. „To je přesně to! Delší dobu se věci jako hromadí, ne? Najednou prostě musíš plivnout, třebaže se vůbec nepamatuješ, jak se ti vlastně ty sliny nashromáždily. Najednou máš umazané ruce, ačkoli nevíš, kde se ta špína nabrala. Denně se na tebe práší, a nic o tom nevíš. Ale když se nastřádá toho prachu dost, najednou je tu, je vidět, pojmenuješ ho. A zrovna je to i s intuicí, aspoň pokud jde o mě. No, a jaký prach to na mě napadal? Pár meteorů z nočního nebe? Zvláštní soumraky? Nevím, Takové ty barvy, pachy, zvláštní šramoty po baráku ve tři ráno? Nebo to, jak se mi ježí chlupy na rukou? Všechno co vím, je, že se tu nějaký ten pitomý prach střádá. Docela najednou o tom vím.“

„No jo,“ odpověděl zneklidněně Fortnum, „ale o čem to víš?“

Willis pohlédl na ruce v klíně.

„Mám strach. Nemám strach. Pak mám najednou zase strach, za bílého dne. Prohlíželi mě doktoři. Prvotřídní výsledky. Bez rodinných problémů. Joe je prima chlapec, výborný syn. Dorothy? To je pozoruhodná ženská. S tou se nebojím ani stáří, ani smrti.“

„To jsi šťastný člověk.“

„Bývalý šťastný člověk. Teď vyděšený člověk, vážně, bez sebe strachy, o sebe, o rodinu; a teď momentálně i o tebe.“

„O mne?“ řekl Fortnum.

Za okamžik nato zastavili u prázdné parcely poblíže tržiště. Nastal okamžik hlubokého ticha, v němž se Fortnum zkoumavě podíval na přítele. Willisův hlas ho znenadání zamrazil.

„Bojím se o všechny,“ řekl Willis. „O tvé přátele, o své přátele, o přátele svých přátel, o lidi, kteří jsou odsud na hony daleko. Pitomost, co?“

Willis otevřel dveře, vystoupil a nakoukl ještě jednou dovnitř. Fortnum cítil, že by měl také něco říci.

„No dobře – ale co se s tím dá dělat?“

Willis vzhlédl na slunce, které slepě plálo na ohromné a vzdálené klenbě nebes.

„Dávej pozor,“ řekl pomalu. „Všímej si všeho. Aspoň pár dní.“

„Všeho?“

„Nevyužíváme ani půlky toho, co nám pámbu nadělil. Sotva deseti procent svého času. Měli bychom se naučit víc slyšet, víc cítit, víc čichat, víc chutnat. Možná že je něco v nepořádku už v tom, jak tamhle vítr na parcele profukuje tím plevelem. Možná že je to slunce tamhle na telefonních drátech, nebo jsou to ty cikády, které cvrčí v jilmech. Kdybychom se tak mohli zastavit, dívat se, poslouchat – pár dní, pár nocí, a pak si navzájem porovnat poznámky! Pak bys mi mohl říct, abych držel hubu, a já bych ji držel.“

„Tak dobrá,“ řekl Fortnum lehčeji, než mu doopravdy bylo. „Porozhlídnu se. Ale jakpak poznám, že už jsem našel to, co vlastně hledám?“

Willis se na něj vážně zadíval. „To poznáš. To prostě musíš poznat. Anebo je s námi konec, se všemi,“ řekl tiše.

Fortnum přibouchl dveře, nevěděl co říci. Ucítil, jak rozpačitě rudne v tváři. Willis to vycítil.

„Hughu, myslíš, že – že mi přeskočilo?“

„Nesmysl,“ řekl Fortnum až příliš rychle. „Máš trochu v nepořádku nervy, to je všechno. Měl by sis pár týdnů odpočinout.“

Willis přikývl. „Mám k vám přijít v pondělí večer?“

„Přijď, když chceš. Stav se prostě, až budeš mít chuť.“

„Doufám, že budu mít chuť. Moc bych aspoň chtěl mít chuť.“

A pak byl najednou pryč, odspěchal najednou pryč přes suchou zaplevelenou parcelu k postrannímu vchodu do trhu.

Fortnum ho pozoroval a zčistajasna se mu nechtělo pohnout z místa. Zjistil o sobě, že pomalu a zhluboka nadechuje, že váží ticho. Olízl si rty, ochutnával na jazyku sůl potu. Pohlédl na paži opřenou o dveře, na zlaté chloupky planoucí v slunci. Na prázdném stanovišti se vítr honil sám se sebou.

Vyhlédl, aby spatřil slunce, a to na něj zacivělo jedinou mohutnou ohlušující ranou své nezměrné síly, až musel prudce stáhnout hlavu zpět. Vydechl. Pak se hlasitě zasmál. A pak odjel.

Sklenice limonády byla chladná a lahodně orosená. Led uvnitř cinkal a limonáda byla právě dost kyselá a právě dost sladká na jazyku. Usrkával, ochutnával, opřel se zády v proutěné houpací židli na setmělé verandě, oči zavřeny. Cvrčkové na pažitu vyzpěvovali. Cynthie, která naproti němu na verandě pletla, si ho zvědavě prohlížela. Cítil ten tlak její pozornosti.

„Co se děje?“ řekla posléze.

„Cynthie,“ řekl, „máš v pořádku intuici? Vypadá počasí na zemětřesení? Potopí se s námi země? Bude válka? Nebo nám jenom zmrzne delphinium?“

„Počkej, to já poznám v kostech.“

Otevřel oči a viděl, jak Cynthie právě zavírá oči a sedí naprosto nehybně jako socha, ruce na kolenou. Nakonec zavrtěla hlavou a usmála se.

„Ne. Žádná válka, nic se nepotopí, ani mráz nebude. A proč?“

„Strašná spousta lidí mě dnes děsila posledním soudem. Tedy přesně řečeno dva a –“

Skleněné dveře se rozletěly. Fortnumovo tělo sebou trhlo, jako kdyby dostalo ránu. „Co je?“

Tom se zahradnickou lískou v rukou vykročil na verandu.

„Promiňte,“ řekl. „Co se děje, tati?“

„Nic.“ Fortnum vstal. Byl rád, že se může pohnout. „Tak to je ta tvoje úroda?“

Tom se nadšeně hrnul k němu. „Jenom troška, člověče tati, ty vyvádějí! Je to sotva sedm hodin. Ovšem chtělo to spoustu vody, ale podívej se, jak ty potvory vyrostly.“

Položil lísku na stolek mezi rodiče.

Úroda to byla skutečně hojná. Na vlhké půdě vybujely stovky malých šedohnědých houbiček.

„To jsem tedy blázen,“ řekl Fortnum s úctou.

Cynthie natáhla ruku, aby si na lísku sáhla, ale pak ji zas nejistě odtáhla.

„Já bych strašně nerada, abyste mě měli za kazimíra, ale… nemůže to opravdu být nic jiného než jedlé houby, že?“

Na Tomovi bylo vidět, že ho to urazilo. „A čím myslíš, že vás budu krmit, prašivkami?“

„No právě,“ řekla Cynthie rychle. „Jakpak se poznají jedlé houby od prašivek?“

„Když je sníš,“ řekl Tom. „Když to přežiješ, tak to byly jedlé houby. Když ne –“

Prudce se rozchechtal, Fortnuma to pobavilo, ale Tomova matka sebou jen cukla. Posadila se zpátky do židle.

„Já – já je nechci,“ řekla.

„Á!“ Tom popadl vztekle lísku. „Kdypak budou mít kazimíři v tomhle baráku svátek?“

Loudal se zamračeně pryč.

„Tome!“ řekl Fortnum.

„No bože,“ řekl Tom. „Tady si každý myslí, že ho trocha chlapeckého kšeftu zruinuje. Jděte s tím někam!“ Fortnum právě vstupoval do domu, když Tom mrskl houbami i s lískou a se vším všudy dolů po schodech do sklepa. Přibouchl dveře a vyběhl vztekle zadním vchodem.

Fortnum se otočil na svou ženu, která se dotčeně otočila. „Mrzí mě to,“ řekla. „Nevím, proč se to muselo stát. Prostě jsem to Tomovi říct musela.“

Zazvonil telefon. Fortnum vynesl přístroj ven, pokud stačila šňůra.

„Je to Hugh?“ Byl to hlas Dorothy Willisové. Zněl pojednou strašně staře a vyděšeně. „Hughu… není u vás náhodou Roger?“

„To je Dorothy? Není.“

„Je pryč,“ řekla Dorothy. „A zmizely všechny jeho šaty ze skříně.“ Začala tiše plakat.

„Vzchop se, Dorothy, za minutu jsem u tebe.“

„Musíš mi pomoct! Musíš mi prostě pomoct. Něco se mu stalo, já to vím,“ naříkala. „Jestli něco neuděláš, tak už ho nikdy neuvidíme živého.“

Velice pomalu zavěsil sluchátko do vidlice. Její hlas v něm stále ještě plakal. Noční cvrkot docela najednou zazněl hrozně silně. Ucítil, jak se mu ježí vlasy, jeden po druhém, na zátylku.

To přece vlasy nemohou dělat, pomyslel si. Je to pitomost, pitomost je to! Nemohou to přece dělat, v opravdovém životě to nemohou dělat!

Ale vlasy to dělaly, jeden po druhém se mu vlasy s pomalým bodáním vzpřimovaly.

Drátěná ramínka byla skutečně prázdná. Zachřestila, jak je Fortnum odsunul stranou po tyči, otočil se a pohlédl ven z šatny na Dorothy Willisovou a na jejího syna Joea.

„Já jsem prostě šel kolem,“ říkal Joe, „a viděl jsem, že je šatna prázdná a všechny tátovy šaty jsou pryč!“

„Bylo to všechno tak pěkné,“ řekla Dorothy. „Měli jsme takový pěkný život. Já tomu nerozumím. Vůbec tomu nerozumím!“ Začala znovu plakat, přitiskla si ruce na tvář.

Fortnum vykročil ze šatny.

„Slyšeli jste ho odcházet?“

„Hráli jsme venku školku s míčem,“ řekl Joe. „Tatínek povídal, že si musí na chvilku zajít dovnitř. Pak jsem šel dovnitř já, a to – to už byl pryč!“

„Musel si rychle sbalit věci, a ať šel, kam šel, šel asi pěšky, protože jsme vůbec neslyšeli, že by byl přijel taxík.“

Prošli halou.

„Podívám se na nádraží a na letiště.“ Fortnum zaváhal.

„Dorothy, měl Roger někdy nějaké –“

„Ne, duševně byl docela v pořádku.“ Zaváhala. „Mám pocit – takové tušení – že ho unesli.“

Fortnum zavrtěl hlavou. „To se mi nezdá, že by to byl stihl zabalit, vyjít z domu a jít svým únoscům naproti.“

Dorothy otevřela dveře, jako by chtěla vpustit noc anebo noční vítr do haly a ohlédla se prázdným pohledem do pokojů. Její hlas bloudil.

„Ne. Nějak se dostali do domu. Přímo před námi, přímo před našima očima nám ho ukradli.“

„A pak?“

„… stalo se něco strašného.“

Fortnum vykročil do noci cvrčků a šustících stromů. Proroci posledního soudu, napadlo ho, si prorokují. Paní Šťastná. Roger. A teď Rogerova žena. Stalo se něco strašného. Ale co, proboha? A jak?

Pohlédl na Dorothy a pak na jejího syna. Joeovi, pomrkávajícímu zvlhlýma očima, to hodnou chvíli trvalo, než se otočil, přešel halou a zastavil se, objímaje prsty kliku dveří do sklepa.

Fortnum pocítil, jak jeho víčka zacukala, jak se mu napjala duhovka, jako by si pořizoval snímek něčeho, co si potřeboval zapamatovat.

Joe otevřel dveře do sklepa dokořán, sestupoval, mizel, zmizel. Dveře klaply.

Fortnum otvíral ústa, aby něco řekl, ale Dorothy ho vzala za ruku, musel se na ni podívat.

„Prosím tě,“ řekla. „Najdi mi ho.“

Políbil ji na tvář. „Jestli je to v lidských silách…“

Jestli je to v lidských silách. Prokristapána, proč zvolil zrovna tahle slova?

Odešel do letní noci.

Zalapání, výdech, zalapání, výdech, astmatické nasátí, kýchavá sprška. Umírá tu někdo ve tmě? Ne.

Jen paní Šťastná, neviděna za živým plotem, stříká do noci a vyráží kostnatým loktem. Fortnuma těžce zahalil odporně sladký pach insekticidu, když se přiblížil k svému domovu.

„Paní Šťastná? Ještě jste si nedala pokoj?“

Její hlas vyrazil zpoza, černého křoví.

„K sakru, nedala! Mšice, dafnie, červotoči a teď ještě Marosmius oreades. Propána, to to ale roste!“

„A co?“

„To Marasmius oreades, co jiného. Mám je proti sobě a troufám si vyhrát. Tady! Hele. Tady!“

Opustil živý plot, vzdychající pumpu, hvízdavý hlas a setkal se s manželkou, která na něj čekala na verandě téměř tak, jako by byla chtěla začít tam, kde Dorothy před pár minutami skončila u svých dveří.

Bylo na Fortnumovi, aby promluvil, když tu se uvnitř pohnul nějaký stín, zapraskalo to, cvakla klika. Tom zmizel ve sklepě.

Fortnumovi se zdálo, jako kdyby mu byl někdo před očima odpálil nálož. Zakymácel se. Všechno mělo onu otupělou povědomost denních snů, kde o všech pohybech víme, ještě než se staly, celý dialog známe, ještě než nám přejde přes rty.

Zjistil, že civí na zavřené dveře do sklepa. Gynthie ho odvedla pobaveně dovnitř.

„Co? Tom? Ale – já jsem ustoupila. Když pro něj ty mizerné houby tolik znamenají. Mimochodem, jak je hodil do sklepa, tak se krásně ujaly. Jen tak, jak ležely na zemi.“

„Vážně?“ slyšel se Fortnum říci.

Cynthie ho vzala za paži. „Co je s Rogerem?“

„Je pryč, už je to tak.“

„Ti muži, ti muži, ti muži,“ řekla.

„Ne, to se mýlíš,“ řekl. „Vídal jsem Rogera deset let skoro denně. Když znáš chlapa takhle dobře, tak můžeš s jistotou soudit na to, jaké to má doma, ať už v troubě nebo v mixéru. Tomu ještě smrtka nefoukla na krk. Neběhal vyděšeně za svým nesmrtelným mládím a nechodil na hrušky do cizí zahrady. Ne, na to bych mohl přísahat a vsadit na Rogera poslední dolar –“

Zvonek za ním zadrnčel. Listonoš došel tiše až k verandě, v ruce držel telegram.

„Fortnum?“

Gynthie luskla vypínačem v hale, zatímco on roztrhával obálku a uhlazoval papír, aby si to mohl přečíst.

CESTUJI DO NEW ORLEANSU TELEGRAM SNAD NECENZUROVÁN MUSÍTE ODMÍTNOUT OPAKUJI ODMÍTNOUT VŠECHNY EXPRESNÍ DOPORUČENÉ ZÁSILKY ROGER

Cynthie vzhlédla od papíru.

„Já tomu nerozumím. Co tím myslí?“

Ale Fortnum už byl u telefonu, rychle otočil ciferníkem. Jednou. „Centrála? Policii, ale rychle!“

Téhož večera v deset patnáct, už pošesté zazvonil telefon. Fortnum zvedl sluchátko a vydechl. „Rogere? Kde jsi!?“

„Kde bych byl,“ pravil Roger lehce, téměř pobaveně. „Přece dobře víš, kde jsem, vždyť to máš na svědomí. Měl bych se na tebe zlobit.“

Kývl na Cynthii, odběhla do kuchyně k druhému aparátu. Když uslyšel tiché cvaknutí, pokračoval.

„Rogere, přísahám, že o tom nic nevím. Dostal jsem ten tvůj telegram.“

„Jaký telegram?“ zahlaholil Roger. „Žádný telegram jsem neposílal. Teď mě najednou vytáhla policie z Jižního vlaku, vysadili mě v takové díře, a tak ti volám, abys mě jich zbavil. Hughu, jestli má tohle být nějaký vtip –“

„Ale Rogere, vždyť ty jsi přece zmizel.“

„Na služební cestu. Jestli tomu ovšem říkáš zmizet. Dorothy i Joeovi jsem o tom říkal.“

„Je to nějaké záhadné, Rogere. Nejsi v nějakém nebezpečí? Nevydírá tě někdo? Nenutí tě tam někdo, abys říkal tohle?“

„Je mi prima, jsem zdravý, jsem volný, ničeho se nebojím.“

„Ale co ty tvoje předtuchy, Rogere…?“

„Houby! Tak co, nemáš dojem, že jsem úplně v pořádku?“

„Ale jistě, Rogere.“

„Tak na mě buď hodný a nech mě zase běžet. Zavolej Dorothy a pověz jí, že se do pěti dnů vrátím. Jak na to jen mohla zapomenout?“

„No zapomněla, Rogere. Tak do pěti dnů tě uvidíme, ano?“

„Za pět dnů, čestné slovo.“

Jeho hlas zněl bezesporu přesvědčivě, vřele, byl to zase ten starý Roger. Fortnum zavrtěl hlavou, zmaten víc než kdy předtím.

„Rogere,“ řekl, „tohle je nejbláznivější den, co jsem kdy zažil. Tak jsi tedy od Dorothy neutekl? Propánakrále, mně to přeci můžeš říct.“

„Miluju ji z celého srdce. A tady máš poručíka Parkera od ridgetownské policie. Buď zdráv, Hughu!“

„Buď…“

Ale u aparátu už byl poručík a vztekle vykládal. Co tím Fortnum zamýšlel, že je namočil do téhle historie? Co se to děje? Koho si myslí, že má před sebou? Tak chce nebo nechce, aby toho jeho takzvaného přítele pustili, či zadrželi?

„Pustit,“ podařilo se Fortnumovi vpašovat do toho monologu, zavěsil telefon a ještě se mu zdálo, že slyší hlas vyzývající k nástupu a mohutné zahřmění vlaku opouštějícího stanici tři sta kilometrů na jih odtud, v noci jaksi temnější a temnější.

Cynthie pomalu vešla do místnosti.

„Je mi tak divně,“ řekla.

„Jak myslíš, že je mně?“

„Kdo mohl ten telegram poslat? A proč?“

Nalil si trochu whisky, postavil se uprostřed pokoje a zahleděl se na skleničku.

„Mám radost, že je Roger v pořádku,“ řekla konečně jeho žena.

„Není,“ pravil Fortnum.

„Ale vždyť jsi zrovna říkal –“

„Nic jsem neřekl. Nemohli jsme ho přece dát vytáhnout z vlaku, svázat a poslat domů, to zas ne – když tvrdil, že je docela v pořádku? Ba ne! On ten telegram poslal, ale pak, když už to udělal, rozmyslel si to. Proč, proč, proč?“ Fortnum přecházel pokojem a usrkával nápoje.

„Proč nás varoval před expresními doporučenými zásilkami? Jediný balíček, který jsme za celý rok dostali a na který se hodí ten popis, je ten, co dostal dnes ráno Tom.“ Jeho hlas někam odplynul.

Než se mohl pohnout, Cynthie už byla u koše a vytahovala zmačkaný balicí papír, polepený známkami rekomanda.

Poštovní razítko znělo: NEW ORLEANS, LA.

Cynthie vzhlédla: „New Orleans. Nejel Roger zrovna tam?“

Fortnumovi klapla v mysli klika, otevřely se dveře a zavřely. Klapla jiná klika, jiné dveře se rozevřely dokořán a pak zavřely. Vlhce zavoněla hlína. Zjistil, že jeho ruka vytáčí číslo. Po dlouhé chvíli se na druhém konci ozvala Dorothy Willisová. Dovedl si představit, jak sedí doma, jak má rozsvíceno příliš mnoho světel. Chvíli s ní tiše rozmlouval, pak si odkašlal a řekl: „Dorothy, podívej se, já vím, vypadá to trochu hloupě, ale nedostali jste v poslední době nějaké expresní letecké doporučené zásilky?“

Její hlas byl slabý. „Ne.“ Pak: „Ne, počkej. Asi tak tři dny je to. Ale myslela jsem, že o tom víš! Vrhli se na to přece všichni kluci z bloku.“

Fortnum pečlivě odvažoval slova.

„Vrhli se na co?“

„Ale proč se na to ptáš?“ řekla. „Na tom přece není nic špatného, pěstovat houby, ne?“

Fortnum zavřel oči.

„Hughu? Jsi tam ještě?“ ptala se Dorothy. „Říkala jsem: na tom přece není nic špatného –“

„– pěstovat houby?“ řekl Fortnum konečně. „Ne. Nic špatného. Nic špatného.“

A zvolna položil sluchátko.

Záclony vlály jako závoje z měsíčního světla. Hodiny odtikávaly. Popůlnoční svět vplouval do ložnice a vyplňoval ji. Slyšel hlas paní Šťastné, nesoucí se vzduchem tohoto rána. Bylo to už milióny let. Slyšel Rogera, jak zastírá za poledne slunce mrakem. Slyšel policistu, jak mu po telefonu až zezdola z jihu nadává. A zase Rogerův hlas a s ním hřmící lokomotivu, která s ním spěchá pryč a pryč a zaniká v dáli. A konečně hlas paní Šťastné za plotem:

„Propána, to to ale roste!“

„A co?“

„Marasmius oreades!“

Vytřeštil oči. Posadil se.

O chvíli později dole šustil ve velkém naučném slovníku. Ukazováčkem podtrhl slova:

„Marasmius oreades, špička obecná: houba často se vyskytující na trávnících v létě a za časného podzimu.“

Nechal knihu sklapnout.

Venku v hluboké letní noci si zapálil cigaretu a tiše kouřil.

Meteor proletěl prostorem, rychle vyhořel. Stromy tiše šuměly.

Cvakly domovní dveře.

Cynthie se k němu blížila v županu.

„Nemůžeš usnout?“

„Asi je moc horko.“

„Ani není moc horko.“

„Není,“ řekl a sáhl si na ruce. „Vlastně je zima.“

Zatáhl dvakrát z cigarety, a nedívaje se na ženu, řekl: „Cynthie… Co když…?“ Odkašlal a musel se zarazit.

„Co když měl Roger pravdu dnes ráno? A co když měla pravdu i paní Šťastná? Děje se něco strašného. Něco – jako –“ pokývl na oblohu a na milión hvězd – „jako by na zem proniklo cosi z jiných světů.“

„Hughu!“

„Ne, jen mě nech fantazírovat.“

„Zřejmě sem neproniklo nic, jinak bychom si toho přece byli museli všimnout.“

„Řekněme, že jsme si toho všimli jen zčásti, že nás to jen poněkud znepokojilo. Co? Co to sem mohlo proniknout? Jakými prostředky by se sem byli mohli dostat nějací tvorové?“

Cynthie vzhlédla na oblohu a už měla něco na jazyku, když ji přerušil.

„Ne, ani meteory, ani létající talíře. Nic viditelného. Co takhle nějaké baktérie? To taky pochází z kosmu, ne?“

„Jednou jsem o tom něco četla, ano –“

„Spory, semínka, pyl, nebo snad virusy bombardují naši atmosféru po bilionech, každou vteřinu a už po milióny let. Zrovna teď sedíme venku v neviditelném dešti. Padá to na celou zem, na města, na městečka a právě teď – na náš trávník.“

„Na náš trávník?“

„A na trávník paní Šťastné. Ale lidi jako ona vytrvale vydloubávají plevel, rozstřikují jedy, vyhánějí z trávy žáby. Ve městě by jakýkoli cizí život nepřežil. Taky počasí je problém. Nejlepší podnebí je na jihu: Alabama, Georgia, Louisiana. Tam někde v těch dusných zátokách, tam by se jim pěkně rostlo.“

Ale Cynthie se začínala už smát.

„Ne, vážně, ty opravdu věříš, že nějaká ta Velká slatina nebo jak se to zahradnické kramářství jmenuje, odkud Tomovi poslali ten balíček, je řízen šest stop vysokými houbami z jiných planet?“

„Takhle, jak to říkáš, to vypadá směšně,“ připustil.

„Směšně! Je to k popukání!“ Půvabně zvrátila hlavu nazad.

„Pro Kristovy rány!“ vykřikl náhle, jako by ho bodlo.

„Něco se děje! Paní Šťastná vyrýpává a hubí Marasmius oreades. A co je Marasmius oreades? Jistý druh houby. Zároveň – a já předpokládám, že tomu řekneš náhoda – dorazily letecky expres rekomando houby pro Torna! A co ještě? Roger se bojí, že tu dlouho nebude. Během pár hodin zmizí, pak nám telegrafuje, abychom nepřijímali – co? Expres rekomando zásilku hub pro Toma! Dostal Rogerův syn v posledních několika dnech podobnou zásilku? Dostal. Odkud balíčky přicházejí? Z New Orleansu. A kam se Roger vydal, když zmizel? Do New Orleansu. Copak to nevidíš, Cynthie, copak to nevidíš? Nebyl bych znepokojen, kdyby tyhle všechny nesouvisející věci tak nezapadaly jedna do druhé. Roger, Tom, Joe, houby, paní Šťastná, balíčky, adresy, všechno se to k sobě hodí!“

Pozorovala jeho tvář klidněji, ale stále ještě pobaveně:

„Tak už se nezlob.“

„Já se nezlobím!“ Fortnum to téměř zařval. A pak už prostě nemohl dál. Bál se, že kdyby pokračoval, i on by se rozkřičel smíchy, a to si nějak nepřál. Civěl na domy které je obklopovaly, z jednoho na druhý, po celém bloku, a myslel na temné sklepy a chlapce ze sousedství, kteří všichni čtou Popular Mechanics, kteří po miliónech poslali peníze, aby mohli v skrytu pěstovat nějaké houby. Zrovna tak, jako si on, když byl ještě chlapec, psal o chemikálie, semena, želvy, bezpočetné lektvary a odporné mastičky. V kolika miliónech amerických domovů dnes v noci bují miliardy hub za spoluviny nevinných?

„Hughu?“ Jeho žena ho vzala za ruku. „Houby, ani ty největší, nedovedou myslet. Nedovedou se pohybovat. Nemají ani ruce, ani nohy. Jak by dokázaly expedovat poštu a ovládnout svět? Pojď. Podíváme se na ta tvá strašná monstra, na ty nepřátelské bytosti.“

Táhla ho k domovním dveřím. Jakmile byli uvnitř, pustila se ke sklepu, ale Fortnum se zastavil, zavrtěl hlavou a jeho rty se nějak samy od sebe zformovaly do pošetilého úsměvu. „Ne, ne. Já vím, co najdeme. Vyhraješ. Všechno je to nesmysl. Roger se příští týden vrátí a všichni se dohromady namažeme. Běž nahoru spát, vypiju sklenici teplého mléka a za minutku jsem u tebe… nebo za pár minut…“

„No vidíš!“ Políbila ho na obě tváře, stiskla ho a odešla nahoru po schodech.

V kuchyni si vzal sklenici, otevřel ledničku, aby si nalil mléko, když tu se náhle zarazil.

Na kraji nejhořejší poličky byla malá žlutá miska. Jenže to nebyla miska, která upoutala jeho pozornost, ale to, co v ní leželo.

Čerstvě utržené houby!

Musel tam stát nejméně půl minuty, jeho dech se srážel v prochlazeném vzduchu, než natáhl ruku a vzal misku, čichl k ní, ohmatal houby a pak konečně s miskou v ruce vyšel do haly. Podíval se vzhůru po schodech a slyšel, jak Cynthie přechází po ložnici, a už na ni chtěl zavolat: „Cynthie, to ty jsi dala tohle do ledničky!?“

Pak se zastavil. Znal odpověď. Nedala je tam.

Postavil misku s houbami na dolní sloupek schodiště a stál a díval se na ně. Představoval si sám sebe, jak bude za chvilku v posteli, jak bude civět na stěny, na otevřená okna, jak bude měsíc rozsévat své vzorované světlo. Slyšel se, jak říká, Cynthie? A jak ona odpovídá, ano? A on jak říká, je jedna možnost, jak by houbám mohly narůst ruce a nohy… Co? řekla by, ty blázínku, ty hlupáčku? A on by sebral odvahu čelit její rozradostněné reakci a pokračoval by, co kdyby někdo, kdo se zatoulal do slatin, ty houby sebral a snědl je…?

Žádná odpověď.

A když už by se do toho člověka jednou dostaly, pronikly by mu do krve, ovládly by každou jeho buňku a změnily by toho člověka na – Marťana? Potřebovaly by pak vlastní ruce a nohy? Ne, nepotřebovaly, když by si mohly vypůjčit lidi, žít v nich a stát se jimi! Roger snědl houby, které mu dal jeho syn. Roger se stal „něčím jiným“. Unesl sám sebe. A v posledním záblesku zdravého rozumu, v posledním záblesku „bytí sám sebou“ nám telegrafoval a varoval nás, abychom nepřijímali expres rekomando leteckou zásilku hub. Ten „Roger“, který telefonoval později, to už nebyl Roger, ale zajatec toho, co snědl. Copak to nedává smysl, Cynthie? Nedává tohleto smysl?

Ne, řekla smyšlená Cynthie, nedává to smysl, ne, ne, ne… Ve sklepě se ozvalo slabounké zašeptání, zašustnutí. Fortnum zvedl oči od misky, přešel ke dveřím do sklepa a přiložil k nim ucho.

„Tome?“

Žádná odpověď.

„Tome? Jsi tam dole?“

Žádná odpověď.

„Tome?“

Po dlouhé chvíli se zdola ozval Tomův hlas.

„Ano, tati.“

„Už je půlnoc pryč,“ řekl Fortnum a přemáhal se, aby nezvýšil hlas. „Co tam děláš dole?“

Žádná odpověď.

„Ptal jsem se –“

„Ošetřuji úrodu,“ řekl konečně chlapec chladně a tiše.

„Tak už se k čertu odtamtud hni! Slyšíš!?“

Ticho.

„Tome? Poslouchej! Dával jsi dneska do ledničky nějaké houby? A jestli jsi je tam dával, tak proč?“

Muselo odtikat nejméně deset vteřin, než se zezdola ozvala chlapcova odpověď. „Pro tebe a pro mámu k jídlu, samozřejmě.“

Fortnum cítil, jak se mu rozbušilo srdce, a musel se třikrát hluboce nadýchnout, než mohl pokračovat.

„Tome? Copak ty jsi… totiž… nejedl jsi ty houby ještě, viď, nebo snad ano?“

„To je legrační, že se mě na to ptáš,“ řekl Tom. „Ovšem. Dnes večer. Udělal jsem si s nimi sendvič po večeři. Proč?“

Fortnum se držel kliky. Teď byla řada na něm, aby neodpovídal. Cítil, jak se pod ním třesou kolena, a zápolil s tou celou nesmyslnou, pitomou, bláznivou věcí. Jen tak, pokoušel se říci, ale rty se mu nechtěly pohnout.

„Tati?“ zavolal Tom tiše ze sklepa. „Pojď sem dolů.“

Další pauza. „Chtěl bych ti ukázat svou úrodu.“

Fortnum cítil, jak mu klika klouže ve zpocené dlani. Zámek zaskřípěl. Nadechl se.

„Tati?“ zavolal Tom tiše.

Fortnum otevřel dveře. Dole ve sklepě bylo úplně tma. Natáhl ruku po vypínači. Jako by toto násilí Tom vytušil, ozval se odněkud:

„Nerozsvěcej. Světlo houbám škodí.“ Fortnum vypínač pustil.

Polkl. Ohlédl se vzhůru na schody, tam, kde zbyla jeho žena. Měl bych dát Cynthii sbohem. Ale proč bych na takové věci myslel! Nač na to vůbec myslet? Není k tomu přece důvod, nebo ano?

Není.

„Tome?“ řekl s předstíranou bodrostí. „Deset, dvacet, třicet – už jdu!“

A s prvním krokem dolů do tmy zavřel dveře.

Pravá, po domácku vyrobená egyptská mumie kapitána Stonesteela

Ray Bradbury

(ikarie 1996/04)

Bylo to na podzim, když našli kousek od Jezera potáplic opravdovou egyptskou mumii. Jak se tam ta mumie dostala a jak dlouho tam byla, to nikdo nevěděl. Ale byla tam, celá zavinutá do neprodyšných svitků, které ji chránily. Vypadala trochu pošramocená časem a jako by jenom čekala, až ji někdo najde.

Den předtím, a byl to právě takový den, kdy stromy strhávaly své zářivé, jakoby popálené listy, vykročil dvanáctiletý Charlie Flagstaff středem upravené, teď však prázdné uličky, díval se na nebe, na obzor, na celý svět, a vykřikoval: „Oukej! Já čekám! Tak jdeme na to!“

Nic se však nestalo. Charlie rozhrnoval listí před sebou celým městem, až došel k nejvyššímu domu v největší ulici, k domu, do kterého přicházeli se svými problémy všichni ze Zeleného města.

Charlie nakrabatil čelo, zavřel oči a zaječel do oken velikého domu: „Kapitáne Stonesteele!“

Dveře se rozletěly, jakoby za nimi ten starý muž čekal, stejně jako Charlie venku, až se stane v Zeleném městě ve státě Illinois něco neuvěřitelného.

„Charlie,“ zavolal kapitán Stonesteel. „Jsi už dost starý na to, abys zaklepal. Co je to za kluky, kteří halekají okolo domů?“

Dveře se zabouchly.

Charlie vzdychl, vystoupil po schodech a jemně zaklepal.

„Cože, Charlie, to jsi ty?“ Dveře se pootevřely a škvírou vykoukl kapitán. „Dobrý bože, podívej se na to počasí!“

Stařec vyšel ze dveří a zavětřil svým citlivým, jako břitva ostrým nosem ve větru. „Ty nemáš rád podzim, synku? Jen ochutnej ten vzdoušek!“ Náhle pohlédl do chlapcova bledého obličeje. „Co je, vždyť ty, synku, vypadáš, jako by se ti utopil tvůj poslední kamarád, jako kdyby pošel tvůj pes! Co se děje? Začíná příští týden škola? Nebo se vánoce blíží příliš pomalu?“

„Ty budou až za osm dlouhých týdnů. To je jako za deset let!“ vzdychl chlapec s pohledem na podzimní město. „Už jste si všiml, kapitáne, že se v okolí skoro nic neděje?“

„Jak to, u všech všudy, synku, vždyť zítra je svátek práce, půjde veliký průvod, v něm sedm skoro zbrusu nových aut, starosta bude ve sváteční uniformě, možná – eh…“

Kapitán zmlkl, vlastní kupecký seznam na něj nezapůsobil.

„Kolik ti je let, Charlie?“

„Třináct. Skoro.“

„To to utíká, už ti bude třináct. Co budeme dělat, Charlie, abychom přežili dnešní den?“

„Jestli to někdo ví, tak jste to vy, kapitáne.“

„Charlie…“ Stařec uhnul před chlapcovým čistým pohledem. „Můžu zesměšnit politiky, roztřást kostru městské haly, přinutit lokomotivy, aby uháněly pozpátku do kopce. Ale co s klukem, který se nudí o podzimním víkendu? No…“

Kapitán Stonesteel se zahleděl do budoucnosti.

„Charlie,“ řekl nakonec, „nechal jsem se dojmout tím, jak jsi ležel na zatracených kolejích a čekal, až tě zabije vlak, který stejně nikdy nepřijede. Tak poslouchej. Vsadím se s tebou o šest čokolád, že Zelené město ve státě Illinois se i se svými 5.062 obyvateli a tisícem psů úplně změní, změní se v to nejlepší, a to během příštích čtyřiadvaceti kouzelných hodin! Vsadíme se?“

„Přijímám!“ Charlie uchopil a stiskl starcovu ruku. „Kapitáne, já vím, že to dokážete!“

„Dívej se, chlapče. Dobře se dívej!“

Kapitán vkročil do domu, zavětřil u dveří vedoucích do sklepa a pak u dveří na půdu. Charlie běžel po jeho boku. „Poslechni, Charlie. Slyšíš? Podkrovní bouřky.“

Kapitán otevřel dveře dokořán do podzimního šepotání. Polapený vítr se roztřásl ve slunečních paprscích.

„Co to povídá?“

Poryv větru postrčil kapitána nahoru po schodech, jako by byl z lehounkých plev. Cestou filozofoval: „Říká stále ta samá slova. Čas. Stáří. Vzpomínka. Prach. Bolest. Naslouchej těm paprskům. Když tma poboří střechu krásného, podzimního dne, pak máš spoustu času na povídání, na bombajský šňupací tabák, na hřbitovní kytky, které se mění v duchy –“

„Kapitáne,“ Charlie lapal po dechu, když vystupoval vzhůru po schodech, „vy byste mohl psát do magazínů!“

„Jednou jsem to zkusil. Vrátili mi to. A jsme tady.“

A skutečně tam byli, na místě bez kalendáře, bez dnů, měsíců a roků, jen s pavoučími stíny a záblesky světla jako v prachu rozlitými slzami ze zříceného lustru.

„Páni!“ vykřikl Charlie. Byl trochu vyděšený, ale líbilo se mu to.

„Charlesi,“ řekl kapitán. „Jsi připraven?“

„Připraven!“

„Teď!“

Kapitán shrnul námořní mapy, plány, achátové kuličky, skleněné oči, kýchal ze zvířeného prachu, ale vyhrnul si rukávy.

„Když pomáháš na svět mystériím, bohudík nepotřebuješ převařovat vodu ani nic drhnout. Podej mi támhle ten papyrový svitek, chlapče, tamtu látací jehlu, je hned vedle, pak ještě štůček modrotisku, a pod nohama máš klubko propálených doutnáků. Pospěš si!“

„Hned to bude!“ Charlie běhal a skákal, skákal a běhal..

„Sem, sem a sem! Tam, tam a tam!“

Svazky suchých proutků, drápky jívových kočiček, suché květy a důtky se míhaly vzduchem.

Kapitánových šestnáct rukou se široce rozpínalo, blýskalo šestnácti jehlami, lupínky trávy, kolem poletovalo soví peří a blýskaly jasně žluté liščí oči.

„Tak, pánové. A půl je hotovo!“

Kapitán uťal řeč mávnutím ruky.

„Vem rozum do hrsti, synku. Co ti to začíná připomínat?“

Charlie obcházel stůl, oči doširoka otevřené, stejně jako ústa.

„Tohle je… to je –“ breptal. A pak: „Mumie! To snad ne!“

„Ale ano, chlapče. Je to mumie.“

Zápěstí ponořená do svého výtvoru, naslouchal kapitán šustění a chřestění, jako by to ševelily suché květy.

„A teď, proč jsem udělal tuhle mumii? Ty, ty jsi mě vyprovokoval, Charlesi. Běž se podívat ven z vikýře.“

Charlie plivl na zaprášenou tabulku, loktem vyleštil sklo a zvědavě vykoukl ven.

„Co vidíš v tom zatraceném městě?“ zeptal se kapitán. „Nepřihodila se žádná vražda?“

„Ach, ne.“

„Nikdo nespadl ze zvonice nebo nepřejela někoho šílená sekačka na trávu?“

„Nic takového.“

„Žádní ještěři neplavou vyschlým jezerem, žádné příšery nepadají na zednářský chrám a nerozmačkávají šest tisíc svobodných zednářů na placku?“

„Zatraceně, vidím pořád jen pět tisíc obyvatel Zeleného města!“

„Nepleť mě fakty, dívej se pořádně, hochu. Rozum do hrsti. Podej hlášení!“

„Žádné příšery.“ Charles hleděl oknem ven. „Žádné pobořené kostely.“

„Máš pravdu, chlapče.“

Kapitán stál za Charliem a stejně jako on pozoroval bezútěšný kraj. Zašpičatil svůj veliký ohařský nos.

„V celém Zeleném městě, v celém tvém životě ani jedna vražda, jediný požár, nic takového. Jen se na to podívej, synku, Zelené město ve státě Illinois je nejobyčejnější, nejmizernější, nejbanálnější nuda v celé historii římských, ruských a anglo-amerických impérií. Kdyby tu vyrostl Caesar, běžel by na forum už v desíti letech a nabodl by se na vlastní dýku.“

„Nuda,“ řekl Charlie.

„Velmi správně!“ Kapitán Stonesteel odběhl zpátky a znovu začal tlouci a hníst a pěchovat podivný těžkopádný tvar na vrzajícím stole.

„Máš úplnou pravdu. Nuda až do posledního soudu a nejposlednějšího pohřbu. Trávníky, domky, psí kožichy, lidské účesy, laciné obleky v temných výkladních skříních, to všechno je nastříhané ze stejného materiálu –“

„Z nudy,“ odpověděl Charlie.

„A copak děláš ty, když se nudíš, chlapče?“

„Éé… Rozbíjím okna v barabiznách.“

„V Zeleném městě ale žádné barabizny nejsou!“

„Ale bývaly. Na Old Highley. Už to strhli.“

„Vidíš to?! Tak co jiného bychom mohli zkusit? Ale rychle!“

„Nějaký masakr?“

„Žádný masakr v těchhle psích letech. Bože můj, vždyť policejní šéf je milý jako med. Starosta? Žádné úplatky. Celé prokleté město se převaluje nudou a spí. Máme jedinou možnost, Charlie. Co je naší spásou?“

Charlie se usmál. „Udělat mumii?“

„Teď jsi uhodil hřebíček na hlavičku! Ano! Pojď mi pomoci, ať to dokončíme, chlapče.“

Zatímco se stařec smál a šil roucho pro mumii, Charlie uchopil a popadl a drapsnul a vlekl jěštěří ocásky, staré bandáže, co zbyly po lyžařské nehodě a jimiž si kapitán zpevňoval kotník, nějaké náplasti na pneumatiky z roku 1922, několik vyhořelých světlušek z posledního mírového léta 1913 a sbírku vyschlých motýlů a smrtihlavů, kteří kdysi měli jmenovky a nyní byli beze jména, když Charlie a stařec hnětli těsto a pletli, tkali a lepili a formovali tvar ze suchých a křehkých prutů.

„Voilá, Charlie. Hotovo. Uděláno.

„Kapitáne!“ Chlapec se zalíbením hleděl a těžce oddychoval. „Můžu jí udělat korunu?“

„Udělej jí korunu, chlapče. Udělej jí korunu.“

Slunce zapadalo, když kapitán a Charlie a jejich egyptský přítel sestupovali po schodech starcova domu. Dva z nich šli, jako by měli v nohou olovo, třetí plul lehce jako smažený kukuřičný lupínek v zářijovém vzduchu.

„Kapitáne,“ řekl Charlie nahlas. „Co teď s ním uděláme? Nevypadá, že by mohl moc mluvit nebo že by uměl něco obstarat.“

„To není třeba. Jen o něm povídej lidem, běž mezi lidi. A oči měj na stopkách.“

Otevřeli dveře a hleděli ven na město zalykající se mírem a zničené nicneděláním.

„Tak, chlapče, teď ses osvobodil ze smrtelného sevření nudy. Ale všichni ti ztracení lidé tam venku leží s rukama pod hlavou, smutní a skleslí, protože každé ráno, když vstanou, mají zase tu svou věčnou a každodenní neděli. Kdo je zachrání, chlapče?“

„Amon Bubastis Rameses Třetí, dostavil se právě o půl čtvrté!“

„Bůh žehnej tvé vyřídilce, Charlesi. Právě jsme zaseli něco velkolepého. A semeno nevzejde, dokud je co –?“

„Nezalejeme?“ zeptal se Charles.

„Správně. Budeme zalévat a starat se, sledovat, jak roste. A pak co? Pak budou žně. Pojďme, hochu. Ehm… Přineseme tvého přítele.“

Kapitán se odšoural a ztratil se v soumraku.

Brzy potom sešla dolů mumie, Charlie jí trochu pomáhal.

Byl Den práce. V pravé poledne přišel Osiris Bubastis Amon-Ra-Tut ze Země Smrti.

Podzimní vítr prohraboval zahrady a rozrážel dveře dokořán, ale venku nebyl ten obvyklý ruch, který patří k průvodu se sedmi auty, s píšťalami a bubny a se starostou. Ulice byly plné lidí, kteří jako příliv zaplavili trávník před domem kapitána Stonesteela. Kapitán a Charlie seděli na přední verandě. Seděli tam už mnoho hodin a čekali, až přijde bouře, která smete Bastilu. Rozdivočelí psi chňapali po lýtkách chlapců, kteří pobíhali kolem davu. Kapitán se upřeně díval dolů na své a Charlieho dílo a potají se usmíval.

„Nuže, Charlie, vyhrál jsem sázku?“

„To je jistá věc, kapitáne!“

„Pojď.“

Telefony vyzváněly v celém městě a obědy se doma pálily na sporácích, když si kapitán Stonesteel vykračoval hlavní ulicí, aby požehnal průvodu Dne práce.

Uprostřed davu stál vůz, zapřažený párem koní. Na korbě seděl Tom Tuppen, oči rozšířené poznáním, jinak majitel napůl vymřelé farmy za městem. Zmateně pokřikoval, zástup také zmateně pokřikoval. Vzadu na voze ležela totiž zcela zvláštní sklizeň, vyloupnutá z temnot čtyř tisíc let uplynulého a ztraceného času.

„U všech nilských zátop a úrodné delty,“ popadal dech kapitán s očima široce otevřenýma. „Je nebo není toto, co zde leží ve starých papyrových a gázových obalech, opravdová egyptská mumie?“

„Určitě je!“ křičel Charlie.

„Určitě je!“ ječeli všichni.

„Dnes ráno jsem oral na poli,“ řekl Tom Tuppen. „Orám, orám, a – prásk! Vyoral jsem tohleto, zrovínka před sebou! Málem mě ranila mrtvice! Jen si to představte! Egypťané museli procházet Illinois před třemi tisíci lety a nikdo o tom nevěděl! Úplné zjevení, to vám říkám! Ať to nechají vystavené! Dem na to! Uhněte z cesty, děcka! Dem na poštu!“

Kůň, vůz, mumie i zástup se pohnuly a zanechaly kapitána za sebou. Pořád ještě stál na stejném místě, kulil oči a ústa měl otevřená.

„Parádička,“ zašeptal. „Povedlo se to, Charlie. Tenhle zmatek, žvanění, veselice a hysterické klepy budou trvat celých tisíc dnů Armagedonu, na to dám krk!“

„Ano, pane kapitáne!“

„Michelangelo by to nesvedl líp. Jeho David je zavržený, ztracený a zapomenutý ve srovnání s naším egyptským překvapením a –“

Kapitán zmlkl, když kolem běžel starosta.

„Kapitáne, Charlie, jak se vede? Právě volalo Chicago. Zítra ráno přiletí novináři! Lidi z muzea tu budou na oběd! Sláva na výsostech, blahoslavena budiž obchodní komora Zeleného města!“

Starosta utíkal dál davu v patách.

Podzimní mrak přelétl kapitánův obličej a usadil se na jeho ústech.

„Konec prvního jednání, Charlie. Napnout závity. Teď začíná druhé. Chceme, aby tenhle rozruch trval pořád, viď?“

„Ano, pane.“

„Zamysli se, chlapče. Co o tom říká strýček Kazatel?“

„Strýček Kazatel říká – ehm – ustoupit o dva kroky zpět?“

„Potlesk pro Charlieho, je to hvězda večera! Pámbu dal, Pámbu vzal, není-liž pravda?“

Charlie pohlédl do starcova obličeje a viděl známky nějaké starosti. „Ano, pane.“

Kapitán pozoroval dav, který zaplavil okolí pošty a dva bloky poblíž. Dostavilo se několik orchestrů, bubny a píšťaly vyluzovaly melodie, které se k Egypťanovi krásně hodily.

„Slunce už zapadá, Charlie,“ zabručel kapitán s očima zavřenýma. „Začíná finále.“

Jaký to byl den! Ještě mnoho let potom lidé říkali: „To byl den!“ Starosta šel domů a vyparádil se a pak se vrátil a pronesl tři řeči a uspořádal dva průvody. Jeden šel Hlavní ulicí až na konečnou trolejbusu, druhý opačným směrem a uprostřed nich zůstal Osiris Bubastis Amon-Ra-Tut, usmíval se jednou napravo, jak jeho křehké tělo obrátila zemská přitažlivost, jednou nalevo, když zahýbali za roh. Orchestry bubnů a píšťal, posílené dechovými nástroji, hrály bez ustání, a když zrovna nehrály, tak popíjely pivo a učily se triumfální pochod z Aidy, který pak zahrály tolikrát, že matky odnášely své vřískající děti domů a muži se odklidili do barů, kde konejšili své nervy. Něco se povídalo o třetím průvodu a čtvrté řeči, ale zapadající slunce zahnalo všechny dohady a obyvatelé města Charlie odešli domů na večeři, u které se víc mluvilo než jedlo. V osm hodin Charlie s kapitánem projížděli ulicemi plnými spadaného listí, už v úplné tmě proráželi vzduch ve starcově Moonu, ročník 1924 – autě, které se rozklepalo strachy, když je kapitán někde zanechal.

„Kapitáne, kam jdeme?“

„No,“ zamyslel se kapitán, lehce a pohodlně dokázal urazit deset filozofických mil za hodinu. „Každý včetně vašich je zrovna teď na Gorossettově louce, viď? Poslouchají poslední projev ke Dni práce, někdo svítí na toho chlubivého starostu a on vyrostl nejmíň o čtyřicet stop, je to tak? Spolek hasičů odpaluje rakety. Pošta, kam ukryli mumii, je prázdná a lze ji lehce dobýt. Stane se zázrak, Charlie. Musí to být. Zeptej se mě, proč.“

„Proč?“

„Jsem rád, že ses mě zeptal. Nuže, chlapče, zítra vyskočí z vlaku spousta lidí z Chicaga, všichni rozehřátí a čerství jako palačinky, s naostřenými nosy a okáry a mikroskopy. Tihle čmuchálci z muzea plus tisková společnost proklepou našeho egyptského faraóna sedmkrát tam a zpátky a pak jim rupnou pojistky v hlavě. Protože nic takového nechceme, Charlesi.“

„Jedeme zneškodnit důkaz.“

„Říkáš to trochu neomaleně, hochu, ale v podstatě správně. Podívej se na to takhle, dítě. Život je kouzelné představení, dokud člověk neví o druhém všechno. Vždycky odcházej od vašich s trochou tajemství, synu. Nyní, než si lidé zvyknou na našeho starověkého přítele, než on nám unosí ten zatracený ručník z koupelny jako nějaký švihácký víkendový host, měl by naskočit na nejbližšího velblouda a hezky rychle z města zmizet. Tak!“

Poštovní úřad tiše svítil do tmy. Skrz velké okno mohli vidět šerifa, hlídajícího mumii. Seděli tiše uvnitř, opuštěni dorážejícími davy, které šly večeřet a dívat se na ohňostroj, a žádný z nich nepromluvil.

Kapitán vytáhl hnědou láhev, ve které zabublala tajemná tekutina.

„Dej mi pětatřicet minut, než bude šerif zralý, Charlie. Pak vlez dovnitř, udělej, co ti poručím a stane se zázrak. O nic víc nejde!“

A kapitán zmizel.

Za městem starosta právě domluvil a k obloze vzlétl ohňostroj.

Charlie stál na střeše Moonu a díval se na prskavky půl hodiny. Pak si spočítal, že doba na uzrání šerifa uplynula, přeběhl ulici, tiše jako myš vklouzl na poštu a zůstal stát ve stínu.

„No tak,“ říkal kapitán, pohodlně usazený mezi šerifem a faraónem, „proč nedorazíte tuhle láhev, pane?“

„A už je prázdná,“ odpověděl šerif, který bez váhání poslechl.

Kapitán se v tlumeném světle předklonil. Vypadal, jako kdyby si prohlížel zlatý amulet na prsou mumie.

„Věříte starým pověrám?“

„Jakým starým pověrám?“ vyzvídal šerif.

„Kdybyste přečetl tyhle hieroglyfy nahlas, mumie obživne a začne chodit.“

„Trochu silný tabák,“ řekl šerif.

„Jen se podívejte na ty fantastické symboly!“ lákal ho kapitán.

„Někdo mi sebral brýle,“ vyhrkl šerif. „Přečtěte mi to. Ať je legrace, až začne mumie chodit.“

Charlie to pochopil jako signál k útoku a protáhl se skrz stíny blíž k egyptskému králi.

„Čtu.“ Kapitán se sklonil niž k faraónově amuletu a nechal sklouznout do kapsy šerifovy brýle. „První znak je sokol. Druhý šakal. Třetí sova. Čtvrtý žluté liščí oči“

„Pokračujte,“ přikázal šerif.

Kapitán poslechl, jeho hlas stoupal a klesal, šerifova hlava přikyvovala a všechny staré egyptské obrázky a slova pluly a dotýkaly se mumie, dokud se kapitán nakonec nenadechl a pak neskončil.

„Můj bože – šerife – podívejte se!“

Šerif vytřeštil oči.

„Mumie,“ mumlal kapitán, „jde na procházku!“

„Je,“ řekl jakýsi hlas. Možná to byl faraónův dech.

A mumie se zvedla, trochu se zarazila, ale pak zamířila ke dveřím.

„Jak to,“ namítal šerif se slzami v očích, „vždyť by nám mohl pláchnout!“

„Půjdu za ním a přivedu ho zpět,“ řekl kapitán.

„Ano, běžte!“ odpověděl šerif.

Mumie byla pryč. Kapitán také. Práskly dveře.

„Ó, bože.“ Šerif zvedl láhev a zatřásl s ní. „Prázdná.“

Jeli uschlými alejemi, které se náhle proměnily v chrámy písečného Egypta a pilíře času, vytesané do podoby lilií. Charlie slyšel hukot auta až v duši. Na zadním sedadle se natřásala mumie sem a tam, vykláněla se v zatáčkách, nabírala prastarý vzduch a radovala se z teplého vánku vanoucího od řeky.

„Vyprávějte něco, kapitáne,“ řek nakonec Charlie.

„A co?“ zeptal se ten starý muž.

„Moc rád vás poslouchám, když vyprávíte. Mluvte o něčem, co chci poslouchat. O té mumii. Co to je doopravdy. Z čeho je doopravdy udělaná. Odkud přišla“

„Jak to chlapče, vždyť jsi byl u toho, pomáhal jsi mi, viděl jsi?“

Ale hoch z něj nespouštěl pohled svých jasných podzimních očí. Mumie, jejich mistrovské dílo, stvořené během prastaré tabákové sklizně ve vyschlém korytě Nilu, se ve větru naklonila až k jejich ramenům, jako by stejně jako chlapec dychtila zaslechnout další slova.

„Chceš vědět, čím byl ve skutečnosti, kdysi dávno?“

Kapitán nasál do plic hrst prachu a chvíli mu trvalo, než odpověděl.

„Byl to kdokoliv, nikdo, kdosi. Ty. Já.“

„A dál?“ zašeptal Charlie.

„Pokračuj,“ naznačovaly mihotavé záblesky v očích mumie.

„Byl to a je,“ mumlal kapitán, „balík starých humoristických příloh nedělních novin, odklizených do podkroví, kde nakonec samy od sebe chytí od všech těch zapomenutých fantazií a nápadů. Je to list papyru, zapomenutý na podzimním poli dávno před Mojžíšem, papírovina vytržená jako plevel ze záhonu času, dávno minulé šero a znovu přicházející úsvit… lodní mapa Siamu, pramenů Modrého Nilu, horkého pouštního písku… vysušené zažloutlé mapy pěšin a cest, mizících v písečných dunách… suché a polámané květy ze svatebních památníků… pohřební věnce… poslední svitky z velké vyhořelé knihovny v Alexandrii… cítíš to spáleniště? Co pokrývá jeho klec žeber? Plakáty stržené ze stěn sýpek v Nort Stormu v Ohiu… mrtvé certifikáty zlatokopů… oznámení narození a sňatků… všechny ty kdysi potřebné věci, naděje, sny… první niklák v kapse, první dolar na zemi… zabalené a stužkou převázané dopisy se žlutými obálkami od starých žen, které stále opakují starým mužům ‚zítra a zítra a zítra‘… bude tu loď v přístavu, kůň na cestě, klepání na dveře… Je to… Je to telegram, který se bojíš otevřít… básně, které jsi napsal a zahodil… všechny ty němé, podivné stíny, které před tebou vyrostou, chlapče, nebo které se ti vykreslí v hlavě vždycky ve tři hodiny odpoledne, to všechno je rozmělněné, pohromadě a vytvarované do jedné podoby pod našima rukama a před našima očima. Tohle, tohle, tohle je Svatý prach Krále Faraóna ze Sedmé dynastie.“

„Je to tak,“ vzdychl Charlie.

Když dojeli k domu a zaparkovali, kapitán Stonesteel vyhlédl opatrně ven.

„Chodí vaši často k tobě do podkroví, Charlie?“

„Moc málo. V ničem se mi tam nehrabou.“

„Dobře. Zvedni našeho starého egyptského přítele ze sedadla, moc neváží, nejvýš dvacet liber. Provedls to s ním dobře, Charlie. Ach, to byl pohled! Když jsi běžel z pošty, jako by ta mumie šla na procházku. Měl jsi vidět šerifův obličej!“

„Doufám, že kvůli nám nebude mít problémy.“

„Bude si chvíli lámat hlavu a pak si něco vymyslí. Nemůže přece říct, že mumie odešla na procházku, že? Něco vymyslí, zorganizuje ozbrojené pátrání. Uvidíš. Ale teď, synku, vezmi našeho přítele nahoru, dobře ho schovej a každý týden ho navštěvuj. Vyprávěj si s ním po nocích. Pak po třiceti, po čtyřiceti letech. –“

„Cože?“ zeptal se Charlie.

„Až přijdou špatné roky orámované nudou, která ti bude kapat z uší, až město dávno zapomene na tento slavný příjezd a odjezd, jednou ráno, říkám ti, až budeš ležet v posteli a nebude se ti chtít ani vstávat, nebude se ti chtít hýbat ušima ani mrkat očima a budeš se pekelně nudit… nuže, to ráno, Charlie, vylezeš nahoru do podkroví a vytáhneš tuhle mumii ze skrýše, pohodíš ji na poli a budeš pozorovat ten poprask. Život začne za hodinu, za den – pro tebe, pro celé město, pro každého. Teď to popadni a schovej, chlapče! A hoď sebou!“

„Já nechci, aby tahle noc už byla pryč,“ řekl Charlie tiše. „Nemůžeme s ní objet pár bloků a pak u nás na verandě vypít nějakou limonádu?“

„Limonádu!“ Paty kapitána Stonesteela prudce dopadly na podlahu vozu, až celé auto zapraskalo a zahoupalo se. „Limonádu pro ztraceného a nalezeného krále a faraónova syna z Illinois!“

Bylo už pozdě večer, když znovu seděli na přední verandě kapitánova domu a vystavovali tvář větru – v rukou limonády, v puse led, pocucávali sladkou příchuť neuvěřitelného nočního dobrodružství. Vítr vál. Mumie, opřená o stěnu za Charlieho houpacím křeslem, vypadala skoro jako by naslouchala.

„Páni!“ vykřikl Charlie. „Už vidím ty titulky v zítřejším Clarionu: MUMIE NEZMĚRNÉ HODNOTY ZMIZELA! RAMSES-TUT ODCIZEN! VELKÝ OBJEV ZTRACEN! VYSOKÁ ODMĚNA VYPSÁNA! ŠERIF JE ZMATEN! OČEKÁVÁ SE VYDÍRÁNÍ!“

„Jen povídej, chlapče. Jak jsem tě to učil.“

Poslední ohňostroje Dne práce pohasínaly na obloze. Jejich odlesky se ztrácely v očích chlapce, starce i jejich společníka ukrytého ve stínu.

„Kapitáne?“ Charlie se zahleděl do budoucnosti. „A co když, až budu starý, nebudu už mumii vůbec potřebovat?“

„Eh?“

„Co když budu mít život plný překvapení? Bez nudy, najdu si něco, co budu chtít dělat, každý den bude stát za to, vstávat budu s úsměvem, smíchem, zestárnu v běhu – co potom, kapitáne?“

„To potom, chlapče, budeš jeden z nejšťastnějších lidí božích!“

„Tak se podívejte, kapitáne,“ řekl Charlie a díval se čistým, pevným pohledem. „Rozhodl jsem se. Budu největším spisovatelem všech dob.“

Kapitán zastavil své houpací křeslo a spatřil nevinný zápal v tom malém obličeji.

„Pane, to chápu. Dobrá. Budeš. Nu, potom, Charlesi, až budeš moc starý, budeš si muset najít nějakého mládence, nešťastného jako ty sám, a věnuješ mu Osirise-Ra. Tvůj život se možná naplní, ale ti druzí, ztracení na cestě, budou tvého Egypťana potřebovat. Souhlasíš? Souhlasíš?“

Poslední rakety vzlétly a spadly, poslední svítící balónky pluly mezi tichými hvězdami. Auta a lidé se vraceli domů, rodiče nesli své unavené a spící děti. Když to tiché procesí míjelo verandu kapitána Stonesteela, někteří vzhlédli a zamávali starci a Charliemu a vysokému, ve stínu ukrytému sluhovi, který stál mezi nimi, dokud noc neminula navždy.

Charlie řekl: „Povězte ještě něco, kapitáne.“

„Ne, už budu mlčet. Poslouchej, co říká on. Nech ho, ať vypráví o tvé budoucnosti, Charlie. Poslouchej jeho příběhy dobře. Slyšíš?“

Zvedl se vítr. Suchý papyrus na těle mumie zašelestil, vánek se probíral záhyby látky, rozechvěl faraónovy paže a král šeptal, rty jejich starého i nového tisíciletého nočního návštěvníka se jemně pohnuly.

„Co povídá, Charlesi?“

Charlie zavřel oči, čekal, poslouchal, přikyvoval, slzy mu klouzaly po lících a nakonec řekl: „Všechno… Všechno, co jsem kdy chtěl slyšet.“

Úsměv

Ray D. Bradbury

Fronta na hlavním náměstí se vytvořila už v pět hodin, když v dáli za jinovatkou vybílenými poli zpívali kohouti a nikde ještě nehořely žádné ohně. Tehdy se mezi rozbořenými domy valily chuchvalce studené mlhy, ale teď, v sedm hodin ráno, vyšlo slunce a mlha se pomalu rozplývala. Zezdola se ještě po dvojicích, po trojicích přidávali k frontě lidé, které do města přilákal svátek a bazar.

Chlapec stál sám za dvěma muži, kteří se mezi sebou hlasitě bavili a zvuk jejich hlasů se v čistém mrazivém ranním vzduchu zdál dvakrát tak hlasitější. Chlapec přešlapoval na místě a dýchal si na mrazem ztuhlé ruce; přitom se díval hned na hrubé, pytlovinu připomínající šaty svých sousedů a hned na dlouhou řadu mužů a žen před ním.

„Hej, mládenče, co tu děláš tak brzy ráno?“ zeptal se člověk za jeho zády.

„To je moje místo, stojím tu ve frontě,“ odpověděl chlapec.

„Být tebou, chlapče, tak odsud vystřelím a nechám místo tomu, kdo z toho má pojem!“

„Nech kluka na pokoji!“ vmísil se do hovoru jeden z mužů, stojících vpředu.

„Nic mu nedělám.“ Člověk se snažil chlapce pohladit po hlavě, ale ten jeho ruku nevrle setřásl. „Jenom si myslím, že je to divné – děcko, tak brzy ráno, a ono nespí!“

„Mládenec se vyzná, jasné?“ řekl maž jménem Greegsby. „Jak ti říkají, chlapče?“

„Tom.“

„Náš Tom už dobře ví, jak se plivá – nemám pravdu, Tome?“

„Jasně!“

Řada lidí se rozvlnila smíchem.

Vpředu někdo nabízel kávu v popraskaných šálcích. Tom uviděl malý, sálající oheň, na kterém se vařilo cosi v rezavém kastrolu. Nebyla to opravdová káva. Vařili ji z jakýchsi bobulí, sebraných v lese za městem a prodávali ji šálek za penny na prohřátí žaludku, ale málokdo na to měl,a tak nešla moc na odbyt.

Tom se zadíval dopředu, kde se fronta ztrácela za stěnou pobořenou výbuchem.

„Říkají, že prý se usmívá,“ řekl.

„Jo, usmívá se,“ přisvědčil Greegsby.

„Říkají, že je udělána z barev a plátna.“

„Přesně. Proto si myslím, že to není originál. Ta skutečná prý byla namalována na dřevě, kdysi dávno.“

„Říkají, že je jí čtyři sta let.“

„Jestli ne víc. Kdo vlastně ví, který je letos rok?“

„Dva tisíce šedesát jedna.“

„Ano, to tvrdí, mládenče. Říkají to. A co když je rok tři tisíce? Nebo pět tisíc! Jak to máme, k čertu, vědět? Jak dlouho už to vlastně trvá? Kolik času už uběhlo…“

Šoupali nohama po studené kamenné dlažbě, jak se s frontou pomalu pohybovali vpřed.

„Už brzy ji uvidíme?“ unaveně protáhl Tom.

„Ještě pár minut, víc ne. Ohradili ji čtyřmi kůly s napnutým provazem; udělali to proto, aby lidi nechodili moc blízko. A zapamatuj si, Tome, žádné kameny. Házet na ni kameny je zakázáno!“

„Dobře, pane.“

„Slunce se šplhalo po obloze stále výš a vyš, vzduch se prohříval a muži odkládali špinavé pláště a zaprášené klobouky.

„A proč tu všichni vlastně jsme?“ zeptal se Tom zamyšleně. „Proč musíme plivat?“

Greegsby se na něj ani nepodíval. Upřeně hleděl do slunce, jako by se snažil odhadnout, kolik je hodin.

„Ech, Tome, příčin je mnoho.“ Mechanicky sáhl rukou do kapsy, která už dávno neexistovala, pro cigarety, které nebyly. Tom už ten pohyb viděl tisíckrát.

„Ale všechny vycházejí z nenávisti, z nenávisti ke všemu, co je spojeno s Minulostí. Víš, jak jsme se dostali do tohohle stavu? Města – hromady rozvalin, cesty jsou od bomb zubaté jako pila, všude kolem svítí za nocí pole radioaktivitou… tak mi řekni, Tome, co to je, když ne nejhorší ničemnost?“

„Ano, pane, samozřejmě.“

„To a všechno dohromady. Člověk nenávidí to, co ho zahubilo, co mu zničilo život. Tak už je udělaný. Možná, že to je hloupé, ale taková už je lidská povaha.“

„A existuje někdo nebo něco, co bychom ne-nenáviděli?“ zeptal se Tom.

„Těžko! A nejméně tu tlupu idiotů, kteří řeční o životě v Minulosti.

Vždyť proto tu stojím už od samého rána, střeva zauzlená hladem, zuby mi cvakají zimou – jako novodobý tryglodyt, nic ke kouření, žádné pití, žádná útěcha pro člověka kromě těch našich svátků, Tome. Našich svátků…“

Tom si v mysli probral svátky, které zažil za poslední roky. Vzpomínal, jak trhali a pálili knihy na náměstí a všichni se při tom smáli jako opilí. A na svátek vědy z minulého měsíce, když do města přitáhli poslední auta a pak losovali. Šťastní výherci si potom směli každý jedenkrát udeřit do auta kladivem…“

„Jestli si na to pamatuju, Tome? Jestli se pamatuju? Samozřejmě, vždyť jsem rozbil přední sklo – sklo, rozumíš? Bože, to byl ale zvuk! Pohádka! Krach!“

Tom skoro jako by slyšel, jak se sklo rozsypávalo do miliónu střípků. „A Billy Henderson si mohl rozbít motor. Překrásně to udělal, přímo mistrovsky. Bum! Ale nejlepší bylo,“ pokračoval ve vzpomínkách Greegsby, „když ničili závod, který ještě zkoušel vyrábět letadla. Dobrou práci jsme odvedli! Našli jsme při tom tiskárnu a sklad vojenských zásob a zničili jsme je taky! Dovedeš si to představit, Tome?“

Tom se zamyslel.

„K čertu.“

Poledne. Zápach rozbitého města otravoval horký vzduch.

„Pane, to už se nikdy nevrátí?“

„Co – civilizace? A kdo ji potřebuje? Já rozhodně ne!“

„Já bych ji snesl,“ řekl jeden muž z řady. „Ne všechno, samozřejmě, ale bylo v ní i něco dobrého…“

„K čemu je dobré tlachat o tom,“ křiknul Greegsby. „Stejně je to všechno zbytečné.“

„Ech,“ odporoval mu jeden člověk z fronty. „Netrapte se! Uvidíte, ještě se najde šikovný člověk, který ji zalátá. Pamatujte na má slova. Člověk s duší.“

„Takový není,“ řekl Greegsby.

„Říkám vám, že se objeví. Člověk, který bude vědět, jak na to. Vrátí nám civilizaci – ne tu starou,.ale, řekl bych, omezenou, takovou, abychom mohli všichni žít v pokoji.“

„Nestačíš ani mrknout okem a máš tu zase válku!“

„Proč? Možná, že tentokrát to bude všechno jinak.“

Konečně se dostali na hlavní náměstí. Ve stejnou dobu přijel do města jízdní posel a v ruce držel list papíru. Tom, Greegsby a všichni ostatní sbírali sliny a pomalu se pohybovali vpřed – šli, plni očekávání, s široce otevřenýma očima. Tomovo srdce vzrušeně bilo a dlažba ho studila do bosých nohou.

„No tak, Tome, neloudej se, teď jsme na řadě!“

V každém rohu ohrazeného prostranství stál jeden policista – čtyři muži se žlutou šňůrkou na zápěstí, odznakem jejich moci nad ostatními. Hlídali, aby nikdo neházel kameny.

„To je proto,“ vysvětloval Greegsby, „aby měl každý stejnou příležitost plivnout si, rozumíš, Tome?“

Tom se zastavil před obrazem.

„Tak plivni!“

Ale chlapci vyschlo v krku.

„Tak Tome, rychle!“

„Ale,“ řekl pomalu Tom, „ona je krásná!“

„Dobře, tak já plivnu za tebe!“

Greegsbyho slina se zatřpytila v paprscích slunce. Žena na obraze se usmívala tajemně; smutně a Tom, oči upřené na její tvář, se divil, proč mu tak buší srdce a v uších zní hudba.

„Je krásná,“ opakoval.

„Tak jdi už, než policie…“

„Pozor!“

Fronta ztichla. Před chvílí ještě všichni nadávali Tomovi, že tu stojí jako pařez, ale teď se obrátili a sledovali kurýra.

„Jak se jmenuje, pane?“ zeptal se tiše Tom.

„Ten obraz? Říkají, že Mona Lisa. Ano, Mona Lisa.“

„Poslyšte oznámení,“ řekl kurýr. „Vláda rozhodla, že dnes v poledne bude portrét na náměstí předán do rukou zdejších občanů, aby se mohli podílet na jeho zničení.

Tom nestačil ani vykřiknout a už ho dav, křičící, strkající a mačkající se, nesl k obrazu. Ozval se zvuk trhaného plátna… Policisté se vrhli na útěk. Dav vyl a stovky rukou rvaly portrét jako hladoví ptáci.

Tom ucítil, jak ho kdosi udeřil kusem rozbitého rámu. Slepě odstrčil ostatní, natáhl ruku a uchvátil kousek utrženého plátna, pak zakopl a upadl. Čísi ruce ho vystrčily mimo běsnící dav. Potlučený, s roztrhanými šaty, hleděl, jak starci žvýkali kousky plátna, jak muži lámali rám, dupali nohama po rozbitých úlomcích a drtili je na menší a menší kousky.

Tom jediný stál tiše, stranou od vší té vřavy. Díval se na svou ruku. Pak přitiskl k hrudi kousek plátna, jako by ho chtěl před čímsi chránit.

„Hej, Tome, co je s tebou!“ křikl Greegsby.

Tom neodpověděl, vzchopil se a rozběhl se pryč. Za město, rozbitou silnicí mezi pole,, přes mělkou říčku, běžel a běžel, neohlížel se a v pěsti stále svíral kousek plátna.

Při západu slunce doběhl do malé vesničky. Kolem deváté se dostal k rozbité budově farmy. Za ní, v tom, co zůstale^ ze silážní věže, pod přístřeškem, zaslechl zvuky, které mu prozradily, že rodina už spí. Spí matka, otec, bratr. Potichu vklouzl do úzkých dveří a udýchaně si lehl. „Tome,“ ozval se ve tmě matčin hlas. „Ano.“

„Kde ses toulal?“ vztekal se otec. „Jen počkej, ráno si to s tebou vyřídím…“ Někdo ho kopl do nohy. Byl to jeho bratr; který se dnes musel sám pachtit na zahrádce.

„Lehni si!“ poručila mu tiše matka.

Tom už dýchal volněji. Všude kolem panovala tma. Jeho ruka byla stále vší silou přitisknutá k hrudi. Půl hodiny ležel tiše se zavřenýma očima.

Pak néco ucítil: chladné bílé světlo. Vysoko po nebi plul Měsíc a drobný kousek světla se posouval po ležícím Tomovi. Až teď uvolnil sevření ruky. Tiše, pozorně hlídajíce spáče, Tom rozevřel pěst. Zaváhal, zhluboka vzdychl a pak se podíval na kousek plátna, ležící na jeho dlani.

Svět spal, koupajíce se ve světle Měsíce.

Na jeho dlani ležel Úsměv.

Díval se na něj v bílém světle, které padalo z nočního nebe. Tiše, mnohokrát po sobě, si sám pro sebe opakoval: „Úsměv. Nádherný Úsměv…“ O hodinu později ho stále ještě viděl, i když ho už pečlivě složil a uschoval. Zavřel oči a viděl ve tmě před sebou – Úsměv.

Laskavý, dobrý; byl tam i po tom, co usnul, svět tonul v tichu a Měsíc plul po chladném nebi nejprve nahoru a potom dolů, vstříc novému ránu.

Já, Mars

Ray Bradbury

Zazvonil telefon.

Ruka starce zvedla sluchátko.

„Haló.“

„Haló, to je Barton?“

„Ano.“

„Tady je Barton.“

„Cože?“

„Tady je Barton!“

To není možné. Telefon nezazvonil už dobrých dvacet let.“

Stařec zavěsil.

Drrrnnng!

Jeho ruka znovu uchopila sluchátko.

„Zdravíčko, Bartone,“ zasmál se hlas na druhé straně. „Ty jsi zapomněl, viď?“

Stařec cítil, že se mu srdce scvrkává do malého, studeného kamene. Cítil vítr vanoucí z vyschlých moří a modrých kopců Marsu. Po dvaceti letech ticha a pavučin se právě dnes, na jeho osmdesáté narozeniny, probral telefon s hrůzným zavytím k životu.

„Kdo sis myslel, že ti volá?“ zeptal se ten hlas. „Kapitán nějaké rakety? Myslel sis, že tě někdo přišel zachránit?“

„Ne.“

„Kolikátého je?“

„Dvacátého července 2097,“ řekl prázdným hlasem.

„Dobrý bože. Šedesát let! To tu dřepíš už tak dlouho? A čekáš na záchrannou raketu ze Země?“

Stařec kývl.

„A teď mi řekni, staříku, víš, kdo já jsem?“

„Ano.“ Suché, bezkrevné rty se mu zachvěly. „Rozumím. Vzpomínám si. Já jsem Emil Barton a ty jsi Emil Barton.“

„S jedním rozdílem. Tobě je osmdesát. Mně je pouhých dvacet. Mám celý život před sebou!“

Stařec se začal smát a pak se rozplakal. Seděl a svíral telefon jako ztracené dítě. Byl to nesmyslný rozhovor a neměl by pokračovat dál, ale přesto ho neukončil. Když se vzpamatoval, přidržel si mluvítko co nejblíž ke rtům a řekl s nejhlubším zármutkem: „Poslouchej, ty tam! Bože, kdybych tě tak mohl varovat! Jak to jen udělat? Jsi jenom hlas. Kdybych ti tak mohl ukázat, jak jsou roky osamělé. Skonči to, zabij se! Na nic nečekej! Kdybys věděl, jaké to je proměnit se z bytosti, jakou jsi ty, do bytosti, jakou jsem já, tady, teď, na konci toho všeho.“

„To nejde.“ Hlas mladého Bartona se zasmál kdesi v dálce. „Hovoříš se záznamem. Píše se rok 2037. Šedesát let hluboko v minulosti. Dnes vypukla na Zemi atomová válka. Všichni kolonisté byli povoláni z Marsu zpátky. Já jsem tu zůstal!“

„Vzpomínám si,“ zašeptal stařec.

„Sám na Marsu,“ usmál se hlas. „Měsíc nebo rok, o co jde? Je tady dost jídla i knih. Ve volném čase jsem pořídil záznamy deseti tisíců svých slov; můj vlastní hlas, napojený na telefonní ústředny. Když za pár měsíců zvednu telefon, budu si mít s kým povídat.“

„Ano,“ zamumlal stařec a vzpomínal.

„Za čtyřicet, šedesát let mi moje vlastní nahrávky rozeznějí telefon. Ve skutečnosti si nemyslím, že bych na Marsu zůstal tak dlouho; je to jen takový nádherně ironický nápad, způsob, jak si zkrátit dlouhou chvíli. Jsi to vážně ty, Bartone? Jsem to vážně já?“

Ze starcových očí kanuly slzy. „Ano.“

„Vyrobil jsem tisíce Bartonů, pásků, reagujících na otázky, můj vlastní hlas v tisících marsovských městech. Armáda Bartonů obsadila Mars, zatímco já tady čekám na rakety ze Země.“

„Ty blázne,“ zavrtěl stařec unaveně hlavou. „Čekal jsi šedesát let. Přitom jsi zestárl a nikdy jsi nepoznal nic než samotu. A teď jsi se stal mnou a jsi dál sám v prázdných městech.“

„Nečekej ode mě soucit. Jsi jako cizinec z cizí země. Nedokážu být smutný. Jsem živ a zdráv, když pořizuji tyto nahrávky. A ty jsi také naživu, když je posloucháš. To je ale jedna z mála věcí, které nás spojují. Ani jeden z nás nedokáže varovat toho druhého, i když si navzájem odpovídáme, jeden ze záznamníku a druhý živě. Já jsem živ teď, ty později. Nemůžu plakat, protože když neznám svou budoucnost, můžu být optimista. Tyhle skryté pásky dokáží jen reagovat na určité stimuly z tvé strany. Můžeš snad prosit neživého člověka, aby se rozplakal?“

„Přestaň!“ zavzlykal stařec. Pocítil známý nával bolesti. Vzdouvala se v něm nevolnost a temnota. „Přestaň! Ach, bože, ty nemáš srdce. Jdi pryč!“

„Kam, staříku? Já jsem tady. Dokud se budou pásky odvíjet, dokud skryté elektronické oči budou číst, třídit a vybírat slova určená tobě, stále zůstanu mladý, krutý a nevybíravý. Budu mladý a krutý ještě dlouho po tvé smrti. Sbohem.“

Cvak.

Barton seděl se sluchátkem v ruce ještě dlouho po tom. Cítil nesnesitelnou bolest u srdce.

Co to tehdy byl za blázna, v těch prvních letech, když upravoval telefonní paměti a napojoval na ně pásky a obvody a nastavoval hovory na časových spínačích:

Drrrnnng!

„Dobré ráno, Bartone. Tady je Barton. Je sedm hodin. Vstaň a přivítej s úsměvem nový den.“

Drrrnnng!

„U telefonu Barton. V poledne musíš jít do Mars Townu. Instalovat další telefonní záznamník. Napadlo mě, že bych ti to měl připomenout.“

„Díky.“

Drrrnnng!

„Barton? Tady Barton. Poobědváš se mnou? Co takhle hospoda U rakety?“

„Dobře.“

Drrrnnng!

„Jseš to ty, B.? Řekl jsem si, že tě potěším. Záchranná raketa možná přiletí už zítra a odveze tě.“

„Ano, zítra, pozítří, popozítří, popopozítří.“

Cvak.

Ale čtyřicet let se rozplynulo jako dým. Barton umlčoval ty zákeřné telefony a jejich bystré, vždy pohotové odpovědi. Vracel je věčnému tichu. Ale tyto byly naprogramovány tak, aby se ozvaly až o jeho osmdesátinách, pokud by stále ještě žil. A dnes se rozezněly a minulost mu dýchla do ucha, vzdychala, šeptala, mručela a připomínala se.

Drrrnnng!

Nechal telefon vyzvánět.

„Nemusím to přeci zvedat,“ pomyslel si.

Drrrnnng!

„Nikdo tu není,“ říkal si v duchu.

Drrrnnng!

„Je to jako trpět samomluvou,“ napadlo ho. „Ale v něčem je to jiné. Bože, tak strašně jiné.“

„

Jeho ruka téměř bezděčně sáhla po sluchátku.

Cvak.

„Ahoj, starý Bartone, tady je mladý Barton. Myslím, že jsem o rok starší. Dnes je mi dvacet jedna. Během uplynulého roku jsem instaloval telefonní paměti ve dvou stech marsovských městech. Zalidnil jsem je arogantními Bartony!“

„Ano.“ Stařec si pamatoval na ty doby před šedesáti lety, na ty noci uhánění přes modravé hory a ocelově šedá údolí Marsu, s dodávkou plnou nářadí. Tehdy si při tom prozpěvoval a byl šťastný. Další telefon, další relé. Hlavně mít pořád co dělat. Něco chytrého, úžasného a smutného. Skryté hlasy. Skryté navždy. V těch raných dobách, kdy smrt nebyla smrtí, čas nebyl časem a stáří bylo jen slabou ozvěnou z jeskyně vzdálené řadu let v budoucnosti. Ten mladý idiot, ten sadisticky blázen, který nikdy nepomyslel na to, že si svou úrodu také jednou bude muset sklidit.

„Minulou noc,“ řekl jedenadvacetiletý Barton, „jsem proseděl sám v jednom kině v opuštěném městě. Pustil jsem si staré filmy s Laurelem a Hardym. Bože, to jsem se nasmál.“

„Ano.“

„Dneska jsem dostal nápad. Nahrál jsem svůj hlas na tisíc pásků. Když je pustím po městě, zní to jako kdyby tu žilo tisíc lidí. Je to příjemný zvuk, zvuk davu. Udělal jsem to tak, že se v městě zabouchávají dveře, zpívají děti, hrají jukeboxy, všechno klape jako hodinky. Když se nedívám z okna a jenom poslouchám, je to dokonalé. Ale když vyhlédnu ven, iluze se rozplyne. Myslím, že se začínám cítit osamělý.“

Starý muž promluvil: „Ano, to byl první příznak.“

„Cože?“

„Tehdy sis poprvé připustil, že jsi osamělý.“

„Experimentoval jsem s vůněmi. Když jsem procházel pustými ulicemi, z domů se linuly vůně vajec na slanině, opékané šunky, pečených ryb, polévek. To všechno vyráběly skryté stroje. Chytré, co?“

„Blouznění. Šílenství.“

„Jen pud sebezáchovy, staroušku.“

„Jsem unavený.“ Stařec rychle zavěsil. Bylo toho moc. Minulost se na něj vylila a on se v ní začal topit…

Belhavě sestoupil po schodech dolů s věže a vykročil ulicemi města.

Město bylo temné. Červené neony už dávno nesvítily, hudba nehrála a z domů nevycházely vůně z kuchyní. Už dávno opustil tu hořkou iluzi zmechanizované lži. Poslouchej! Nejsou to něčí kroky? Ta vůně! Není to jahodový koláč? Ne, s tím vším už přestal. Co udělal se všemi těmi roboty? Zamyslel se. Ach ano…

Došel k temnéhujtanálu, na jehož zčeřené hladině se mihotaly hvězdy.

Pod vodní hladinou ve vyrovnaných řadách rezavělo robotí obyvatelstvo Marsu, které za ta léta vyrobil a v záchvatu uvědomění si té marné snahy nechal napochodovat do kanálu. Roboti se potápěli s bubláním jako láhve hozené do vody. Zabil je všechny a nepocítil lítost.

Drrrnnng.

Uvnitř setmělého stavení zazvonil slabě telefon.

Pokračoval v chůzi. Telefon zmlkl.

Drrrnnng. Další dům kousek před ním, jako kdyby telefonující věděl o směru jeho cesty. Rozeběhl se. Vyzvánění zůstalo za jeho zády. Ale vzápětí se ozvalo znovu z nejbližšího domu – Drrrnnng! – teď tady, hned zase jinde. Zabočil za roh. Telefon! Spěchal dál. Další odbočka. Další telefon!

„Dobrá, dobrá,“ zakřičel vyčerpaně. „Už jdu!“

„Ahoj, Bartone.“

„Co chceš?“

„Jsem osamělý. Žiju jen tehdy, když hovořím. Takže musím pořád hovořit. Nemůžeš mě navždy umlčet.“

„Nech mě být!“ řekl stařec, roztřesený hrůzou.

„Tady je Barton, stáří dvacet čtyři let. Dalších pár let v tahu. Čekání. Jsem ještě osamělejší. Přečetl jsem Vojnu a mír, pil jsem sherry, řídil jsem restaurant, zaměstnaný jako číšník, kuchař a zpěvák v jedné osobě. A dnes jsem v Tivoli hrál ve filmu. Ve všech rolích Emil Barton, někdy ovšem s panikou.“

„Přestaň mi volat,“ oči starce žhnuly šílenstvím. „Nebo tě zabiju!“

„Nemůžeš mě zabít. To bys mě nejdřív musel najít.“

„Najdu tě.“

„Už jsi zapomněl, kde všude jsi mě skryl. Jsem po celém Marsu, v telefonních budkách, v domech, v kabelech, ve věžích i v podzemí. Jdi a zkus to! Jak tomu budeš říkat? Televražda? Sebevražda? Nežárlíš tak trochu? Nežárlíš na mne, kterému je dvacet čtyři, oči mám dosud jasné a jsem silný a mladý? Dobrá, starče, budeme bojovat. Bude to mezi námi. Mezi mnou. Nás bude celý regiment, všech stáří, od dvaceti do šedesáti, proti tobě, samotnému, ale skutečnému. Na co čekáš, jdi vyhlásit válku!“

„Zabiju tě,“ zařval Barton.

Cvak. Ticho.

„Zabiju!“ S řevem vyhodil telefon z okna.

V půlnočním chladu projížděl hlubokými údolími starý automobil. Na podlaze u Bartonových nohou se válely revolvery, pušky a dynamitové patrony. Vrčení auta znělo i ve starých a unavených Bartonových kostech.

Najdu je, uvažoval. Najdu a zničím, všechny. Ó, bože, jak jen mi tohle mohl provést?

Zastavil. Pod dvěma sklánějícími se měsíci leželo cizí město. Vítr utichl.

Prochladlýma rukama sevřel pušku. Pátral po telefonních stožárech, po věžích a telefonních budkách. Kde? Kde byl schovaný hlas tohoto města? Tahle věž? Nebo snad tahle? Nebo tamta! Je to už tolik let. Tolik toho zapomněl. Divoce otáčel hlavou na všechny strany. Musí to být tahle věž! Byl si tím ale jistý? Nebo tahle budka, nebo transformátor na tamté věži?

Pozvedl pušku.

Věž se zřítila po první kulce.

Všechny, řekl si. Všechny věže v tomto městě musím zničit. Zapomněl jsem. Je to tak dávno.

Automobil jel ztichlou ulicí.

Drrrnnng!

Nahlédl do prázdného obchodu.

Drrrnnng!

S pistolí v ruce vstoupil dovnitř.

Cvak.

„Haló, to je Barton? Jen malé varování. Nepokoušej se strhnout všechny věže a všechno zničit. Raději si podřízni svůj vlastní krk. Promysli si to…“

Cvak.

Vyšel z obchodu na ulici a poslouchal, jak vysoko ve vzduchu hučí telefonní dráty, stále ještě živé a nedotčené. Vzhlédl k nim a pak pochopil.

Nemůže zničit telefonní věže a sloupy. Je to nemožný nápad, ale řekněme, že by zrovna dnes, zítra nebo příští týden přistála raketa ze Země. Co kdyby přistáli na opačné straně planety a zkoušeli by se telefonicky spojit s Bartonem, ale našli by vedení hluché?

Ruka s puškou mu poklesla.

„Žádná raketa už nepřiletí,“ argumentoval sám sobě jemně a logicky. „Jsem už starý. Teď už nepřiletí. Je příliš pozdě.“

Ale co kdyby opravdu přistáli a ty by ses o tom nikdy nedozvěděl, vloudila se myšlenka. Ne, vedení nesmíš zničit.

Drrrnnng.

Otupěle se otočil. Před očima měl mžitky a sotva viděl na cestu. Vtrhl zpátky do obchodu a zvedl sluchátko.

„Haló?“ Neznámý hlas.

„Prosím,“ žebral zlomeně stařec. „Přestaň mě už obtěžovat.“

„Kdo to je, s kým mluvím? Kde jste?“ vykřikl druhý hlas udiveně.‘

„Počkejte.“ Stařec se zapotácel. „Tady je Emil Barton, kdo volá?“

„Tady kapitán Leonard Rockwell, kosmická loď číslo 48. Právě jsme přiletěli z New Yorku.“

„Ne, ne ne.“

„Jste tam ještě, Bartone?“

„Ne, ne, to není možné, to přece není možné.“

„Kde jste?“

„Lžete, to je podvod!“ Stařec se musel opřít o stěnu. Jeho modré oči byly ledově chladné. „To jsi ty, Bartone, děláš si ze mě legraci a znovu mi lžeš!“

„Tady je kapitán Rockwell. Právě jsme přistáli v New Schenectady. Kde jste vy?“

„V Green Townu,“ zalapal po dechu. „To je asi tisíc mil od vás.“

„Podívejte, Bartone, můžete sem přijet?“

„Cože?“

„Musíme opravit raketu. Jsme vyčerpaní z dlouhého letu. Můžete nám přijet pomoct?“

„Ano, ano.“

„Jsme na přistávací ploše za městem. Mohl byste sem zítra dorazit?“

„Ano, ale –“

„Ano?“

Stařec hýčkal telefonní sluchátko. „Jak je na Zemi? Co New York? Skončila už válka? Kdo je teď prezidentem? Co se stalo?“

„Na novinky budeme mít dost času, až sem přijedete.“

„Je všechno v pořádku?“

„V pořádku.“

„Díky bohu.“ Stařec naslouchal vzdálenému hlasu. „Jste si jistý, že jste kapitán Rockwell?“

„To jsem si sakra jistý, člověče!“

„Promiňte.“

Zavěsil a dal se do běhu.

Jsou tady, to je neuvěřitelné, po tolika letech, lidé, kteří ho vrátí zpátky k pozemským mořím a obloze a horám.

Nastartoval vůz. Mohl by řídit celou noc. Zvládne to? Čert vem srdce – za ten risk to stojí, vidět znovu lidi, potřást si s nimi rukama, mít někoho nablízku.

Vůz burácel mezi kopci.

Ten hlas. Kapitán Rockwell. To nemůže být on sám před čtyřiceti lety. Nikdy nepořídil takovou nahrávku. Nebo snad ano? V některé ze svých depresivních chvilek, v opileckém cynismu, nenabral někdy pásek s falešným přistáním na Marsu, se syntetickým kapitánem a neexistující posádkou? Divoce potřásl šedivou hlavou. Ne. Jsem to ale podezřívavý blázen. Teď není čas na pochyby. Musím ujíždět co nejrychleji, hodinu za hodinou, pod svitem Marsových měsíců. To bude oslava!

Vysvitlo slunce. Byl neuvěřitelně unavený, všude ho píchalo a brnělo, srdce mu divoce a bolestivě tlouklo, prsty mu umdlévaly na volantu, ale stále ho hřálo pomyšlení na poslední telefonní hovor: Ahoj, mladý Bartone, tady je starý Barton. Dneska odlétám na Zemi! Zachránili mě! Zesláble se rozkašlal.

Při západu slunce vjel do stinných ulic New Schenectady. Vystoupil z auta, promnul si zarudlé oči a pohlédl na přistávací plochu.

Raketodrom byl prázdný. Nikdo mu neběžel v ústrety. Nikdo mu netřásl rukou, nejásal a nesmál se.

Cítil, jak se mu bolestně sevřelo srdce. Pocítil temnotu a dlouhý pád. Dovlekl se do nejbližší kanceláře.

Uvnitř čekalo ve vyrovnané řadě šest telefonů.

Čekal a popadal dech.

Nakonec –

Dnrnnng.

Zvedl těžké sluchátko.

„Byl jsem zvědav, jestli sem dorazíš živý,“ řekl hlas.

Stařec mlčel a svíral oběma rukama telefon.

Hlas pokračoval: „Byl to ale důmyslný vtip. Kapitán Rockwell se hlásí k vašim službám, pane. Vaše rozkazy, pane?“

„Ty,“ zachraptěl stařec.

„Co dělá srdíčko, starý pane?“

„Ne!“

„Doufal jsem, že tě ten výlet zabije. Chtěl jsem tě nějak vyřídit, abych já mohl žít, jestli se o nahrávce dá říct, že žije.“

„Teď půjdu ven,“ řekl stařec, „a všechno vyhodím do povětří. Už je mi to jedno. Vyhodím to do vzduchu a vy všichni chcípnete!“

„Na to nemáš dost sil. Proč myslíš, že jsem tě hnal tak daleko? Toto je tvůj poslední výlet!“

Stařec cítil, jak sebou jeho srdce zaškubalo. Už nedokáže dojet do dalšího města. Tuhle válku prohrál. Sesunul se do křesla a začal vzlykat. Hleděl na ostatních pět tichých telefonů. Jako na povel se probudily ke společnému stříbrnému chóru. Hnízdo vřeštících ohavných ptáků!

Automatické záznamníky se zapnuly.

Kanceláří zaburácelo: „Bartone, Bartone, Bartone!“

Začal škrtit telefon ve svých rukou, škrtil ten hlas, mládí, dávno uplynulý čas. Pokoušel se telefon rozmačkat a navždy umlčet, ale on se mu dál vysmíval. Škrtil ho dál. Tloukl s ním o stůl. Kopal do něj. Nenávist procházela jeho rukama, ústy i nevidoucíma, zuřivýma očima. Drát, který se mu svíjel jako had mezi prsty, roztrhal na kousky a hodil ho na podlahu ke svým zesláblým nohám.

Zničil ještě další tři telefony. Najednou bylo ticho.

A jako by jeho tělo náhle objevilo něco, co dlouho skrývalo v tajnosti, zdálo se, že na jeho unavené kosti dolehl rozklad. Víčka mu padla jako plátky květu. Ústa se proměnila ve zvadlou růži. Z ušních lalůčků se stal roztékající se vosk. Sevřel si rukama hrudník a padl tváří na zem. Ležel bez hnutí. Zastavil se mu dech. Zastavilo se mu srdce.

Po dlouhé chvíli zazvonily zbývající dva telefony.

Dvakrát. Třikrát.

Kdesi cvaklo relé. Dva hlasy se propojily.

„Haló, Bartone?“

„Ano, Bartone?“

„Co se stalo?“

„Nevím. Poslouchej.“

Ztichlá místnost. Stařec na na podlaze ani nepohnul. Vítr vanul rozbitým oknem. Studený vítr.

„Můžeš mi pogratulovat, Bartone, dnes slavím šestadvacáté narozeniny.“

„A já čtyřiadvacáté!“

„Gratuluji!“

Smích vyklouzl oknem ven do mrtvého města.

přeložil Ivan Adamoviě

Fred Saberhagen – Maska červeného spektra

Felipe Nogara nebyl momentálně ničím zaneprázdněn. Rozhodl se proto podívat se na onu věc, která ho přivedla až sem, daleko za hranice galaxie. Vyšel ze svého luxusního apartmá a vstoupil do soukromé observatoře. Stál pod klenutou kopulí z neviditelného skla a měl pocit, jako by se nacházel mimo trup své vlajkové lodi Nirvána.

Pod Nirvánou zářil nakloněný disk galaxie. Jedno jeho rameno obsahovalo všechny hvězdné systémy, které tento muž, potomek lidí ze Země, zatím prozkoumal. Ale ve všech ostatních směrech, kam se Nogara podíval, zářilo mnoho jasných míst a světelných bodů. Představovaly další galaxie, které rychlostí desítek tisíc mil za vteřinu pokračovaly ve své cestě k optickému horizontu vesmíru.

Avšak Nogara sem nepřiletěl, aby se díval do galaxie. Přivedlo ho sem něco nového, něco, co ještě žádný člověk neviděl tak zblízka.

Hvězda, která tvořila střed tohoto jevu, nebyla viditelná lidskému oku. Člověk však mohl pozorovat galaxie, které se za ní tlačily k sobě, a oblaka prachu propadající se v kaskádách do této substance. Její hmota, snad miliónkrát větší než hmota Slunce, zalomila kolem sebe vesmírný čas tak, že ani foton světla z ní nemohl na viditelné vlnové délce uniknout.

Trosky z hlubokého vesmíru vířily v prachu a padaly do osidel této hypermasy. Padající prach vytvářel statické náboje a blesky ho pak přeměňovaly na jasné, téměř průsvitné bouřkové mraky. Mihotavé blýskání vždy úplně zčervenalo, než zmizelo poblíž ústí gravitační jámy. Pravděpodobně ani neutron by neunikl tomuto slunci. A žádná loď by se neodvážila přiblížit se k němu víc, než byla nynější dráha Nirvány.

Nogara přiletěl sem, do vzdálených končin, aby se sám přesvědčil, jestli tento nedávný objev nebude představovat nebezpečí pro obydlené planety; obyčejná slunce by se totiž zřítila do vířivé hypermasy jako třísky dřeva, kdyby se dostala do její dráhy. Ale zdálo se, že uplyne dalších tisíc let, než bude třeba evakuovat nejbližší planety, a do té doby se černá díra může sama zahltit prachem a její jádro implodovat. Následkem toho se většina její hmoty vrátí zpět do vesmíru. Bude to jedinečná podívaná, která však nebude představovat žádné velké nebezpečí.

V každém případě to za tisíc let bude problém někoho jiného. Teď by se ovšem dalo říci, že to byla Nogarova záležitost, protože jestliže někdo vládl galaxii, pak to byl on.

Ozval se komunikátor; Nogara byl volán zpět do privátního přepychu svých pokojů. Sestupoval rychle z observatoře, rád, že má důvod opustit galaxie, které ho obklopovaly.

Dotknul se prstem malé destičky. „Co se děje?“

„Můj pane, kurýrní loď ze systému Flamland dorazila. Přiváží…“

„Mluv jasně. Přiváží tělo mého bratra?“

„Ano, můj pane. Raketa s rakví na palubě se už přibližuje k Nirváně.“

„Setkám se s kapitánem kurýrní lodi sám ve Velkém Sále. Nechci žádný ceremoniál. Zařiď, aby roboti u vzduchové komory prohlédli doprovod a otestovali vnějšek rakve kvůli infekci.“

„Ano, můj pane.“

Zmínka o nákaze byla trochu zavádějící. Nebyl to flamlandský mor, který sklátil Johanna Karlsena a položil ho do rakve, i když tak zněla oficiální zpráva. Doktoři měli za úkol zmrazit hrdinu Skalnaté Planiny jako nejzazší opatření, aby zabránili jeho neodvratné smrti.

Oficiální lež byla nutná, protože ani Nejvyšší Vládce Nogara nemohl jen tak odstranit muže, který dosáhl takových skvělých výsledků na Skalnaté Planině. Po oné velké bitvě se zdálo, že život v galaxii zvítězí, i když proti Berserkrům stále ještě probíhaly urputné boje.

Velký Sál byl místem, kde se Nogara denně bavil a hodoval se čtyřiceti nebo padesáti lidmi, kteří se spolu s ním nacházeli na Nirváně. Byli to jeho podřízení –asistenti, tajemníci, členové posádky a ti, kteří se starali o zábavu. Avšak Sál, do kterého vstoupil nyní, byl prázdný, až na muže stojícího v pozoru u strany rakve.

Tělo Johanna Karlsena a to, co zbývalo z jeho života, bylo zapečetěno pod skleněným poklopem těžké rakve, ve které byl zabudován chladicí a oživovací systém, uzavřený klíčem z optoelektrických vláken. Vyhotovit jeho přesnou kopii bylo teoreticky nemožné. Tento klíč nyní Nogara žádal od kapitána kurýrní lodi.

Kapitán měl klíč pověšený kolem krku. Trvalo mu chvíli, než přetáhl zlatý řetěz přes hlavu a podal ho Nogarovi, a další chvilku, než si vzpomněl a uklonil se – byl to vesmírný pilot a ne dvořan. Nogara ignoroval tento poklesek v chování. Byli to jeho guvernéři a admirálové, kteří začali znovu zavádět hodnostní formality; on sám nijak nedbal, jak se podřízení stavěli a pohybovali, dokud byli poslušní a inteligentně vyplňovali příkazy.

Až nyní, s klíčem v ruce, pohlédl Nogara na svého zmrazeného nevlastního bratra. Doktoři, účastnící se tohoto spiknutí, oholili Johannovu krátkou bradku a vlasy. Jeho rty byly bílé jako křída a nevidomé oči se zdály být z ledu. Přesto tento obličej spočívající na nařasených zmrzlých pokrývkách bezpochyby patřil Johannovi. Měl v sobě něco, co se nedalo zmrazit.

„Chci být sám,“ řekl Nogara. Otočil se čelem k zadní části Velkého Sálu a čekal, dívaje se skrze ohromnou obrazovku ven na vesmír, který díky aktivitě černé díry vypadal celý jako rozmazaný.

Když slyšel, že se dveře za kapitánem kurýrní lodi zavřely, otočil se – a stál tváří v tvář malé postavě Olivera Micala, muže, kterého vybral na uprázdněné místo guvernéra Flamlandu. Mical musel vstoupil v tentýž okamžik, když pilot vycházel. Jak symbolické, pomyslel si Nogara.

S rukama položenýma důvěrně na rakvi pozvedl Mical jedno šedivějící obočí v obvyklém výrazu znuděného pobavení. V jeho otylém obličeji to zaškubalo, když se pokusil o civilizovaný úsměv.

„Jak to řekl Browning?“ zamyslel se Mical, dívaje se dolů na Karlsena. „‚Vykonávaje práci za krále celý dlouhý den‘ – a nyní tato odměna za statečnost a čest.“

„Odejdi,“ řekl Nogara.

Mical byl, kromě flamlandských lékařů, jedním z mála, kteří se zúčastnili spiknutí. „Přišel jsem s nejlepším úmyslem podělit se o tvůj zármutek,“ řekl. Když se však podíval na Nogaru, přestal se přít. Uklonil se, což bylo trochu výsměšným gestem, když byli přítomní jen oni dva, a rychle odkráčel ke dveřím. Nogara osaměl.

Nu, Johanne. Kdybys byl proti mně intrikařil, byl bych tě dal zabít rovnou. Ale ty jsi nikdy nebyl spiklenec, ty jsi mně prostě jen příliš dobře sloužil, a mí přátelé stejně jako nepřátelé tě začali mít až moc rádi. Takže teď jsi tady, moje zamrzlé svědomí, poslední svědomí, které kdy budu mít. Dříve nebo později by ses stal ctižádostivým, proto jsem musel udělat buď toto nebo tě nechat zabít.

Odstraním tě nyní do bezpečí. Možná jednou se ti naskytne další naděje na život. Je to divný pocit, když si představím, že jednoho dne bys mohl stát v zamyšlení nad mou rakví, tak jako teď stojím já. Nepochybuji, že by ses modlil za to, co bys považoval za moji duši… Nemohu udělat totéž pro tebe, ale aspoň ti přeji sladké sny. Ať se ti zdá o nebi věřících, ne o tvém pekle.

Nogara si představil mozek nastavený na absolutní nulu, s neurony opakujícími stále do nekonečna tentýž sen. Ale to byl nesmysl.

„Nemohu riskovat svoji moc, Johanne.“ Tentokrát vyslovil svoji myšlenku nahlas. „Měl jsem na vybranou buď tuto cestu nebo tě nechat zabít.“ Opět se otočil čelem k široké obrazovce.

„Předpokládám, že Třicet Tři už dopravil Karlsenovo tělo Nogarovi,“ řekl Druhý Důstojník na esteelské kurýrní lodi Třicet Čtyři a dál pozoroval chronometr na kapitánském můstku. „Musí to být pěkné, prohlásit se za císaře či koho a sledovat, jak se lidé z celé galaxie mohou přetrhnout, aby pro tebe udělali, co si zamaneš.“

„Nemůže být nic dobrého na tom, když ti někdo přiveze tělo mrtvého bratra,“ prohodil Kapitán Thurman Holt a sledoval přitom navigační přístroje. Jeho loď se rychle vzdalovala od Flamlandského systému. I když Holt nebyl zrovna nadšen svým posláním, byl rád, že je pryč z Flamlandu, kde se moc postupně dostávala do rukou Micalovy politické policie.

„Nejsem si tím tak jistý,“ ušklíbl se Druhý Důstojník.

„Co tím chceš říci?“

Druhý Důstojník se ohlédl na obě strany, ze zvyku, který si vytvořil na Flamlandu. „Slyšel jste tuhle?“ zeptal se. „Nogara je Bůh – ale polovina jeho mužů jsou ateisté.“

Holt se slabě pousmál. „Není to žádný šílený tyran. Vláda na Esteelu není nejhorší z celé galaxie. A potlačit povstání vyžaduje tvrdé muže.“

„Karlsen si vedl dobře.“

„To je pravda.“

Obličej Druhého Důstojníka zkřivila nehezká grimasa. „Ach jistě, Nogara by mohl být horší, když na to přijde. Je to politik. Ale já prostě nemohu vystát tu čeládku, která se kolem něho nashromáždila za posledních několik let. Na palubě máme příklad toho, co umějí udělat. Jestli chcete znát pravdu, mám teď, když je Karlsen mrtvý, trochu strach…“

„Už brzy se s nimi setkáme.“ Holt si povzdechl a protáhl se. „Jdu se podívat na vězně. Předávám ti velení.“

„Vystřídám vás, pane. Udělejte tomu člověku dobrou službu a zastřelte ho.“

Když se Holt minutu nato díval skrze malou špehýrku do vězeňské cely, cítil upřímný soucit a opravdu si přál, aby byl vězeň raději mrtvý.

Holt hleděl na náčelníka povstalců jménem Janda. Jeho zajetí byl poslední úspěšnou operací flamlandské služby pod Karlsenovým vedením a znamenalo prakticky konec povstání. Janda byl vysoký muž, statečný vzbouřenec a surový bandita. Bojoval proti Nogarově říši Esteel do posledních sil. Když už nezbývala ani špetka naděje na vítězství, vzdal se Karlsenovi.

„Moje hrdost mi velí vítězit nad nepřáteli,“ napsal Karlsen v jednom svém soukromém dopise. „Moje čest mi zakazuje ponižovat je.“ Avšak filozofie Micalovy politické policie byla značně odlišná.

Janda byl zřejmě vysoké postavy, ale Holt ho nikdy neviděl stát. Pouta z plastického materiálu, který neměl zraňovat kůži, stále stahovala jeho zápěstí a kotníky. Nebylo pro ně nyní žádného rozumného důvodu, a Holt by je byl Jandovi sundal, kdyby mohl.

Vedle Jandy seděla dívka a snažila se ho krmit. Kdo by ji neznal, považoval by ji za jeho dceru. Ale Lucinda byla jeho o pět let mladší sestra. Její nezvyklá krása byla pravděpodobně jedním z důvodů, proč ji Micalova policie posílala na dvůr Nogary nijak nepoznamenanou. Proslýchalo se, že poptávka po určitém druhu zábavy je mezi dvořany vysoká, a že musí být dodávány stále nové zdroje.

Holt si doposud nepřipustil, že by tyto pověsti mohly být pravdivé, hlavně proto, že o nich nepřemýšlel. Otevřel dveře vězení – zamykal je jen z toho důvodu, aby Janda náhodou někam nezabloudil a něco se mu nestalo – a vešel dovnitř.

Když Lucindu poprvé přivedli na palubu lodi, z jejích očí vyzařovala bezmocná nenávist vůči každému Esteelanovi. Holt byl ohleduplný a od samého začátku se jí snažil pomáhat. V jejím obličeji, který k němu nyní pozvedla, se už nezračil žádný odpor, spíše naděje, o kterou, jak se zdálo, se musela s někým podělit.

„Myslím, že před několika minutami vyslovil mé jméno,“ řekla.

„Ano?“ Holt se sehnul, aby se podíval na Jandu zblízka. Neviděl však žádnou změnu. Janda stále hleděl před sebe skelným pohledem, z pravého oka mu občas vytryskla slza, která se však nezdála být následkem žádného citového vzrušení. Jeho spodní čelist visela ochable a celé tělo bylo jaksi sesunuté.

„Možná –“ nedokončil Holt.

„Co?“ Dychtivě se na něj zadívala.

Bohové Vesmíru! Nemůže si dovolit zaplést se s touto dívkou. Téměř si přál, aby v jejích očích opět spatřil nenávist.

„Možná,“ řekl jemně, „by bylo pro tvého bratra lepší, kdyby se teď nezačal uzdravovat. Víš přece kam letíme.“

Lucindina naděje, měla-li nějakou, byla rozmetána jeho slovy. Mlčela a dívala se na bratra, jako by ho viděla poprvé.

Ozval se komunikátor upevněný na Holtově zápěstí.

„Kapitán slyší,“ ohlásil se.

„Pane, hlásím loď, kurs pět hodin od naší lodi. Volá nás. Malá a normální.“

Poslední tři slova byla domluveným výrazem a znamenala ujištění, že spatřená loď není ohromným trupem Berserkrova válečného korábu. A poraženým povstalcům z Flamlandu nebylo dovoleno vlastnit lodi pro cesty do hlubokého vesmíru; proto Holt neměl žádnou příčinu se znepokojovat.

Došel zpět na kapitánský můstek a zadíval se na malý trup lodi na obrazovce. Nebyla mu povědomá, ale to nebylo překvapivé, protože existovalo velké množství lodí obíhajících mnoho planet. Ale proč by se tady, v hlubokém vesmíru, k němu měla přibližovat nějaká loď a zdravit ho?

Mor?

„Ne, žádný mor,“ odpověděl na jeho otázku hlas v rádiu skrze statické praskání. Vizuální signál z druhé lodi byl nestálý a přeskakoval; bylo těžké rozeznat tvář mluvícího.

„Zrnko prachu se dostalo do mých systémů při posledním skoku, a moje pole nejsou v nejlepším stavu. Mohli byste vzít na palubu několik pasažérů?“

„Jistě.“ Srážka lodi, která byla na okraji C-plus skoku, s gravitačním polem nějakého většího smítka prachu byla řídkým, i když ne ojedinělým případem. Také by to vysvětlovalo rušivé spojení. Holt se stále ještě ničeho neobával.

Neznámý cestovatel vyslal raketu, která se zachytila u vchodu do vzduchové komory. Holt otevřel poklop, na tváři povzbudivý úsměv, kterým chtěl přivítat pasažéry v nouzi. V okamžiku byli však on i půl tuctu mužů z jeho posádky zavaleni hordou kovových strojů, předvojem vyslaným Berserkrem.

Studené a bezcitné stroje se zmocnily kurýrní lodi tak rychle, že se nikdo ani nezmohl na odpor. Nikoho však neusmrtily. Odervaly řízení z jednoho záchranného člunu a nastrkaly do něho Holta, jeho posádku i vězně.

„To na té obrazovce nebyl Berserkr, to nebyl Berserkr!“ opakoval Druhý Důstojník Holtovi. Zajatci seděli vedle sebe v malém prostoru, namačkáni jeden na druhého. Stroje jim dovolily přívod vzduchu, a také vodu a jídlo.

„Já vím, že nevypadal jako Berserkr,“ odpověděl Holt. „Zřejmě jsou schopní na sebe vzít novou podobu, vylepšují tak svůj bojový arzenál. Po tom, co se odehrálo na Skalnaté Planině, je to logické. Překvapivé je pouze, že to nikdo neočekával.“

Otevřel se poklop a dvojice strojů zhruba se podobající lidem vešla do člunu. Bez zaváhání prošly mezi devíti stěsnanými zajatci a zastavily se u Jandy.

„Ne, on nemůže mluvit!“ vykřikla Lucinda. „Nechte ho být!“

Ale stroje buď nechtěly nebo nebyly schopné slyšet. Postavily Jandu na nohy a vyváděly ho ven. Dívka běžela za nimi, věšela se na stroje, přemlouvala je. Holt, obávaje se, že se jeden ze strojů otočí a zabije ji, se pokusil Lucindu zastavit, ale bezúspěšně. Naštěstí jí stroje pouze zabránily, aby s nimi vyšla ze záchranného člunu. Kovové paže ji zatlačily zpět a poklop se zabouchl za Jandou i jejich vězniteli. Lucinda stála a tupě hleděla před sebe. Nepohnula se, ani když jí Holt položil ruku kolem ramen.

Po nekonečném čekání se poklop opět otevřel. Stroje se vrátily, ale bez Jandy. Místo toho vyvedly Holta.

Trupem kurýrní lodi se ozývaly vibrace; zdálo se, že stroje ji celou přebudovávají. V malé místnosti oddělené od zbytku lodi novým pažením umístil Berserkr svůj hlavní komputerový mozek a instaloval pro sebe mikrofon a elektronická zařízení, která měla sloužit jako jeho oči a uši. Sem byl zaveden Holt k výslechu.

Berserkr se ho vyptával velmi dlouze a téměř každá otázka se týkala Johanna Karlsena. Vědělo se, že Berserkry považovaly Karlsena za svého úhlavního nepřítele, ale tento Berserkr se jím zdál být přímo posedlý a nebyl ochoten uvěřit, že Karlsen je opravdu mrtev.

„Zmocnil jsem se vašich grafů a astronautických map,“ připomněl Berserkr Holtovi. „Vím, že míříte k Nirváně, kam byl údajně neživý Karlsen odvezen. Popiš mi tuto loď jménem Nirvána, kterou používá živá jednotka Nogara.“

Dokud se stroje ptaly pouze na mrtvého muže, Holt odpovídal přímo a bez vytáček, nechtěl být přistižen při nějaké zbytečné lži. Ale vlajková loď bylo něco jiného, a Holt zaváhal. Na druhé straně toho nebylo o Nirváně tolik co říci. Stejně neměl možnost domluvit se se svými společníky na nějakém plánu, jak Berserkra podvést, a navíc si byl jist, že Berserkr slyšel všechno, o čem mluvili uvnitř v záchranném člunu.

„Nikdy jsem Nirvánu neviděl,“ odpověděl podle pravdy. „Ale logicky usuzuji, že to musí být silná loď, když na ní cestuje nejvyšší vůdce lidí.“ Neuškodí nikomu, když řekne to, co si stroj určitě sám vydedukoval.

Dveře se náhle otevřely a Holt se překvapeně zadíval na zvláštního člověka, který vešel do vyslýchací místnosti. Vzápětí si však uvědomil, že to není člověk, ale nějaký Berserkrův výtvor, s kůží možná z plastiku nebo snad z nějaké uměle vypěstované tkáně.

„Jsi kapitán Holt?“ zazněla otázka. I když se figura v podstatě hodně podobala lidské, Holt byl přesvědčen, že se nejedná o živoucí bytost. Postava se zeptala: „Proč neodpovídáš?“

Už samotná řeč by Berserkrovu kamufláž prozradila, protože pozornému posluchači nemohlo ujít, že nemluví opravdový člověk.

„Ty nejsi člověk,“ odvětil Holt.

Postava si sedla a zůstala bez hnutí.

Berserkr vysvětloval: „Jak vidíš, nejsem schopen vyrobit takovou imitaci živé jednotky, kterou by pravé živé jednotky nerozpoznaly jako padělek. Proto ti přikazuji, abys ty, skutečná živá jednotka, mně pomohl zjistit, zda Karlsen je opravdu mrtev.“

Holt neřekl nic.

„Já jsem speciální zařízení vybudované Berserkry. Mám jediný cíl: zjistit s naprostou určitostí, že Karlsen je mrtvý. Když mi pomůžeš dokázat jeho smrt, osvobodím tebe i ostatní živé jednotky, které jsem zajal. Když odmítneš; všichni budete podrobováni vrcholně nepříjemným stimulům tak dlouho, dokud si celou věc nerozmyslíte.“

Holt nevěřil, že by je Berserkr dobrovolně osvobodil. Ale neměl co ztratit tím, že bude mluvit, a možná alespoň získá pro sebe a ostatní rychlou smrt. O Berserkrech se vědělo, že byli účinnými zabijáky, ne sadisty.

„Jak chceš, abych ti pomohl?“ zeptal se Holt.

„Až tato loď bude zcela pod mým řízením, vypravíme se na Nirvánu, kde máš odevzdat vězně. Četl jsem příkazy. Vězňové budou vyslechnuti veliteli na Nirváně a potom odvezeni na Esteel do vazby. Mám pravdu?“

„Ano.“

Dveře se opět otevřely a dovnitř se vpotácel Janda, sehnutý a napůl v mrákotách.

„Můžete ušetřit tohoto muže dalších výslechů?“ zeptal se Holt Berserkra. „Nemůže vám nijak pomoci.“

Jen ticho mu bylo odpovědí. Holt znepokojeně pohlédl na Jandu a uvědomil si, že se na vzbouřenci něco změnilo. Z jeho pravého oka přestaly téci slzy. Když to Holt uviděl, pocítil vzrůstající hrůzu, protože podvědomě už předem tušil, co se Berserkr chystal říci.

„Tam, kde byly v této živé jednotce kosti, je teď kov,“ pronášel monotónně Berserkr. „Tam, kde tekla krev, teď proudí konzervační prostředek. Do lebky jsem umístil komputer a v očích jsou kamery, které mi podají důkaz, který potřebuji mít o Karlsenovi. Chování člověka, který má vymytý mozek, ještě umím napodobit.“

„Necítím vůči tobě nenávist,“ řekla Lucinda Berserkru, když seděla sama u výslechu. „Jsi jen určitá forma katastrofy, jako je zemětřesení na planetě nebo zrnko prachu, které narazí na loď, jejíž rychlost se blíží rychlosti světla. Nogara a jeho lidé jsou ti, které nenávidím. Kdyby jeho bratr nebyl mrtev, zabila bych ho sama vlastníma rukama a s radostí ti přinesla jeho tělo.“

„Kapitán kurýrní lodi? Tady je guvernér Mical, hovořím za Nejvyššího Vládce Nogaru. Doprav své dva vězně okamžitě na Nirvánu.“

„Provedu, pane,“ potvrdil Holt příjem.

Když se kurýrní loď vyhoupla ze své dráhy v C-plus, Nirvána už byla v dohledu. Vražedný Berserkr mezitím vyvedl Holta a Lucindu ze záchranného člunu a člun se zbytkem posádky nechal plout mezi dvěma loděmi, jako kdyby lidé v něm kontrolovali pole kurýrní lodi. Ve skutečnosti byla posádka ve člunu jeho rukojmími, kteří by současně posloužili jako štít, kdyby byl odhalen. A tím, že je nechal v prostoru, chtěl Berserkr také bezpochyby udělat vyhlídku na jejich eventuální propouštění pravděpodobnější.

Holt nevěděl, jak Lucindě sdělit osud jejího bratra, ale nakonec se mu to jaksi podařilo. Chvilku plakala, ale potom se utišila a zůstala velice klidná.

Berserkr nyní nyní posadil Holta a Lucindu do rakety mířící k Nirváně. Stroj, který byl Lucindiným bratrem, už čekal v raketě, sesunutý, s výrazem zlomeného člověka – přesně jak vypadal Janda v posledních dnech svého života.

Když Lucinda uviděla tuto postavu, zarazila se. Potom jasným hlasem pronesla: „Ráda bych ti poděkovala, stroji. Udělal jsi pro mého bratra, co by žádná lidská bytost neudělala. Myslím, že bych byla sama našla způsob, jak ho usmrtit, než by ho jeho nepřátelé měli možnost dát mučit.“

Vchod do Nirvány byl opatřen těžkými pancéřovými deskami a vybaven obranným zařízením, které by odrazilo nápor přistávajících strojů stejně lehce, jako by její paprsky a rakety zneutralizovaly jakýkoliv útok zahájený kurýrní lodí nebo celého tuctu jí podobných. To vše Berserkr předvídal.

Holt byl na palubě Nirvány uvítán důstojníkem.

„Tudy, Kapitáne. Už vás všichni očekáváme.“

„Všichni?“

Důstojník vyhlížel jako dobře živený člověk, se spokojeným výrazem, který odrážel bezpečí a lehkou službu. Nespouštěl oči z Lucindy. „Ve Velkém Sále probíhá slavnost. Přílet vašich vězňů byl netrpělivě očekáván,“

Ve Velkém Sále hrála hlasitá hudba a tanečníci se svíjeli v kostýmech, které už překročily hranici oplzlosti. Servírovací roboti nyní sklízeli zbytky hostiny se stolu, který se táhl téměř od jedné stěny ke druhé. Na židli vypadající jako trůn seděl uprostřed dlouhé řady hodujících Nejvyšší Vládce Nogara, přes ramena měl přehozený bohatě zdobený plášť a před sebou křišťálový pohár s bílým vínem. Po obou stranách od něho se veselilo a hýřilo čtyřicet nebo padesát mužů a žen plus několik dalších, jejichž pohlaví by si Holt v tuto chvíli netroufl určit. Všichni popíjeli a smáli se, někteří si oblékali masky a kostýmy a hotovili se k další zábavě.

Hlavy se otočily, když Holt vstoupil, a okamžik ticha byl následován hlasitým pokřikováním. V jejich tvářích a očích prohlížejících si vězně nezahlédl Holt ani stopu lítosti.

„Vítejte, Kapitáne,“ pronesl Nogara příjemným hlasem, když si Holt vzpomněl a uklonil se. „Co je nového ve Flamlandu?“

„Nic důležitého, pane.“

Muž s odulým obličejem, který seděl po Nogarově pravici, se nahnul dopředu. „Nepochybuji, že všichni truchlí nad zemřelým guvernérem?“

„Samozřejmě, pane.“ Holt poznal Micala. „A všichni očekávají nastoupení nového.“

Mical se opřel ve své židli, cynicky se usmívaje. „Jsem si jist, že rebelantské obyvatelstvo dychtivě očekává můj přílet. Hej, děvče, také ses nemohla dočkat, až se se mnou setkáš? Pojď sem ke mně, krasavice.“ Lucinda poslechla a pomalu kráčela kolem stolu. Mical přikázal servírujícím robotům: „Připravte židli pro toho muže – tam, doprostřed místnosti. Kapitáne, můžete se vrátit na svoji loď.“

Felipe Nogara nespouštěl oči ze spoutané postavy svého starého nepřítele Jandy. Bylo těžké uhodnout, co si při tom myslí. Ale zatím se zdál být spokojený a nechal Micala poroučet podle jeho vůle.

„Pane,“ obrátil se Holt k Micalovi. „Rád bych viděl –pozůstatky Johanna Karlsena.“

To vzbudilo Nogarovu pozornost. Přikývl. Robot odtáhl černé sobolí závěsy na konci Sálu a odhalil tak přístěnek. Tam, před ohromnou obrazovkou, odpočívala rakev.

Holt nebyl nijak zvlášť překvapen; na mnoha planetách bylo zvykem pořádat hostiny v přítomnosti zesnulého. Poklonil se Nogarovi, zasalutoval a zamířil k přístěnku. Za sebou uslyšel šoupavý zvuk. Spoutaný Janda se dal také do pohybu. Kolem stolu proběhlo tiché zamumlání, potom se však rozprostřelo naprosté ticho, protože i hudba přestala hrát. Nogara dal zřejmě gestem příkaz, aby Jandovi nebránili v chůzi, zvědavý, co muž s vymytým mozkem udělá.

Holt došel k rakvi a zastavil se. Pohlédl na zmrzlý obličej pod sklem a potom se zahleděl ven za pulzující černou díru. Za ním si šeptali a chichotali se stolovníci. Ale Holt si jen stěží uvědomoval, co vidí a slyší. Jediný jasný odraz v jeho mysli byly tváře členů jeho posádky, čekajících bezmocně v zajetí Berserkra.

Stroj ukrytý v Jandově kůži se přištrachal vedle něho. Jeho skleněné oči se zahleděly dolů do očí zmrzlého muže. Vzorek ze sítnice přinesený čekajícímu Berserkru bude srovnán se starými dokumenty, a tak se ukáže, jestli tento muž je skutečně Karlsen.

Slabý výkřik plný úzkosti přinutil Holta, aby se otočil zpětk dlouhému stolu, kde se Lucinda snažila vytrhnout z Micalových svírajících paží. Mical a jeho společníci se smáli.

„Ne, Kapitáne, já nejsem Karlsen,“ zavolal Mical na Holta, když viděl jeho výraz. „A myslíte si, že lituji toho rozdílu? Johannovy vyhlídky nejsou růžové. Je totiž uvězněn ve skořápce a nemůže se již považovat za krále nekonečného vesmíru!“

„Shakespeare!“ vykřikl jeden patolízal v obdivu nad Micalovou literární erudicí.

„Pane,“ pokročil Holt kupředu. „Mohu – mohu nyní odvést vězně zpět na svoji loď?“

Mical si chybně vyložil Holtovu úzkost a neklid. „Podívejme! Vidím, že umíte ocenit vybrané věci, které život poskytuje, Kapitáne. Ale jak víte, postavení má svoje výhody. Ta dívka zůstane tady.“

Holt očekával, že Lucindu nevydají; nakonec pro ni bylo lepší zůstat zde, než se vrátit k Berserkru.

„Pane, kdyby – kdyby se tedy alespoň ten muž směl vrátit se mnou. Ve vězeňské nemocnici na Esteelu by se mohl uzdravit –“

„Kapitáne.“ Nogarův hlas nebyl hlasitý, ale všichni kolem stolu zmlkli. „Nepouštějte se tady do hádky.“

„Ano, pane.“

Mical potřásl hlavou. „Zatím jsem se neobíral myšlenkou dát milost svým nepřátelům, Kapitáne. Jestli kdy budu – nu, přijde na to.“ Opět natáhl paži, aby objal Lucindu. „Víte, Kapitáne, že nenávist je pravým kořením lásky?“

Holt se bezmocně podíval na Nogaru. Nogarovy studené oči říkaly: Ještě jedno slovo, Kapitáne, a ocitnete se pod zámkem. Nemluvím nadarmo.

Kdyby Holt upozornil na Berserkra teď, ta věc v Jandově kůži by byla schopná zabít v Sále všechny do jednoho, než by ji něco mohlo zastavit. Věděl, že ho poslouchá a sleduje každý jeho pohyb.

„Půjdu – vrátím se na svou loď,“ zakoktal se Holt. Nogara se otočil a nikdo víc si ho už nevšímal. „Vrátím se… sem… možná za několik hodin. Před odletem na Esteel.“

Holtův hlas se vytratil v hluku dvořanů, kteří obklopili Jandu. Odstranili pouta z jeho neživých končetin a jali se mu nasazovat na hlavu špičatou helmici. Do jedné ruky mu dali kopí, do druhé štít a přes záda mu přehodili kožešinový plášť. Před nimi teď stál pravěký norský válečník ze Země, představitel těch, kteří vymysleli a nosili jméno nahánějící nyní děs a hrůzu – Berserkr.

„Všimněte si, Kapitáne,“ ozval se Micalův hlas výsměšně. „Na našem maškarním bále se nikdo nebojí osudu, který potkal prince Prospera. My jsme dobrovolně pustili dovnitř zosobnění hrůzy zvenku!“

„Poe!“ zavřískl podlézavý dvořan v nadšení.

Avšak Prospero a Poe Holtovi nic neříkali, a Mical byl zklamán.

„Odejděte, Kapitáne.“ Nogarova slova teď znamenala jasný příkaz.

„Odejděte, Kapitáne Holte,“ řekla Lucinda pevným, jasným hlasem. „My všichni víme, že byste si přál pomoci těm, kteří jsou zde v nebezpečí. Vládce Nogaro, bude Kapitán Holt obviněn z toho, co se tady stane, až nás opustí?“

Nogara byl na okamžik zmaten, potom však záporně potřásl hlavou.

Holtovi už nezbývalo nic jiného než se vrátit k Berserkru a přít se s ním a prosit o záchranu své posádky. Důkaz, o který Berserkr usiloval, bude brzy v jeho rukou. Kéž by jen ta cháska měla slitování s věcí, o které si myslela, že to je Janda.

Holt vyšel ze dveří s těžkou hlavou. Ani ve snu by ho nenapadlo, že Karlsen je pouze zmrazený.

Micalova paže byla obtočena kolem pasu Lucindy. Předl jako kočka: „Ach, ty se celá třeseš, krásná dívenko… To mě dojímá, když se taková krasavice jako ty chvěje pod mým dotekem, ano, to mě hluboce dojímá. Už nejsme nepřátelé, viď? Kdybychom byli, musel bych s tvým bratrem hrubě naložit.“

Lucinda poskytla Holtovi dostatek času, aby se vzdálil se svou lodí od Nirvány. Teď se vší silou rozpřáhla a udeřila. Nečekaná rána otočila Micalovu hlavu o sto osmdesát stupňů a jeho upravené šedé vlasy se divoce rozletěly.

Ve Velkém Sále všechno na okamžik ztichlo. Následoval výbuch smíchu, který způsobil, že se celý Micalův obličej zalil červení, v níž se ztratily rudé otisky po jejích prstech. Muž za Lucindou ji uchopil za obě ruce. Podala se; když však cítila, že jeho sevření povolilo, vytrhla se a zmocnila se nože ze stolu. Ozval se opět smích, když se Mical uhýbal ráně, a muž za Lucindou ji znovu popadl a podržel. Další mu přišel na pomoc a se smíchem jí odebrali nůž a přinutili ji sednout siná židli vedle Micala.

Když guvernér konečně promluvil, jeho hlas se lehce chvěl. Brzy však pokračoval téměř úplně klidně.

„Přiveďte toho muže blíž,“ nařídil. „Posaďte ho tam, ke stolu, naproti nám.“

Zatímco plnili jeho příkaz, Mical promlouval k Lucindě lehkým konverzačním tónem. „Samozřejmě jsem měl v úmyslu nechat tvého bratra vyšetřit a dovolit mu, aby se uzdravil.“

„To je špinavá lež,“ odpověděla tiše, na tváři úsměv.

Mical opětoval její úsměv. „Vyzkoušíme si nyní, jak dovedu kontrolovat lidskou mysl,“ navrhl. „Vsadím se, že až skončím, nebude třeba žádných pout, a přesto se tvůj bratr nehne ze židle.“ Udělal podivné gesto nad stolem, směrem ke skleněným očím, které hleděly z Jandova obličeje. „Tak. Ale každičkým nervem si bude vědom toho, co se mu děje, tím si můžeš být jista.“

Lucinda počítala, že se něco takového stane, ale nyní cítila, jako by ji dýchání vzduchu prosyceného zlem zcela vyčerpalo. Bála se, že omdlí, a současně si to přála.

„Náš host je znuděn svým kostýmem.“ Mical se rozhlédl na obě strany podél dlouhého stolu. „Kdo ho půjde pobavit jako první?“

Ozvalo se zatleskání, když se zženštile vypadající mladík zvedl ze židle.

„Jamy je známý svojí vynalézavostí,“ řekl Mical příjemným hlasem Lucindě. „Trvám na tom, aby ses pozorně dívala. Zvedni hlavu!“

Felipe Nogaru, sedícího na druhé straně vedle Micala, začalo dění před ním přitahovat. Jeho nepřítomný výraz se pomalu vytrácel a místo něho se objevilo očekávání, které zvítězilo nad znechucením.

Jamy se přiblížil, v ruce malý vykládaný nožík.

„Ne oči,“ varoval Mical. „Chci, aby ještě viděl, co se bude dít později.“

„Ale jistě,“ zašveholil Jamy. Opatrně pootočil helmici na stranu a otřel si prsty. „Začneme tady, na tváři, kouskem kůže –“

Jamyho dotek ostřím nože byl jemný, ale reakce byla strašná. V okamžiku celá neživá maska zrudla, zmokvala a začala se rozpadat na cáry. Zpod ní se šklebila ocelová lebka Berserkra.

Lucinda měla jen čas zahlédnout, jak Jamyho tělo přeletělo přes celý Sál, odhozené Berserkrovou paží s ocelovými kostmi. Hned nato ucítila, jak sevření jejích paží povolilo, a rychle se shýbla pod stůl. Ve Velkém Sále vypuklo šílenství. Když stroj zjistil, že byl odhalen a jeho plány odnést odsud důkaz o Karlsenově smrti jsou zmařeny, změnil se opět ve starého Berserkra majícího jediný cíl – zabíjet. Dělal to účinně. Groteskně poskakoval po Sále a jeho paže se pohybovaly jako kosy, sekající v nastalé panice na všechny strany a posílající zkrvavená těla a jejich části na zem jako stébla trávy.

Prchající lidé ucpali hlavní vchod a nemohli tam ani zpátky. Vražedný stroj je metodicky, jednoho po druhém, pobíjel. Pak se otočil a kráčel na druhou stranu Sálu. Došel až ke klečící Lucindě, které převrácený stůl už neposkytoval žádný úkryt. Stroj však před ní zaváhal, protože v ní poznal částečného spojence pro svůj hlavní úkol. V příštím okamžiku vyrazil za jiným cílem.

Tím cílem byl Nogara. Stěží se držel na nohou, jeho pravá ruka bezvládně visela podél těla, ale v levé držel těžkou pušku. Když se stroj k němu vrhl z druhé strany převráceného stolu, vypálil. Výstřel otřásl Sálem, ale útočník byl sotva škrábnut.

Konečně se Nogara trefil. Stroj se z velké části roztříštil, ale hybnou silou byl zbytek jeho torza donesen až k Nogarovi a Berserkru se ještě podařilo srazit ho opět k zemi.

Lucinda se postavila na vratké nohy. Ticho ve Velkém Sále, který nyní vypadal jako po výbuchu bomby, začalo ustupovat ozývajícím se vzlykům a sténání. Nikdo jiný se však nezvedl.

Lucinda pomalu, jakoby omámena, kráčela k rozbitému vražednému stroji. Strnule se dívala na cáry látky a masa, které visely z kovové kostry. Ve své mysli nyní viděla bratrovu tvář tak, jak ji znala dříve – usmívající se, s pevnými rysy.

Ale něco bylo teď důležitější než mrtví, jen kdyby si mohla vzpomenout, co a – ach, ovšem, Berserkrova rukojmí, ti hodní muži z posádky. Mohla by je osvobodit, vyměnit za Karlsenovo tělo.

Roboti-číšníci, pro které bylo rozlité víno nejvyšší nehodou, jíž uměli čelit, se vrhali sem a tam ve stavu paniky, mohl-li se mechanismus do takového stavu dostat. Bránili tak Lucindě v postupu, přesto se jí podařilo vyvézt těžkou rakev přes půlku Velkého Sálu, když ji slabý hlas zastavil. Nogara se dovlekl k převrácenému stolu a vsedě se o něj opíral.

Zachroptěl: „– živý.“

„Co?“

„Johann je živ a zdráv. Vidíš? Jeho rakev je mrazicí skříň.“

„Ale my všichni jsme Berserkrovi řekli, že je mrtev.“ Cítila se hloupě; nestačila se vzpamatovat z jednoho šoku, když ji omráčil druhý. Poprvé se zadívala na Karlsenův obličej. Uběhlo mnoho vteřin, než od něho odtrhla oči. „Berserkr drží rukojmí. Chci jeho tělo.“

„Ne.“ Nogara potřásl hlavou. „Rozumím ti, ale nedovolím to. Nedám ho Berserkru živého.“ Brutální síla stále vyzařovala z jeho zlámaného těla. V ruce už nedržel žádnou zbraň, přesto Lucinda zůstala na místě. Necítila k němu teď už žádnou nenávist.

Zaprotestovala: „Ale tam čeká sedm mužů.“

„Berserkr je jako já.“ Nogara obnažil zuby, stisknuté bolestí. „Nepustí zajatce na svobodu. Tady, klíč…“ Vytáhl ho zpod rozervané tuniky.

Lucindiny oči opět zabloudily ke klidné, chladné tváři v rakvi. Pak se rozběhla pro klíč. Když ho držela v ruce, Nogara se v ulehčení sesunul v mdlobách.

Zámek na rakvi se dal nastavit do několika poloh. Lucinda jím pootočila k nápisu NOUZOVÉ OŽIVENÍ. Kolem postavy uvnitř se rozsvítila světélka a bylo slyšet bzučení elektřiny.

Mezitím už automatizované systémy lodi začaly reagovat na nastalou situaci. Servírovací roboti odnášeli oběti na nosítkách; Nogara byl jedním z prvních, které vynesli ze Sálu. Někde zřejmě pracoval robot-lékař. Zpoza židle, kde ještě donedávna trůnil Nogara, křičel hlas:

„Tady kontrola obrany lodi. Žádám lidské příkazy! Jaká je podstata nouzového stavu?“

„Nevolej kurýrní loď!“ zakřičela Lucinda. „Sleduj ji pro případ útoku. Ale nezasáhni záchranný člun!“

Skleněné víko rakve se zamžilo.

Lucinda se rozběhla k obrazovce. Klopýtla o Micalovo tělo, ale nezastavila se. V dálce uviděla kurýrní loď, nyní ovládanou Berserkrem, sotva rozeznatelnou v kmitavém světle kolem černé díry. Záchranný člun s rukojmími, malá růžová tečka, stál nehybně před ní.

Jak dlouho ještě bude Berserkr čekat, než zahubí rukojmí a uprchne?

Když se otočila od obrazovky, uviděla, že víko rakve je otevřené a člověk v ní si pomalu sedá. Na okamžik, který nikdy nevymizí z Lucindiny mysli, se jeho oči bezmocně upřely na její tvář. Potom se do nich začala vracet síla, zcela jiná, než byla síla jeho bratra, a snad ještě větší.

Karlsen se rozhlédl kolem sebe po zničeném Velkém Sále. „Felipe,“ zašeptal, jakoby v bolesti, i když svého nevlastního bratra nemohl vidět.

Lucinda se k němu přiblížila a začala mu líčit všechny události ode dne, kdy ve flamlandském vězení slyšela, že Karlsena sklátil mor.

Přerušil ji jen jednou. „Pomoz mi dostat se z téhle věci a podej mi skafandr.“ Jeho paže byla tvrdá a silná, když ho za ni uchopila, ale když se postavil vedle ní, byl překvapivě malé postavy. „Co se stalo potom?“

Překotně pokračovala, zatímco roboti ho přišli vyzbrojit. „Ale proč jste byl zmrazený?“ zeptala se nakonec, podivujíce se nad jeho zdravím a silou.

Karlsen ignoroval otázku. „Pojď se mnou do kontrolní místnosti. Musíme zachránit ty muže venku.“

Bez zaváhání vešel do nervového centra lodi a usedl do křesla Důstojníka Obrany, který byl pravděpodobně mrtev. Deska před ním se rozzářila: „Spoj mě s kurýrní lodí!“ vydal strohý příkaz.

Za několik okamžiků se ohlásil nevýrazný hlas. Obličej na obrazovce byl spoře osvětlen; kdo by se však na něj díval bez předešlého varování, neměl by podezření, že to není lidský obličej.

„Tady je Vrchní Velitel Karlsen, na lodi Nirvána.“ Nepojmenoval se ani guvernérem, ani vládcem, ale použil titul ze slavné doby na Skalnaté Planině. „Přicházím k vám, chci s vámi mluvit.“

Zastíněný obličej na obrazovce se pomalu pohnul.

„Ano, pane.“

Karlsen přerušil spojení. „To by ho mělo udržet v naději. A teď potřebuji raketu. Roboti, naložte moji rakev na nejrychlejší raketu, která tu je k dispozici. Moje rychlé oživení bylo způsobeno léky; budu muset být na určitou dobu opět zmražen.“

„Přece tam nechcete letět?“

Už opět stál vedle židle. Chvilku mlčel. „Znám Berserkry. Jestliže jejich hlavním cílem je chytit mě, nebudou plýtvat časem a střílet po rukojmích, ale půjdou po mně.“

„Nemůžete jít,“ slyšela Lucinda sama sebe. „Jste příliš důležitý pro ostatní –“

„Nejdu spáchat sebevraždu, mám určitý plán.“ Karlsenův hlas se náhle změnil. „Říkala jsi, že Felipe není mrtev?“

„Myslím, že není.“

Karlsen přivřel oči a krátkou dobu tiše pohyboval rty. Potom se podíval na Lucindu a uchopil papír a pero ze stolu Důstojníka Obrany. „Odevzdej tento dopis Felipovi,“ říkal, zatímco psal. „Jestliže ho požádám, osvobodí tebe i Kapitána. Vy neohrožujete jeho moc. Zatímco já…“ Dopsal a podal jí papír. „Už musím jít. Bůh tě opatruj.“

Z pozice Důstojníka Obrany sledovala Lucinda, jak krystalická raketa s Karlsenem na palubě opustila Nirvánu a v dlouhé křivce se přibližovala ke kurýrní lodi tak, aby zůstala v určité vzdáleností od záchranného člunu.

„Hej, vy na kurýrní lodi,“ slyšela Lucinda Karlsenův hlas. „Můžete mě spolehlivě identifikovat? Můžete ofotografovat moji sítnici skrz obrazovku?“

Jeho raketa vmžiku vyrazila v pravém úhlu od své dosavadní dráhy. Nabírala stále na rychlosti a přitom se otáčela kolem vlastní osy a odchylovala se z přímého kurzu, unikajíc tak před palbou, kterou Berserkrovy zbraně okamžitě zahájily. Karlsen měl pravdu. Berserkr nezaváhal ani vteřinu a soustředil veškerou svoji pozornost a vesmírnou artilerii na Karlsenovu raketu, ponechávaje záchranný člun bez povšimnutí.

„Vystřelte na kurýrní loď!“ křičela Lucinda. „Zničte ji!“ Nirvána vystřelila salvu raket, ale ty vzdalující se cíl nezasáhly. Možná to bylo tím, že kurýrní loď už byla na samém okraji zakřivení obklopujícího gravitační kolapsar.

Karlsenova raketa nebyla zasažena, ale zcela uniknout také nemohla. Byla teď malým sklíčkem mizejícím na obrazovce za clonou ohnivých výšlehů z Berserkrových zbraní, malá tečka, přinucená letět do vírů černé díry.

„Leť za nimi!“ křičela Lucinda. Hvězdy před ní se zbarvily do modra. Autopilot na Nirváně však téměř současně anuloval její příkaz a štěkavým hlasem matematicky zdůvodňoval, že jakékoliv zrychlení v tom směru by bylo zhoubné pro všechny na palubě.

Raketa už byla nyní určitě vtažena do gravitační jámy přitažlivostí, proti které žádné motory nic nezmohly. A loď-Berserkr letěl střemhlav za ní, nestaraje se o nic jiného, jen o Karlsena.

Na pozadí ohromného mraku prachu se dvě závodící tečky stávaly rudějšími a rudějšími, jako by letěly přímo do oblohy, která se klenula nad planetou při západu slunce. A potom je rudé spektrum hyperhmoty pohltilo a vesmír je už více nespatřil.

Krátce poté, co roboti dopravili muže ze záchranného člunu bezpečně na palubu Nirvány, našel Holt Lucindu samotnou ve Velkém Sále, upřeně hledící na obrazovku.

„Obětoval sám sebe, aby vás zachránil,“ pronesla pomalu. „Nikdy předtím vás ani neviděl.“

„Já vím.“ Po chvilce mlčení Holt pokračoval: „Právě jsem mluvil s Vládcem Nogarou. Nevím proč, ale ty máš být propuštěna na svobodu a já nebudu stíhán za to, že jsem přivedl toho proklatého Berserkra na palubu. I když se zdá, že Nogara nás oba nenávidí…“

Lucinda neposlouchala. Stále hleděla do hlubokého vesmíru před sebou.

„Chtěl bych, abys mi o něm někdy vyprávěla,“ řekl Holt a položil paži kolem jejích ramen. Pohnula se, jako by chtěla ze sebe setřást podráždění, které si sotva uvědomovala. Holt spustil ruku.

„Rozumím,“ řekl po chvilce a odešel se postarat o své muže.

Míchačka na beton

Ray Bradbury

(ikarie 1995/08)

Naslouchal hlasům starých čarodějnic, které šelestily pod otevřeným oknem jako suchá tráva:

„Ettile, ty zbabělce! Ettile, ty pacifisto! Ettile, proč nechceš vytáhnout s muži do slavné války Marsu proti Zemi?“

„Mluvte dál, čarodějnice!“ vykřikl.

Hlasy se ztišily v tlumený šepot připomínající píseň vody v dlouhých kanálech pod marťanskou oblohou.

„Ettile, jsi otcem syna, který musí vyrůstat ve stínu té hrozné skutečnosti!“ řekly ty staré vrásčité ženy. Jemně se dotkly tvářemi, v nichž svítily lstivé oči. „Hanba, hanba!“

Jeho žena plakala na druhé straně místnosti. Její slzy kanuly na dlaždice a byly hojné a chladné jako déšť. „Ach, Ettile, jak jen můžeš být takový!“

Ettil odložil kovovou knihu, která mu ze zlatem opředeného rámečku podle jeho přání zpívala od časného rána starý příběh.

„Snažím se vám to vysvětlit,“ řekl. „Je to bláznivý nápad, tahle invaze Marsu na Zemi. Porazí nás, úplně nás zničí.“

Zvenčí se ozvalo břeskné zadunění, v jedné vlně se přihnaly zvuky dechovky, výkřiky, dupot pochodujících bot a písně zpívané pod vlajícími prapory. Po kamenem dlážděných ulicích pochodovala armáda s puškami na ramenou. Za ní poskakovaly děti. Stařeny mávaly špinavými vlaječkami.

„Zůstanu na Marsu a budu si číst knihu,“ řekl Ettil.

Ozvalo se hluché zaklepáni na dveře. Tylla odpověděla. Dovnitř se jako bouře vřítil tchán. „Co to slyším o svém zeti? Stal ses zrádcem?“

„Ano, otče.“

„Ty nebudeš bojovat v marťanské armádě?“

„Ne, otče.“

„Bohové!“ Děd zrudl. „Proklínám tvé jméno! Měli by tě zastřelit!“

„Tak mě zastřel, ať to máme za sebou.“

„Kdo kdy slyšel o Marťanovi, který by se nezúčastnil invaze? Kdo, řekni!“

„Nikdo. Je to, přiznávám, téměř neuvěřitelné.“

„Neuvěřitelné,“ zachraptěly hlasy čarodějnic pod oknem.

„Otče, nedokázal bys ho přesvědčit?“ poprosila Tylla.

„Zkus přesvědčovat hromadu sraček,“ vykřikl tchán a v očích se mu zablesklo. Přistoupil blíž a tyčil se hrozivě nad Ettilem. „Krásný den, kapela hraje, ženy přelévají slzy, děti poskakují, všechno jak má být. Muži pochodují a ty sedíš tady! Jaká hanba!“

„Hanba,“ zavzlykaly z dáli hlasy za živým plotem.

„Vypadni, sakra, s těmi svými pitomými žvásty z mého domu,“ vybuchl Ettil. „Vezmi si své metály a bubny a padej!“

Vystrkal tchána kolem plačící manželky ke dveřím, které se v té chvíli rozletěly a dovnitř vstoupila vojenská hlídka.

„Ettil Vrye?“ zařval drsný hlas.

„Zde!“

„Jste zatčen!“

„Sbohem, drahá ženo. Odcházím s těmi blázny do války!“ vykřikl Ettil, když ho muži táhli v bronzové síti dveřmi ven.

„Sbohem, sbohem,“ opakovaly čarodějnice z městečka do ztracena…

Cela byla čistá a útulná. Ale bez knihy byl Ettil nervózní. Přitáhl se k mřížím a díval se, jak rakety stoupají nočním vzduchem vzhůru. Hvězdy byly chladné a bylo jich hodně. Zdálo se, že se vždy na chvíli rozprchly, když mezi ně vletěla další raketa.

„Blázni,“ šeptal Ettil. „Blázni!“

Dveře cely se otevřely. Vešel muž s vozíkem plným knih. Za mužem se zamračeně tyčil vojenský prokurátor.

„Ettile Vryei, chceme vědět, proč jste měl všechny ty zakázané pozemské knihy ve svém domě. Například tyhle Pohádky, Vědeckofantastické pobídky, Příběhy s tajemstvím. Vysvětlete to.“ Muž chytil Ettila za zápěstí.

Ettil ho setřásl. „Chcete-li mě zastřelit, udělejte to. Ta literatura ze Země je opravdu důvodem, proč bych se ani nepokusil o invazi. Najdete v ní důvod, proč vaše invaze ztroskotá.“

„Jak?“ Prokurátor se zamračil a obrátil se k zažloutlým časopisům.

„Vyberte si libovolný výtisk,“ řekl Ettil. „Kterýkoliv, Devět z deseti povídek publikovaných v letech 1929,1930 až 1950 podle pozemského kalendáře popisuje úspěšnou invazi Marťanů na Zemi.“

„Aha!“ usmál se prokurátor a kývl.

„A pak,“ řekl Ettil, „jejich porážku.“

„To je zrada! Mít takovou literaturu!“

„Budiž, když si to přejete. Ale dovolte mi udělat několik závěrů. Každá ze zmíněných invazí je zmařena mladým mužem, obvykle štíhlým, často irského původu, nejčastěji na to stačí sám. Jmenuje se Mick, Rick, Jick nebo Bannon a nakonec všechny Marťany zničí.“

„Tomu přece nevěříte!“

„Ne, nevěřím, že by to skutečně Pozemšťané dokázali – ne. Ale pochopte, prokurátore, že mají zázemí. Přesně takové příběhy četly celé generace dětí, vstřebávaly je jako houba. Mají literaturu, která nedává jinou možnost než úspěšné odražení invaze. Můžete říct o marťanské literatuře totéž?“

„No…“

„Ne.“

„Asi ne.“

„Vy víte, že ne. Nikdy jsme nepsali takové fantastické příběhy. Teď jsme se vzbouřili, zaútočíme a zemřeme.“

„Nevidím v tom žádný smysl. Jak to souvisí s povídkami z časopisů?“

„Morálka. Je to velká věc. Pozemšťané vědí, že nemohou selhat. Mají to v krvi, která proudí jejich žilami. Nemohou podlehnout. Odrazí každou invazi, nezáleží na tom, jak dobře bude zorganizována. Mládí, kdy četli takové povídky, jim dalo víru, které se nemůžeme rovnat. A my Marťané? Jsme nejistí, víme, že můžeme selhat. Naše morálka je nízká. Přes všechno bubnování a troubení.“

„Nebudu poslouchat zrádcovské řeči,“ vykřikl prokurátor. „Ty knihy shoří během deseti minut a vy s nimi. Můžete si vybrat, Ettile Vryei. Vstupte do Válečné legie nebo půjdete na hranici.“

„Mám si vybrat jednu ze dvou smrtí. Volím oheň.“

„Stráž!“

Vystrkali ho na dvůr. Tam uviděl své pečlivě sbírané svazky, které hořely jako pochodeň. Ve zvlášť vykopané jámě bylo nalito půldruhého metru nafty. Když ji zapálili, vybuchla plamenem. Za minutu ho do ní hodí.

Na druhé straně dvora zahlédl ve stínu stát vážnou postavičku svého syna, měl žluté oči plné strachu a hrůzy. Nehnul ani prstem, nepromluvil, jen se díval. Hleděl na otce jako umírající zvíře, jako němá tvář hledající záchranu.

Ettil se podíval na ohnivou studnu. Cítil, jak se ho chopily hrubé ruce, strhly s něj šaty a postrčily ho ke žhnoucí hranici smrti. Teprve tehdy Ettil polkl a vykřikl „Počkejte!“

Z davu vyhlédla prokurátorova tvář, která v tetelivém vzduchu zářila odlesky oranžového ohně. „Co to má znamenat?“

„Vstoupím do Válečné legie,“ odpověděl Ettil.

„Správně! Pusťte ho!“

Ruce ho pustily.

Když se otočil, uviděl syna, který stál daleko od něj na druhé straně dvora a čekal. Neusmál se, jen čekal. A na obloze přeškrtla bronzová raketa hvězdy svým plamenem…

„A teď se rozloučíme s našimi statečnými vojáky,“ řekl prokurátor. Kapela zahrála a závan větru zanesl ke zpocené armádě jemný sladký déšť slz. Děti jásaly. Ve všeobecném zmatku zahlédl Ettil svou ženu, jak pláče hrdostí, syn stál po jejím boku vážný a tichý.

Pochodovali do lodi, všichni se smáli a tvářili se statečně. Vsoukali se do ochranných pavučin a připoutali se. Kokony v celé lodi, která se chvěla napětím, byly zaplněny lenivě se povalujícími muži. Žvýkali kousky jídla a čekali. Pak se zabouchl vstupní poklop. Zasyčel ventil.

„Vzhůru k Zemi a porážce,“ zašeptal Ettil.

„Cože?“ zeptal se někdo.

„Vzhůru ke slavným vítězstvím,“ řekl Ettil a ušklíbl se.

Raketa poskočila.

Vesmír, pomyslel si Ettil. Kodrcáme se inkoustovou černí mezi růžovými světélky kosmu v mosazné piksle. Tady jsme, ohňostrojová raketa, vypuštěná, aby naplnila hrůzou oči Pozemšťanů, až vzhlédnou k obloze. Jaké to vlastně je, být tak daleko od domova, od ženy, od dětí, právě teď a tady?

Pokusil se analyzovat své rozechvění. Bylo to, jako by přivázal své nejniternější orgány k Marsu a pak skočil milion mil daleko. Jeho srdce bylo pořád ještě na Marsu, pumpovalo krev a žhnulo. Jeho mozek zůstal také na Marsu, přemýšlel, zbrázděn závity, jako ztracená svítilna. Jeho žaludek byl ještě na Marsu a ospale se snažil strávit poslední večeři. Jeho plíce, ty měkké skládané měchy, které neustále toužily po odpočinku, ještě dýchaly chladný modrý vzduch Marsu chutnající po víně.

Tak tu ležel jako automat bez koleček a drátů, tělo, na němž úředníci provedli soudní pitvu a všechno důležité ponechali ležet mezi prázdnými moři nebo rozprášili po temných kopcích. Ležel tu jako odhozená láhev, zkřehlý, bez jiskry života, zůstaly mu jen ruce, které měly Pozemšťanům rozdávat smrt. Pár rukou je vše, co mi zůstalo, pomyslel si ve svém chladném odcizení.

Ležel tu v obrovské síti. Kolem byli ostatní, ale ti byli celí – těla, v nichž tloukla srdce. Všechno z něj, co žilo, zůstalo doma a procházelo se ve večerním větru po mrtvých mořích. To tělo tady, tahle studená hliněná věc, už bylo mrtvé.

„Bojová stanoviště, bojová stanoviště, k útoku!“

„Připraven, připraven, připraven!“

„Vstávat!“

„Ven ze sítí, rychle!“

Ettil se pohnul. Někde před ním tápaly dvě studené ruce.

Jak to všechno šlo rychle, pomyslel si. Před rokem dosáhla raketa Pozemšťanů Marsu. Naši vědci se svými neuvěřitelnými telepatickými schopnostmi ji zkopírovali, naši dělníci ji ve svých fantastických továrnách stokrát vyrobili. Od té doby k Marsu nedoletěla žádná pozemská loď, ale přesto známe dokonale jejich jazyk. Známe jejich kulturu, jejich myšlení. A za své schopnosti zaplatíme krvavou cenu…

„Zbraně připravit!“

„Hotovo!“

„Zaměřovače!“

„Vzdálenost v mílích?“

„Deset tisíc!“

„Útok!“

Ticho plné temných zvuků. Ticho hmyzu pulsujícího ve stěnách rakety. Bzukot drobných cívek, pák a víření kol. Ticho čekajících mužů. Ticho žláz, které ve vytrvalém pomalém pulsu vylučují pot v podpaží, na obočí a pod bledýma vytřeštěnýma očima.

„Čekat! Připravit se!“

Ettil se snažil zuby nehty udržet zdravý rozum.

Ticho, ticho, ticho. Čekání.

Piiitiitttpl

„Co to bylo?“

„Pozemské rádio!“

„Přepojte je sem!“

„Snaží se s námi navázat spojem, volají nás. Přepojte je sem!“

ítiiitittil

„To jsou oni! Poslouchejte!“

„Voláme marťanskou invazní flotilu!“

Pozorné ticho, hukot hmyzu se ztišil, aby do místností plných čekajících mužů mohl vtrhnout ostrý hlas Země.

„Mluví Země. Tady je William Sommers, prezident Společnosti amerických výrobců!“

Ettil stál na svém místě nahrben kupředu a se zavřenýma očima.

„Vítejte na Zemi.“

„Cože?“ zaburáceli muži v raketě. „Co říkal?“

„Ano, vítejte na Zemi.“

„Je to trik!“

Ettil se zachvěl a zděšeně se ohlédl za neviditelným hlasem znějícím ze stropu.

„Vítejte! Vítejte na zelené a průmyslové Zemi!“ prohlásil přátelsky hlas. „Očekáváme vás s otevřenou náručí, abychom změnili krvavou invazi v čas přátelství, který bude trvat navěky.“

„Nějaký trik!“

„Pšt, poslouchej!“

„Před mnoha lety jsme my, občané Země, odmítli válku a zničili své atomové bomby. Teď máme prázdné ruce a můžeme vás jen uvítat. Planeta je vaše. Od vás, dobrých a šlechetných agresorů, žádáme jen slitování.“

„To nemůže být pravda!“ zašeptal jakýsi hlas.

„Musí to být podraz!“

„Přistaňte a buďte nám vítáni,“ řekl pan William Sommers ze Země. „Přistaňte kdekoliv. Země patří vám, všichni jsme bratři!“

Ettil se rozesmál. Všichni v místnosti se po něm ohlédli. Ostatní Marťané na sebe přezíravě mrkli. „Zbláznil se!“

Smál se a nepřestal, dokud ho neuhodili.

Malý tlustý muž stojící uprostřed rozpálené asfaltové plochy v Green Townu v Kalifornii vytáhl čistý bílý kapesník a dotkl se jím zpoceného čela. Zašilhal z čerstvě sbitého pódia na padesát tisíc lidí, které zadržoval policejní kordon. Všichni se dívali na nebe.

„Tamhle jsou!“

Povzdech.

„Ne, to byl jen racek!“

Zklamané brblání.

„Začínám si myslet, že by bývalo lepší vyhlásit jim válku,“ zašeptal starosta. „A všichni jsme už dávno mohli jít domů.“

„Pšššt“ řekla jeho žena.

„Tamhle!“ zaburácel dav.

Ze slunce se vynořily marťanské rakety.

„Všichni připraveni?“ Starosta se nervózně rozhlédl kolem sebe.

„Ano, pane,“ řekla Miss Kalifornie 1965.

„Ano,“ řekla Miss Amerika 1940, která se přihnala na poslední minutu jako náhradnice za Miss Ameriku 1966, která ležela doma nemocná.

„Ano, pppaime,“ řekl pan Největší grapefruit ze San Fernando Valley 1956 nadšeně.

„Kapela připravena?“

Dechovka namířila své nástroje jako děla.

„Připravena!“

Rakety přistály. „Jedem!“

Hudba zahrála desetkrát „Kalifornie, zde přicházím.“

Od poledne do jedné pronášel starosta slavnostní řeč a mával rukama směrem k ostražitě mlčícím raketám.

Ve čtvrt na dvě se otevřely vzduchové uzávěry.

Kapela zahrála třikrát „Ach, ty zlatá země.“

Ettil a padesát dalších Marťanů vyskočilo ven s napřaženými puškami.

Starosta se k nim rozběhl s klíči od města v rukou.

Hudba zahrála „Santa Klaus přichází do města“ a pěvecký sbor dovezený z Long Beach zpíval na melodii jiná slova, něco jako „Marťané přicházejí do města.“

Když Marťané neviděli žádné zbraně, uvolnili se, ale pušky neschovali.

Od půl druhé do čtvrt na tři starosta opakoval svou řeč pro Marťany.

V půl třetí Miss Amerika 1940 svolila, že políbí všechny Marťany, když si stoupnou do fronty.

V půl třetí a deset sekund zahrála kapela „Jak se máte, lidičky,“ aby zachránila trapas, který způsobil návrh Miss Ameriky.

V půl třetí a pět minut pan Největší grapefruit daroval Marťanům dvoutunový náklaďák plně naložený grapefruity.

V půl a sedm minut jim starosta všem rozdal volňásky do divadel Elite a Majestic a své gesto spojil s dalším projevem, který trval až do tří.

Hudba hrála a padesát tisíc lidí zapělo „Protože to jsou správní kluci.“

Všechno to skončilo ve čtyři odpoledne.

Ettil si sedl do stínu rakety spolu se dvěma ze svých druhů. „Tak tohle je Země!“

„Říkám, pobít ty špinavý krysy,“ řekl jeden Marťan. „Já jim nevěřím. Jsou to podrazníci. Jaký mají důvod, aby s námi tak jednali?“ Zvedl krabici, v níž něco zašustilo. „Co mi to vlastně dali? Říkali, že je to vzorek.“ Přečetl si nálepku. Blix, nové pěnivé mýdlo.

Dav, který plynul okolo, se mísil s Marťany v karnevalovém chumlu. Odevšad bylo slyšet bzučení a mumlání lidí, kteří ohmatávali rakety a pořád se na něco ptali.

Ettilovi bylo zima. Třásl se stále víc. „Cožpak vy to necítíte?“ zašeptal. „To napětí, to zlo všude kolem. Něco se stane. Mají nějaký plán. Něco rafinovaného a hrozného. Něco na nás chystají – vím to.“

„Říkám, zabít je všechny, jednoho po druhém!“

„Jak bys mohl zabíjet lidi, kteří ti říkají ‚brácho‘ a ‚kamaráde‘?“ zeptal se druhý Marťan.

Ettil potřásl hlavou. „Jsou upřímní. Ale přesto mám pocit, jako bychom leželi ve velké kádi s kyselinou a rozpouštěli se víc a víc. Bojím se.“ Sáhl svou myslí mezi lidi v davu. „Ano, jsou opravdu přátelsky naladěni, kamarádi z mokré čtvrti. To je jeden z jejich termínů. Obrovská masa obyčejných lidiček, kteří milují psy a kočky a Marťany, všechny stejně upřímně. Ale přesto… přesto…“

Kapela zahrála „Vyvalte sudy.“ Díky laskavosti firmy Hagenbackovo pivo, Fresno, Kalifornie, se čepovalo pivo zdarma.

Pak přišla nemoc.

Muži chrlili z úst fontány zvratků. Zvuky dávení se rozléhaly po celé zemi.

Ettil seděl pod platanem a dusil se. „Spiknutí, je to příšerné spiknutí,“ sténal a držel se za žaludek.

„Co jste jedl?“ Stál nad ním prokurátor.

„Říkali tomu pražená kukuřice,“ zavyl Ettil.

„A potom?“

„A pak takový dlouhý kus masa na žemli, nějakou žlutou tekutinu v orosené sklenici, pak nějakou rybu a něco, čemu říkali ‚pastrami‘,“ vzdychl Ettil a obrátil oči v sloup.

Všude kolem znělo sténání marťanských agresorů.

„Zabít ty proradný hady!“ vykřikl někdo slabým hlasem.

„Pokračujte,“ řekl prokurátor. „Je to jen pohostinnost. Přehnali to. Tak vzhůru, chlapi, postavte se zase na nohy. A do města. Musíme tu rozmístit malé oddíly mužů, abychom si zajistili, že všechno bude v pořádku. Jiné lodi přistanou v jiných městech. Musíme tu udělat svůj díl práce.“

Muži se vydrápali na nohy, stáli kolem a hloupě pomrkávali.

„Kupředu, pochodem vchod!“

Raz, dva, tři, čtyři! Raz, dva, tři, čtyři!…

Bílé obchůdky městečka podřimovaly v tetelivém vedru. Horko vyzařovalo ze všeho – ze stožárů, betonu, kovu, rolet, střech, dehtového papíru – ze všeho.

Chodidla Marťanů zaduněla na asfaltu.

„Opatrně, chlapi!“ zašeptal prokurátor.

Šli kolem salónu krásy.

Zevnitř se ozvalo kradmé zachichotání.

„Podívejte!“

Z okna vykoukla hlava s měděnými vlasy jako panenka a zase zmizela. U klíčové dírky se zalesklo modré oko a mrklo.

„Je to past,“ zašeptal Ettil. „Léčka, říkám vám!“

Z jeskyň, kde se ženy schovávaly pod elektrickými kužely jako podmořská stvoření a nechávaly si kroutit vlasy do vln a hřebenů, vyfoukly vířící ventilátory do letního vzduchu vůni parfémů. Oči žen byly pronikavé i skelné, zvířecí a potměšilé a jejich ústa rudá jako neony. Větráky se točily a voňavý vzduch vytékal do ticha, procházel se mezi zelenými stromy a vplížil se mezi překvapené Marťany.

„Proboha!“ vykřikl Ettil, kterému náhle selhaly nervy. „Vraťme se do raket – leťme domů! Oni nás dostanou! Ty strašné věci tam uvnitř. Vidíte je? Ty zlé podmořské příšery, ty ženy ve svých malých chladných jeskyních v umělých skalách!“

„Drž zobák!“

Podívejte se na ně, pomyslel si, jak jim šaty tečou po sloupovitých nohách jako studené zelené řasy. Vykřikl.

„Zavřete mu někdo hubu!“

„Vyhrnou se na nás, zasypou nás čokoládovými bonboniérami a budou přitom vřeštět rudými mastnými ústy! Zaplaví nás banalitami, připraví nás o naši vnímavost! Podívejte se na ně, nechají se popravovat ve svých elektrických křeslech. Jejich hlasy znějí jako zaklínadla, šepot kouzel a zaříkadel! Troufli byste si vstoupit dovnitř?“

„Proč ne?“ zeptali se ostatní Marťané.

„Usmaží vás ve vlastní šťávě, odbarví vás, změní vás! Rozdrtí vás, rozemelou na vločky, až z vás nezbude nic víc než manžel, udřený muž, který nosí peníze, aby tu mohly sedávat a hltat své prokleté čokoládičky! Vy myslíte, že byste je zvládli?“

„Ano, u všech bohů ano.“

Z dálky k nim dolehl vysoký ječivý ženský hlas: „Není ten uprostřed roztomilý?“

„Marťani nakonec nejsou tak špatní. Hele, jsou to jenom obyčejní muži,“ řekl jiný hlas do ztracena.

„Hej, vy tam. Hááá – lóóóó! Marťani! Hej!“

Ettil vykřikl a dal se na útěk…

Seděl v parku a třásl se po celém těle. Vzpomínal si, co viděl. Když vzhlédl k tmavé obloze, cítil se hrozně daleko od domova, strašně opuštěn. Dokonce i teď, kdy seděl mezi tichými stromy, mohl vdálce zahlédnout marťanské válečníky, jak se po ulicích vodí s pozemskými ženami a mizejí do přízračné tmy malých pocitových kin, aby poslouchali příšerné hlasy bílých stínů létajících po šedých plátnech, a zatímco vedle nich sedí malé naondulované ženy, žvýkají v čelistech plátky žvýkačky, jiné kousky zatím leží pod sedadly, tvrdnou jako zkameněliny a uchovávají navždy otisky drobných kočičích ženských zubů. Kina – jeskyně stínů.

„Ahoj.“

Vyděšeně trhl hlavou.

Vedle něj na lavičce seděla žena a líně žvýkala žvýkačku. „Neutíkej, já nekoušu,“ řekla.

„Ach,“ řekl.

„Co takhle jít do kina?“ zeptala se.

„Ne.“

„Ale jdi,“ řekla. „Všichni tam chodí.“

„Ne,“ řekl on. „Vy tu neděláte nic jiného?“

„Nic jiného? Copak to nestačí?“ Její modré oči se do něj podezřívavě zabodly. „Co bys chtěl, abych dělala? Mám sedět doma a číst knihu? Cha, cha. To je hlína.“

Ettil se na ni chvíli díval a pak položil další otázku.

„Děláte vůbec něco jiného?“ zeptal se.

„Projíždíme se v autech. Máš auto? Měl by sis opatřit kabriolet, model Podler šest. Jů, ty jsou bezva! Chlap s podlerem si může vyjet s každou kostí, kterou si vybere, vsaď se!“ řekla a mrkla na něj. „Vsadím se, že máš spoustu peněz – jsi z Marsu a tak. Vsadím se, že kdybys opravdu chtěl, mohl by sis sehnat podlera a všude s ním jezdit.“

„Třeba na představení?“

„Co je na tom špatného?“

„Nic, nic.“

„Víte, jak mluvíte, pane?“ řekla. „Jako komunista! Ano, pane, to jsou takové ty řečičky, za kterými nikdo nestojí, sakra! Náš starý dobrý systém nemá chybu. Byli jsme vám dost dobří na to, abychom vás Marťany nechali úspěšně udělat vaši invazi a nehnuli jsme proti vám ani prstem, že ano?“

„To se pořád ještě snažím pochopit,“ řekl Ettil. „Proč jste nám to dovolili?“

„Protože máme srdce, pane, proto! Srdce, pamatujte si to.“ Odkráčela, aby se poohlédla po někom jiném.

Ettil sebral odvahu a začal psát dopis ženě. Pomalu a pečlivě pohyboval perem po papíře rozprostřeném na koleně.

„Drahá Tyllo…“

Ale opět ho vyrušili. Stařenka s bledou kulatou vrásčitou tvářičkou, která se snažila vypadat jako malé děvčátko, mu před nosem zatřásla tamburínou a přinutila ho vzhlédnout.

„Bratře,“ vykřikla a oči jí plály. „Byls už spasen?“

„Hrozí mi nebezpečí?“ Ettil vyskočil a upustil pero.

„Strašlivé nebezpečí!“ zavyla, zacinkala tamburínou a vzhlédla k obloze. „Musíš být spasen, bratře, i tím nejhorším způsobem!“

„Myslím, že souhlasím,“ řekl a chvěl se.

„Dnes jsme už zachránili celé spousty. Já sama jsem spasila tři, všichni patřili k vám, Marťanům. Není to hezké?“ Zašklebila se na něj.

„Asi ano.“

Najednou začala být podezřívavá. Nahnula se k němu a začala spiklenecky šeptat. „Bratře,“ chtěla vědět, „byls pokřtěn?“

„Nevím,“ odpověděl také šeptem.

„Ty nevíš?“ vykřikla a ruka s tamburínou jí vylétla vzhůru.

„Je to něco jako být zastřelen?“ zeptal se.

„Bratře,“ řekla, „jsi velký hříšník. Vinu přičítám tvé bezbožné výchově. Vsadím se, že školy na Marsu jsou hrozné – vůbec vás neučí poznávat pravdu. Jenom spousty lží. Bratře, musíš se nechat pokřtít, pokud chceš být šťasten.“

„Budu šťasten i na tomhle světě?“ zeptal se.

„Nechtěj všechno najednou. Myslíš, že ti to přinesou na Stříbrném tácu?“ zeptala se. „Buď spokojen i se scvrklým hráškem, protože nás všechny čeká jiný svět, lepší než tenhle.“

„Znám ten svět,“ řekl.

„Je tam klid,“ řekla.

„Ano.“

„Ticho.“

„Ano.“

„Tečou tam řeky medu a mléka.“

„Ano, jistě,“ řekl.

„A všichni se smějí.“

„Vidím to před sebou,“ řekl.

„Lepší svět,“ řekla.

„Mnohem lepší,“ přisvědčil. „Ano, Mars je ohromná planeta.“

„Pane,“ řekla, tvář jí zpřísněla a málem mu hodila tamburínu do tváře, „děláte si ze mne legraci?“

„Ne, kdepak.“ Zrozpačitěl, cítil se trapně. „Myslel jsem, že mluvíte o…“

„Rozhodně ne o vašem starém odporném Marsu, to mi věřte, pane! Vy a vám podobní se budete věčně smažit v pekle a trpět. Po těle se vám otevřou morové vředy a budete snášet nepopsatelná muka…“

„Musím přiznat, že Země opravdu není nijak zvlášť hezká. Popsala jste ji nádherně.“

„Pane, vy se mi opět vysmíváte!“ vykřikla rozhněvaně.

„Ne, ne, prosím. Opravdu jsem to tak nemyslel.“

„Tak tedy,“ řekla, „jste pohan a být pohanem je společensky nepřijatelné. Tady máte lístek. Přijďte zítra večer na tuhle adresu, nechte se pokřtít a buďte šťasten. Zpíváme a tančíme a hrajeme společenské hry, takže pokud byste chtěl slyšet naši dechovou kapelu s křídlovkami, přijďte. Přijdete, že?“

„Pokusím se,“ řekl váhavě.

Odešla ulicí, poklepávala tamburínou a zpívala z plna hrdla: „Jsem šťastná, jsem vždycky šťastná.“

Zmatený Ettil se vrátil k psaní dopisu.

„Drahá Tyllo, představ si, že jsem si ve své naivitě myslel, že Pozemšťané na nás budou muset zaútočit děly a bombami. Ne, nic takového. Hrozně jsem se mýlil. Není tu žádný Rick, Mick, Jick nebo Bannon, žádný z těch chytrých chlapíků, kteří zachraňují svět. Nikdo z nich.

Jsou tu jen plavovlasí roboti s růžovými gumovými těly, skuteční, ale jaksi nereální, živí, ale ve všem reagují nějak automaticky. Žijí celý život v jeskyních. Jejich derriéres svírají neuvěřitelně komplikované podvazkové pasy. Jejich pohledy jsou strnulé od nekonečného pozorování televizních obrazovek. Zdá se, že jediné svaly v jejich tvářích jsou na čelistech díky nepřetržitému žvýkání žvýkaček.

Ale nejen oni, má drahá Tyllo, je to celá civilizace, do níž jsme spadli jako hrst semen do obrovské míchačky na beton. Nikdo z nás nepřežije. Nezabije nás rána z pušky, ale zardousí nás ruka přítele. Nezničí nás raketa, ale automobil…“

Někdo vykřikl. Rána a pak druhá. Ticho.

Ettil vyskočil od rozepsaného dopisu. Venku na ulici se srazila dvě auta. Jedno bylo plné Marťanů, v druhém byli pozemšťané. Ettil se vrátil k dopisu.

„Drahá Tyllo, trochu statistiky, když dovolíš. V této části amerického kontinentu se v autech každoročně zabije čtyřicet pět tisíc lidí, jsou rozdrceni na masové želé přímo ve svých plechovkách. Rudé krvavé želé s bílými morkovými kostmi připomínajícími náhlé vzpomínky, směšné a hrůzné myšlenky zatavené do trvanlivé masité hmoty. Auta se slisují do těsných úpravných sardinkových plechovek plných šťávy a ticha.

Dálnice pohnojené krví lákají zelené bzučivé masařky. Prudké brždění mění tváře v strašidelné masky Halloweenu. Halloween je jedním z jejich svátků. Myslím, že té noci vzývají automobil – v každém případě to má něco společného se smrtí.

Podíváš se z okna a vidíš, jak na sobě v přátelském objetí leží dva lidé, kteří si ještě před chvilkou byli úplně cizí. Jsou mrtvi. Vím, co nás čeká. Představuji si naši armádu rozdrcenou v autech, zdecimovanou nemocemi, polapenou v kinech čarodějnicemi a žvýkačkou. Někdy zítra se pokusím utéct zpět na Mars, dokud není příliš pozdě.

Dnes večer, má drahá Tyllo, je někde na Zemi muž s pákou, kterému stačí za ni vzít a zachrání svět. Jenže je právě nezaměstnaný. Na jeho nářadí usedá prach. On sám si nejspíš vykládá pasiáns.

Ženy téhle planety zla nás utápějí v přívalu banální sentimentality a falešné romantiky, naposledy si brousí drápky, než se jich zmocní výrobci glycerinu a rozvaří je na mýdlo. Dobrou noc, Tyllo. Drž mi palce, protože pravděpodobně zahynu při pokusu o útěk. Pozdravuj naše dítě.“

Tiše se rozplakal, složil dopis a rozhodl se, že ho pošle později ze stanoviště raket.

Vyšel z parku. Co teď? Dát se na útěk? Ale jak? Vrátit se na kosmodrom pozdě v noci, sám ukrást jednu z raket a vrátit se s ní na Mars? Bylo by to možné? Zavrtěl hlavou. Byl příliš zmaten.

Vše, co skutečně věděl, bylo, že když tu zůstane, stane se brzy zajatcem spousty věcí, které bzučí, kašlají a syčí, plivají plameny a páchnou. Do šesti měsíců se stane majitelem velkého růžového cvičeného nádoru, krevního tlaku algebraických rozměrů, krátkozrakosti hraničící se slepotou a nočních můr hlubokých jako oceány a prolezlých nekonečnými svazky snových střev, kterými se bude muset probíjet každou noc. Ne, nikdy.

Rozhlédl se po uštvaných tvářích Pozemšťanů, kteří ho míjeli ve svých mechanických rakvích. Brzy – ano, velmi brzy – vynaleznou auto se šesti stříbrnými držadly po stranách!

„Hej,tytam!“

Houkačka. Velké dlouhé auto připomínající pohřební vůz, černé a hrozivé, připlulo k chodníku. Vyklonil se z něho jakýsi muž.

„Ty jsi Marťan?“

„Ano.“

„Zrovna ten člověk, kterýho potřebuju. Naskoč si, je to životní šance. No tak, naskoč. Vezmu tě na fakticky fajnovej flek, kde si můžem promluvit. Pojď – nestůj tam jako dřevo.“

Ettil jako hypnotizován otevřel dveře auta a nastoupil.

Vůz se rozjel.

„Tak co si dáš, E.V.? Co takhle manhattan? Dva manhattany, číšníku. Oukej, E.V. Tohle jde na můj účet. Platím já a Velké ateliéry! Na peněženku vůbec nesahej. Jsem rád, že jsem tě potkal, E.V. Já se jmenuju R. R. Van Plank. Možná jsi o mně už slyšel? Ne? Stejně si mužem potřást rukama.“

Ettil ucítil, jak mu hněte ruku a pak ji pouští. Byli v temné díře, kde je obtékala hudba a číšníci. Na stole se objevily dva drinky. Všechno to přišlo tak rychle. Van Plank si teď s rukama zkříženýma na prsou prohlížel svůj marťanský objev.

„Od tebe, E.V., chci tohle. Je to nejskvělejší nápad, co jsem v životě dostal. Ani nevím, jak mě to napadlo, bylo to jako blesk z čistýho nebe. Seděl jsem si dnes večer doma a najednou jsem si pomyslel, Bože, Invaze Marťanů, na Zemi, to by byl film! Tak co jsem musel udělat? Musel jsem sehnat odbornýho poradce. Tak jsem vlez do auta a našel jsem tebe a teď tu sedíme. Napij se! Na tvý zdraví a na naši budoucnost. Skoal!“

„Ale.., „ řekl Ettil.

„Já vím, teď budeš chtít prachy. No, těch já mam spoustu. A kromě toho mám ještě takovou malou černou knížečku plnou lupenů, kterou bych ti mohl půjčit.“

„Mně většina pozemského ovoce nechutná a tak…“

„Ty jsi éro, kámo, fakt. Takže já si to představuju takhle – poslouchej.“ Vzrušeně se naklonil dopředu. „Nejdřív výpravná scéna – Marťani na velkým potlachu, bubny duní, všichni mají hlavu nateklou kvůli Marsu. V pozadí velká stříbrná města…“

„Ale tak marťanská města nevypadají…“

„Musíme tomu dát barvu, chlapče. Jiskru. Neboj, papínek to zařídí. Navíc tam budou všichni Marťani tancovat kolem ohně…“

„My netancujeme kolem ohňů…“

„V tomhle filmu budete mít oheň a budete tancovat,“ prohlásil Van Plank se zavřenýma očima, pyšný na svou jistotu. Přikývl a nahlas vychutnával své sny. „Pak si dopřejeme krásnou Marťanku, vysokou a blond.“

„Marťanky jsou brunety…“

„Podívej, já nevím, jak se shodném, E.V. Mimochodem, synku, měl by sis změnit jméno. Jak jsi to říkal?“

„Ettil.“

„To je ženský jméno. Dám ti lepší. Budu ti říkat Joe. Oukej, Joe. Jak jsem říkal, naše Marťanky musejí být blond, protože, chápeš, prostě proto. Jinak by tvůj fotřík nebyl spokojenej. Máš ňáký návrhy?“

„Myslel jsem, že…“

„A ještě jedna věc, kterou musíme mít, je scéna, strašně dojemná, kdy ta Marťanka zachrání celou loď plnou Marťanů před smrtí, když meteorit nebo něco podobnýho zasáhne trup. Z toho se dá udělat správný maso. Víš, jsem rád, že jsem tě našel, Joe. Ty si s náma pěkně užiješ, to ti povídám.“

Ettil vztáhl ruku a uchopil muže pevně za zápěstí. „Jenom minutku. Na něco se vás chci zeptat.“

„Jasně, Joe, vymáčkni se.“

„Proč jste k nám byli tak laskaví? Přepadli jsme vaši planetu a vy jste nás vítali – všichni – jako ztracené děti. Proč?“

„Vy na Marsu nejíte vtipnou kaši, co? Ty jsi takový prosťáček, to vidím až odsud. Podívej se na to takhle, Macu. My jsme všichni obyčejný lidi, ne?“ Mávl malou opálenou rukou ozdobenou smaragdy.

„Jsme všichni obyčejný, jako bláto, ne? Teda tady na Zemi jsme na to pyšný. Tohle je století obyčejnýho člověka a my jsme pyšný, že jsme takoví. Billy, díváš se na planetu plnou Saroyanů. Velká rodina přívětivých lidiček – každý má rád každého. My vám Marťanům rozumíme, Joe, a víme, proč jste přepadli Zemi. Víme, jak osamělí jste byli na té malé studené planetě a jak jste nám záviděli naše města…“

„Naše civilizace je mnohem starší než vaše…“

„Prosím, Joe, to se mi nelíbí, když mě pořád přerušuješ. Nech mě dokončit mou teorii a pak si povídej, co chceš. Jak jsem říkal, byli jste tam osamělí a tak jste přišli sem dolů navštívit naše města a naše ženy a tak vůbec. A my jsem vás přivítali, protože jste naši bratři, obyčejný lidi jako my.

A přitom, jako takový melouch, Roscoe, se dá z invaze získat určitý malý zisk. Myslím například ten film, co plánuju. Ten nám hodí čistou miliardu dolarů, to se vsadím. Příští týden dáme na trh speciální marťanskou panenku, kousek za třicet doláčů. Chápej, to jsou miliony. Taky jsem dostal smlouvu na výrobu marťanský hry po pěti dolarech. Dá se na to jít ze všech možných stran.“

„Chápu,“ řekl Ettil a stáhl se.

„A pak tu samozřejmě je celý ten krásný nový trh. Představ si všechny ty depilátory, žvýkačky a krém na boty, které můžeme prodat vám Marťanům.“

„Počkejte. Ještě jednu otázku.“

„Klidně.“

„Jak se jmenujete křestním jménem? Co znamená R.R.?“

„Richard Robert.“

Ettil vzhlédl ke stropu. „Neříkají vám občas, třeba jen výjimečně, příležitostně nebo náhodou – Ricku?“

„Jak jsi to uhod, Macu? Ricku, jasně.“

Ettil si povzdechl a pak se začal smát a chechtat. Vztáhl k němu ruku. „Tak vy jste Rick? Rick! Tak to jste vy!“

„V čem je ten fór, kašpárku? No, poděl se s papínkem!“

„Tomu byste nerozuměl – je to příliš osobní. Ha, ha!“ Slzy mu tekly po tvářích až do otevřených úst. Bušil pěstí do stolu. „Tak vy jste Rick. Vypadáte jinak, to je psina. Žádné boule svalů, žádná ostrá brada, žádný revolver. Jenom plná peněženka a prsten se smaragdem a tlusté břicho!“

„Hele, dej si bacha na jazyk! Možná nejsem žádný Apollón, ale…“

„Podej mi ruku, Ricku. Chtěl jsem se s tebou setkat. Ty jsi muž, který zvítězí na Marsem kotejly, patentními vložkami do bot, hracími známkami, jezdeckými bičíky, koženými botami, kostkovanými čepicemi a rumovými specialitami.“

„Jsem jen skromný podnikatel,“ zamumlal Van Plank potměšile pod vousy. „Dělám svou práci a beru si za ni svůj skrovný kousek dolarového koláče. Ale jak jsem říkal, Morte, přemýšlel jsem o marťanském trhu pro hry Strýčka Wiggilyho a komiksy s Dickem Tracym, o úplně novém trhu. Obrovské pole působnosti, které nikdy neslyšelo o kreslených groteskách, je to tak? Je to tak! Takže my hodíme Marťanům pořádný balík zboží přímo na hlavu. Poperou se o něj, chlapče, budou se rvát jako psi! Kdo by to vydržel, parfémy a šaty z Paříže a kombinézy v oškošském stylu, co? A pěkné nové boty…“

„My nenosíme boty.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se R. R. stropu. „Planeta plná vandráků? Podívej, Joe, s tím něco uděláme. Vezmem si je do parády. Začnou se stydět a koupí si boty. A pak jim prodáme leštidlo!“

„Ach.“

Plácl Ettila po ruce. „Tak domluveno? Budeš technickým ředitelem mého filmu? Pro začátek dostaneš dvě stovky týdně, strop je pět set. Co říkáš?“

„Je mi zle,“ řekl Ettil. Vypil manhattan a teď modral.

„Sorry, nevěděl jsem, co to s tebou udělá. Jdem na vzduch.“

Venku se Ettil cítil líp. „Tak proto nás Země vítala?“

„Jistě, synku. Pokaždé, když může Pozemšťan čestně vydělat dolar, uvidíš, jak zabere. Zákazník má vždycky pravdu. Nic ve zlém. Tady je má navštívenka. Buď zítra ráno v devět ve studiu v Hollywoodu. Ukážou ti tvou kancelář. Já přijedu v jedenáct a zastavím se u tebe. Určitě tam buď v devět. To je pravidlo.“

„Proč?“

„Hele, Galaghere, jsi divnej pavouk, ale líbíš se mi. Dobrou noc. Užij si invazi!“

Vůz odjel.

Ettil se za ním nedůvěřivě ohlédl a zamrkal. Pak si otřel čelo hřbetem dlaně a vydal se pomalu po ulici směrem k přístavišti raket.

„Ták co teď uděláš?“ zeptal se sám sebe nahlas.

Rakety ležely tiše a třpytily se v měsíčním světle. Z města doléhaly vzdálené ozvěny veselí. Na ambulanci se zabývali vážným případem nervového zhroucení; mladý Marťan, podle toho, co křičel, viděl příliš mnoho, moc vypil, slyšel příliš mnoho písní z červenožlutých skříní v lokálech a pak ho kolem nespočetných stolů honila ženská připomínající slona. Stále si mumlal:

„Nemůžu dýchat… rozdrtí mě to, jsem v pasti.“

Vzlykání ztichlo. Ettil vyšel ze stínů a vykročil na širokou třídu vedoucí k lodím. V dálce zahlédl stráže, které se opile povalovaly po zemi. Zaposlouchal se. Z obrovského města přinášel vítr slabé zvuky aut, hudby a sirén. Ale další zvuky si domyslel: nepřetržitý zvuk strojů míchajících sladové koktejly, po nichž válečníci tloustnou, lenivějí a zapomínají, omamné hlasy promítacích jeskyň, které Marťany vábí rychleji a rychleji do dřímot, v nichž se budou po zbytek života potácet jako náměsíčníci.

Kolik Marťanů do roka zemře na cirrhózu jater, na špatné ledviny, vysoký krevní tlak a sebevraždy?

Stál uprostřed prázdné hlavní třídy. O dva bloky dále se směrem k němu řítilo auto.

Musel se rozhodnout: zůstat tu, vzít práci v ateliérech, každé ráno se hlásit v zaměstnání jako poradce pro film a občas přikývnout producentovi, že ano, že na Marsu opravdu byly krvavé masakry; ano, ženy tam jsou vysoké a blond; ano, Marťané tancují kolem ohňů a přinášejí lidské oběti; ano, ano, ano. Nebo může jít a vzít jednu z raket a úplně sám se vrátit na Mars.

„Ale co za rok?“ řekl.

Na Marsu otevřou noční klub Modrý Kanál. Kasino Ve Starém Městě postaví přímo v něm. Ano, přímo ve Starém Městě, v pravém marťanském městě! Ve starobylých ulicích se rozsvítí neony a rozběhnou světelné nápisy, na hřbitovech s hroby předků se budou pořádat pikniky – tohle všechno a ještě víc.

Ale ne hned. Za pár dní by mohl být doma. Tylla na něj bude čekat se synem a pak bude moci posledních pár let hezkého života sedávat se ženou na břehu kanálu, vítr jim bude čechrat vlasy a on bude číst svou krásnou knihu a usrkávat lehké vzácné víno. Budou si povídat a vychutnávat život, dokud z nebe nespadne neosvýchové šílenství.

A pak by se možná mohl s Tyllou přestěhovat do modrých hor a schovávat se tam rok nebo dva, než přijdou turisté se svými cvakajícími fotoaparáty a řečmi o tom, jak je tam všechno podivné a zajímavé.

Přesně věděl, co řekne Tylle. „Válka je špatná, ale mír může být příšerný.“

Stál uprostřed hlavní třídy.

Když se otočil, ani ho nepřekvapilo, že vidí auto plné vřeštící mládeže, které se řítí přímo na něj. Ti chlapci a děvčata, žádnému z nich nebylo víc než šestnáct, kličkovali svým kabrioletem po ulici a odráželi se od obrubníků. Viděl, jak zamířili k němu a ústa se jim otevřela v jásavém výkřiku. Slyšel, jak motor zaburácel hlasitěji. Auto vyrazilo kupředu stovkou.

Rozběhl se.

Ano, ano, pomyslel si unaveně, když už se ho auto skoro dotýkalo, jak je to podivné, jak smutné. Zní to skoro jako… rachot míchačky na beton.

přeložil Stanislav Švachouček ilustroval Ivo Spasov

Ray Bradbury

(ikarie 1995/08)

Naslouchal hlasům starých čarodějnic, které šelestily pod otevřeným oknem jako suchá tráva:

„Ettile, ty zbabělce! Ettile, ty pacifisto! Ettile, proč nechceš vytáhnout s muži do slavné války Marsu proti Zemi?“

„Mluvte dál, čarodějnice!“ vykřikl.

Hlasy se ztišily v tlumený šepot připomínající píseň vody v dlouhých kanálech pod marťanskou oblohou.

„Ettile, jsi otcem syna, který musí vyrůstat ve stínu té hrozné skutečnosti!“ řekly ty staré vrásčité ženy. Jemně se dotkly tvářemi, v nichž svítily lstivé oči. „Hanba, hanba!“

Jeho žena plakala na druhé straně místnosti. Její slzy kanuly na dlaždice a byly hojné a chladné jako déšť. „Ach, Ettile, jak jen můžeš být takový!“

Ettil odložil kovovou knihu, která mu ze zlatem opředeného rámečku podle jeho přání zpívala od časného rána starý příběh.

„Snažím se vám to vysvětlit,“ řekl. „Je to bláznivý nápad, tahle invaze Marsu na Zemi. Porazí nás, úplně nás zničí.“

Zvenčí se ozvalo břeskné zadunění, v jedné vlně se přihnaly zvuky dechovky, výkřiky, dupot pochodujících bot a písně zpívané pod vlajícími prapory. Po kamenem dlážděných ulicích pochodovala armáda s puškami na ramenou. Za ní poskakovaly děti. Stařeny mávaly špinavými vlaječkami.

„Zůstanu na Marsu a budu si číst knihu,“ řekl Ettil.

Ozvalo se hluché zaklepáni na dveře. Tylla odpověděla. Dovnitř se jako bouře vřítil tchán. „Co to slyším o svém zeti? Stal ses zrádcem?“

„Ano, otče.“

„Ty nebudeš bojovat v marťanské armádě?“

„Ne, otče.“

„Bohové!“ Děd zrudl. „Proklínám tvé jméno! Měli by tě zastřelit!“

„Tak mě zastřel, ať to máme za sebou.“

„Kdo kdy slyšel o Marťanovi, který by se nezúčastnil invaze? Kdo, řekni!“

„Nikdo. Je to, přiznávám, téměř neuvěřitelné.“

„Neuvěřitelné,“ zachraptěly hlasy čarodějnic pod oknem.

„Otče, nedokázal bys ho přesvědčit?“ poprosila Tylla.

„Zkus přesvědčovat hromadu sraček,“ vykřikl tchán a v očích se mu zablesklo. Přistoupil blíž a tyčil se hrozivě nad Ettilem. „Krásný den, kapela hraje, ženy přelévají slzy, děti poskakují, všechno jak má být. Muži pochodují a ty sedíš tady! Jaká hanba!“

„Hanba,“ zavzlykaly z dáli hlasy za živým plotem.

„Vypadni, sakra, s těmi svými pitomými žvásty z mého domu,“ vybuchl Ettil. „Vezmi si své metály a bubny a padej!“

Vystrkal tchána kolem plačící manželky ke dveřím, které se v té chvíli rozletěly a dovnitř vstoupila vojenská hlídka.

„Ettil Vrye?“ zařval drsný hlas.

„Zde!“

„Jste zatčen!“

„Sbohem, drahá ženo. Odcházím s těmi blázny do války!“ vykřikl Ettil, když ho muži táhli v bronzové síti dveřmi ven.

„Sbohem, sbohem,“ opakovaly čarodějnice z městečka do ztracena…

Cela byla čistá a útulná. Ale bez knihy byl Ettil nervózní. Přitáhl se k mřížím a díval se, jak rakety stoupají nočním vzduchem vzhůru. Hvězdy byly chladné a bylo jich hodně. Zdálo se, že se vždy na chvíli rozprchly, když mezi ně vletěla další raketa.

„Blázni,“ šeptal Ettil. „Blázni!“

Dveře cely se otevřely. Vešel muž s vozíkem plným knih. Za mužem se zamračeně tyčil vojenský prokurátor.

„Ettile Vryei, chceme vědět, proč jste měl všechny ty zakázané pozemské knihy ve svém domě. Například tyhle Pohádky, Vědeckofantastické pobídky, Příběhy s tajemstvím. Vysvětlete to.“ Muž chytil Ettila za zápěstí.

Ettil ho setřásl. „Chcete-li mě zastřelit, udělejte to. Ta literatura ze Země je opravdu důvodem, proč bych se ani nepokusil o invazi. Najdete v ní důvod, proč vaše invaze ztroskotá.“

„Jak?“ Prokurátor se zamračil a obrátil se k zažloutlým časopisům.

„Vyberte si libovolný výtisk,“ řekl Ettil. „Kterýkoliv, Devět z deseti povídek publikovaných v letech 1929,1930 až 1950 podle pozemského kalendáře popisuje úspěšnou invazi Marťanů na Zemi.“

„Aha!“ usmál se prokurátor a kývl.

„A pak,“ řekl Ettil, „jejich porážku.“

„To je zrada! Mít takovou literaturu!“

„Budiž, když si to přejete. Ale dovolte mi udělat několik závěrů. Každá ze zmíněných invazí je zmařena mladým mužem, obvykle štíhlým, často irského původu, nejčastěji na to stačí sám. Jmenuje se Mick, Rick, Jick nebo Bannon a nakonec všechny Marťany zničí.“

„Tomu přece nevěříte!“

„Ne, nevěřím, že by to skutečně Pozemšťané dokázali – ne. Ale pochopte, prokurátore, že mají zázemí. Přesně takové příběhy četly celé generace dětí, vstřebávaly je jako houba. Mají literaturu, která nedává jinou možnost než úspěšné odražení invaze. Můžete říct o marťanské literatuře totéž?“

„No…“

„Ne.“

„Asi ne.“

„Vy víte, že ne. Nikdy jsme nepsali takové fantastické příběhy. Teď jsme se vzbouřili, zaútočíme a zemřeme.“

„Nevidím v tom žádný smysl. Jak to souvisí s povídkami z časopisů?“

„Morálka. Je to velká věc. Pozemšťané vědí, že nemohou selhat. Mají to v krvi, která proudí jejich žilami. Nemohou podlehnout. Odrazí každou invazi, nezáleží na tom, jak dobře bude zorganizována. Mládí, kdy četli takové povídky, jim dalo víru, které se nemůžeme rovnat. A my Marťané? Jsme nejistí, víme, že můžeme selhat. Naše morálka je nízká. Přes všechno bubnování a troubení.“

„Nebudu poslouchat zrádcovské řeči,“ vykřikl prokurátor. „Ty knihy shoří během deseti minut a vy s nimi. Můžete si vybrat, Ettile Vryei. Vstupte do Válečné legie nebo půjdete na hranici.“

„Mám si vybrat jednu ze dvou smrtí. Volím oheň.“

„Stráž!“

Vystrkali ho na dvůr. Tam uviděl své pečlivě sbírané svazky, které hořely jako pochodeň. Ve zvlášť vykopané jámě bylo nalito půldruhého metru nafty. Když ji zapálili, vybuchla plamenem. Za minutu ho do ní hodí.

Na druhé straně dvora zahlédl ve stínu stát vážnou postavičku svého syna, měl žluté oči plné strachu a hrůzy. Nehnul ani prstem, nepromluvil, jen se díval. Hleděl na otce jako umírající zvíře, jako němá tvář hledající záchranu.

Ettil se podíval na ohnivou studnu. Cítil, jak se ho chopily hrubé ruce, strhly s něj šaty a postrčily ho ke žhnoucí hranici smrti. Teprve tehdy Ettil polkl a vykřikl „Počkejte!“

Z davu vyhlédla prokurátorova tvář, která v tetelivém vzduchu zářila odlesky oranžového ohně. „Co to má znamenat?“

„Vstoupím do Válečné legie,“ odpověděl Ettil.

„Správně! Pusťte ho!“

Ruce ho pustily.

Když se otočil, uviděl syna, který stál daleko od něj na druhé straně dvora a čekal. Neusmál se, jen čekal. A na obloze přeškrtla bronzová raketa hvězdy svým plamenem…

„A teď se rozloučíme s našimi statečnými vojáky,“ řekl prokurátor. Kapela zahrála a závan větru zanesl ke zpocené armádě jemný sladký déšť slz. Děti jásaly. Ve všeobecném zmatku zahlédl Ettil svou ženu, jak pláče hrdostí, syn stál po jejím boku vážný a tichý.

Pochodovali do lodi, všichni se smáli a tvářili se statečně. Vsoukali se do ochranných pavučin a připoutali se. Kokony v celé lodi, která se chvěla napětím, byly zaplněny lenivě se povalujícími muži. Žvýkali kousky jídla a čekali. Pak se zabouchl vstupní poklop. Zasyčel ventil.

„Vzhůru k Zemi a porážce,“ zašeptal Ettil.

„Cože?“ zeptal se někdo.

„Vzhůru ke slavným vítězstvím,“ řekl Ettil a ušklíbl se.

Raketa poskočila.

Vesmír, pomyslel si Ettil. Kodrcáme se inkoustovou černí mezi růžovými světélky kosmu v mosazné piksle. Tady jsme, ohňostrojová raketa, vypuštěná, aby naplnila hrůzou oči Pozemšťanů, až vzhlédnou k obloze. Jaké to vlastně je, být tak daleko od domova, od ženy, od dětí, právě teď a tady?

Pokusil se analyzovat své rozechvění. Bylo to, jako by přivázal své nejniternější orgány k Marsu a pak skočil milion mil daleko. Jeho srdce bylo pořád ještě na Marsu, pumpovalo krev a žhnulo. Jeho mozek zůstal také na Marsu, přemýšlel, zbrázděn závity, jako ztracená svítilna. Jeho žaludek byl ještě na Marsu a ospale se snažil strávit poslední večeři. Jeho plíce, ty měkké skládané měchy, které neustále toužily po odpočinku, ještě dýchaly chladný modrý vzduch Marsu chutnající po víně.

Tak tu ležel jako automat bez koleček a drátů, tělo, na němž úředníci provedli soudní pitvu a všechno důležité ponechali ležet mezi prázdnými moři nebo rozprášili po temných kopcích. Ležel tu jako odhozená láhev, zkřehlý, bez jiskry života, zůstaly mu jen ruce, které měly Pozemšťanům rozdávat smrt. Pár rukou je vše, co mi zůstalo, pomyslel si ve svém chladném odcizení.

Ležel tu v obrovské síti. Kolem byli ostatní, ale ti byli celí – těla, v nichž tloukla srdce. Všechno z něj, co žilo, zůstalo doma a procházelo se ve večerním větru po mrtvých mořích. To tělo tady, tahle studená hliněná věc, už bylo mrtvé.

„Bojová stanoviště, bojová stanoviště, k útoku!“

„Připraven, připraven, připraven!“

„Vstávat!“

„Ven ze sítí, rychle!“

Ettil se pohnul. Někde před ním tápaly dvě studené ruce.

Jak to všechno šlo rychle, pomyslel si. Před rokem dosáhla raketa Pozemšťanů Marsu. Naši vědci se svými neuvěřitelnými telepatickými schopnostmi ji zkopírovali, naši dělníci ji ve svých fantastických továrnách stokrát vyrobili. Od té doby k Marsu nedoletěla žádná pozemská loď, ale přesto známe dokonale jejich jazyk. Známe jejich kulturu, jejich myšlení. A za své schopnosti zaplatíme krvavou cenu…

„Zbraně připravit!“

„Hotovo!“

„Zaměřovače!“

„Vzdálenost v mílích?“

„Deset tisíc!“

„Útok!“

Ticho plné temných zvuků. Ticho hmyzu pulsujícího ve stěnách rakety. Bzukot drobných cívek, pák a víření kol. Ticho čekajících mužů. Ticho žláz, které ve vytrvalém pomalém pulsu vylučují pot v podpaží, na obočí a pod bledýma vytřeštěnýma očima.

„Čekat! Připravit se!“

Ettil se snažil zuby nehty udržet zdravý rozum.

Ticho, ticho, ticho. Čekání.

Piiitiitttpl

„Co to bylo?“

„Pozemské rádio!“

„Přepojte je sem!“

„Snaží se s námi navázat spojem, volají nás. Přepojte je sem!“

ítiiitittil

„To jsou oni! Poslouchejte!“

„Voláme marťanskou invazní flotilu!“

Pozorné ticho, hukot hmyzu se ztišil, aby do místností plných čekajících mužů mohl vtrhnout ostrý hlas Země.

„Mluví Země. Tady je William Sommers, prezident Společnosti amerických výrobců!“

Ettil stál na svém místě nahrben kupředu a se zavřenýma očima.

„Vítejte na Zemi.“

„Cože?“ zaburáceli muži v raketě. „Co říkal?“

„Ano, vítejte na Zemi.“

„Je to trik!“

Ettil se zachvěl a zděšeně se ohlédl za neviditelným hlasem znějícím ze stropu.

„Vítejte! Vítejte na zelené a průmyslové Zemi!“ prohlásil přátelsky hlas. „Očekáváme vás s otevřenou náručí, abychom změnili krvavou invazi v čas přátelství, který bude trvat navěky.“

„Nějaký trik!“

„Pšt, poslouchej!“

„Před mnoha lety jsme my, občané Země, odmítli válku a zničili své atomové bomby. Teď máme prázdné ruce a můžeme vás jen uvítat. Planeta je vaše. Od vás, dobrých a šlechetných agresorů, žádáme jen slitování.“

„To nemůže být pravda!“ zašeptal jakýsi hlas.

„Musí to být podraz!“

„Přistaňte a buďte nám vítáni,“ řekl pan William Sommers ze Země. „Přistaňte kdekoliv. Země patří vám, všichni jsme bratři!“

Ettil se rozesmál. Všichni v místnosti se po něm ohlédli. Ostatní Marťané na sebe přezíravě mrkli. „Zbláznil se!“

Smál se a nepřestal, dokud ho neuhodili.

Malý tlustý muž stojící uprostřed rozpálené asfaltové plochy v Green Townu v Kalifornii vytáhl čistý bílý kapesník a dotkl se jím zpoceného čela. Zašilhal z čerstvě sbitého pódia na padesát tisíc lidí, které zadržoval policejní kordon. Všichni se dívali na nebe.

„Tamhle jsou!“

Povzdech.

„Ne, to byl jen racek!“

Zklamané brblání.

„Začínám si myslet, že by bývalo lepší vyhlásit jim válku,“ zašeptal starosta. „A všichni jsme už dávno mohli jít domů.“

„Pšššt“ řekla jeho žena.

„Tamhle!“ zaburácel dav.

Ze slunce se vynořily marťanské rakety.

„Všichni připraveni?“ Starosta se nervózně rozhlédl kolem sebe.

„Ano, pane,“ řekla Miss Kalifornie 1965.

„Ano,“ řekla Miss Amerika 1940, která se přihnala na poslední minutu jako náhradnice za Miss Ameriku 1966, která ležela doma nemocná.

„Ano, pppaime,“ řekl pan Největší grapefruit ze San Fernando Valley 1956 nadšeně.

„Kapela připravena?“

Dechovka namířila své nástroje jako děla.

„Připravena!“

Rakety přistály. „Jedem!“

Hudba zahrála desetkrát „Kalifornie, zde přicházím.“

Od poledne do jedné pronášel starosta slavnostní řeč a mával rukama směrem k ostražitě mlčícím raketám.

Ve čtvrt na dvě se otevřely vzduchové uzávěry.

Kapela zahrála třikrát „Ach, ty zlatá země.“

Ettil a padesát dalších Marťanů vyskočilo ven s napřaženými puškami.

Starosta se k nim rozběhl s klíči od města v rukou.

Hudba zahrála „Santa Klaus přichází do města“ a pěvecký sbor dovezený z Long Beach zpíval na melodii jiná slova, něco jako „Marťané přicházejí do města.“

Když Marťané neviděli žádné zbraně, uvolnili se, ale pušky neschovali.

Od půl druhé do čtvrt na tři starosta opakoval svou řeč pro Marťany.

V půl třetí Miss Amerika 1940 svolila, že políbí všechny Marťany, když si stoupnou do fronty.

V půl třetí a deset sekund zahrála kapela „Jak se máte, lidičky,“ aby zachránila trapas, který způsobil návrh Miss Ameriky.

V půl třetí a pět minut pan Největší grapefruit daroval Marťanům dvoutunový náklaďák plně naložený grapefruity.

V půl a sedm minut jim starosta všem rozdal volňásky do divadel Elite a Majestic a své gesto spojil s dalším projevem, který trval až do tří.

Hudba hrála a padesát tisíc lidí zapělo „Protože to jsou správní kluci.“

Všechno to skončilo ve čtyři odpoledne.

Ettil si sedl do stínu rakety spolu se dvěma ze svých druhů. „Tak tohle je Země!“

„Říkám, pobít ty špinavý krysy,“ řekl jeden Marťan. „Já jim nevěřím. Jsou to podrazníci. Jaký mají důvod, aby s námi tak jednali?“ Zvedl krabici, v níž něco zašustilo. „Co mi to vlastně dali? Říkali, že je to vzorek.“ Přečetl si nálepku. Blix, nové pěnivé mýdlo.

Dav, který plynul okolo, se mísil s Marťany v karnevalovém chumlu. Odevšad bylo slyšet bzučení a mumlání lidí, kteří ohmatávali rakety a pořád se na něco ptali.

Ettilovi bylo zima. Třásl se stále víc. „Cožpak vy to necítíte?“ zašeptal. „To napětí, to zlo všude kolem. Něco se stane. Mají nějaký plán. Něco rafinovaného a hrozného. Něco na nás chystají – vím to.“

„Říkám, zabít je všechny, jednoho po druhém!“

„Jak bys mohl zabíjet lidi, kteří ti říkají ‚brácho‘ a ‚kamaráde‘?“ zeptal se druhý Marťan.

Ettil potřásl hlavou. „Jsou upřímní. Ale přesto mám pocit, jako bychom leželi ve velké kádi s kyselinou a rozpouštěli se víc a víc. Bojím se.“ Sáhl svou myslí mezi lidi v davu. „Ano, jsou opravdu přátelsky naladěni, kamarádi z mokré čtvrti. To je jeden z jejich termínů. Obrovská masa obyčejných lidiček, kteří milují psy a kočky a Marťany, všechny stejně upřímně. Ale přesto… přesto…“

Kapela zahrála „Vyvalte sudy.“ Díky laskavosti firmy Hagenbackovo pivo, Fresno, Kalifornie, se čepovalo pivo zdarma.

Pak přišla nemoc.

Muži chrlili z úst fontány zvratků. Zvuky dávení se rozléhaly po celé zemi.

Ettil seděl pod platanem a dusil se. „Spiknutí, je to příšerné spiknutí,“ sténal a držel se za žaludek.

„Co jste jedl?“ Stál nad ním prokurátor.

„Říkali tomu pražená kukuřice,“ zavyl Ettil.

„A potom?“

„A pak takový dlouhý kus masa na žemli, nějakou žlutou tekutinu v orosené sklenici, pak nějakou rybu a něco, čemu říkali ‚pastrami‘,“ vzdychl Ettil a obrátil oči v sloup.

Všude kolem znělo sténání marťanských agresorů.

„Zabít ty proradný hady!“ vykřikl někdo slabým hlasem.

„Pokračujte,“ řekl prokurátor. „Je to jen pohostinnost. Přehnali to. Tak vzhůru, chlapi, postavte se zase na nohy. A do města. Musíme tu rozmístit malé oddíly mužů, abychom si zajistili, že všechno bude v pořádku. Jiné lodi přistanou v jiných městech. Musíme tu udělat svůj díl práce.“

Muži se vydrápali na nohy, stáli kolem a hloupě pomrkávali.

„Kupředu, pochodem vchod!“

Raz, dva, tři, čtyři! Raz, dva, tři, čtyři!…

Bílé obchůdky městečka podřimovaly v tetelivém vedru. Horko vyzařovalo ze všeho – ze stožárů, betonu, kovu, rolet, střech, dehtového papíru – ze všeho.

Chodidla Marťanů zaduněla na asfaltu.

„Opatrně, chlapi!“ zašeptal prokurátor.

Šli kolem salónu krásy.

Zevnitř se ozvalo kradmé zachichotání.

„Podívejte!“

Z okna vykoukla hlava s měděnými vlasy jako panenka a zase zmizela. U klíčové dírky se zalesklo modré oko a mrklo.

„Je to past,“ zašeptal Ettil. „Léčka, říkám vám!“

Z jeskyň, kde se ženy schovávaly pod elektrickými kužely jako podmořská stvoření a nechávaly si kroutit vlasy do vln a hřebenů, vyfoukly vířící ventilátory do letního vzduchu vůni parfémů. Oči žen byly pronikavé i skelné, zvířecí a potměšilé a jejich ústa rudá jako neony. Větráky se točily a voňavý vzduch vytékal do ticha, procházel se mezi zelenými stromy a vplížil se mezi překvapené Marťany.

„Proboha!“ vykřikl Ettil, kterému náhle selhaly nervy. „Vraťme se do raket – leťme domů! Oni nás dostanou! Ty strašné věci tam uvnitř. Vidíte je? Ty zlé podmořské příšery, ty ženy ve svých malých chladných jeskyních v umělých skalách!“

„Drž zobák!“

Podívejte se na ně, pomyslel si, jak jim šaty tečou po sloupovitých nohách jako studené zelené řasy. Vykřikl.

„Zavřete mu někdo hubu!“

„Vyhrnou se na nás, zasypou nás čokoládovými bonboniérami a budou přitom vřeštět rudými mastnými ústy! Zaplaví nás banalitami, připraví nás o naši vnímavost! Podívejte se na ně, nechají se popravovat ve svých elektrických křeslech. Jejich hlasy znějí jako zaklínadla, šepot kouzel a zaříkadel! Troufli byste si vstoupit dovnitř?“

„Proč ne?“ zeptali se ostatní Marťané.

„Usmaží vás ve vlastní šťávě, odbarví vás, změní vás! Rozdrtí vás, rozemelou na vločky, až z vás nezbude nic víc než manžel, udřený muž, který nosí peníze, aby tu mohly sedávat a hltat své prokleté čokoládičky! Vy myslíte, že byste je zvládli?“

„Ano, u všech bohů ano.“

Z dálky k nim dolehl vysoký ječivý ženský hlas: „Není ten uprostřed roztomilý?“

„Marťani nakonec nejsou tak špatní. Hele, jsou to jenom obyčejní muži,“ řekl jiný hlas do ztracena.

„Hej, vy tam. Hááá – lóóóó! Marťani! Hej!“

Ettil vykřikl a dal se na útěk…

Seděl v parku a třásl se po celém těle. Vzpomínal si, co viděl. Když vzhlédl k tmavé obloze, cítil se hrozně daleko od domova, strašně opuštěn. Dokonce i teď, kdy seděl mezi tichými stromy, mohl vdálce zahlédnout marťanské válečníky, jak se po ulicích vodí s pozemskými ženami a mizejí do přízračné tmy malých pocitových kin, aby poslouchali příšerné hlasy bílých stínů létajících po šedých plátnech, a zatímco vedle nich sedí malé naondulované ženy, žvýkají v čelistech plátky žvýkačky, jiné kousky zatím leží pod sedadly, tvrdnou jako zkameněliny a uchovávají navždy otisky drobných kočičích ženských zubů. Kina – jeskyně stínů.

„Ahoj.“

Vyděšeně trhl hlavou.

Vedle něj na lavičce seděla žena a líně žvýkala žvýkačku. „Neutíkej, já nekoušu,“ řekla.

„Ach,“ řekl.

„Co takhle jít do kina?“ zeptala se.

„Ne.“

„Ale jdi,“ řekla. „Všichni tam chodí.“

„Ne,“ řekl on. „Vy tu neděláte nic jiného?“

„Nic jiného? Copak to nestačí?“ Její modré oči se do něj podezřívavě zabodly. „Co bys chtěl, abych dělala? Mám sedět doma a číst knihu? Cha, cha. To je hlína.“

Ettil se na ni chvíli díval a pak položil další otázku.

„Děláte vůbec něco jiného?“ zeptal se.

„Projíždíme se v autech. Máš auto? Měl by sis opatřit kabriolet, model Podler šest. Jů, ty jsou bezva! Chlap s podlerem si může vyjet s každou kostí, kterou si vybere, vsaď se!“ řekla a mrkla na něj. „Vsadím se, že máš spoustu peněz – jsi z Marsu a tak. Vsadím se, že kdybys opravdu chtěl, mohl by sis sehnat podlera a všude s ním jezdit.“

„Třeba na představení?“

„Co je na tom špatného?“

„Nic, nic.“

„Víte, jak mluvíte, pane?“ řekla. „Jako komunista! Ano, pane, to jsou takové ty řečičky, za kterými nikdo nestojí, sakra! Náš starý dobrý systém nemá chybu. Byli jsme vám dost dobří na to, abychom vás Marťany nechali úspěšně udělat vaši invazi a nehnuli jsme proti vám ani prstem, že ano?“

„To se pořád ještě snažím pochopit,“ řekl Ettil. „Proč jste nám to dovolili?“

„Protože máme srdce, pane, proto! Srdce, pamatujte si to.“ Odkráčela, aby se poohlédla po někom jiném.

Ettil sebral odvahu a začal psát dopis ženě. Pomalu a pečlivě pohyboval perem po papíře rozprostřeném na koleně.

„Drahá Tyllo…“

Ale opět ho vyrušili. Stařenka s bledou kulatou vrásčitou tvářičkou, která se snažila vypadat jako malé děvčátko, mu před nosem zatřásla tamburínou a přinutila ho vzhlédnout.

„Bratře,“ vykřikla a oči jí plály. „Byls už spasen?“

„Hrozí mi nebezpečí?“ Ettil vyskočil a upustil pero.

„Strašlivé nebezpečí!“ zavyla, zacinkala tamburínou a vzhlédla k obloze. „Musíš být spasen, bratře, i tím nejhorším způsobem!“

„Myslím, že souhlasím,“ řekl a chvěl se.

„Dnes jsme už zachránili celé spousty. Já sama jsem spasila tři, všichni patřili k vám, Marťanům. Není to hezké?“ Zašklebila se na něj.

„Asi ano.“

Najednou začala být podezřívavá. Nahnula se k němu a začala spiklenecky šeptat. „Bratře,“ chtěla vědět, „byls pokřtěn?“

„Nevím,“ odpověděl také šeptem.

„Ty nevíš?“ vykřikla a ruka s tamburínou jí vylétla vzhůru.

„Je to něco jako být zastřelen?“ zeptal se.

„Bratře,“ řekla, „jsi velký hříšník. Vinu přičítám tvé bezbožné výchově. Vsadím se, že školy na Marsu jsou hrozné – vůbec vás neučí poznávat pravdu. Jenom spousty lží. Bratře, musíš se nechat pokřtít, pokud chceš být šťasten.“

„Budu šťasten i na tomhle světě?“ zeptal se.

„Nechtěj všechno najednou. Myslíš, že ti to přinesou na Stříbrném tácu?“ zeptala se. „Buď spokojen i se scvrklým hráškem, protože nás všechny čeká jiný svět, lepší než tenhle.“

„Znám ten svět,“ řekl.

„Je tam klid,“ řekla.

„Ano.“

„Ticho.“

„Ano.“

„Tečou tam řeky medu a mléka.“

„Ano, jistě,“ řekl.

„A všichni se smějí.“

„Vidím to před sebou,“ řekl.

„Lepší svět,“ řekla.

„Mnohem lepší,“ přisvědčil. „Ano, Mars je ohromná planeta.“

„Pane,“ řekla, tvář jí zpřísněla a málem mu hodila tamburínu do tváře, „děláte si ze mne legraci?“

„Ne, kdepak.“ Zrozpačitěl, cítil se trapně. „Myslel jsem, že mluvíte o…“

„Rozhodně ne o vašem starém odporném Marsu, to mi věřte, pane! Vy a vám podobní se budete věčně smažit v pekle a trpět. Po těle se vám otevřou morové vředy a budete snášet nepopsatelná muka…“

„Musím přiznat, že Země opravdu není nijak zvlášť hezká. Popsala jste ji nádherně.“

„Pane, vy se mi opět vysmíváte!“ vykřikla rozhněvaně.

„Ne, ne, prosím. Opravdu jsem to tak nemyslel.“

„Tak tedy,“ řekla, „jste pohan a být pohanem je společensky nepřijatelné. Tady máte lístek. Přijďte zítra večer na tuhle adresu, nechte se pokřtít a buďte šťasten. Zpíváme a tančíme a hrajeme společenské hry, takže pokud byste chtěl slyšet naši dechovou kapelu s křídlovkami, přijďte. Přijdete, že?“

„Pokusím se,“ řekl váhavě.

Odešla ulicí, poklepávala tamburínou a zpívala z plna hrdla: „Jsem šťastná, jsem vždycky šťastná.“

Zmatený Ettil se vrátil k psaní dopisu.

„Drahá Tyllo, představ si, že jsem si ve své naivitě myslel, že Pozemšťané na nás budou muset zaútočit děly a bombami. Ne, nic takového. Hrozně jsem se mýlil. Není tu žádný Rick, Mick, Jick nebo Bannon, žádný z těch chytrých chlapíků, kteří zachraňují svět. Nikdo z nich.

Jsou tu jen plavovlasí roboti s růžovými gumovými těly, skuteční, ale jaksi nereální, živí, ale ve všem reagují nějak automaticky. Žijí celý život v jeskyních. Jejich derriéres svírají neuvěřitelně komplikované podvazkové pasy. Jejich pohledy jsou strnulé od nekonečného pozorování televizních obrazovek. Zdá se, že jediné svaly v jejich tvářích jsou na čelistech díky nepřetržitému žvýkání žvýkaček.

Ale nejen oni, má drahá Tyllo, je to celá civilizace, do níž jsme spadli jako hrst semen do obrovské míchačky na beton. Nikdo z nás nepřežije. Nezabije nás rána z pušky, ale zardousí nás ruka přítele. Nezničí nás raketa, ale automobil…“

Někdo vykřikl. Rána a pak druhá. Ticho.

Ettil vyskočil od rozepsaného dopisu. Venku na ulici se srazila dvě auta. Jedno bylo plné Marťanů, v druhém byli pozemšťané. Ettil se vrátil k dopisu.

„Drahá Tyllo, trochu statistiky, když dovolíš. V této části amerického kontinentu se v autech každoročně zabije čtyřicet pět tisíc lidí, jsou rozdrceni na masové želé přímo ve svých plechovkách. Rudé krvavé želé s bílými morkovými kostmi připomínajícími náhlé vzpomínky, směšné a hrůzné myšlenky zatavené do trvanlivé masité hmoty. Auta se slisují do těsných úpravných sardinkových plechovek plných šťávy a ticha.

Dálnice pohnojené krví lákají zelené bzučivé masařky. Prudké brždění mění tváře v strašidelné masky Halloweenu. Halloween je jedním z jejich svátků. Myslím, že té noci vzývají automobil – v každém případě to má něco společného se smrtí.

Podíváš se z okna a vidíš, jak na sobě v přátelském objetí leží dva lidé, kteří si ještě před chvilkou byli úplně cizí. Jsou mrtvi. Vím, co nás čeká. Představuji si naši armádu rozdrcenou v autech, zdecimovanou nemocemi, polapenou v kinech čarodějnicemi a žvýkačkou. Někdy zítra se pokusím utéct zpět na Mars, dokud není příliš pozdě.

Dnes večer, má drahá Tyllo, je někde na Zemi muž s pákou, kterému stačí za ni vzít a zachrání svět. Jenže je právě nezaměstnaný. Na jeho nářadí usedá prach. On sám si nejspíš vykládá pasiáns.

Ženy téhle planety zla nás utápějí v přívalu banální sentimentality a falešné romantiky, naposledy si brousí drápky, než se jich zmocní výrobci glycerinu a rozvaří je na mýdlo. Dobrou noc, Tyllo. Drž mi palce, protože pravděpodobně zahynu při pokusu o útěk. Pozdravuj naše dítě.“

Tiše se rozplakal, složil dopis a rozhodl se, že ho pošle později ze stanoviště raket.

Vyšel z parku. Co teď? Dát se na útěk? Ale jak? Vrátit se na kosmodrom pozdě v noci, sám ukrást jednu z raket a vrátit se s ní na Mars? Bylo by to možné? Zavrtěl hlavou. Byl příliš zmaten.

Vše, co skutečně věděl, bylo, že když tu zůstane, stane se brzy zajatcem spousty věcí, které bzučí, kašlají a syčí, plivají plameny a páchnou. Do šesti měsíců se stane majitelem velkého růžového cvičeného nádoru, krevního tlaku algebraických rozměrů, krátkozrakosti hraničící se slepotou a nočních můr hlubokých jako oceány a prolezlých nekonečnými svazky snových střev, kterými se bude muset probíjet každou noc. Ne, nikdy.

Rozhlédl se po uštvaných tvářích Pozemšťanů, kteří ho míjeli ve svých mechanických rakvích. Brzy – ano, velmi brzy – vynaleznou auto se šesti stříbrnými držadly po stranách!

„Hej,tytam!“

Houkačka. Velké dlouhé auto připomínající pohřební vůz, černé a hrozivé, připlulo k chodníku. Vyklonil se z něho jakýsi muž.

„Ty jsi Marťan?“

„Ano.“

„Zrovna ten člověk, kterýho potřebuju. Naskoč si, je to životní šance. No tak, naskoč. Vezmu tě na fakticky fajnovej flek, kde si můžem promluvit. Pojď – nestůj tam jako dřevo.“

Ettil jako hypnotizován otevřel dveře auta a nastoupil.

Vůz se rozjel.

„Tak co si dáš, E.V.? Co takhle manhattan? Dva manhattany, číšníku. Oukej, E.V. Tohle jde na můj účet. Platím já a Velké ateliéry! Na peněženku vůbec nesahej. Jsem rád, že jsem tě potkal, E.V. Já se jmenuju R. R. Van Plank. Možná jsi o mně už slyšel? Ne? Stejně si mužem potřást rukama.“

Ettil ucítil, jak mu hněte ruku a pak ji pouští. Byli v temné díře, kde je obtékala hudba a číšníci. Na stole se objevily dva drinky. Všechno to přišlo tak rychle. Van Plank si teď s rukama zkříženýma na prsou prohlížel svůj marťanský objev.

„Od tebe, E.V., chci tohle. Je to nejskvělejší nápad, co jsem v životě dostal. Ani nevím, jak mě to napadlo, bylo to jako blesk z čistýho nebe. Seděl jsem si dnes večer doma a najednou jsem si pomyslel, Bože, Invaze Marťanů, na Zemi, to by byl film! Tak co jsem musel udělat? Musel jsem sehnat odbornýho poradce. Tak jsem vlez do auta a našel jsem tebe a teď tu sedíme. Napij se! Na tvý zdraví a na naši budoucnost. Skoal!“

„Ale.., „ řekl Ettil.

„Já vím, teď budeš chtít prachy. No, těch já mam spoustu. A kromě toho mám ještě takovou malou černou knížečku plnou lupenů, kterou bych ti mohl půjčit.“

„Mně většina pozemského ovoce nechutná a tak…“

„Ty jsi éro, kámo, fakt. Takže já si to představuju takhle – poslouchej.“ Vzrušeně se naklonil dopředu. „Nejdřív výpravná scéna – Marťani na velkým potlachu, bubny duní, všichni mají hlavu nateklou kvůli Marsu. V pozadí velká stříbrná města…“

„Ale tak marťanská města nevypadají…“

„Musíme tomu dát barvu, chlapče. Jiskru. Neboj, papínek to zařídí. Navíc tam budou všichni Marťani tancovat kolem ohně…“

„My netancujeme kolem ohňů…“

„V tomhle filmu budete mít oheň a budete tancovat,“ prohlásil Van Plank se zavřenýma očima, pyšný na svou jistotu. Přikývl a nahlas vychutnával své sny. „Pak si dopřejeme krásnou Marťanku, vysokou a blond.“

„Marťanky jsou brunety…“

„Podívej, já nevím, jak se shodném, E.V. Mimochodem, synku, měl by sis změnit jméno. Jak jsi to říkal?“

„Ettil.“

„To je ženský jméno. Dám ti lepší. Budu ti říkat Joe. Oukej, Joe. Jak jsem říkal, naše Marťanky musejí být blond, protože, chápeš, prostě proto. Jinak by tvůj fotřík nebyl spokojenej. Máš ňáký návrhy?“

„Myslel jsem, že…“

„A ještě jedna věc, kterou musíme mít, je scéna, strašně dojemná, kdy ta Marťanka zachrání celou loď plnou Marťanů před smrtí, když meteorit nebo něco podobnýho zasáhne trup. Z toho se dá udělat správný maso. Víš, jsem rád, že jsem tě našel, Joe. Ty si s náma pěkně užiješ, to ti povídám.“

Ettil vztáhl ruku a uchopil muže pevně za zápěstí. „Jenom minutku. Na něco se vás chci zeptat.“

„Jasně, Joe, vymáčkni se.“

„Proč jste k nám byli tak laskaví? Přepadli jsme vaši planetu a vy jste nás vítali – všichni – jako ztracené děti. Proč?“

„Vy na Marsu nejíte vtipnou kaši, co? Ty jsi takový prosťáček, to vidím až odsud. Podívej se na to takhle, Macu. My jsme všichni obyčejný lidi, ne?“ Mávl malou opálenou rukou ozdobenou smaragdy.

„Jsme všichni obyčejný, jako bláto, ne? Teda tady na Zemi jsme na to pyšný. Tohle je století obyčejnýho člověka a my jsme pyšný, že jsme takoví. Billy, díváš se na planetu plnou Saroyanů. Velká rodina přívětivých lidiček – každý má rád každého. My vám Marťanům rozumíme, Joe, a víme, proč jste přepadli Zemi. Víme, jak osamělí jste byli na té malé studené planetě a jak jste nám záviděli naše města…“

„Naše civilizace je mnohem starší než vaše…“

„Prosím, Joe, to se mi nelíbí, když mě pořád přerušuješ. Nech mě dokončit mou teorii a pak si povídej, co chceš. Jak jsem říkal, byli jste tam osamělí a tak jste přišli sem dolů navštívit naše města a naše ženy a tak vůbec. A my jsem vás přivítali, protože jste naši bratři, obyčejný lidi jako my.

A přitom, jako takový melouch, Roscoe, se dá z invaze získat určitý malý zisk. Myslím například ten film, co plánuju. Ten nám hodí čistou miliardu dolarů, to se vsadím. Příští týden dáme na trh speciální marťanskou panenku, kousek za třicet doláčů. Chápej, to jsou miliony. Taky jsem dostal smlouvu na výrobu marťanský hry po pěti dolarech. Dá se na to jít ze všech možných stran.“

„Chápu,“ řekl Ettil a stáhl se.

„A pak tu samozřejmě je celý ten krásný nový trh. Představ si všechny ty depilátory, žvýkačky a krém na boty, které můžeme prodat vám Marťanům.“

„Počkejte. Ještě jednu otázku.“

„Klidně.“

„Jak se jmenujete křestním jménem? Co znamená R.R.?“

„Richard Robert.“

Ettil vzhlédl ke stropu. „Neříkají vám občas, třeba jen výjimečně, příležitostně nebo náhodou – Ricku?“

„Jak jsi to uhod, Macu? Ricku, jasně.“

Ettil si povzdechl a pak se začal smát a chechtat. Vztáhl k němu ruku. „Tak vy jste Rick? Rick! Tak to jste vy!“

„V čem je ten fór, kašpárku? No, poděl se s papínkem!“

„Tomu byste nerozuměl – je to příliš osobní. Ha, ha!“ Slzy mu tekly po tvářích až do otevřených úst. Bušil pěstí do stolu. „Tak vy jste Rick. Vypadáte jinak, to je psina. Žádné boule svalů, žádná ostrá brada, žádný revolver. Jenom plná peněženka a prsten se smaragdem a tlusté břicho!“

„Hele, dej si bacha na jazyk! Možná nejsem žádný Apollón, ale…“

„Podej mi ruku, Ricku. Chtěl jsem se s tebou setkat. Ty jsi muž, který zvítězí na Marsem kotejly, patentními vložkami do bot, hracími známkami, jezdeckými bičíky, koženými botami, kostkovanými čepicemi a rumovými specialitami.“

„Jsem jen skromný podnikatel,“ zamumlal Van Plank potměšile pod vousy. „Dělám svou práci a beru si za ni svůj skrovný kousek dolarového koláče. Ale jak jsem říkal, Morte, přemýšlel jsem o marťanském trhu pro hry Strýčka Wiggilyho a komiksy s Dickem Tracym, o úplně novém trhu. Obrovské pole působnosti, které nikdy neslyšelo o kreslených groteskách, je to tak? Je to tak! Takže my hodíme Marťanům pořádný balík zboží přímo na hlavu. Poperou se o něj, chlapče, budou se rvát jako psi! Kdo by to vydržel, parfémy a šaty z Paříže a kombinézy v oškošském stylu, co? A pěkné nové boty…“

„My nenosíme boty.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se R. R. stropu. „Planeta plná vandráků? Podívej, Joe, s tím něco uděláme. Vezmem si je do parády. Začnou se stydět a koupí si boty. A pak jim prodáme leštidlo!“

„Ach.“

Plácl Ettila po ruce. „Tak domluveno? Budeš technickým ředitelem mého filmu? Pro začátek dostaneš dvě stovky týdně, strop je pět set. Co říkáš?“

„Je mi zle,“ řekl Ettil. Vypil manhattan a teď modral.

„Sorry, nevěděl jsem, co to s tebou udělá. Jdem na vzduch.“

Venku se Ettil cítil líp. „Tak proto nás Země vítala?“

„Jistě, synku. Pokaždé, když může Pozemšťan čestně vydělat dolar, uvidíš, jak zabere. Zákazník má vždycky pravdu. Nic ve zlém. Tady je má navštívenka. Buď zítra ráno v devět ve studiu v Hollywoodu. Ukážou ti tvou kancelář. Já přijedu v jedenáct a zastavím se u tebe. Určitě tam buď v devět. To je pravidlo.“

„Proč?“

„Hele, Galaghere, jsi divnej pavouk, ale líbíš se mi. Dobrou noc. Užij si invazi!“

Vůz odjel.

Ettil se za ním nedůvěřivě ohlédl a zamrkal. Pak si otřel čelo hřbetem dlaně a vydal se pomalu po ulici směrem k přístavišti raket.

„Ták co teď uděláš?“ zeptal se sám sebe nahlas.

Rakety ležely tiše a třpytily se v měsíčním světle. Z města doléhaly vzdálené ozvěny veselí. Na ambulanci se zabývali vážným případem nervového zhroucení; mladý Marťan, podle toho, co křičel, viděl příliš mnoho, moc vypil, slyšel příliš mnoho písní z červenožlutých skříní v lokálech a pak ho kolem nespočetných stolů honila ženská připomínající slona. Stále si mumlal:

„Nemůžu dýchat… rozdrtí mě to, jsem v pasti.“

Vzlykání ztichlo. Ettil vyšel ze stínů a vykročil na širokou třídu vedoucí k lodím. V dálce zahlédl stráže, které se opile povalovaly po zemi. Zaposlouchal se. Z obrovského města přinášel vítr slabé zvuky aut, hudby a sirén. Ale další zvuky si domyslel: nepřetržitý zvuk strojů míchajících sladové koktejly, po nichž válečníci tloustnou, lenivějí a zapomínají, omamné hlasy promítacích jeskyň, které Marťany vábí rychleji a rychleji do dřímot, v nichž se budou po zbytek života potácet jako náměsíčníci.

Kolik Marťanů do roka zemře na cirrhózu jater, na špatné ledviny, vysoký krevní tlak a sebevraždy?

Stál uprostřed prázdné hlavní třídy. O dva bloky dále se směrem k němu řítilo auto.

Musel se rozhodnout: zůstat tu, vzít práci v ateliérech, každé ráno se hlásit v zaměstnání jako poradce pro film a občas přikývnout producentovi, že ano, že na Marsu opravdu byly krvavé masakry; ano, ženy tam jsou vysoké a blond; ano, Marťané tancují kolem ohňů a přinášejí lidské oběti; ano, ano, ano. Nebo může jít a vzít jednu z raket a úplně sám se vrátit na Mars.

„Ale co za rok?“ řekl.

Na Marsu otevřou noční klub Modrý Kanál. Kasino Ve Starém Městě postaví přímo v něm. Ano, přímo ve Starém Městě, v pravém marťanském městě! Ve starobylých ulicích se rozsvítí neony a rozběhnou světelné nápisy, na hřbitovech s hroby předků se budou pořádat pikniky – tohle všechno a ještě víc.

Ale ne hned. Za pár dní by mohl být doma. Tylla na něj bude čekat se synem a pak bude moci posledních pár let hezkého života sedávat se ženou na břehu kanálu, vítr jim bude čechrat vlasy a on bude číst svou krásnou knihu a usrkávat lehké vzácné víno. Budou si povídat a vychutnávat život, dokud z nebe nespadne neosvýchové šílenství.

A pak by se možná mohl s Tyllou přestěhovat do modrých hor a schovávat se tam rok nebo dva, než přijdou turisté se svými cvakajícími fotoaparáty a řečmi o tom, jak je tam všechno podivné a zajímavé.

Přesně věděl, co řekne Tylle. „Válka je špatná, ale mír může být příšerný.“

Stál uprostřed hlavní třídy.

Když se otočil, ani ho nepřekvapilo, že vidí auto plné vřeštící mládeže, které se řítí přímo na něj. Ti chlapci a děvčata, žádnému z nich nebylo víc než šestnáct, kličkovali svým kabrioletem po ulici a odráželi se od obrubníků. Viděl, jak zamířili k němu a ústa se jim otevřela v jásavém výkřiku. Slyšel, jak motor zaburácel hlasitěji. Auto vyrazilo kupředu stovkou.

Rozběhl se.

Ano, ano, pomyslel si unaveně, když už se ho auto skoro dotýkalo, jak je to podivné, jak smutné. Zní to skoro jako… rachot míchačky na beton.

přeložil Stanislav Švachouček ilustroval Ivo Spasov