Sloup ohně a jiné příběhy

Ray Bradbury

DÍTĚ STARÉ DVAASEDMDESÁT LET Z pořádné dávky naděje i rozčarování uhněte vláčné těsto. Přidejte hrst melancholie a dvě hrsti sentimentu. Přihoďte té petku dětské radosti a ze samého dna tée dózy naberte i porci dětského strachu. Pak, sítem svého věku prosypejte vlastní ivot a k dětství a přidejte je rovně do směsi. Nezapomeňte na vůně jara a podzimu, na vůni letní louky i vůni babiččiny kuchyně a také na barvy: modrou, zelenou i jahodovou. Podaříli se vám sehnat také zvuky karnevalů a maloměstských poutí, rachot mořských vln a jemné umění letních jezer, neváhejte je rovně přimíchat do tyglíku.

Ve pak ulote do skleněného dbánu, vyneste na dřevěnou verandu svého domu a vystavte působení říjnových deů, větru, nebojte se nechat nádobu zapadnout tlejícím listím. Otevřete ji a v den, kdy ve vzduchu zahlédnete letět první čarodějnici, a budete překvapeni podivuhodnou metamorfózou, jakou obsah dbánu proel. Tehdy budete právě tak zralí ke čtení této kníky.

Kolik u toho bylo napsáno o fenoménu Raye Bradburyho, a vechno patně. Více či méně patné předmluvy uvozující  nebo patné doslovy zakončující  skvělé knihy. Neli patné, pak nedostatečné. A rozhodně zbytečné.

Co jen bylo pokusů v naí nedávné minulosti vecpat autora do jakéhosi pokrokového mundůru, a tak zdůvodnit natěstí vcelku hojné překlady jeho díla do četiny. Kolik kvalitních amerických autorů se tímto způsobem jejich ideologickým vykladačům podařilo čtenářům zhnusit. Bradburyho takový osud nepotkal. Myslím si, e kontrast mezi textem a jeho klopotným výkladem byl podobný jako v té anekdotě o disidentovi rozhazujícím na Rudém náměstí letáky bez textu, vsjo jásno, k čemu bukvy

.

Bradbury nic takového nepotřebuje, jako ádný výklad nepotřebují sny, fantazie a koneckonců ani due, třebae spousta lidí si i z toho udělala slunou ivnost. Jeho tvorba je toti předevím  vedle vzácné dávky za rozbor jedině stojícího, protoe příkladného, profesionalismu, který je nejvíce znát na formální podobě jeho prózy  volná a nekonečná hra těchto tří elementů: snů a fantazie vyvěrajících z due.

Due Raye Bradburyho začala naplno ít v roce 1923. To mu byly tři roky, a tehdy, jak na to dodnes ivě vzpomíná, viděl první film ve svém ivotě: Zvoníka od Matky boí s Lonem Chaneyem. Od těch dob se v jeho dui ukládaly jako na dně mořském sedimenty záitků, zprvu dětských, posléze chlapeckých, a po ty nejčerstvějí, stařecké. Ty dětské, protoe byly první, byly bezpochyby nejsilnějí. A dodnes jsou aktivní, nejsou nijak zasunuté jen jako matné vzpomínky. Fungují jako katalyzátor vech proitků, které se ukládaly na ně: setkání s tajemným Mr. Elektrikem, tuctovým pouovým kejklířem, který prozradil malému Rayi Douglasovi, e u jednou il a e se v tom jeho předelém ivotě spolu u také jednou potkali, přes maminčinu četbu Poeových povídek, vlastní záitky z Burroughse či Bucka Rogerse, první vlastní autorské pokusy a k finálnímu očekávání smrti, s ní se u té tolikrát v různých podobách dříve setkal, hodně o ní psal a jetě víc o ní nepochybně přemýlel.

Ta due  toto jediné hodnocení si dovolím  za ta léta neobyčejné zbohatla, přeplnila se emocemi, snad i věkem ztěkla. Ta nejspodnějí vrstva v ní, ten první letokruh, vak nikdy neodumřel, a proto Ray Bradbury navzdory svému léty nabytému profesionálnímu mistrovství, ba i skutečnosti, e se stal klasikem, bezmála institucí, zůstal dítětem. Nepřestal se dětsky bát hrozivých věcí a za své strachy se nezačal poetile stydět, nepřestal se umět bezbřeze nadchnout i pro maličkosti, nepřestal dávat najevo své city, nepropadl dospělé pýe, v ní se sluí o jednoduchých věcech uvaovat sloitě a sloité naopak povýeně bagatelizovat.

S takovým vzácným kapitálem, jakého se dostalo málokomu teď mě napadá jen Lewis Carroll, trochu snad Tolkien, ale rozhodně ne duevně zkamenělí, sebedůleití obři typu Clarka nebo Asimova začít psát science fiction je moná troufalost. Vak také ánroví puristé nemohou přijít Bradburymu na jméno, majíce jej za znesvětitele ánrové svatyně. Ale které dítě není troufalé? Nadto Bradbury se nikdy nepokouel vejít do striktně vymezeného literárního uplíčku: pouze psal, jak mu onen první ivotní letokruh velel, a jeliko ten byl prosáknut dětskou fantazii, utkával tedy svá dílka z ní. Na svém kontě má i desítky povídek, je jeho hodnotitelé nazývají realistickými. Odvauji se tvrdit, e taková není ani jedna: umírající stařec naslouchající po telefonu zvukům mexického tritě, babička smířeně se uloiví po dnu nabitém činorodostí na smrtelné lůko, ba i dublintí ebráci ti vichni jsou obklopeni intenzívní aurou autorovy fantazie, zamlující potenciální reálnost osob i situací.

A jetě jedna úvaha se nabízí v souvislosti s dětským gruntem autorovy due, s vědomím toho, e je vedena poněkud krátkým spojením: autorovy snahy vyprodukovat delí kompaktnějí text, tedy v literárním kontextu román, nedopadají  podobně jako u dítěte, i kdy zřejmě z jiných příčin  tak jako u povídek, v nich je mistrem nad vechny jiné. Dokái si představit autorské trauma, jaké takové poznání asi provázelo. Dva z jeho slavných románů Maranská kronika a Pampelikové víno  nejsou romány v pravém slova smyslu. Jen díky vzácné mylenkové jednotnosti celého autorova díla mohly být dány do jednoho celku povídky vznikající zprvu jako autonomní malé útvary. Obdobně, i kdy u s jasnou výchozí ideou románu, působí i jeho méně vydařená kniha Something Wicked This Way Comes. I ten je vak silně fragmentární a nese nejen patinu, ale i strukturu jeho povídek. Jediné dílo, kde moje teorie zůstává bezmocná, je román Fahrenheit 451. Tady snad výjimka potvrzuje pravidlo. Pokud namítnete, e se k románu přiklonil v posledním tvůrčím období, namítnu zas já, e se tak stalo po dlouhém odmlčení, za ním se dá hledat vechno, od drsné úvahy o nastupující senilitě a po hypotézu o ztrátě invence a v souvislosti s ní o pokus překročit vlastní stín. Pokus, nutno říci, nevydařený. Bradbury se pokouí kupříkladu o detektivky, z nich jednu jsme měli monost číst i v českém překladu: Jmenovala se Smrt je vdycky osamělá. To prostě není Bradbury, zbyla ho jen půlka, co je sice dost, ale nás, maximalisty, to neuspokojí.

Být ale jím, vůbec bych se proto nestřílel. Být mistrem krátké prózy je dnes v době vlády Stephenů Kingů s jejich paravými komputery vzácnost k pohledání. Na ní se víc ne na rozbředlé románové ploe prokazují kvality spisovatele, který není jen námezdným pisálkem placeným od řádku.

Mimochodem, tento úvod má u hříných 6517 liter. Take u jen: vítejte, takhle čerstvě zjara, v říjnové zemi fantazie odrostlého dítěte Raye Bradburyho.

Roman Lipčík

KOSA

Najednou cesta skončila. Vedla údolím jako jiné cesty, mezi stráněmi holé, kamenité půdy a dubovými lesíky a pak přes nekonečný lán obilí, který se nenadále objevil v divočině. Vedla k malému bílému domku, patřícímu k obilnému poli, a potom jednodue končila, jako by si myslela, e dál u vést nemusí.

Nijak na tom nezáleelo, protoe právě tam jim doel poslední zbytek benzínu. Drew Erickson zaparkoval prastarý automobil a pak jen seděl, mlčel a hleděl na své velké, farmářské ruce.

Molly, která se choulila v koutku sedadla vedle něj, řekla: Asi jsme na posledním rozcestí patně odbočili.

Drew přikývl.

Mollyiny rty byly skoro stejné bledé jako její obličej. Byly suché, zatímco ple se leskla potem. Její hlas zněl bezvýrazně, lhostejně.

Drewe, řekla, Drewe, co teď budeme dělat?

Drew hleděl na své ruce. Farmářské ruce, ze kterých farmu odvál suchý, hladový vítr, jen se nikdy docela nenasytí.

Děti na zadním sedadle se probudily a vyhrabaly se ze zapráené hromady ranců a přikrývek. Vystrčily hlavy přes opěradla sedadel a ptaly se:

Proč jsme zastavili, tati? Půjdeme se teď najíst, tati? Tati, máme hrozný hlad. Půjdeme se u najíst, tati?

Drew zavřel oči. Nedokázal se dál dívat na své ruce.

Mollyin prst se dotkl jeho zápěstí. Velice lehce, velice jemně. Drewe, moná, e by nám v tom domě dali něco k jídlu?

Kolem úst se mu objevila bílá linka rtů. ebrat. řekl drsně. Nikdo z nás nikdy dřív neebral. A nikdo z nás nebude ebrat ani teď.

Mollyina ruka se sevřela kolem jeho zápěstí. Obrátil se a uviděl její oči. Viděl i oči Susie a malého Drewa, které se na něj dívaly. Z jeho íje a zad pomalu zmizela vechna strnulost. Jeho obličej byl náhle prázdný a beztvarý jako něco, co bylo tvarováno příli tvrdě a příli dlouho. Vystoupil z vozu a vydal se po cestičce k domu. el nejistě jako mu, který je nemocný nebo skoro slepý.

Dveře domu byly otevřeny. Drew třikrát zaklepal. Zevnitř se neozval ádný zvuk, jen ticho, a v líném, teplém větru se pohybovaly bílé záclony.

Věděl to dřív, ne veel dovnitř. Věděl, e v tom domě je smrt. Ticho bylo smrtelným tichem.

Proel malým, čistým obývacím pokojem do malého salónu. Nemyslel na nic. U se dostal za hranici mylení. Mířil ke kuchyni, instinktivně, jako zvíře.

Potom se podíval skrz otevřené dveře a uviděl mrtvého mue.

Byl to starý mu a leel na čisté bílé posteli. Nebyl mrtev dlouho; jetě neztratil svůj předsmrtný pokojný výraz. Musel vědět, e zemře, protoe se oblékl do pohřebních atů  starého černého obleku, oblýskaného a laciného, a čisté bílé koile s černou vázankou.

U jeho lůka stála o stěnu opřená kosa. Mu měl v rukou peničný klas, čerstvý, jako by ho právě utrhl. Pokosený klas, zlatý a těký ve své zralosti.

Drew veel po pičkách do lonice. Ovanul ho podivný chlad. Strhl si z hlavy svůj starý, zapráený klobouk a mlčky zůstal stát u postele.

Na poltáři poblí muovy hlavy leel list papíru. Byl tam proto, aby si ho někdo viml a přečetl si ho. Moná muova prosba, aby ho pochovali, nebo vzkaz pro jeho příbuzné. Drew očima přeletěl slova, pohybuje při tom bledými, suchými rty.

Tomu, kdo stoji u mého smrtelného loe:

Jsa při plné mysli a zdravém rozumu, podle svého vědomi osamocen na tomto světe, odkazuji já, John Buhr, tuto farmu se vím, co k ni náleí, prvnímu mui, který sem přijde, a u je jeho jméno nebo původ jakýkoliv. Patří mu tato farma i obilné pole; stejně tak kosa a povinnosti, které s tím souvisí. Nechte ho, a by je vykonával v klidu a neruen dotazy  a a si zapamatuje, e já, John. Buhr, jen předávám a nepřikazuji. Napsal vlastní rukou třetího dne měsíce dubna, 1938.

(Podpis) John Buhr. Kyrie eleison!

Drew znovu proel domem a otevřel síované dveře. Řekl: Molly, pojď dovnitř. Děti, vy zůstaňte ve voze.

Molly přila dovnitř. Zavedl ji do lonice. Podívala se na poslední vůli, na kosu, na peničné pole, vlnící se v teplém větru venku za oknem. Její bledá tvář se stáhla, kousla se do rtu a sevřela muovu ruku. To je a příli krásné, ne aby to byla pravda. V tom musí něco být.

Drew odpověděl: Konečně se na nás usmálo těstí, to je vechno. Máme teď práci, máme co jíst a máme nad hlavou střechu, která nás uchrání před nepohodou. Dotkl se kosy. Svítila jako půlměsíc. Na jejím ostří byla vyryta slova: KDO MNOU VLÁDNE  VLÁDNE CELÉMU SVĚTU! Tehdy mu to jetě nedávalo ádný smysl.

Drewe, zeptala se Molly a ukázala na muovy sevřené ruce. proč drí tak křečovitě ten peničný klas?

V tu chvíli bylo ticho porueno hlasy dětí na verandě. Molly si povzdechla.

Nastěhovali se do domu. Starého mue pohřbili na návrí a řekli nad jeho hrobem několik slov a pak li dolů, uklidili dům, vyloili vůz a najedli se, protoe tam bylo jídlo, spousta jídla v kuchyni; a následující tri dny nedělali nic, jen dávali do pořádku dům, dívali se na pole a leeli v pohodlných postelích a pak se dívali jeden na druhého v údivu, e se něco takového vůbec mohlo stát, e měli plné aludky, a dokonce i cigarety, které mohl večer kouřit.

Za domem byl malý kravín a v něm býček a tri krávy; a byla tam studna a piírna pod několika vysokými stromy, které dodávaly stín a chládek. Ve piírně nali velké kusy hovězího a slaniny a vepřového a skopového, bylo ho dost, aby nasytilo rodinu dvakrát tak velkou, jako byla ta jejich, po celý rok nebo dva, moná i dýl. Byla tam i máselnice a udírna na sýr a velké kovové konve na mléko.

Ráno čtvrtého dne leel Drew Erickson v posteli, díval se na kosu a věděl, e je čas, aby se pustil do práce, nebo penice na nekonečném lánu u dozrála; viděl to na vlastní oči a nechtěl, aby zlenivěl. Tri dny odpočinku mu musely stačit. Vyel s kosou přes rameno do svěího, voňavého rána a zamířil k poli. Uchopil kosu a rozmáchl se.

Bylo to velké peničné pole. Příli velké, ne aby se o ně staral jediný člověk, a přesto se o ně jediný člověk staral.

Na konci prvního dne práce veel do domu s kosou na rameni a ve tváři měl výraz zmateného člověka. Takové pole jetě nikdy neviděl. Penice na něm dozrávala v oddělených úsecích, v kadém jinak. Tohle penice nedělala. Molly nic neřekl. Neřekl jí ani to ostatní, co na poli zjistil. Například to, e klasy uhnívají několik hodin poté, co je pokosí. Ani to penice nedělala. Nijak zvlá se tím vak netrápil. Konec konců, jídla měli dost.

Ráno se penice, kterou nechal hnít na zemi, vysypala z klasů, zapustila drobné kořínky a vyraily z ni malé zelené výhonky.

Drew Erickson se pokrábal na bradě. Rád by věděl, jak a proč se to vechno dělo a k čemu je to dobré pro něj  prodat ji nemohl. Několikrát za den vystoupil na vrek, kde byl pohřben starý mu, v tajné naději, e se z jeho hrobu dozví něco o poli. Podíval se dolů a viděl, kolik půdy mu vlastně náleí. Lán se táhl na tři mile směrem k horám, byl na dva akry iroký a rozdělený na pruhy výhonků, pruhy zlaté, pruhy zelené a pruh čerstvě pokosený jeho rukama. Ale starý mu mu k tomu nic neřekl; na jeho obličeji teď leela hromada kamení a hlíny. Kolem hrobu bylo slunce a vítr a ticho. A tak Drew Erickson zase seel dolů, aby pouil kosu k práci, která mu přináela uspokojení, protoe mu připadala důleitá. Nevěděl proč, ale věděl, e důleitá je. Velice, velice důleitá.

Nemohl prostě penici nechat růst. Vdycky tam byly nové pruhy, které bylo třeba ponout, a on řekl hlasitě, ani by se na někoho konkrétního obracel: Kdybych al penici stejným tempem dalích deset let, nemyslím, e bych se dostal na stejné místo dvakrát. Takové proklatě velké pole. Potřásl hlavou. A ta penice dozrává tak akorát. Nikdy ne tolik, abych to nestačil přítí den pokosit. Večer zůstávají jen zelené klasy. A dalí den zase dozraje dalí pruh penice



Bylo to bláznivé, nout penici, která hnije tak rychle, jak padá pod kosou. A tak se na konci týdne rozhodl, e nechá práci na několik dní stát.

Ráno leel dlouho v lůku a poslouchal ticho v domě, ale nebylo to mrtvé ticho, bylo to ticho, jaké je jen tam, kde lidé ijí dobře a astně.

Vstal, oblékl se a pomalu se nasnídal. Nespěchal do práce. el ven podojit krávy, postál na verandě a vykouřil si cigaretu, trochu se proel po dvorku a pak zael za Molly, aby se jí zeptal, co je třeba udělat.

Podoj krávy, odpověděla.

Ach, jistě, řekl a znovu vyel ven. Zjistil, e krávy na něj u čekají, podojil je a konev s mlékem odnesl do piírny, ale myslel při tom na něco jiného. Penice. Kosa.

Celé dopoledne seděl na verandě a dělal si cigarety. Udělal lodičku pro malého Drewa a jinou pro Susie a pak stloukl trochu mléka na máslo, ale hlava mu přitom praskala jedinou neodbytnou mylenkou. Kdy přiel čas oběda, neměl hlad. Pořád se díval na penici, jak se vlní ve větru, sklání se a kolébá. Ruce, které měl volně na kolenou, se mu mimovolně ohýbaly, prsty svíraly pomyslnou násadu, svrběly ho. Dlaně ho píchaly a pálily. Vstal a vrazil si ruce do kapes, pak si znovu sedl a pokusil se stočit si dalí cigaretu, ale nedařilo se mu to, a tak ji s nadávkami odhodil. Měl pocit, jako by mu někdo usekl třetí ruku nebo jako by ztratil kus sebe sama. Mělo to něco společného s jeho paemi a jeho rukama.

Slyel, jak vítr eptá v poli.

Od jedné hodiny se potloukal po domě a po dvorku, přemýlel, jestli by neměl vykopat zavlaovací kanály, ale ve skutečnosti myslel na penici, na to, jak je zralá a jak čeká, aby ji pokosil.

Zatraceně!

Vběhl do lonice a strhl ze stěny kosu. Stál tam a svíral ji. Cítil náhlý klid. Ruce ho přestaly svrbět. Jeho hlava přestala bolet. Třetí ruka mu opět narostla. Byl zase v pořádku.

Byl to instinkt. Nelogický Jako blesk, který udeří a nezraní. Penici je třeba nout kadý den. Bude ji kosit. Proč? Prostě bude, to je vechno. Usmál se na kosu ve svých rukou. Pak se s hvízdáním vydal na pole a začal pracovat. Pomyslel si sám o sobě, e je blázen. K čertu, na tom peničném poli přece nebylo nic zvlátního, nebo snad ano? Skoro nic.

Dny ubíhaly jako pokojní koně.

Drew Erickson začal chápat svou práci jako určitou bolest, hlad, ízeň a nutnost. Něco, co je v něm.

Jednou v poledne si vzali Susie a malý Drew se smíchem kosu a začali si s ní hrát, zatímco jejich otec v kuchyni obědval. Uslyel jejich smích. Vyel ven a dětem ji vzal. Nekřičel na ně. Jen se zatvářil starostlivě a od té doby kosu vdycky zamykal, kdy ji právě nepouíval.

A ani jeden den nezanedbal kosení.

Nahoru. Dolů. Nahoru, dolů, napříč. Zpátky a nahoru a dolů a napříč. al. Nahoru. Dolů.

Nahoru.

Mysli na starce a klas, který drel v rukou, kdy umíral.

Dolů.

Mysli na mrtvou zemi, ze které vyrůstá penice.

Nahoru.

Mysli na bláznivý způsob. Jakým roste, jak se střídají pásy zralé a zelené!

Dolů.

Mysli na

Pokosená penice se mu pokládala v dlouhých lutých pásech k nohám. Nebe potemnělo. Drew Erickson odhodil kosu a popadl se za břicho. V očích se mu zatmělo a jeho oči náhle osleply. Svět se zatočil.

Někoho jsem zabil! zasténal, přitiskl si ruce k hrudi a padl na kolena před leícím ostřím. Zabil jsem spoustu



Nebe nad jeho hlavou se roztočilo jako modrý dětský kolotoč u nich doma v Kansasu. Neozvala se vak ádná hudba. Jen zvonění v jeho uích.

Molly seděla u modrého kuchyňského stolu a loupala brambory, kdy vtrhl do kuchyně. Kosu táhl za sebou.

Molly!

Přes slzy ve svých očích ji viděl rozmazaně.

Seděla tam, ruce sloené v klíně, a čekala, a posbírá síly, aby jí řekl, co chtěl.

Vechno sbal! řekl, oči upřené na podlahu.

Proč?

Odjídíme, řekl tie.

Odjídíme? zeptala se.

Ten stařík. Ví, co vlastně dělal. Molly? To je ta penice, Molly, a ta kosa. Pokadé, kdy pouije kosu na penici, zemřou tisíce lidí. ne ji a



Molly vstala, poloila nů vedle hromádky brambor a řekla: Hodně jsme cestovali a neměli jsme co do úst a do minulého měsíce a ty jsi těce pracoval a jsi unavený



Slyím hlasy, smutné hlasy tam venku. V penici, řekl. Říkají mi, abych přestal. Říkají mi, abych je nezabíjel!

Drewe!

Neslyel ji. To pole roste tak divně, divoce, jako ílené. Neřekl jsem ti to. Aleje to patné.

Hleděla na něj. Její oči byty podobné modrému sklu.

Myslí si, e jsem blázen. řekl, ale počkej, to hlavní jsem ti jetě neřekl. Ach, boe, Molly, pomoz mi; právě jsem zabil svou matku!

Mlč! řekla pevně.

Usekl jsem jedno stéblo penice a zabil jsem ji. Pocítil jsem, jak umírá, a právě tehdy jsem pochopil



Drewe! Její hlas, rozzlobený a zlý ho lehl do tváře. Mlč!

Ach

Molly

 zamumlal.

Kosa mu vypadla z rukou a zazvonila o podlahu. Zlostně ji zvedla a postavila do kouta. Deset let jsem s tebou ila, řekla. Často jsme v ústech neměli nic ne prach a modlitby. Teď, kdy nás tak náhle potkalo těstí, mne nemůe chtít odsud odvést!

Přinesla z obývacího pokoje bibli.

Zalistovala v ní. Znělo to, jako kdy se penice vlní v slabém vánku. Sedni si a poslouchej, řekla mu.

Zvenčí se ozvaly zvuky. Děti výskaly a hrály si pod velkým dubem.

Četla z bible, chvílemi pozorujíc výraz v Drewově tváři.

Od té chvíle četla z bible kadý den. Přítí středu, právě o týden později, se Drew zajel podívat na potovní úřad do vzdáleného města a nael tam dopis.

Kdy přiel domů, vypadal o dvě sté let starí.

Podal dopis Molly a chladným, bezbarvým hlasem jí řekl, co obsahuje.

Moje matka zemřela  minulé úterý v jednu hodinu odpoledne  její srdce



Vechno, co Drew Erickson řekl, bylo: Odveď dětí do vozu a nalo ho jídlem. Odjídíme do Kalifornie.

Drewe

 řekla jeho ena, dríc dopis v ruce.

Vidí to sama, řekl. Tohle je mizerná půda na pěstování penice. A jen se podívej, jak roste. A jetě něco jsem ti neřekl. Dozrává v pruzích, kadý den jeden. To není v pořádku. A kdy ji pokosím, shnije! A do přítího rána bez jakéhokoliv zásahu vyroste znovu! Kdy jsem minulý týden v úterý al penici, bylo mi, jako bych sekal do vlastního masa. Slyel jsem, jak někdo křičí. Znělo to jako

A teď, dnes, ten dopis.

Řekla: Zůstaneme tady.

Molly.

Zůstaneme tady, kde máme jistotu, e budeme mít co jíst a kde spát, it důstojně a ít dlouho. Nechci u, aby moje dětí trpěly hladem, nikdy!

Nebe za okny bylo modré. Mollyin obličej byl napůl ve stínu a vypadal klidně, ale skvrna světla rozzářila jedno její oko. Čtyři, pět slz z něj pomalu skanulo na podlahu pokoje, ne si Drew povzdechl. Byl to hluboký, beznadějný, unavený povzdech. Přikývl a odvrátil se. V pořádku, řekl. Zůstaneme tady.

Zemdleně zvedl kosu. Slova vyrytá na ostří se zaleskla ve slunci.

KDO MNOU VLÁDNE  VLÁDNE CELÉMU SVĚTU!

Zůstaneme



Přítího rána el k staříkovu hrobu. Z jeho středu vyrůstal jediný malý výhonek penice. Byl ze stejného klasu, který drel mu v rukou před svou smrtí, znovuzrozený.

Hovořil k mrtvému starci, neočekávaje, e mu odpoví.

Pracoval jsi na tom poli celý ivot, protoe to bylo třeba, a jednoho dne jsi přiel tam, kde rostl tvůj vlastní ivot. Věděl jsi, e je tvůj. Usekl jsi ho. A pak jsi el domů, oblékl sis pohřební aty a tvé srdce se zastavilo a ty jsi zemřel. Bylo to tak, mám pravdu? A zemi jsi přenechal mně, a a já zemřu, nechám ji zase někomu jinému.

V Drewově hlase zazněl strach. Jak dlouho u to tak je? Nikdo o tom poli neví, jen mu s kosou

?

Najednou se cítil velmi starý. Údolí mu připadalo prastaré, mumifikované, utajené, vysuené a přízračné. Bylo tu u, kdy se po prérii proháněli indiáni. Stejné nebe, stejný vítr a stejná penice. A před indiány? Nějaký kromaňonský člověk, divoký a chlupatý, shrbený nad hrubou dřevěnou kosou tady moná al penici

Drew se vrátil k práci. Nahoru, dolů. Nahoru, dolů. Posedlý mylenkou, e on vládne touto kosou. On sám! Tato mylenka ho zavalila ílenou, ve přehluující vlnou divoké síly a hrůzy současně.

Nahoru! KDO MNOU VLÁDNE! Dolů! VLÁDNE CELÉMU SVĚTU!

Přijal tu práci filosoficky. Byl to prostě způsob  jako kterýkoliv jiný  jak si opatřit jídlo a bydlení pro sebe a svou rodinu. Zaslouili si, aby se dobře najedli a ili důstojně, po vech těch letech.

Nahoru a dolů. Kadé stéblo ivota úhledně přeseklo na dvě částí. Kdyby to pečlivě naplánoval  podíval se na pole  proč by on a Molly a děti nemohli ít navěky!

Stačí, aby nael místo, kde klasy patřily Molly a Susie a malému Drewovi a nemusí je nikdy useknout.

A pak, jako by mu to někdo tie poeptal.

Právě tady, před tebou.

Jetě jedno máchnutí kosou a usekl by je.

Molly, Drew, Susie. Věděl to jistě. Chvěl se. Poklekl a zblízka si prohlédl těch několik klasů obilí. Na dotek byly teplé.

Oddechl si úlevou. Co kdyby je nevědomky přesekl? Znovu vydechl, vstal, vzal kosu do ruky, odstoupil od penice do bezpečné vzdálenosti a pak tam dlouho stál a díval se na ni.

Molly si pomyslela, e je to hrozně divné, kdy přiel domů dřív a bez jakéhokoliv důvodu ji políbil na tvář.

U večeře se ho Molly zeptala: Skončil jsi dnes dříve? A penice

pořád jetě hnije, kdy ji pokosí?

Přikývl a přidal si masa.

Řekla: Měl bys napsat někomu, kdo se zabývá zemědělstvím, a pozvat je, a se na to podívají.

Ne, řekl.

Byl to jen návrh, namítla.

Oči se mu zúily. Zůstanu tady celý ivot. Nikdo jiný se o tu penici nemůe postarat. Nikdo neví, kde nout a kde ne. Mohli by pokosit patné části.

Jaké patné části?

Na tom nezáleí řekl, pomalu výkaje maso. Nevímej si toho.

S nečekanou prudkostí udeřil vidličkou do stolu. Kdo ví, co by ty chlápky z vlády mohlo napadnout. Co kdyby je napadlo celé pole přeorat!

Molly přikývla. Přesné tohle by asi potřebovalo, řekla. A pak začít znova od začátku, s novým osivem.

Nepřestával jíst. ádným chlápkům z vlády psát nebudu.

Obeel místo na poli, kde na slunci rostly ivoty jeho dětí a jeho eny a začal kosit na vzdáleném konci lánu, aby měl jistotu, e se nesplete.

Ale práce ho najednou netěila. Kdy s ní skončil, věděl, e předčasně odsoudil k smrti tři své staré, milované přátele v Missouri. Přečetl si jejich jména na pokosené penici a nedokázal pokračovat.

Zamkl kosu ve sklepe a klíč vyhodil. S kosením skončil navdy, pro dobro vech.

Ráno seděl na verandě, kouřil dýmku a vyprávěl svým dětem historky, aby slyel jejich smích. Ale ony se moc nesmály. Připadaly mu divné, unavené a zvlátní, jako by to ani nebyly jeho děti.

Molly si stěovala na bolest hlavy, chvíli chodila bez cíle po domě a pak la dřív do postele a hned upadla do hlubokého spánku. I to bylo zvlátní  Molly vdycky chodila spát poslední a její jazyk si ani na chvíli neodpočinul.

Peničné pole vypadalo v měsíčním světle jako moře vzdouvané větrem.

Potřebovalo pokosit. Některé části potřebovaly pokosit ihned. Drew Erickson se posadil, sue polykal a snail se na ně nedívat.

Co se stane se světem, kdy se na pole u nikdy nevrátí? Co se stane s lidmi, kterým je určeno zemřít a kteří čekají na ostří kosy?

Počká a uvidí.

Molly tie oddechovala, kdy sfoukl petrolejovou lampu a uloil se k spánku. Nemohl usnout. Slyel vítr v obilí, cítil, jak jeho prsty a ruce touí po prácí.

O půlnoci zjistil, e se prochází po poli, kosu v rukou. el jako ílený, el a bál se, jen napůl bdělý. Nepamatoval si, jak odemkl sklep a vzal kosu, ale teď tam byl a v měsíčním světle el mezi klasy. Mezi těmi klasy, z nich mnohé byly staré, unavené, tolik čekající, a budou moci spát. Dlouhým, tichým, měsícem nerueným spánkem.

Kosa ho drela, vrostla mu do dlaní, nutila ho k chůzi.

S vypětím vech sil se mu ji podařilo ovládnout. Odhodil ji na zem, rozběhl se mezi hustě rostoucí penici a padl na kolena.

U nechci zabíjet, řekl. Kdy zase budu pracovat s kosou, zabiju Molly a dětí. Nechtějte to po mněl

Hvězdy tie visely na nebi a svítily.

Za sebou uslyel hluchý, tlumený zvuk.

Něco vystřelilo přes pahorek k nebi. Bylo to, jako by se obrovská postava s červenýma rukama natáhla po hvězdách. Znovu ucítil ve tváři vítr. Přinesl těký, horký pach ohně.

Dům!

S bezmocným křikem a vzlykáním se Drew postavil a díval se na velký oheň.

Malý bílý dům a duby kolem něj tonuly v divokých poryvech ohně. Do obličeje jej uhodil ár a on el se svahu dolů, klopýtal a potácel se na slabých nohou.

Kdy k němu doel, neslyel zevnitř ádný ruch, ádný křik a nic ivého se v něm nehýbalo. Bylo slyet jen praskání ohně a bortících se krovů.

Nikdo uvnitř nekřičel. Nikdo neběhal kolem a nevolal.

Uprostřed dvorku zvolal: Molly! Susie! Drewe!

Nikdo mu neodpověděl. Přiběhl blí, a mu oheň seehl obočí a kůe mu začala praskat jako hořící papír a odlupovala se v drobných svitcích.

Molly! Susie!

Oheň neruené hodoval na své oběti. Drew oběhl dům alespoň tucetkrát, stále sám, pokoueje se nalézt cestu dovnitř. Potom se posadil tam, kde oheň opékal jeho tělo, a čekal, dokud se s rachotem nesesuly stěny, dokud se neprolomil strop a nezasypal podlahu závějí omítky a zuhelnatělého dřeva, dokud plameny neuhasly a kouř neodnesl vítr a dokud se pomalu nezrodil nový den; nebylo tam nic, jen popel a pach spáleniny.

Nedbaje áru sálajícího z popela, veel Drew do spálenitě. Bylo stále jetě příli tma, ne aby dobře viděl. Na zpocené kůi vyschlého hrdla mu tančily červenavé odlesky. Stál tam jako cizinec v nějakém novém a podivném světě. Tady  kuchyně. Zuhelnatělé stoly, idle, litinový sporák, příborník. Tady  hala. Tady salón a tady vzadu byla lonice, kde

Kde byla Molly stále naivu.

Spala mezi sesunutými stropními trámy, na drátěné matraci ve zbytcích kovové postele, rozpálené do červena.

Spala, jako by se nic nestalo. Její malé bílé ruce jí leely po stranách, zasypány popelem. Její tvář oddechovala klidným snem, ačkoliv jí na skráni doutnala látka.

Drew se nevěřícně zastavil. Leela uprostřed dýmajících pozůstatků jejich lonice na lůku rozhaveném do ruda a její kůe byla netknuta, hruď se zvedala a klesala a její ústa dýchala.

Molly!

ivá a spící na spáleniti, poté, co se zřítily zdi, kdy se prolomil strop a plameny strávily vechno kolem ní.

Kdy se prodíral kouřícími troskami, začaly mu doutnat boty. Nohy mu klidně mohly uhořet a po kotníky a on by to ani nezpozoroval.

Molly



Sklonil se nad ní. Nehýbala se a neslyela ho, ani neodpovídala na jeho volání. Jen tam leela, oheň ji obklopoval, ale nedotkl se jí, ádným způsobem jí neublíil. Její bavlněná noční koile byla zapiněna od popela, ale neshořela. Katanové vlasy se jí rozprostíraly po hnoucí matraci jako poduka.

Dotkl se její tváře a ta byla chladná, chladná uprostřed pekla. Slabý dech jí rozechvíval rty staené do úsměvu.

Děti tam byly také. Mezi kotouči dýmu uviděl dvě malé postavičky, spící schouleně v doutnajícím popelu.

Přenesl vechny tři na okraj peničného pole.

Molly, Molly, probuď se! Děti! Děti, probuďte se!

Tie oddechovaly a nehýbaly se, jen spaly.

Děti, probuďte se! Vae matka. Je



Mrtvá? Ne, nebyla mrtvá. Ale

Třásl dětmi, jako by to byla jejich vina. Nevěnovaly tomu ádnou pozornost, byly plně pohroueny do svého snu. Poloil je na zem a nehybně nad nimi zůstal stát.

Věděl, proč spaly uprostřed ohně a proč se neprobudily ani teď. Věděl, proč tu Molly jen leí a nechce otevřít oči.

Moc penice a kosy.

Jejich ivoty měly skončit včera, 30. května 1938, a byly prodloueny jen tím, e prostě odmítal přeseknout jejich klasy. Měli zahynout při poáru. Tak se to mělo stát. Ale dokud nezačne nout, nic se jím nemůe stát. Dům shořel a zřítil se a oni pokračovali ve svém bytí, v půli cesty, ani iví, ani mrtví. Prostě  čekající. Po celém světě jsou tisíce takových jako oni, oběti nehod, poárů, nemocí, vrad, které čekají, spí, jako spí Molly a její děti. Nemohou umřít a nemohou ít. To vechno proto, e se zalekl kosení. e se jediný člověk rozhodl odhodit kosu a nikdy víc ji nevzít do ruky.

Pohlédl na své děti. Práci je třeba vykonávat kadý den, nikdy se nezastavovat, ale jít stále vpřed, nikdy si neoddechnout, stále nout, pořád a pořád a pořád. Dobře, pomyslel si. Dobře, budu kosit. Nerozloučil se se svou rodinou jediným slovem. Obrátil se, s hněvem, který mu narůstal v útrobách, vzal kosu a vyrazil rozhodnou chůzí, pak zrychlil, rozběhl se dlouhými skoky do pole a cítil tubu svých rukou, jak ho těké obilné klasy bily do nohou. S křikem se prodíral hustou penicí. Pak se zastavil. Molly! vykřikl a mávl kosou. Susie! zvolal. Drew! a znovu mávl kosou. Někdo vykřikl. Neobrátil se, aby se podíval na ohněm zničený dům.

A pak, divoce vzlykaje, se znovu a znovu vztyčoval nad polem, máchal kosou napravo a nalevo, napravo a nalevo. Dál a dál a dál! irokými záběry kosil pásy zelené penice, dozrávající penice, bez jakéhokoliv výběru a starostí, křioval sem a tam, potil se, smál se, ostří jeho kosy se lesklo na slunci a se svitivým zvukem zajídělo mezi klasy. Dolů!

Výbuchy bomb otřásly Londýnem, Moskvou, Tokiem. Kosa se míhala jako ílená.

A spalovací pece v Belsenu a Buchenwaldu zaplály. Kosa zpívala, celá zvlhlá karmínovými slzami. Hřibovitá oblaka oslepila slunce na White Sands, v Hiroimě, na ostrově Bikini a stále vý, na sibiřském nebi.

Penice plakala a sypala se na zem v zeleném deti. Korea, Indočína. Egypt a Indie se zachvěly; Asie se otřásla, Afrika se probudila do hluboké noci

A ostří se zvedalo a klesalo, ničilo a zabíjelo, vedené zuřivostí člověka, který ztratil tolik, e se nestaral, co se stane se světem.

Jen několik krátkých mil od dálnice, dolů kamenitou cestou, která nikam nevede, jen několik krátkých mil od dálnice, hlučící runým provozem na Kalifornii.

Občas, jednou za několik let, zabloudí některý automobil na kamennou cestu a řidič zastaví před ohořelými troskami malého bílého domku, aby se zeptal na cestu farmáře, kterého vidí, jak divoce, se ílenou zuřivostí, ve dne i v noci ne nekonečné pole penice.

Ale řidiči se nedostane ani pomoci, ani odpovědi. Farmář v poli je příli zaneprázdněn i po vech těch letech; příli zaneprázdněn kosením zelené penice namísto zralé.

Drew Erickson bez ustání mává kosou, s očima oslepenýma tisíci sluncí a pohledem plným bledé hrůzy, s očima, které nikdy nespí, ne pořád dál a dál a dál

ZLATÝ DRAK, STŘÍBRNÝ VÍTR

Ve tvaru prasete? zvolal mandarin.

Ve tvaru prasete, řekl posel a odeel.

Ach, jaký zlý den ve zlém roce, pronesl mandarin. Za mého dětství bylo město KwanSi velice malé. Nyní vyrostlo natolik, e si dokonce staví hradby.

Ale jak můou nějaké dvě míle vzdálené zdi vzbudit v mém otci smutek a hněv? zeptala se jeho dcera tie.

Postavili si hradby, řekl mandarin, ve tvaru prasete! Copak to nechápe? Nae vlastní město je má ve tvaru pomeranče. Prase nás pozře, zhltne!

Ach.

Oba mlčky přemýleli.

ivot byl plný znamení a osudových symbolů. Vude číhali démoni. Smrt se koupala v slzách očí, křídla racků nosila dé, vějíř drený takto, změněný sklon střechy a samozřejmě, také městské hradby měly velkou důleitost. Poutníci a cestovatelé, karavany, hudebníci, umělci a artisté, kteří přicházeli k těmto dvěma městům a rozhodovali se podle znamení, do kterého vstoupit, mohli říct:

Město ve tvaru pomeranče? Ne! Půjdu raději do města ve tvaru prasete a blahobytu, které ve pohltí a bude tloustnout ve těstí a nadbytku!

Mandarin zaplakal. Vechno je ztraceno! Ty hrozné symboly a znamení! Naemu městu nastanou zlé dny.

Pak tedy povolej své kameníky a stavitele, řekla jeho dcera. Budu ti eptem napovídat slova zpoza hedvábného závěsu a ty bude vědět, co říct.

Starý mu zoufale zatleskal rukama. Hej, kameníci! Hej stavitelé měst a paláců!

Mui, kteří uměli zacházet se ulou a mramorem, onyxem a křemenem, rychle přiběhli. Mandarin si je prohlíel nanejvý znepokojeně a čekal na epot z hedvábného závěsu za trůnem. Konečné ho uslyel.

Zavolal jsem vás sem, ozval se naeptávač.

Zavolal jsem vás sem, opakoval mandarin hlasitě, nebo hradby naeho města mají tvar pomeranče a bezectné město KwanSi dalo svým hradbám tvar hltavého prasete



Po těchto slovech kameníci zasténali a zaplakali. Smrt zachřestila svou třtinou na vnějím nádvoří. V koutě místnosti vlhce zakalala chudoba.

A tak, pronesl naeptávač a po něm i mandarin, vy, stavitelé zdí, musíte vzít kladiva a zednické líce a změnit tvar naeho města!

Stavitelé a kamenici ohromeně vzdychli. Mandarin sám uasl nad tím, co řekl. Naeptávač dál eptal. Mandarin pokračoval: A změníte hradby naeho města do tvaru palice, která můe uhodit prase a zahnat ho!

Kameníci se zvedli a provolávali slávu. I mandarin byl potěen slovy svých úst, zatleskal a sestoupil ze svého trůnu. Rychle! zvolal. Do práce!

Kdy smějící se a jásající mui odeli, obrátil se mandarin ke své milované dceři za závěsem. Dcero, zaeptal, chci tě obejmout. Nedostalo se mu ádné odpovědi. Odhrnul závěs a za ním nikdo nebyl.

Taková skromnost, pomyslel si. Vyklouzla pryč a nechala mne tu s triumfem, jako by patřil mně.

Novinka se rychle roznesla po městě a mandarínovi byla provolávána sláva. Kadý nosil kameny na nové hradby. Byly pořádány ohňostroje a démoni smrti a bídy se zalekli jejich společné práce. Koncem měsíce byly zdi přestavěny. Teď měly tvar velkého obuku, se kterým je mono zahnat prasata, medvědy, ba i lvy. Mandarin spal kadou noc jako astná lika.

Rád bych viděl mandarína KwanSi ve chvíli, kdy se tu novinu dozvěděl. Taková pandemic a hysterie; raději by se měl vrhnout z té nejvyí hory! Dolej mi jetě vína, ó dcero, která myslí jako syn!

Ale radost byla jako zimní květ: rychle zmizela. To odpoledne vtrhl na nádvoří posel. Ach mandarine, nemoci, al, laviny, kobylky a otrávené studny!

Mandarin se roztřásl.

Město KwaiSi, pokračoval posel, které bylo vystavěno do tvaru prasete, které jsme zahnali přestavěním naich hradeb do tvaru tlusté hole, nyní slaví triumf. Přestavěli své hradby do tvaru velké ohnivé hranice, která ná obuek spálí!

Mandarínovo srdce se zachvělo jako podzimní ovoce na prastarém stromě. Ach bohové! Poutníci se nám budou vyhýbat! Obchodníci, vímající si znamení, se odvrátí od obuku, který bude tak lehce zničen ohněm, jen ve pozře!

Ne, řekl naeptávač jako sněhová vločka zpoza závěsu.

Ne, řekl překvapený mandarin.

Řekni mým kameníkům, ozval se epot, jen byl chladivý jako kapky detě, aby přestavěli nae hradby do tvaru třpytivého jezera.

Mandarin to řekl nahlas a jeho srdce se zaradovalo.

A jezerem vody, pokračoval naeptávač i starý mu, budeme moci uhasit oheň a zahnat ho od nás navdy!

al města se obrátil v radost nad tím, e bylo zase jednou zachráněno velikostí vládcových mylenek. Lidé běeli k hradbám, aby je přestavěli co nejdříve do jejích nové podoby, a přitom si zpívali, samozřejmě u ne tak hlasitě jako poprvé, nebo byli unaveni, a ne tak rychle, protoe první přestavba hradeb trvala měsíc a oni kvůli ní museli zanedbat obchod a ně, a tak byli nyní zemdlelejí a slabí.

Dál pak následovaly strané i slavné dny, jedny v druhých jako sí obepínající bedny se zboím.

Ach, vládce, volal posel, KwaiSi přestavělo své hradby do tvaru úst, která vypijí nae jezero!

Potom, řekl vládce, který stál velice blízko hedvábného závěsu, přestavte nae zdi do tvaru jehly, která ta ústa seije!

Vládce! křičel posel, postavili své zdi ve tvaru meče, který zlomí nai jehlu!

Vládce přistoupil na chvějících se nohou k hedvábnému závěsu. Pak dejte naim hradbám tvar pochvy, která meč ukryje!

Milost, plakal následující ráno posel. Pracovali celou noc a přestaveb své zdi do tvaru blesku, který rozmetá a zničí pochvu!

Městem se rozběhly nemoci jako smečka vzteklých psů. Krámy byly zavřeny. Lidé, bez ustání pracující na přestavbě zdí, připomínali samu smrt, chřestili svými kostmi ve větru jako hudebníci nástroji. V ulicích se začaly objevovat pohřební průvody, ačkoliv bylo léto, čas, kdy vichni měli být veselí a věnovat se sklizni. Mandarin byl tak nemocen, e si musel nechat přenést lůko k hedvábnému závěsu a tam leel, zbědované vydávaje rozkazy svým stavitelům. epot za závěsem byl také unavený, slabý jako vítr v okapech.

KwaiSi je orlem. Pak nae zdi musí být sítí na orly. Je sluncem, které spálí nai sí. Pak postavíme měsíc, který slunce zastíní!

Městská pokladna vyschla a na dno.

Nakonec naeptávač za závěsem vykřikl:

Ve jménu bohů, polete pro KwaiSi!

Posledního letního dne přinesli čtyři vysílení nosiči mandarína KwaiSi, velice nemocného a zesláblého, na dvůr naeho mandarína. Oba mandaríni si stanuli tváří v tvář. Dech v jejich ústech se chvěl jako zimní vítr.

A u to ve skonči.

Staří mui přikývli.

U to dál nejde, řekl tichý hlas. Nai lidé nedělají nic jiného, jen přestavují kadý den. kadou hodinu hradby naich měst do jiného tvaru. Nemají čas lovit, rybařit, milovat se, být laskaví ke svým starcům a svým dětem.

To je pravda, přisvědčil mandarin města  klece, měsíce, kopí, ohně, meče a jetě mnoha jiných věcí.

Vyneste nás na slunce, řekl hlas.

Staří mui byli vyneseni na malý pahorek, koupající se v záři slunce. V pozdně letním vánku poutělo několik velmi hubených dětí papírové draky ve vech barvách slunce, ab a trávy, v barvách moře a v barvách mincí a penice.

Dcera prvního mandarína přistoupila k jeho posteli. Pohleďte, řekla.

Nevidím nic ne papírové draky, řekli oba staří mui.

Ale čím je drak na zemi? zeptala se. Není ničím. Co potřebuje k tomu, aby se stal půvabným a vpravdě ivým?

Vítr, samozřejmě! řekl jeden.

A co potřebuje obloha a vítr, aby byl vítr půvabný?

Draka, samozřejmě  mnoho draků, kteří ruí jednotvárnost a fádnost oblohy. Barevné papírové draky!

Ano, řekla mandarínova dcera. Vy, KwaiSi, naposledy přestavíte hradby svého města, aby nezpodobňovaly nic víc a nic méně ne vítr. A my dáme těm svým podobu zlatého draka. Vítr učiní draka půvabným a vynese ho do závratných výek. Drak poruí jednotvárnost existence větru a dá mu smysl a cíl. Jeden bez druhého není ničím. Budouli spolu, vznikne krása a spolupráce a dlouhý, plodný ivot.

Oba mandarínové tím byli tak nadeni, e se poprvé toho dne najedli, objali se a tědře obdarovali jeden druhého a mandarínovu dceru prohlásili chlapcem, muem, kamenným sloupem, bojovníkem a opravdovým, neopomenutelným synem. Pak rychle spěchali do svých měst a přitom jásali a zpívali, slabě, ale astně.

Od těch dob byla tato města známa jako Město zlatého draka a Město stříbrného větru. Úroda byla sklizena a obchod se znovu rozproudil, lidé ztloustli a nemoci uprchlý jako vystraený akal. Obyvatelé Města Draka můou kadou noc v roce slyet dobrý a čistý vítr, který je podpírá a nese. A ti z Města Větru mohou slyet zpěv draka, jeho eptání, které jim dodává půvab a neobyčejnost.

Tak tomu je, řekl mandarin před svým hedvábným závěsem.

DALÍ V ŘADĚ

Byla to malá karikatura náměstí, v ní byly tyto svěí součásti: hudební pavilón ve tvaru bonboniéry, kde stáli mui ve čtvrtek a v neděli večer ohluováni hudbou, krásné lavice z bronzu a mědi se zelenou patinou a plné ozdobných ornamentů, pěkná modře a růové vydláděná korza  modrá jako čerstvě namalované oči en a růová jako jejich skrytá kouzla, krásné, ve francouzském stylu ostříhané stromy ve tvaru dokonalých krabic na klobouky. To celé z vaeho hotelového okna nepostrádalo sympatie a neuvěřitelnou fantazii, kterou by člověk mohl očekávat u francouzské vily devadesátých let. Ale ne, tohle bylo Mexiko! A toto bylo náměstí v malém koloniálním mexickém městečku s krásnou budovou Státní opery (v ní se za dvě pesos vstupného promítaly filmy: Rasputin a carevna, Velký dům, Madam Curieová, Milostná záleitost, Máma miluje tátu).

Joseph po ránu vystoupil na sluncem vyhřátý balkón, klekl si u zábradlí a zaostřil svůj malý fotoaparát Brownie. Za ním v koupelně crčela voda a ozval se Mariin hlas:

Co dělá?

Fotku, zamumlal. Znovu se zeptala. Stiskl spou, vstal, převinul uvnitř cívku, zamrkal a řekl: Udělal jsem snímek náměstí. Boe, ti chlapi včera v noci ale vyřvávali, co? Nespal jsem do půl třetí. Museli jsme dorazit zrovna, kdy místní rotariáni měli svůj výlap.

Co plánujeme na dneek? zeptala se.

Půjdeme se podívat na mumie, řekl.

Och, řekla. Nastalo dlouhé mlčení.

Veel dovnitř, odloil fotoaparát a zapálil si cigaretu.

Půjdu nahoru a podívám se na ně sám, řekl, pokud bys nechtěla.

Ne, odpověděla nepříli hlasitě. Půjdu s tebou. Ale přála bych si, abychom to celé pustili z hlavy. Je to takové milé městečko.

Podívej se sem! zvolal a koutkem oka zachytával pohyb. Spěchal na balkón a tam se zastavil, z jeho cigarety zapomenuté v prstech se kouřilo. Pojď sem, rychle, Marie!

Osuuji se. řekla.

Prosím tě, rychle, řekl fascinovaně a podíval se dolů na ulici.

Za ním se objevil pohyb a potom vůně mýdla a vody omývající tělo, mokrý ručník, svěí kolínská a Marie byla po jeho boku. Zůstaň tam, kde jsi upozornila ho, abych se mohla dívat a sama se nevystavovala. Jsem nahá. Co je to?

Koukej! vykřikl.

Procesí se sunulo ulicí. Vedl je mu s balíčkem na hlavě. Za ním kráčely eny v černých rebozos, okusovaly kůru z pomerančů a plivaly ji na dlabu z kočičích hlav, na loktech malé děti, mui před nimi. Někteří jedli cukrovou třtinu, okusovali vnějí kůru, a se roztěpila dolů, a pak ji stáhli ve velkých tlustých kusech, aby se dostali na avnatou dřen a na duinu plnou ávy, kterou mohli vysávat. Celkem to bylo padesát lidí.

Joe, řekla za nim Marie, která se ho drela za pai.

Nebyl to ádný obyčejný balík, který nesl první mu v procesí na hlavě a jeho rovnováhu jemně jako pírko vyrovnával. Byl pokryt stříbrným saténem a stříbrným třepením. A jemně jej drel jednou snědou rukou, zatímco druhou rukou volně mával.

Byl to pohřeb a malý balíček byla rakev.

Joseph pohlédl na svou enu.

Měla barvu čistého, čerstvého mléka. Růová barva po koupeli zmizela. Její srdce ji vechnu vsálo do nějakého skrytého prázdného místa, které bylo v ní. Pevně se drela francouzských dveří a sledovala, jak se ti jdoucí lidé pohybuji, jak pojídají ovoce a slyela je, jak tie hovoří a tie se smějí. Zapomněla, e je nahá.

Konstatoval: Nějaká holčička nebo chlapeček odeel na astnějí místo.

Kam  ji  nesou?

Nepovaovala za neobvyklé vybrat zájmeno v enském rodě. U se sama ztotoňovala s tím malým pozůstatkem zabaleným jako nezralý druh ovoce. Teď, v této chvíli, s rostoucí tmou ji nesli vzhůru na kopec, pecku v broskvi, tichou a naplněnou hrůzou, zevní dotek otce na materiálu rakve působil uvnitř jemně, nehlučně a pevně.

Přirozeně na hřbitov, kam jinam by ji nesli, odpověděl a cigářeta vytvořila kouřový závoj pres jeho lhostejný obličej.

Snad ne na ten hřbitov?

V těchto městech je jen jeden hřbitov, jak ví. Větinou s tím pospíchají. To děvčátko je mrtvé pravděpodobně jenom několik hodin.

Několik hodin 

Odvrátila se, naprosto směně, zcela nahá, jenom s ručníkem přidrovaným svýma ochablýma a bezvládnýma rukama. Přistoupila k posteli. Před několika hodinami byla ivá a teď 

Pokračoval: Teď s ní spěchají na kopec. Podnebí není k mrtvým laskavé. Je vedro, neexistuje balzamování. Musí to skončit rychle.

Ale tam na ten hřbitov, na to strané místo, řekla hlasem jakoby ze sna.

Ach, mumie, řekl. Nedělej si s tím starostí.

Seděla na posteli, znovu a znovu hladila ručník, poloený přes svůj klín. Její oči byly slepé jako hnědé bradavky jejích prsou. Neviděla ani jeho, ani pokoj. Věděla, e kdyby luskl prsty nebo zakalal, e by ani nevzhlédla.

Oni na jejím pohřbu jedli ovoce a smáli se, řekla.

Na hřbitov je dlouhé stoupání.

Prudce se otřásla křečovitým pohybem jako ryba, která se snaí zbavit háčku hluboko zaseknutého v hrdle. Leela na zádech a on se na ni díval, jako kdy někdo zkoumá patně udělanou sochu, byl kritický, tichý, klidný a bez zájmu. Začala se divit, kolik toho roziřování a zploování i změn jejího těla měly na svědomí jeho ruce. Samozřejmě, e tohle nebylo to tělo, jako na začátku. To u se teď nedalo zachránit. Nelo znovu vytvarovat, jako sádra, kterou sochař nedbale navlhčil vodou. Aby sádra dostala tvar, zahříváte ji svýma rukama, vysuujete teplem vlhkost. Ale mezi nimi u dál nebylo to krásné letní počasí. ádné teplo, které by vypálilo hromadící se vlhkost způsobující stárnutí a ochablost jejích prsou a těla. Kdy ár zmizí, je úasné a zneklidňující vidět, jak rychle tělo začne skladovat ve svých buňkách sebezničující tekutinu.

Necítím se dobře, řekla. Leela tam a znovu si to promýlela. Necítím se dobře, opakovala, kdy jí neodpověděl. Po dalí minutě nebo dvou se zvedla. Nezůstávejme tu dalí noc, Joe.

Aleje to nádherné městečko.

Ano, ale u jsme vechno viděli. Vstala. Věděla, co bude následovat. Veselost, radost, povzbuzení, vechno zcela falené a plné naděje. Mohli bychom pokračovat do Pátzcuara. Zvládneme to za chvilku. Nebude muset balit, vechno to udělám sama, miláčku! Můeme tam dostat pokoj v hotelu Don Posada. Říká se, e je to krásné městečko 

Tohle, poznamenal,, je krásné městečko.

Buganvílie plhají vude po budovách  řekla.

Tohle  ukázal na nějaké květy na oknech,, jsou buganvílie.

 a chytali bychom ryby, rád rybaří, řekla ve zřetelném spěchu. A já bych také rybařila, naučila bych se, ano, naučila, vdycky jsem se to chtěla naučit! A říkají, e taraskántí indiáni tam mají téměř mongoloidní rysy a panělsky moc nemluví, a odtamtud bychom mohli jet do Paricutínu, to je nedaleko Uruapanu a mají tam jedny z nejhezčích lakovaných krabiček, je, Joe, to bude legrace. Já zabalím. Buď klidný, a 

Marie.

Zarazil ji jedním slovem, kdy běela ke dveřím koupelny.

Ano?

Myslel jsem, e jsi říkala, e se necítí dobře?

Necítila. Necítím. Ale, kdy pomyslím na vechna ta skvělá místa 

Neviděli jsme ani desetinu tohoto města, vysvětloval logicky. Jde o tu sochu Morelose nahoře na kopci, tu si chci vyfotit a něco z té francouzské architektury nahoře v ulici

cestovali jsme tři stovky mil a byli jsme tu jeden den a teď se chce hnát někam jinam. Já u jsem zaplatil nájem na dalí noc



Můe jej dostat zpátky, odpověděla.

Proč chce utíkat? řekl a díval se na ni pozorně a bezelstně zároveň. Copak se ti město nelíbí?

Prostě ho zboňuju, řekla se smíchem v bledých tvářích. Je tak zelené a pěkné.

No tak, odpověděl. Někdy jindy. Zamiluje si ho. A je to vy 

V V L6

řeeno.

Začala mluvit.

Ano? zeptal se.

Nic.

Zavřela koupelnové dveře. Za nimi zarachotila lékárnička. Voda tekla proudem do sklenice. Brala si něco na aludek.

Přiel ke dveřím koupelny.

Marie, snad tě neznepokojují ty mumie, e ne?

Unhunh, odpověděla.

Tak to byl ten pohřeb?

Unh.

Protoe, jestli se opravdu bojí, pak bych zabalil v minutě, drahouku, vdy ví.

Čekal.

Ne, já se nebojím. řekla.

Jsi chlapík! odpověděl.

Hřbitov byl uzavřen silnou stěnou z vepřovic a na jeho čtyřech rozích se nakláněli na kamenných křídlech malí kamenní andělé. Jejich pinavé hlavy byly pokryty ptačím trusem, ruce byly obdařeny amulety tée substance a tváře byly nesporně kropenaté.

V horce hladkém proudu slunečního světla, které bylo jako bezedná a nehybná řeka, plhali Joseph a Marie na kopec. Jejich stíny se klonily modře za nimi. Za stálého pomáhání jeden druhému doli k bráně hřbitova, otočili v závěsu panělskou mříí z modrého eleza a veli.

Bylo to jen několik dní po slavném svátku  fiestě El Dia de Muertes, Dne mrtvých. Stuhy a chuchvalce tkaniny a zářící pásky stále jetě drely přichycené jako bláznivé vlasy na náhrobních kamenech, na ručně vyřezaných a s láskou letěných kříích a visely k náhrobním deskám, které se podobaly mramorovým perkovnicím. Byly tu sochy ztuhlé v andělských pozicích nad mohylami z hlíny, písku a oblázků, sloitě vytesané kameny vysoké jako člověk, s anděly přepadávajícími přes jejich okraje, a hroby tak velké a směné jako postele vyloené na slunci k osuení po nějaké noční nehodě. A ve čtyřech stěnách prostranství, zasunuté do čtvercových ústí a otvorů, byly rakve, zazděné a označené mramorovými nápisy a sádrou, v ni byla vyraena jména a na ní byly zavěeny cínové obrázky, levné portréty uloeného nebotíka, které stály jedno peso. K různým obrázkům byly palcem připevněny cetky, které za iva měli rádi, stříbrné přívěsky, stříbrné ručky, noky, tílka, stříbrné hrnečky, stříbrní psíci, stříbrné církevní medailónky, kousky červeného krepu a modré stuky. Na některých místech byly namalovány kovové prouky znázorňující zemřelého, jak je v nikách andělů natřených olejem nesen do nebes.

Kdy se znovu podívali na hroby, uviděli zbytky Svátku smrti. Malé kapky loj oviny stekly ze zapálených svíček na kameny, zvadlé květy orchidejí, které se odráely od mléčně bílých kamenů, leely jako rozlapané purpurové tarantule, některé z nich vypadaly ohavně eroticky, mdle a odumřele. Byla tam kulatá ebra kaktusových listů, bambusu, třtiny a mrtvého divokého svlačce. Leely tam věnce zaschlých gardenií a větvičky buganvílií. Celá zem hřbitovní plochy se podobala tanečnímu sálu po divokém tanci, z něho utekli tanečníci. Zůstaly tam po nich stoly nakřivo, konfety, svíčky, stuhy a hluboký spánek.

Marie a Joseph stáli na horkém tichém prostranství mezi náhrobky a dvěma stěnami. Zcela daleko, v jednom rohu se pohyboval mezi náhrobky malý mu s vystouplými lícními kostmi, mléčnou barvou panělských předků, se silnými brýlemi, v černém pláti, edivém klobouku, edých neehlených kalhotách a s bezvadně zaněrovanými botami. Dohlíel na něco, co jiný mu v pracovním obleku dělal s lopatou v hrobě. Ten malý mu s brýlemi drel pod levou paí natřikrát přeloené noviny a obě ruce měl v kapsách.

J3uenos días, seňora y seňoři řekl, kdy konečně zpozoroval Josepha a Marii, a přiel jim naproti.

Je tohle to místo, kde jsou los momiasT zeptal se Joseph. Existují, e jo?

/S/, mumie, řekl mu. Existují a jsou tady. V katakombách.

J*orfavor řekl Joseph. Yo quiero veo las momias, si?

JSí, seňor.

Mé Espaňol es mucho estúpido, es muy málo omlouval se Joseph.

Ne, ne, seňore. Mluvíte dobře! Tudy, prosím.

Vedl je mezi náhrobky, ozdobenými květinami, ke hrobu nedaleko stínu zdi. Byla to velká plochá hrobka, zarovnaná oblázky, s tenkými dřevěnými dveřmi, které se zamykaly na visací zámek. Bylo odemčeno a dřevěné dveře se s rachotem otevřely dokořán k jedné straně. Odhalovaly kulatý otvor, v jeho kruhovém vnitřku byly schody, které se roubovitě zavrtávaly do země.

Dříve ne se Joseph mohl pohnout, jeho ena vstoupila na první schod. Tady půjdu první já, řekl.

Ne. To je v pořádku, odpověděla a sestupovala dokola dolů tmavnoucí spirálou, a ji země pohltila. Pohybovala se opatrně, protoe schody byly sotva tak velké, aby se na ně vela dětská noha. V nastalé tmě slyela za sebou hlídače, jak jde za ní, a pak se opět rozjasnilo. Vstoupili do dlouhého sálu s vybílenými stěnami dvacet stop pod zemi, mdle osvětleného několika malými gotickými okny vysoko v klenutém stropě. Sál byl dlouhý padesát yardů a končil nalevo dvojitými dveřmi, ve kterých byly zasazeny úzké křiálové tabulky a označení zákazu vstupu. Na pravém konci sálu byla velká hromada bílých tyčí a kulatých bílých kamenů.

To jsou vojáci, kteří bojovali za Otce Morelose, řekl hlídač.

Směřovali k veliké hromadě. Byly na ní pečlivě sloeny kost ke kosti jako dřevo na oheň a na vrcholu kupa z tisíce vysuených lebek.

Nemám nic proti lebkám a kostem. řekla Marie. Není na nich nic lidského. Nebojím se lebek a kosti. Jsou jako něco hmyzího. Kdyby bylo vychováno dítě, které by nevědělo, e má v sobě kostru, nemohlo by si nic myslet o kostech, e? A se mnou je to taky tak. Vechno lidské z nich bylo setřeno. Nezůstalo na nich nic důvěrně známého, aby to bylo straidelné. Aby se věc stala děsivou, musí projít změnou, kterou můete poznat. Tady ke změně nedolo. Jsou to stále kostry, jako vdycky byly. Část, která se změnila, je pryč, a tak neexistuje nic, co by na to poukazovalo. Není to zajímavé?

Joseph kývl.

Byla teď docela statečná.

Dobře, řekla, podíváme se na ty mumie.

Tudy, seňora řekl hlídač.

Vedl je dál dolů sálem pryč od hromady kostí, a kdy mu Joseph zaplatil peso, odemkl zakázané křiálové dveře, zeiroka je otevřel a oni pohlédli do jetě dalího tlumené osvětleného sálu, ve kterém stáli lidé.

Čekali za dveřmi v dlouhé řadě pod klenutým stropem, padesát pět jich bylo opřeno o stěnu nalevo a padesát pět o pravou stěnu a pět daleko, a na samém konci.

Velký diskutére! řekl Joseph ivě.

Nepodobali se ničemu více ne těm smontovaným panákům, které si připravuje sochař. Drátěná kostra, první úpony ze sádry, svaly a tenká vrstva kůe, vech sto patnáct bylo nedokončených.

Byli zbarveni jako pergamen a jejich kůe byla nataena z kosti na kost. jako by se suila. Těla byla nedotčena, pouze tekutina se z nich vypařila.

To dělá ovzduí, řekl hlídač. Je velmi suché a proto konzervuje.

Jak dlouho tu jsou? zeptal se Joseph.

Některé rok, některé pět, některé deset, některé sedmdesát let, seňor

Byli zděeni. Kdy jste začali prvním muem napravo, zavěeným a drátem upevněným ve vzpřímené poloze u stěny, nebyl na něho pěkný pohled. A potom jste pokračovali kolem něho k eně, která vypadala neskutečně, a pak k mui, který vypadal příerně, a potom k eně, která jako by velmi litovala, e je mrtvá a e je na takovém místě, jako je tohle.

Co tady dělají? zeptal se Joseph.

Jejich příbuzní nezaplatili nájem za jejich hroby.

Tady se platí nájem?

Si, seňor. Dvacet pesos ročně. Nebo, pokud si přejí trvalé uloení, sto sedmdesát pesos. Ale nai lidé jsou velmi chudí. Jak určitě víte, a sto sedmdesát pesos je tolik, kolik mnozí z nich vydělají za dva roky. A tak sem nosí své mrtvé a ukládají je do země na rok a platí dvacet pesos s dobrými úmysly, e budou platit vdycky, kadý rok zvlá, ale po prvním zaplacení mají buď koupit osla nebo nakrmit nový krk, nebo i tři nové krky, a mrtví konec konců nemají hlad a konečně nemohou ani tahat pluhy, nebo je tu nová manelka, nebo střecha potřebuje opravit a mrtví, chápejte, nemohou být v ádné posteli s člověkem, a mrtví, rozumíte, vás neochrání před detěm, a tak. Jsou to mrtví, jejich nájem se nezaplatí.

A co se stane pakt Marie, poslouchá? řekl Joseph.

Marie počítala těla. Jeden, dva, tří, čtyři, pět, est, sedm, osm. Co? řekla tie.

Poslouchá?

Jo. Co? Ale ano. Poslouchám.

Osm, devět, deset, jedenáct, dvanáct, třináct.

No a potom, řekl muík, zavolám trabajadora s lopatou, se kterou zachází velmi citlivě, a na konci prvního roku stále kope a kope a vykopává. Jak hluboko si myslíte, e kopeme, seňor?

est stop, to je obvyklá hloubka.

Ne, ne.To byste se, seňor, mýlil. Protoe víme, e po prvním roce nebude nejspí nájem zaplacen, pochováváme nejchudí jen dvě stopy hluboko. Je to méně práce, rozumíte? Ale musíme se soudit s rodinou, která tělo vlastní. Některé z nich pochováváme tři, někdy čtyři stopy hluboko, někdy pět, někdy est, záleí na tom, jak bohatá je rodina a také, jaké jsou vyhlídky, e ho nebudeme muset za rok vykopávat. Dovolte mi, seňor, abych vám řekl, e kdy pochováváme člověka do hloubky celých esti stop, jsme si opravdu jisti, e tam zůstane. Jetě jsme nikdy nevykopali pohřbeného v hloubce esti stop, to je tím, e víme, kolik mají lidé peněz.

Dvacet jedna, dvacet dva, dvacet tři. Mariiny rty se pohnuly jemným epotem.

A těla, která se vykopají, jsou umístěna tady dole proti zdi s dalími compaňeros

A vědí příbuzní, e jsou jejich těla tady?

SL Muík ukázal prstem. Tenhle, vea usted. Je nový. Je tu jenom jeden rok. Jeho madrey padre vědí, e tuje. Ale mají snad peníze? Och, ne.

Není to dost strané pro jeho rodiče?

Malý mu byl váný. Nikdy na to nemyslí, řekl.

Slyelas to, Marie?

Co? Třicet, třicet jedna, třicet dva, třicet tři, třicet čtyři. Ano. Nikdy na to nemyslí.

Co kdy se zaplatí nájem znovu po nějaké přestávce? ptal se Joseph.

V tom případě, řekl hlídač, jsou těla znovu pohřbena na tak dlouhou dobu, která byla zaplacena.

Zní to jako vydíráni, řekl Joseph.

Muík, ruce v kapsách, pokrčil rameny. Musíme ít.

Jste si jist, e nikdo nemůe zaplatit vech sto sedmdesát pesos najednou, řekl Joseph. Takhle od nich dostáváte po dvaceti pesos ročně, rok co rok, moná po třicet let. Pokud nezaplatí, vy pohrozíte, e necháte stát mamacitu nebo malé nino v katakombách.

Musíme ít, řekl muík.

Padesát jedna, padesát dva, padesát tři.

Marie stála uprostřed dlouhé chodby a počítala mrtvé, kteří stáli na vech stranách kolem ní.

Křičeli.

Vypadali, jako by skákali, zachyceni zpříma ve svých hrobech, ruce křečovitě sevřené na svých seschlých prsou, a křičeli, čelisti doiroka otevřené, jazyky vystrčené ven a nosní dírky rozířené.

A byli takhle zmraeni.

Vichni měli otevřená ústa. Neustále křičeli. Byli mrtví a věděli to. Kadou surovou tkání a vysueným orgánem to věděli.

Stále naslouchala jejich křiku.

Říká se, e psi slyí zvuky, které lidé nikdy neslyí, zvuky o mnoho decibelů vyí ne normální, a se normálnímu sluchu zdá, e neexistují.

Chodbou se hemily výkřiky. Výkřiky linoucí se ze strachem zkřivených rtů a suchých jazyků, výkřiky, které jste nemohli slyet, protoe byly tak vysoké.

Joseph přistoupil k jednomu stojícímu tělu.

Řekni ach, řekl.

edesát pět, edesát est, edesát sedm, počítala Marie mezi výkřiky.

Tady je jedna zajímavá, řekl majitel.

Viděli enu s rukama vymrtěnýma k hlavě, s iroce otevřenými ústy, bezvadnými zuby, její vlasy divoce stály na hlavě, dlouhé a třpytivé. Její oči byly jako bleděmodrá vajíčka.

Někdy se to stává. Tahle ena byla kataleptička. Jednoho dne upadla na zem, ale doopravdy nebyla mrtvá, protoe hluboko v ní bubínek jejího srdce tloukl, a tloukl tak nejasně, e ho nebylo slyet. A tak byla pohřbena v pěkné, nepříli drahé rakvi



Vy jste nevěděli, e byla kataleptička?

Její sestry to věděly. Ale tehdy si o ní myslely, e je úplně mrtvá. A pohřby se v tomhle horkém městě odehrávají velmi rychle.

A byla pochována jen pár hodin po svém úmrtí?

Si, zrovna tak. Vechno tohle, jak tu vidíte, bychom nikdy nevěděli, kdyby o rok později její sestry, které musely nakoupit jiné věci, neodmítly zaplatit nájem za její pohřbení. A tak jsme opravdu kopali a rakev uvolnili, vyzvedli ji a otevřeli víko rakve a odloili je stranou a podívali se na ni dovnitř.

Marie upřeně zírala.

Ta ena se probudila pod zemi. Rvala se, vřískala, buila svými pěstmi na víko rakve, a v této poloze zemřela zaduením, ruce vymrtěné přes svou tvář lapající po dechu, děs v očích, vlasy trčící hrůzou.

Buďte tak laskav, seňor, a sledujte rozdíl mezi jejíma rukama a rukama těch ostatních. Jejich prsty spočívají klidně na bocích, klidně jako malé růe. A její? Ach, její! Jsou vymrtěné, velmi divoce, jako by opravdu dokázaly víko rakve vyrazit!

Nemohl by to udělat rigor mortis?

Verte mi, seňor, rigor mortis nebuí na ádná víka. Rigor mortis takhle nekřičí, ani se nekroutí, ani nezápasí, aby uvolnil hřebíky, seňor, neuvolňuje desky, jak zápasí o vzduch, seňor. Vichni ostatní mají otevřená ústa, si, protoe do nich nebyla nastříknuta balzamovací tekutina, u nich je to prostý výkřik svalů, seňor. Tahle seňorita tady vyjadřuje muerte horrible

Marie la, oupala nohama a natáčela se jednou na tu a jednou na druhou stranu. Nahá těla. U je to dávno, co aty zmizely. Prsy tlustých en byly hroudami droďovitého těsta ponechaného v prachu. Muská bedra byla vyčerpaná jako zvadlé orchideje.

Pan klebil a pan Zíval. řekl Joseph.

Zaměřil svůj fotoaparát na dva mue, kteří jako by konverzovali, ústa v půli vět, ruce gestikulující a strnulé nad nějakým dlouho nevyřeeným klepem.

Joseph stiskl spou, posunul film a zaostřil fotoaparát na jiné tělo, stiskl spou, posunul film a přeel k dalímu.

Osmdesát jedna, osmdesát dva, osmdesát tři. Čelisti dolů, jazyky venku jako posmívající se děti, oči s bledou hnědě zbarvenou duhovkou v ikmých důlcích. Chlupy navoskované a stojící ve slunečním světle, kadý ostrý jako dikobrazí osten zasazený nad rty, na tvářích, na očních víčkách a v obočí. Malé chomáčky chlupů na bradách, hrudnících a bedrech. Tělo jako kůe bubnu, pergamen a křehké chlebové těsto. eny, mohutné patně tvarované loj ovité věci, přetavené smrtí. Jejich ílené vlasy jako upletená, rozpletená a znovu propletená hnízda. Zuby, kadý zvlá pěkný, dokonalý. Osmdesát est, osmdesát sedm, osmdesát osm. Mariiny oči byly horečnaté. Kmitaly dolů chodbou. Počítaly, spěchaly a nikdy se nezastavovaly. Dál! Rychle! Devadesát jedna, devadesát dva, devadesát tři. Tadyhle byl mu, jeho aludek byl otevřen jako dutina stromu, kam jste házeli své dětské milostné dopisy, kdy vám bylo jedenáct! Její oči se podívaly do díry pod jeho ebra. Nahlédla dovnitř. Vypadal vevnitř jako montání soubor. Páteř, pánevní kosti. A zbytek byla lacha, pergamen, kost, oko, bradatá čelist, ucho a otupené chřípí. A táhle rozedraná, rozleptaná jizva v jeho pupku, do které by se mohl dávat lící pudink. Devadesát sedm, devadesát osm! Jména, místa, data, věci!

Tahle ena zemřela při porodu!

Jako malá hladová panenka bylo přidrátováno předčasně narozené dítě a houpalo se na jejím zápěstí.

Tohle byl voják. A jeho uniforma na něm stále jetě byla zpola 

Mariiny oči narazily na nejvzdálenějí stěnu a potom zpět a dopředu, houpaly se od hrůzy k hrůze, od lebky k lebce, od ebra k ebru, zíraly hypnoticky fascinovaně na paralyzovaná, na nemilovaná, bezmasá bedra, na mue přeměněné odpařením v eny, na eny změněné ve strukovité prasnice. Odraz v očích plný strachu stále narůstal a strach se dral ze staených prsou do ílených úst, stěna za stěnou, stěna za stěnou, znovu a znovu jako míč přehazovaný při hře a zachycený do neuvěřitelných zubů, vyplivnutý ve výkřiku přes chodbu, aby se dal chytit drápy a umístil se mezí tenké prsní bradavky. Celý ten stojící chór neviditelně skandoval hru dál a dál, divokou hru odraených zraků, znovu odskakujících, znovu přelétajících dolů na nepochopitelný zástup, přes montá postavených hrůz, které definitivně skončily, kdy zrak narazil do chodby končící jediným posledním výkřikem vech přítomných!

Marie se otočila a pohledem sklouzla tam, kde spirálovité schody stoupaly do slunečního světla. Jak talentovaná byla smrt. Kolik výrazů a pohybů ruky, obličeje, těla, ádný nebyl stejný. Stáli jako obnaené trubky, ohromné, oputěné píaly varhan, s ústy vyřezanými do ílených otvorů. A pak ohromná ruka ílenství dopadla zároveň na vechny klávesy a dlouhá píala se rozječela stovkou hrdel v nekonečný jekot.

Spou aparátu cvakla a Joseph posunul film. A znovu.

Mořeno, Morelos, Cantine, Gómez, Gutiérrez, Villanousul, Ureta, Licón, Navarro, Iturbi, Jorge, Filomena, Nena, Manuel, José, Tomá, Ramona.Tenhle mu chodil, tenhle mu zpíval a tenhle měl tři manelky. Tenhleten zemřel na tohle, tamhleten na ono a tamten zase na něco jiného, čtvrtý byl zastřelen a pátý zákeřně ubodán a estý padl a byl mrtvý. Sedmý straně pil, a měl z toho smrt, a osmý zemřel při milování, devátý spadl z koně a desátý kalal krev a jedenáctému se zastavilo srdce a dvanáctý se příli smál, třináctý byl tanečník, čtrnáctý byl ze vech nejkrásnějí, patnáctý měl deset dětí, estnáctý byl jedním z těchto dětí stejně jako sedmnáctý a osmnáctý byl Tomá co dobře hrál na kytaru. Dalí tři kosili kukuřici na svých polích a kadý měl tři milenky. Dvacátého druhého nikdo nemiloval, dvacátý třetí prodával tortilly, pekl je ve formě a tvaroval na malých kamínkách na dřevěné uhlí na obrubníku před Operou. Dvacátý čtvrtý tloukl svoji manelku a ona teď pyně chodí městem a veselí se se svým novým manelem a on tu stojí vzteklý touto nespravedlností, dvacátý pátý si nabral do plic několik tupláků říční vody a byl vytaen v sítí a dvacátý estý byl velký myslitel a jeho mozek teď spí v jeho lebce jako suená vestka.

Chtěl bych barevný snímek kadého z nich a jeho nebo její jméno a jak zemřeli, řekl Joseph. To by byla úasná a ironická kniha, kdyby se to zveřejnilo. Čím více na to myslíte, tím více vás to láká. Jejich ivotní osudy a potom snímek kadého, kdo tu stojí.

Jemně zaukal na kadý hrudník. Vydaly duté zvuky podobné klepáni na dveře.

Marie si razila cestu výkřiky, které visely jako sí v jejím směru. la rozhodně prostředkem chodby, pomalu, nepříli rychle, ke spirálovitému schoditi a nedívala se ani vpravo, ani vlevo. Za ní cvakla spou fotoaparátu.

Máte dole místo pro dalí? zeptal se Joseph.

Si, seňor. Pro mnohé.

Nechtěl bych být dalím v řadě, dalím na vaem záznamu.

To ne, seňor, člověk by si to nepřál.

Dá se jeden z nich koupit?

Ach ne, ne, seňor. Ach ne, ne. Ach, ne, seňor.

Zaplatím vám padesát pesos.

Ale ne, seňor, ne, ne, seňor

Na trhu u drobných stolečků se prodávaly cukrové lebky, které zbyly ze Svátku smrtí. eny ověené černými rebozos seděly klidně, tu a tam prohodily slovo jedna s druhou a u rukou měly sladké cukrové kostry, sacharinové mrtvoly a bílé cukrové lebky. Kadá lebka měla nahoře jméno ozdobené zlatými kudrlinkami; José nebo Carmen nebo Ramón nebo Tena nebo Guillermo nebo Rosa. Prodávaly levně. Festival smrti byl pryč. Joseph zaplatil peso a dostal dvě cukrové lebky.

Marie stála v úzké uličce. Viděla cukrové lebky a Josepha a tmavé eny, které dávaly lebky do sáčku.

To snad není pravda, řekla Marie.

Proč ne? odpověděl Joseph.

Po tomhle teda ne, řekla.

Myslí v katakombách?

Přikývla.

Řekl: Ale tyhle jsou dobré.

Vypadají jedovatě.

Jenom proto, e mají tvar lebky?

Ne, samotný cukr vypadá surově, jak můe vědět, jací lidé je vyrábějí, mohli mít koliku.

Moje drahá Marie, vichni lidé v Mexiku mají koliku, řekl.

Můe je sníst obě, odpověděla.

Běda, ubohý Yoricku, řekl a pokukoval do sáčku.

li ulicí sevřenou mezi vysokými budovami, na kterých byly luté okenní rámy a modré elezné mříe. Vycházel z nich zápach tamales a zvuk ztracených fontán, plouchajících na skryté dladice, a pípáni ptáčků nacpaných v bambusových klecích a někoho, kdo hrál na piano Chopina.

Chopin a tady, řekl Joseph. Jak zvlátní a pěkné. Podíval se nahoru. Líbí se mi tamhleten most. Podr to. Podal jí sáček s cukrovím a udělal snímek červeného mostu, který spojoval dvě bílé budovy a po něm el mu s červeným serapem přes rameno. Prima, řekl Joseph.

Marie la a dívala se na Josepha, pak se podívala jinam a potom zase na něj, rty se jí pohybovaly, ale nepromluvily. Její oči se vzrueně chvěly, malý sval na krku pod bradou byl napjatý jako drát a drobný nerv v jejím obočí se cukal. Přendala sáček s cukrovím z jedné ruky do druhé. Vystoupila na obrubník, trochu se zaklonila, něco řekla, gestikulovala, aby získala rovnováhu, a upustila sáček.

Prokristapána, Joseph chňapl po sáčku. Koukej, co dělá. Nemehlo!

Myslím, e jsem si mohla zlomit kotník, řekla.

To byly ty nejlepí lebky, obě se rozbily. Chtěl jsem je přinést domů přátelům.

Lituji, řekla bez zájmu.

Proboha, čert aby to vzal! zamračil se do sáčku. Nemusíme u najít takové dobré, jako byly tyhle. Och, já nevím, vzdávám to!

Vítr foukal a oni byli sami na ulici, civěl na rozbité zlomky v sáčku a ona byla obklopena stíny ulice, slunce bylo na druhé straně ulice, nikde nikdo a svět byl daleko a oni sami dva, dva tisíce mil vzdáleni, na ulici v nepravém městě, které nebylo ničím, a kolem něho nebylo nic ne prázdná pou a krouící jestřábi. O blok níe na vrcholu budovy Státní opery stály vysoko ve slunečním jasu zlaté řecké sochy a v pivnici rval ječící gramofon Ayl Marimba

corazón

a vechna ta cizí slova, která vítr odnáel dál.

Joseph sbalil zmačkaný sáček a nacpal ho zuřivě do kapsy.

li zpátky do hotelu na oběd o půl třetí.

Sedl si s Marií ke stolu, srkal tie polévku albondiga ze líce, která se pravidelně pohybovala. Ona udělala dvakrát veselou poznámku o nástěnné malbě a on na ni upřeně hleděl a srkal dál. Sáček s rozbitými lebkami leel na stole

/Sewora



Snědá ruka sklidila talíře od polévky. Naservírovala velký talíř enchiladas.

Marie se podívala na talíř.

Bylo tam estnáct kusů enchiladas.

Uchopila vidličku a nů, aby si jeden kus podala a zarazila se. Odloila vidličku a nů po stranách svého talíře. Vrhla pohled na stěny, pak na manela a pak na estnáct enchiladas.

estnáct. Jedna vedle druhé. Natěsnány k sobě v dlouhé řadě.

Počítala je.

Jedna, dvě, tři, čtyři, pět, est.

Joseph si vzal jednu na talíř a snědl ji.

est, sedm, osm. devět, deset, jedenáct.

Sloila ruce do klína.

Dvanáct, třináct, čtrnáct, patnáct, estnáct. Skončila.

Nemám hlad, řekla.

Dal si před sebe dalí enchiladu. Měla vnitřek obalený papyrem kukuřičné tortilly. Byla tenčí a byla jednou z mnoha, které pokrájel a vloil do úst, a ona je výkala ve své představě a pevně stiskla oční víčka.

No? zeptal se.

Nic, řekla.

Zůstalo třináct enchiladas jako drobné uzlíky, jako svitky.

Snědl jetě pět.

Necítím se dobře. řekla.

Cítila by ses dobře, kdybys jedla, řekl.

Ne.

Dojedl a potom otevřel sáček a vyndal jednu z polorozbitých lebek.

Snad ne tadyT řekla.

Proč ne? A vloil si do pusy jeden cukrový palík a výkal. Není to patné, řekl a myslel tím chu. Vhodil si do pusy dalí část lebky. Vůbec to není patné.

Podívala se na jméno lebky, kterou jedl.

Bylo tam napsáno Marie.

Bylo to ohromné, jak mu pomáhala balit. Jako ve filmových tydenících, kde vidíte mue skákat ze skokanských můstků do bazénů a o chvíli později, kdy převinete cívku, je vidíte skákat zpět ve vzduné fantazii a dopadnout znovu bezpečně na skokanské prkno. Joseph teď sledoval, jak pánské obleky a dámské aty letí do krabíc a kufrů, klobouky letí ipkou a zavírají se do kulatých, irokých krabic, zdálo se, e boty běí přes místnost jako myi, aby skočily do zavazadel. Kufry se s rámusem zavřely, přezky klaply, klíče se otočily.

Tak a je to vechno, vykřikla. Ach, Joe, jsem tak ráda, e ses nechal přesvědčit.

Vykročila ke dveřím.

Tak teď mi dovol, abych ti pomohl, řekl.

Nejsou těké, odpověděla.

Ale ty nikdy nenosí kufry. Nikdy jsi je nenosila. Zavolám nosiče.

Nesmysl, řekla bez dechu, protoe kufry byly těké.

Nosič za dveřmi převzal zavazadla, ^eňora, porfavor\

Nezapomněli jsme něco? Podíval se pod obě postele, vyel na balkón a podíval se na náměstí, veel dovnitř, vstoupil do koupelny, podíval se do skřínky a na umyvadlo. Tak, řekl. kdy vycházel ven a něco jí podával. Zapomněla sis hodinky.

Opravdu? Dala si hodinky na ruku a vyla ze dveří.

Nevím, řekl, je zatraceně pozdě, abychom se dnes odstěhovali.

Je teprve půl čtvrté, řekla. Teprve půl čtvrté.

Nevím, řekl pochybovačně.

Podíval se kolem po místnosti, vyel ven, zavřel dveře, zamkl je, seel po schodech a zvonil klíči.

Byla u usazena venku v autě, plá měla přeloeny na klíně a ruce v rukavičkách sloené na pláti. Vyel ven, dohlédl na nakládáni zbylých zavazadel do kufru auta, přistoupil k předním dveřím a zaklepal na okno. Odemkla a nechala ho nastoupit.

Výborně, tak jedeme! vykřikla se smíchem, tvářejí zrůověly a oči se jí horečně rozzářily. Nahnula se dopředu, jako by tímto pohybem mohla způsobit, e by se auto vesele skutálelo s kopce. Děkuji ti, drahouku, e jsem dostala náhradu za peníze, které jsi zaplatil za nájem na dnení noc. Jsem si jista, e se nám bude více líbit dnes večeř v Guadalajaře. Děkuji!

Tak dobrá, řekl.

Zasunul klíč do zapalováni a lápl na startér.

Nic se nestalo.

Znovu lápl na startér. Ustájí zacukala.

Potřebuje to zahřát, řekla, minulou noc bylo chladno.

Zkusil to znovu. Nic.

Mariiny ruce leely na klíně jako bez ivota.

Zkusil to jetě estkrát. Dobrá, řekl, přestal a opřel se.

Zkus to znovu, přítě u to půjde, řekla.

Nemá to smysl, odpověděl. Něco není v pořádku.

No tak to musí zkusit jetě jednou.

Zkusil to.

Jsem si jistá, e to bude fungovat, řekla. Je zapojené zapalování?

Jestli je zapojené? opáčil. Ano, to ví, e je.

Nevypadá, e by bylo, odpověděla.

Je. Otočil klíčem, aby to viděla.

Teď to zkus, řekla.

Vidí, odpověděl, kdy se nic nestalo. Říkal jsem ti to.

Nedělá to správně, minule u to skoro chytlo, křičela.

Vybiju baterii a bůhvíkde se tady dá koupit.

Tak ji vybij. Jsem si jista, e to přítě nastartuje!

No, kdy jsi tak dobrá, tak to zkus sama. Vyklouzl z auta, pokynul jí, aby si sedla za volant. Tak prosím.

Skousla rty a usadila se za volant. Dělala se svýma rukama věci tak, e to vypadalo jako malý tajemný obřad. Pohyby svých rukou a těla se pokouela překonat gravitaci, tření a téměř kadý druhý přírodní zákon. Zlehka poklepala na startér botou bez podpatku. Auto zůstalo velebně tiché. Z Mariiných sevřených rtů vylo malé zaúpění. Zatlačila startér na doraz, a jak spoutěla sytič, bylo to ve vzduchu jasné cítit.

Zahltila jsi karburátor, řekl. Výborně! Buď tak laskavá a vra se na svou stranu, ano?

Sehnal tři chlapce, aby je potlačili a spustili auto z kopce dolů. Naskočil si, aby řídil. Auto se prudce rozjelo, kodrcalo se a rachotilo.

Mariina tvář se rozjasnila v očekávání. Tohle to nastartuje! řekla.

Nenastartovalo. Tie sjíděli k benzinové pumpě na úpatí kopce, jemně se kodrcali po kočičích hlavách dládění a zastavili u nádrí.

Seděla tam, nic neříkala, a kdy přila obsluha pumpy, její dveře zůstaly zavřeny, okno zdvieno, a aby se obsluhující mohl zeptat, musel jit okolo na manelovu stranu.

Mechanik se vztyčil od motoru auta, zachmuřené pohlédl na Josepha a tie spolu panělsky hovořili.

Stáhla okénko dolů a naslouchala.

Co říká? ptala se naléhavě.

Oba mui hovořili dál.

Co říká? znovu naléhala.

Snědý mechanik mávl směrem k motoru. Joseph přitakal a pokračovali v hovoru.

Co se děje? chtěla vědět Marie.

Joseph se na ni zlostně podíval: Můe chvilku počkat? Nemůu vás poslouchat oba.

Mechanik vzal Josepha za loket. Vyměnili si hodně slov.

Co teď říká? ptala se.

Povídá  řekl Joseph a ztratil se, kdy ho ten Mexičan přivedl k motoru a přinutil ohnout se při naléhavém objevu.

Kolik to bude stát? křičela z okénka na jejich ohnutá záda.

Mechanik mluvil s Josephem.

Padesát pesos. řekl Joseph.

Jak dlouho to bude trvat? křičela jeho ena.

Joseph se zeptal mechanika. Ten pokrčil rameny a pět minut se dohadovali.

Jak dlouho to bude trvat? ptala se znovu Marie.

Diskuse pokračovala.

Slunce klesalo z oblohy. Dívala se na ně nad stromy, které rostly do velké výky u hřbitovní zdi. Stínů přibývalo, a jimi bylo údolí obklopeno a jenom nebe bylo čisté, nedotknuté a modré.

Dva dny, moná tři, řekl Joseph a obrátil se k Marii.

Dva dny! Nemůe to opravit tak, abychom mohli prostě pokračovat do dalího města a zbytek nechali udělat tam?

Joseph se toho člověka zeptal a ten odpověděl. Joseph řekl své eně: Ne, musí to celé udělat sám.

To je ale hloupé, straně hloupé, to v ádném případě nemusí, opravdu to nemusí dělat vechno. Řekni mu to, Joe, řekni mu jestli nemůe pospíchat a opravit to  Oba mui ji ignorovali. Znovu naléhavě hovořili.

Tentokrát bylo vechno velmi pomalé. Rozbalováni kufrů. On si svůj vybalil, ona nechala svůj stát u dveří.

Nic nepotřebuji, řekla a nechala kufr zamčený.

Bude potřebovat noční koili, odpověděl.

Budu spát nahá, řekla.

Dobrá, není to moje chyba, řekl, to zatracené auto.

Můe potom zajít dolů a dávat pozor, jak na tom dělají, odpověděla. Seděla na okraji postele. Byli v novém pokoji. U předtím odmítla vrátit se do jejich starého pokoje. Řekla, e ho nesnese. Chtěla nový pokoj, aby se zdálo, e jsou v novém hotelu v novém městě. A tak tohle byl nový pokoj, přestoe měl pohled na náměstí a válcovité zimostrázy. Zajdi dolů a dohlédni na práci, Joe. Pokud to neudělá, ví, e jim to bude trvat týdny. Podívala se na něj. U jsi tam měl být místo toho, abys tu postával.

Půjdu tam, odpověděl.

Půjdu tam dolů s tebou. Chci si koupit pár časopisů.

V městečku jako je tohle nenajde ádné americké časopisy.

Snad se můu podívat, ne?

Kromě toho nemáme moc peněz, řekl. Nemám chu telegrafovat do své banky. Trvá to příerně dlouho a nestojí to za to.

Snad si můu koupit své časopisy, odpověděla.

Moná jeden nebo dva, řekl.

Tolik, kolik budu chtít, řekla horečnatě, zatímco seděla na posteli.

Proboha, u teď má v autě milión časopisů. Magazíny Post, Collierfls, Mercury, Atlantic Monthly, Barnaby, Supermani Ani polovinu článků jsi jetě nečetla.

Ale nejsou nové, odpověděla. Nejsou nové, já jsem si je u prohlíela, a kdy u sis něco prohlíel, tak já nevím 

Pokus se je číst, místo toho, aby sis je prohlíela, řekl.

Kdy seli ze schodů, byla u na náměstí noc.

Dej mi par pesos, řekla a on jí pár dal. Nauč mne, jak se říká ve paněltině o časopisy, řekla.

Quiero una publicación americana řekl za rychlé chůze.

Opakovala to koktavě a smála se. Díky.

Pokračoval přímo do mechanikovy dílny a ona zala do nejblií farmacia botica. Vechny magazíny vyloené před ní na polici byly plné cizích barev a názvů. Rychlým pohybem očí četla tituly a podívala se na starce za pultem. Máte americké časopisy? zeptala se anglicky, protoe se ostýchala pouít panělská slova.

Stařec se na ni upřeně díval.

Jfabla inglésl zeptala se.

No, seňorita.

Pokusila si vzpomenout na ta správná slova. Quiero ne! Zarazila se. Pak znovu začala, ^mericano  uh maggazíínasT Och, ne, seňorita!

Ruce u jejích boků se doiroka rozevřely, pak se zavřely, připomínaly ústa. Také její ústa se otevřela a zavřela. Obchod jí připadal jako v mlze. Byla tady a byli zde i malí lidé s pletí barvy nepálených cihel, kterým nemohla nic říci a z nich nemohla dostat slova, kterým by rozuměla. Byla ve městě lidi, kteří na ni nemluvili, a ani ona jim nic neříkala kromě chvilek, kdy byla rudá rozpaky nebo ve zmatku. Tohle město obklopovala pou a čas a domov byty nesmírně daleko, nesmírně daleko, v jiném ivotě.

Otočila se a utekla.

Krámek za krámkem nenala ádné časopisy s výjimkou těch, které ukazovaly býčí zápasy s krví na titulních stránkách nebo zavraděné lidi nebo duchovni v krajkách. Ale nakonec s mnoha ukázkami předvedenými za hlasitého smíchu zakoupila tři ubohé výtisky magazínu Post a dala obchodníkovi z tohoto obchůdku pěkné spropitné.

Vyřítila se ven s Posty, které drela dychtivě v obou rukou na hrudníku, pospíchala po úzkém chodníku, přeskočila strouhu, přeběhla přes ulici, zpívala si lala, vyskočila na dalí chodník, znovu si trochu poskočila, usmívala se takovým vnitřním úsměvem, pohybovala se rychle a pevně k sobě časopisy tiskla. Napůl přivírala oči a vdechovala uhlové černý večerní vzduch a cítila, jak ji za uima proudí vítr.

Světlo hvězd cinkalo ve zlatých jádrech daleko od vysoko umístěných řeckých postav na vrcholu budovy Státní opery. Ve stínu se kolem belhal mu a na hlavě vyrovnával koík. Koík obsahoval bochníky chleba.

Uviděla mue a koík, který vyrovnával na hlavě a najednou se přestala hýbat. Neexistoval u ádný její vnitřní úsměv, a ani její ruce u pevně časopisy nesvíraly. Pozorovala mue, jak jde s jednou rukou přichystanou jemně uknout do koíku, kdykoli by se vychýlil z rovnováhy. el dolů ulicí a zmenoval se, zatímco magazíny vyklouzly Marii z prstů a rozsypaly se na chodníku.

Popadla je a běela do hotelu, a téměř upadla, kdy la nahoru po schodech.

Seděla v pokoji. Časopisy se u ní kupily z kadé strany a dokola u jejich nohou. Udělala si malý hrad s padacími mříemi slov a stáhla se do něho. Vechny ty magazíny, které si jindy stále kupovala a prohlíela, byly o ní, ale tyhle byly vnějí bariéru. A na vnitřní straně bariéry, na jejím klíne, jetě neotevřené  její ruce se vak třásly, aby je mohly otevřít a číst a číst a znovu číst hladovýma očima  byly ty tri odřené časopisy Post. Otevřela první stranu. Rozhodla se, e je projde celé, stránku po stránce, řádek po řádku. Nepřehlédne ani jeden řádek, nevynechá ani čárku, zapamatuje si kadý malý inzerát i kadou barvu. A  usmála se objevem  v těch dalích časopisech u jejích nohou byly stále jetě reklamy a kreslené seriály, kterých si nevimla, budou tam malé kousíčky námětu, které mohla později vyuít a znovu z nich čerpat.

Dnes večer si přečte tenhle první Post, ano, dnes večer si přečte tenhle nádherný Post. Bude ho hltat stránku za stránkou a zítra večer, pokud bude nějaký zítřejí večer  ale moná, e zítřejí večer u tady nebude, moná, e motor nastartuje a bude jen vnímat zápach výfukových plynů a zvučné bzučení pneumatik na silnici a vítr enoucí se do okna a čuchající vlasy  avak dejme tomu, jen předpokládejme, e zítřejí večer bude jetě tady, v tomto pokoji. Dobrá, pak tu má jetě dalí dva Posty, jeden pro zítřejí večer a dalí na následující večer. Jak věcně si to v duchu řekla. Otočila první stránku.

Otočila druhou stranu. Její oči se po ní pohybovaly, klouzaly a její prsty, jakoby cizí, sklouzly pod dalí stránku a roztřásly ji, jak se ji připravily otočit, hodinky na jejím zápěstí tikaly a čas běel, zatímco seděla a otáčela stránkami a očima hladové hltala lidi zarámované ve fotografiích. Lidi, kteří ili v jiné zemi, v jiném světě, kde neony statečně zadrovaly noc karmínovými pruhy světla a kde pachy byly domácími pachy a lidé hezky srozumitelně hovořili. A ona byla tady, stránky a vechny řádky se slévaly a stránky pod jejíma rukama jen odletovaly a vytvářely vějíř. Odhodila první Post, chytla druhý a během půl hodiny ho rychle prolistovala, odhodila ho a vzala si třetí a odhodila ho o plných patnáct minut později a zjistila, e ztěka a rychle dýchá, nadechuje se a vydechuje ústy. Přiloila si ruku zespodu na prsa.

Někde vál jemný vánek.

Chloupky na zadní straně jejího krku pomalu vstávaly.

Dotkla se jich jednou bledou rukou, jako se někdo dotýká krčku pampeliky.

Venku na náměstí se ve větru houpaly pouliční lampy jako bláznivé blesky. Papíry poletovaly v chomáčích strouhami. Pod volně se pohybujícími světly se vytvářely stíny a míhaly se na jednu a pak na druhou stranu, v jedné chvíli stín tady, podruhé tam, a teď zase ádný, jenom studené světlo, vzápětí ádné světlo, jen modročerný stín. Světla skřípala na svých vysokých kovových závěsech.

Její ruce se v pokoji začaly třást. I její tělo se začalo chvět. Pod velmi veselým potiskem nejivějí, nejkřiklavějí sukně, kterou zvlá pro tento večer nala, aby si ji oblékla, a ve které se otáčela a horečnatě poskakovala před zrcadlem tvaru rakve, pod touto sukní z rayonu bylo celé její tělo jen z drátu, lach a rozčilení. Zuby jí jektaly. Rtěnka se rozmazala, jak se jeden ret mačkal o druhý.

Joseph zaklepal na dveře.

Připravili se, e si půjdou lehnout. Vrátil se se zprávou, e někdo s autem něco provedl a bude to nějakou chvíli trvat a e je zítra bude také kontrolovat.

Ale na dveře neklepej, řekla, zatímco stála před zrcadlem a svlékala se.

Tak je nech odemknuté, odpověděl.

Já je chci mít zamčené. Ale neklepej. Zavolej.

Co je na klepání patného? zeptal se.

Zni to legračně, odpověděla.

Co tím myslí  legračně?

Neřekla. Dívala se na sebe do zrcadla, nahá, s rukama podél těla. Zde byly její prsy, její boky a celé její tělo a pohybovalo se, cítilo pod sebou podlahu i stěny a vzduch kolem. Prsy by rozeznaly ruce, pokud by na ně byly poloeny, a aludek by ozvěnou nevydával dutý zvuk, kdyby se ho někdo dotkl.

Proboha, řekl, nestůj tam a neobdivuj se. Byl v posteli. Co dělá? zeptal se. Proč zvedá ruce přes obličej?

Zhasl světla.

Nemohla s ním hovořit, protoe neznala slova, kterým by porozuměl, a on ji neřekl nic, čemu by rozuměla, a tak la ke své posteli a vklouzla do ní a on k ní leel zády ve své posteli a byl jako jeden z těch do hnědá osmahlých lidi z tohoto dalekého městečka někde na Měsíci a skutečná Země byla kdesi daleko, kam by dlouho trvalo, ne by se tam dostala, jako cesta ke hvězdám. Kdyby tak s ní dnes večer mohl mluvit a ona s ním, jak klidná by to mohla být noc, jak lehce by se dýchalo a jak uvolněné mohly být cévy v jejích kotnících, zápěstích a v podpaí. K ádnému hovoru vak nedolo a noc se změnila v desetitisíce tikáni a desetitisíce převracení dek a poltář pod tváří byl jako malá horká kamínka a temnota pokoje byla síti proti moskytům nataenou vude kolem, take obrat na posteli ji do ni zapletl. Ké by si byli vyměnili mezi sebou alespoň jedno slovo. Ale nikdo nepromluvil a tepny se v zápěstích neuklidnily a srdce se změnilo v měchy neustále foukající na malý uhlík strachu, stále zářící, a měnilo jej v třeňové světlo, znovu, záchvěv, a znovu, v světlo uzavřené v sobě, na které zírají její vnitřní očí s nechtěnou fascinací. Plíce si neodpočinuly, ale měly zvýený výkon. Jako by byla utopencem a dávala si umělé dýchání, aby si zachovala poslední zbytek ivota. Vechno bylo promazáno potem jejího rozpáleného těla. Rychle se přilepila mezi ztěklé deky jako něco stlačovaného, rozmačkávaného, voňavě vlhkého mezi bílými stránkami těké knihy.

Jak tak leela, připomněla si dlouhé půlnoční hodiny, kdy byla znovu dítětem. Leela, opakovaně bouchala svým srdcem v hysterii jako tamburínou a potom, kdy se uklidnila, ji napadly pomalé smutné mylenky na bronzové dětství, kdy vechno představovalo slunce na zelených stromech a slunce na vodě i slunce na blonďatých dětských vlasech. Tváře pluly kolem na kolotoči vzpomínek, tváře, které spěchaly setkat se s ní, tváře přímo před sebou a pak daleko vpravo. Dalí, krouící zleva, rychlý zlomek ztracené konverzace a pryč doprava. Kolem a kolem. Ach, ta noc byla velmi dlouhá! Uklidnila se tím, e myslela na to, jak auto zítra nastartuje, na zvuk rychlé jízdy, zvuk motoru a silnici pohybující se dole, a potěením se ve tmě usmívala. Ale dejme tomu, e auto nenastartujel Stočila se ve tmě jako spalovaný a vysuovaný papír. Vechny záhyby a výběky ji svíraly a její náramkové hodinky dělaly stále tiktiktik a znovu tik, aby se mohla dále svíjet

Ráno. Podívala se na svého manela. Jak rovně a uvolněně leí na posteli. Svou ruku nechala odpočívat v chladné mezeře mezi lůky. Celou noc visela mezi nimi, v té studené prázdné mezeře. Jednou ruku vyndala a vztáhla ji k němu, natahovala ji, ale ta mezera byla příli dlouhá a nemohla na něho dosáhnout. Strhla svou ruku zpět a doufala, e neslyel ten pohyb, její tiché natahování.

Teď tu leel. Oči lehce zavřené, řasy se měkce proplétaly jako sepnuté prsty. Dýchal tak tie, e byste sotva viděli, jak se ebra pohybují. Jako obvykle v této ranní době se svlékl z pyama. Jeho nahý hrudník byl od pasu vzhůru odhalený. Zbytek těla leel pod pokrývkou. Hlava mu spočívala na poltáři v přemýlivém profilu.

Na bradě měl strnitě vousů.

Ranní světlo odhalilo bělmo jejích očí. Byly jedinými věcmi v pokoji, které se pohybovaly. Pomalu vyráely a zastavovaly se, aby sledovaly anatomii mue, který leel na druhé straně.

Kadý malý chloupek na jeho bradě a tvářích byl dokonalý. Drobná jamka slunečního světla ze aluzie na okně mu leela na bradě a zvýrazňovala kadý chloupek na tváři jako hrot jehly na válci hracího strojku.

Zápěstí po stranách jeho těla měla malé černé kudrnaté chlupy, kadý z nich byl dokonalý, kadý byl zvlá, lesklý a třpytivý.

Vlasy na jeho hlavě byly nerozcuchané, pramínek po pramínku a dolů ke kořenům. Ui měl krásně modelované. Zuby za rty byly neporuené.

Josephe! zaječela.

Josephe! zaječela znovu a v hrůze jí hlas nepřirozené zavřískal.

Birn! Bim! Bim! zazvonil přes ulici dunivě zvon z ohromné, dladicemi zdobené katedrály.

Holubi se zvedli v papírově bílé otáčce jako stejné mnoství časopisů třepetajících se za oknem! Holubi oblétávali náměstí a ve spirále letěli vzhůru. Bim! zněly zvony. Tu! zahoukal klakson taxíku. Dále v aleji hrál hrací strojek Cielito Lindo. Vechno to zanikalo v kapání kohoutku do odtoku vany.

Joseph otevřel oči.

Jeho ena seděla na posteli a upřeně se na něho dívala.

Myslel jsem  řekl. Zamrkal. Ne. Zavřel oči a zavrtěl hlavou. To jenom ty zvony. Vzdychl. Kolik je hodin?

Nevím. Ano, u vím. Osm hodin.

Dobrotivý Boe, zamumlal a obrátil se. Můeme spát jetě dalí tři hodiny.

Musí vstávat! křičela.

Nikdo není vzhůru. Nebudou v práci v garái dřív ne v deset, vdy ví, e na tyhle lidi nemůe spěchat. Teď buď tie.

Ale ty musí vstávat, řekla.

Napůl se obrátil. Na horním rtu mu sluneční světlo pozlatilo černé vousy do bronzova. Proč? Proč, prokristapána, musím vstávat?

Musí se oholit! téměř ječela.

Zaúpěl. Tak to musím vstát a namydlit se v osm hodin ráno, protoe potřebuju oholit?

No, ale ty to opravdu potřebuje.

U se neoholím, dokud nedojedeme do Texasu.

Nemůe přece chodit jako pobuda!

Můu a taky budu. U jsem se dost naholil kadé ráno po třicet zatracených dní, kdy jsem si vázal kravatu a měl puky na kalhotách. Od této chvíle u ádné dlouhé kalhoty, ádné kravaty, ádné holení, nic nebude.

Přetáhl si povlečení tak divoce přes ui, e si stáhl deku z jedné z nahých nohou.

Jeho noha visela na kraji postele, teplá a bílá ve slunečním světle, kadý malý černý chloupek byl dokonalý.

Oči se jí rozířily, upřely se na ni a zíraly. Potom si přitiskla ruku na ústa, velmi pevně.

Celý den chodil z hotelu a do hotelu. Neoholil se. el dole po dladicích náměstí. el tak pomalu, e si přála po něm z okna hodit pičku hromosvodu a zasáhnout ho. Zastavil se a hovořil s vedoucím hotelu dole pod válcovitě zastřieným stromem a přelapoval po světle modrých dladicích náměstí. Díval se na ptáky na stromech a viděl, jak jsou sochy na budově Státní opery oblečeny do čerstvého ranního zlata, a stál na rohu a pečlivě pozoroval silniční provoz. ádná doprava tam nebyla! Schválně tam postával, dával si na čas a na ni se neohlédl. Proč neběel, neklusal dál alejí, dolů z kopce do garáe, nezabuil na vrata, nepohrozil mechanikům, nezvedl je za kalhoty a nevrazil je rovnou do motoru auta! Místo toho stál a pozoroval, jak ho míjí ta legrační silniční doprava. Kulhající vepř, mu na kole, ford z roku 1927 a tři polonahé dětí. Jdi, jdi, jdi, tie ječela a téměř rozbila okno.

Potloukal se na druhé straně ulice. el za roh. Celou cestu do garáí se bude zastavovat u výkladů, číst nápisy, prohlíet si obrázky a přebírat keramiku. Moná, e se zastaví na pivo. Boe, ano, jetě pivo.

Vyla na náměstí, slunila se, hledala dalí časopisy. Vyčistila si nehty, vyletila je, vykoupala se a znovu vyla na náměstí, malinko pojedla a znovu se vrátila do pokoje, aby se potěila časopisy.

Nelehla si. Bála se toho. Pokadé, kdy to udělala, upadla do polospánku, polodřímoty, v ní se v bezmocné melancholii odvíjelo celé její dětství. Staří přátelé, děti, které neviděla nebo na které u dvacet let nemyslela, teď naplňovaly její mysl. Přemýlela o věcech, které chtěla dělat a nikdy nedělala. Od vyí střední koly, celých osm let chtěla zavolat Lile Holdridgeové, ale nějak to nikdy neudělala. A jaké byly přítelkyně! Drahá Lila! Přemýlela, zatímco se pokládala na postel, o vech kníkách, těch pěkných nových i starých kníkách, které si chtěla koupit a které si teď moná nikdy nekoupí a nepřečte. Jak jen milovala knihy a jejich vůni. Myslela na tisíc starých smutných věcí. Celý ivot chtěla vlastnit kníky o zemi Oz, avak nikdy si je nekoupila. Proč ne? Zatím jetě ije. První věc, kterou udělá, a se vrátí zpět do New Yorku, bude, e je koupí! A okamitě zavolá Lile! Navtíví Berta a Jimmyho i Helenu a Louisů a zajede si zpátky do Illinoisu a projde se po místech svého dětství a podívá se na to, co stojí za vidění. Pokud se vrátí do Států. Pokud. Srdce v ní bolestivě bilo, pak se zastavilo ponecháno samo sobě a pak začalo bít znovu. Pokud se vůbec kdy vrátí.

Leela a poslouchala své srdce, kriticky.

Buch a buch a buch. Pauza. Buch a buch a buch. Pauza.

Co kdy se zastaví, zatímco naslouchá?

Teď!

Uvnitř v ní bylo ticho.

Josephe!

Prudce vstala. Chytila se za hrudník, jako by ho chtěla stlačit, aby zapumpovala a zase nastartovala ztichlé srdce.

Otevřelo se v ní a zase zavřelo, chřestilo a nervózně bilo, dvacet rychlých bouchnutí jako výstřely!

Klesla na postel. Co kdy se znovu zastaví a nezačne bít? Na co bude myslet? Co by se jetě dalo dělat? Zemřela by strachy, to je vechno. To byl tedy vtip. Bylo by to dost legrační. Zemřít strachy, kdy uslyíte, e se vám srdce zastavilo. Bude ho muset poslouchat a udrovat v činnosti. Chtěla jet domů, vidět Lilu, koupit si ty kníky, zase tancovat a chodit v Centrál Parku a  poslouchat 

Buch a buch a buch. Pauza.

Joseph zaklepal na dveře. Joseph zaklepal na dveře a auto nebylo opraveno, a to znamenalo, e tu budou trávit dalí noc. Joseph se neoholil a kadý chloupek na jeho bradě byl dokonalý a obchody s časopisy byly zavřeny a dalí časopisy u nebyly. Jedli večeři, pro ni to stejně znamenalo jen málo, a on el ven, aby se proel po městě.

Znovu seděla v křesle a pomalují vstávaly vlasy, jako by jí někdo přejíděl po krku magnetem. Byla velmi slabá a nemohla se pohnout z křesla, neměla ádné tělo, celá se skládala jen ze srdečního tlukotu, z obrovské pulzace tepla a bolesti mezi čtyřmi stěnami pokoje. Její oči byly rozpálené, jakoby těhotné, nateklé dítětem  hrůzou za vzdutými, těsně semknutými rty.

Hluboko ve svém vnitřku cítila, jak sklouzává první malé kolečko, nepostradatelná součástka. Dalí noc, dalí noc, dalí noc, pomyslela si. A tahle bude delí ne ta minulá. První malé kolečko sklouzlo, kyvadlo vynechalo kyv. Následovala je dalí navzájem propojená koléčka. Kolečka byla vzájemné spřaena, malé s trochu větím, trochu větí s jetě větím, jetě větí s velkým, velké s obrovským, obrovské s jetě obrovtějím a to s veleobrovským

Rudá ganglie, meni ne arlatová nit, praskla a třásla se. Nerv, mení ne červené lněné vlákno, se kroutil. Hluboko v ní zmizelo jedno malé spojení a celý stroj vyvedený z rovnováhy se chystal plynule rozpadnout na kusy.

Nebojovala proti tomu. Nechala to, a to s ní otřásá a terorizuje ji a sráí pot z čela a třepe dolů páteří a zaplavuje ústa hrůzostraným vínem. Zdálo se jí, jako by se v ní rozbitý volný setrvačník svíjel jednou sem, podruhé tam a náhodně naráel, chvěl se a skřípal. Z její tváře se ztratila barva, jako kdy světlo opoutí vypnutou árovku a křiálové líce nádoby ukazují zcela bezbarvé íly a vlákna

Joseph byl v pokoji, vstoupil u dávno, ale ona ho vůbec neslyela. Byl v pokoji, ale nebyl v tom ádný rozdíl, svým příchodem nic nezměnil. Připravoval se, e si půjde lehnout, a jak se kolem pohyboval, neříkal nic a ona také nic neřekla, ale padla do postele, zatímco chodil kolem v zakouřeném prostoru za ní. Jednou promluvil, ale ona ho neslyela.

Načasovala si to. Kadých pět minut se dívala na hodinky a hodinky se zachvěly a čas se chvěl a pět prstů se změnilo v pohybujících se patnáct, které se přeskupily zase v pět. Chvění pořád neustávalo. ádala vodu. Na posteli se stále převracela. Venku foukal vítr, stáčel světla a rozléval zálehy záře, která zasahovala budovy, odráející ikmé rány, vyvolávala třpyt oken jako třpyt otevřených očí, a nutila je opět se zavírat, kdy se pak světlo stočilo jiným směrem. Dole bylo vechno po večeři tiché, nahoru do jejich tichého pokoje nedoléhaly ádné zvuky. Podal jí sklenici vody.

Je mi zima, Josephe, řekla a uloila se hluboko do záhybů pokrývky.

Jsi v pořádku. odpověděl.

Ne, nejsem. Není mi dobře. Bojím se.

Neexistuje nic, čeho by ses měla bát.

Chci vlakem do Spojených států.

Vlak je v Leonu, ale tady ádný není, řekl a zapálil si novou cigaretu.

Tak jeďme tam.

S těmihle taxíky, s těmihle řidiči a nechat tady nae auto?

Ano, chci jet.

Ráno bude v pořádku.

Vím, e nebudu. Necítím se dobře.

Řekl: Stálo by stovky dolarů nechat si auto poslat domů.

To je mi jedno. Mám doma v bance dvě stě dolarů. Zaplatím to. Ale, prosím tě, jeďme domů.

A bude zítra svítit slunce, bude ti lépe, je ti tak proto, e teď zalo.

Ano, slunce zalo a fouká vítr, zaeptala, zavřela oči, otočila hlavu a naslouchala. Aleje to oputěný vítr. Mexiko je zvlátní země. Vechny ty dungle, poutě a osamělé kousky území a sem a tam malé městečko jako je tohle, s párem svítících světel, která můe zhasnout lusknutím prstů



Je to dost velká země, odpověděl.

Copak se tito lidé nikdy necítí oputěně?

Jsou na to zvykli.

To se nikdy nebojí?

Na to mají náboenství.

Přála bych si mít víru.

V okamiku, kdy přijme náboenství, přestane myslet, řekl. Věř v jednu věc příli silně a nebude mít místo pro nové mylenky.

Dnes večer, řekla slabě, bych nic jiného nechtěla, ne abych neměla místo pro nové mylenky. Přestat myslet, věřit tak dalece v jednu věc, e by mi nezbýval čas na to, abych se bála.

Ty se nebojí, řekl.

Kdybych měla víru, řekla a ignorovala ho, měla bych hever, kterým bych se psychicky zvedla. Ale já teď ádný hever nemám a nevím, jak se zvednout.

Ale, proboha, zamumlal si pro sebe a sedl si.

Měla jsem víru, řekla.

Baptistickou.

Ne, to bylo, kdy mi bylo dvanáct. Pak jsem to překonala. Tedy  později.

Nikdy jsi mi o tom neřekla.

Měl jsi to poznat u dávno, odpověděla.

Jakou víru? Sádrové svaté v sakristii? Nějakého zvlátního svatého, ke kterému ses modlila růenec?

Ano.

A vyslyel tvé modlitby?

Krátkou dobu ano. Později u ne, nikdy. U nikdy víc. Teď u po léta ne. Ale stále se modlím.

Který svatý to je?

Svatý Josef.

Svatý Josef. Vstal, nalil si ze skleněného dbánu sklenici vody a v pokoji se ozval osamělý zvuk crčení. Moje jméno.

Náhoda, odpověděla.

Chvilku se na sebe dívali.

Odvrátil pohled. Sádroví svatí, řekl a dopíjel vodu.

Po krátké chvíli zavolala: Josephe! 

Ano? odpověděl a ona řekla: Pojď a podr mne za ruku, ano?

Vzdychl: Ty enské. Přiel a drel ji za ruku. Po chvíli stáhla ruku pryč a schovala ji pod pokrývku, jeho ruku zanechala prázdnou. Se zavřenýma očima rozechvěné řekla slova: Z toho si nic nedělej. Není to tak hezké, jak si to můu představit. Je fakt pěkné, jak tě můu donutit dret mi ruku v ruce 

Bohové, odpověděl a odeel do koupelny. Zhasla světlo. Jenom malá kvírka světla se linula pod dveřmi koupelny. Poslouchala své srdce. Builo stopadesátkrát za minutu, stále stejně. A ten malý kvílivý třes byl stále v jejím morku, jako kdyby kadá kost jejího těla měla v sobě uvězněnou masařku, která tam setrvávala, bzučela, tetelila se a velmi hluboko se prudce otřásala. Její oči se obrátily do nitra, aby pozorovala své tajemné srdce, které se rozbíjelo na kousky o stěnu hrudního koe.

V koupelné tekla voda. Slyela, jak si čistí zuby.

Josephe!

Ano, odpověděl za zavřenými dveřmi.

Pojď sem.

Co chce?

Chci, abys mi něco slíbil, moc tě prosím.

O co jde?

Nejdřív otevři dveře.

No, o co jde? doadoval se za zavřenými dveřmi.

Slib mi, řekla a zarazila se.

Co ti mám slíbit? zeptal se po delí odmlce.

Slib mi, řekla a nemohla pokračovat dál. Leela a on neříkal nic. Slyela hodinky a své srdce, jak společně bijí. Venku na hotelu zaskřípala lucerna. Slib mi, pokud se něco  stane, slyela se, jak říká, tlumeně a ochromeně, jako by byla na jednom z okolních kopců a hovořila k němu z té dálky,  pokud se mi něco stane, e mne nenechá pohřbít tady na tom hřbitově nad těmi příernými katakombami!

Nebuď hloupá, řekl za zavřenými dveřmi.

Slibuje mi to? řekla a oči měla v té tmě iroké.

To je ta nejhloupějí věc, o které můeme mluvit.

Slibuje mi to, prosím, slibuje mi to?

Ráno bude v pořádku, odpověděl.

Slib mi to, abych mohla spát. Budu moci spát, jen kdy řekne, e mě tam nenechá dát. Já nechci, aby mě tam dali.

Čestně, řekl a u ztrácel trpělivost.

Prosím, odpověděla.

Proč bych měl slibovat něco tak absurdního, řekl. Zítra ti bude dobře. A kromě toho, pokud bys umřela, vypadala bys pěkně v té katakombě, kdybys stála mezi panem klebilem a panem Zívalem se snítkou svlačce ve vlasech. Srdečně se smál.

Ticho. Leela v té tmě.

Nemyslí, e by ti to tam sluelo? zeptal se se smíchem za dveřmi.

V tmavém pokoji bylo ticho.

Nemyslí? zeptal se znovu.

Dole na náměstí někdo el, jeho kroky slábly a zanikaly.

No tak? znovu se zeptal, zatímco si čistil zuby.

Leela tam a upřeně hleděla na strop, hrudník jí stoupal a klesal stále rychleji a rychleji, vzduch proudil nosními dírkami dovnitř a ven a znovu dovnitř a ven a z jejích sevřených rtů vytékal malý pramének krve. Oči měla hodně doiroka otevřené a ruce bezmylenkovitě svíraly povlečení.

No? řekl za dveřmi znovu. Neodpověděla nic.

Jistě, mluvil sám k sobě. Pekelně hezká, mumlal si pod pramenem vody z kohoutku. Vypláchl si ústa. Jistě, opakoval.

Z postele od ní nepřila odpověď.

enské jsou legrační, řekl si do zrcadla.

Leela v posteli.

Určitě, řekl. Kloktal si nějakým antiseptickým kloktadlem, plival do odtoku. Ráno bude v pořádku, řekl.

Ani slovo.

Auto se spraví.

Zase nic neřekla.

Ráno bude dřív, ne se naděje. Zaroubovával uzávěry a osvěoval si tvář. A auto bude opraveno zítra, moná, v krajním případě, pozítří. Nebude ti vadit, e tady strávíme dalí noc, e ne?

Neodpověděla.

No, e ne? zeptal se znovu.

ádná odpověď.

Pod koupelnovými dveřmi zhaslo světlo.

Marie?

Otevřel dveře.

Spí?

Leela s očima doiroka otevřenýma, hrudník se jí pohyboval nahoru a dolů.

Spí, řekl. Tak dobrou noc, dámo.

Vlezl do své postele. Jsi unavená, konstatoval.

ádná odpověď.

Unavená, řekl znovu.

Vítr venku zmítal světly, pokoj byl podlouhlý a černý a on u ve své posteli dřímal.

Leela, oči doiroka otevřené, na jejím zápěstí tikaly hodinky a její hrudník se zvedal a klesal.

Na obratníku Raka byl pěkný den. Automobil sjíděl po točité cestě, za sebou zanechával zemi dunglí a směřoval do Spojených států. Burácel mezi zelenými kopci, projel kadou zatáčku a nechával za sebou slabou a mizící stopu výfukových plynů. Uvnitř blytivého automobilu seděl Joseph se svou růovou zdravou tváří, ve svém panamáku, s malým fotoaparátem chovaným na klíně, zatímco řídil, a s páskou černého hedvábí připendlenou na lutohnědém kabátu kolem horní části své levé pae. Díval se, jak kolem ubíhá krajina, a zcela bezmylenkovitě zagestikuloval na sedadlo vedle sebe, zarazil se, omluvně se usmál a znovu se obrátil k okénku auta, pobrukoval si zvuky bez noty a jeho pravá ruka se pomalu natahovala, aby se dotkla vedlejího sedadla

A to bylo prázdné.

ELEKTRÁRNA

Koně se zvolna zastavili a mu a jeho ena shlíeli dolů, do suchého písčitého údolí. ena seděla v sedle zamyleně, nepromluvila u celé hodiny, scházela jí slova. Byla polapena kdesi mezi horkou, temnými mraky zataenou oblohou Arizony a tvrdou ulou větrem olehaných hor. Na chvějící se ruku jí spadlo pár chladných kapek.

Unavené se ohlédla na manela. Ten seděl v sedle zapráeného koně uvolněně, s jakýmsi nehybným klidem. Zavřela oči a přemýlela o tom, jak ila po celé ty mírné roky a do dneního dne. Chtělo se jí smát obrazu, který se jí v tom zrcadle zjevoval, ale ani to nebylo moné  vypadalo by to, e zeílela. Snad to způsobilo tohle dusné počasí, snad ten telegram, který ráno převzali od listonoe na koni, snad ta nynějí dlouhá cesta do města. Bude jetě muset přejít celý pustý svět, a cítila chlad.

A já jsem vdycky tvrdila, e nikdy nebudu potřebovat náboenství, řekla tie, oči zavřené.

Coe? ohlédl se její manel, Berty.

Nic, zaeptala a kroutila hlavou. Jak si byla sama sebou jista, po celá ta léta. Nikdy, nikdy nebude potřebovat kostel. Slyela vzdělané lidi, jak donekonečna hovoří o víře a vyletěných kostelních lavicích a bílých liliích v bronzových vázách a mohutných zvonech kostelů, ve kterých hlas kazatele zněl jako klapací mlýn. Slyela ty, co vykřikovali, i ty, co naléhavě eptali, byli vichni stejní. Její páteř prostě nebyla rostlá do kostelní lavice.

Zkrátka jsem nikdy neměla důvod sednout si do kostela, říkávala lidem. Nezdůrazňovala to. Prostě chodila, ila a hýbala rukama, je byly hladké jako oblázky a stejně tak drobné. Oetřování dětí jim dodalo hebkost, výchova dětí přísnost a milování mue něnost. Práce dodala jejím nehtům lesk, jaký byste v lahvičce nikdy nekoápmrt nyní způsobila, e se třásly.

Podívej, řekl mu. Koně klopýtali prachem stezky k podivné cihlové budově. V budově byla spousta zelených oken, modré stroje, červené dladice a dráty. Dráty se rozbíhaly po stoárech vysokého napětí vemi směry daleko do poutě. Sledovala tie, jak běí, a stále jetě v zajetí svých mylenek obrátila oči zpět k těm zvlátním zelenavým oknům a ohnivě červeným cihlám.

Nikdy si v bibli nezaloila stukou ádný významný ver, nebo ivot, by byl v téhle pouti tvrdý jako ula, spaloval jako slunce a vytahoval z jejího masa vechnu vodu, pro ni nikdy neznamenal opravdové nebezpečí. Vechno se vdy vyřeilo bez bezesných nocí a vrásek na čele. Ty nejjedovatějí věci v ivotě se jí jaksi vyhýbaly. Smrt byla vzdáleným rachocením hromu za nejzazím hřebenem hor.

Dvacet let odlétlo s větrem od té doby, co přila na Západ, co navlékla zlatý prsten tohoto osamělého lovce a co přijala pou jako třetího a stálého partnera jejich ivota. ádné z jejich čtyř dětí nebylo nikdy váně nemocné, nebo blízko smrti. Nikdy nemusela kleknout na kolena  jen kdy drhla ji beztak čistou podlahu.

To vechno nyní skončilo. Teď byla na cestě ke vzdálenému městu, protoe přiel kousek lutého papíru, z něho se dozvěděla, e její matka umírá.

A ona si to nedovedla představit  a otáčela hlavu, jak chtěla, a dívala se na věc z kterékoliv strany. Nikde nebylo nic, čeho by se mohla zachytit. Její mysl byla jako kompas zapomenutý v písečné bouři  vechny jasně určené směry se zpřeházely, vechny opěrné body se smazaly a střelka se točila bezúčelně dokola, stále dokola. Ani Bertovy pevné pae, které jí podepíraly, to víření nezastavily. Bylo to jako konec dobré divadelní hry a začátek nějakého krutého absurdního představeni. Kdosi, koho miluje, umře. To přece není moné!

Musím se zastavit, řekla. Nedůvěřovala svému hlasu a ve snaze skrýt strach mluvila podráděně.

Berty věděl, e není hádavá, take si té podráděnosti vůbec neviml, nedotkla se ho. Byl jako přikrytý dbán, toho, co bylo vevnitř, se nic nedotklo. ádný dé venku nemohl jeho obsah změnit. Popojel na koni k ni a něně ji vzal za ruku. Samozřejmě, souhlasil. Pohlédl na oblohu. Tamhle na východě jsou černé mraky. Počkáme tady. Nejspí bude pret. Nerad bych, aby nás to chytlo.

Teď byla podráděná ze své podráděnosti, jedno vyrůstalo z druhého a ona byla bezmocná. Nechtěla, aby se to stupňovalo, proto nemluvila. Poloila hlavu koni na si ji a rozplakala se. Nechala Berta, aby odvedl koně k cihlové budově.

Svezla se mu do náručí jako balík a on ji pevně drel, kdy mu poloila hlavu na rameno, pak ji postavil na zem a řekl: Zdá se, e tam nejsou ádní lidé. Zavolal: Hej, je tu někdo? a pohlédl na nápis na dveřích:

NEBEZPEČÍ. KANCELÁŘ ELEKTRÁRNY.

Vzduch byl plný bzukotu. Nějaký veliký hmyz zpíval nekonečnou umící melodii, chvílemi stoupající, chvílemi troku klesající, ale pořád ve stejných výkách. Jako kdy si v teplém soumraku pobrukuje ena chystající na horké plotně večeři. Uvnitř budovy neviděli ádný pohyb; bylo tam jen to gigantické bzučení. Byl to ten druh hluku, jaký byste očekávali za horkého letního dne nad rozpálenými kolejemi eleznice, kdy se vzduch chvěje a vlní a stoupá ve spirálách. Tam podvědomé hledáte takový zvuk  a neslyíte nic ne ticho plné vzruení a hučení svých vlastních uních bubínků, napjatých k prasknutí.

Bzučeni stoupalo podrákami jejích střevíců do jetě tíhlých lýtek a dále do těla. Postupovalo a k srdci a rozechvělo ho, jak to často dělával pohled na Berta, sedícího na ohradě pro dobytek. A pak se posunulo do její hlavy a nejjemnějích zákoutí lebky a rozezpívalo je, jak to občas dělalo milování a dobré knihy.

Bzučeni bylo vude. Vyrůstalo z půdy stejně jako kaktusy. Chvělo se ve vzduchu stejně jako horko.

Co je to? ptala se, trochu zmatená, a hleděla na budovu.

Vím jenom, e je to elektrárna, řekl Berty. Zkusil kliku. Je otevřeno, řekl překvapeně. Doufám, e tu někdo bude. Dveře se doiroka otevřely a pulzující bzukot z nich vydechl jetě silněji.

Společně vstoupili do toho velebného zpívajícího místa. Pevně se k němu tiskla, dríc se jeho pae. Vypadalo to tam jako v podmořském paláci: hladké, čisté a naletěné, jako by se tudy cosi neustále přelévalo a přelévalo a nikdy se nezdrelo, stále jen pohyb a pohyb, neviditelný, neutuchající a nekonečný. Po obou stranách bylo něco, co na první pohled vypadalo jako lidé, stojící klidně, jeden za druhým, ve dvou řadách. Byly to vak válcovité lastury strojů, z nich pramenilo ono bzučení. Z kadého červeného a zeleného a edého stroje vycházely zlaté kabely a lutozelené dráty, byly tam stříbřité kovové kapsy s tmavě červenými poutky a bílými nápisy a jáma jako na praní, ve které se něco vrtělo  máchaly se v ní neviditelné látky neviditelnou rychlostí. Vrtule se otáčela tak rychle, e vypadala, jako kdy stojí. Z červeného cihlového stropu viseli ve smyčkách obrovtí měděni hadi a z cementové podlahy se k němu táhly trubky jako pavučiny. A vechno bylo čisté jako zelený blesk a zrovna tak to vonělo. Ozval se praskavý zvuk jako křupnutí a suché zaustění papíru, a tam, kde se dráty napojovaly na bílé porcelánové kalíky izolace se zeleným sklem vylétaly modré ohnivé jiskry, cvakaly, prskaly a syčely.

Venku, ve skutečném světě, začalo pret.

Nechtěla tam zůstat, nebylo to vhodné místo k přebývání  s lidmi, co nebyli lidé, ale stroje, a s hudbou, kterou hrály jakési varhany se zmáčknutou nejnií a nejvyí klávesou. Ale po oknech stékal dé a Berty řekl:

Zdá se, e se to hned nepřeene. Asi tady budeme muset přespat. Stejně u je pozdě. Raději přenesu věci dovnitř.

Mlčela. Chtěla jít dál. Jít dál, třebae neměla tuení proč a kam. Ale ve městě by se mohla aspoň soustředit na peníze a koupit lístky a svírat je v ruce a pak myslet na vlak, který bude uhánět a hlučet, a potom vystoupit a nasednout na jiného koně nebo sednout do auta, kdesi stovky mil daleko, a jet dál a konečně stát u lůka své mrtvé nebo jetě ivé matky. Vechno záviselo na čase a vytrvalosti. Bude muset projít mnoho míst a ádné jí nenabídne víc ne půdu pod nohy, vzduch k dýcháni a pokrm pro ústa bez chuti. A to bylo horí ne nic. Proč vůbec jet za matkou, říkat slova, dělat gesta? Uvaovala. Jaký to má smysl?

Podlaha pod nohama byla čistá jako pevné říční dno. Kdy po ní vykročila, praskavá ozvěna se rozbíhala místností dopředu a zpět jako drobné výstřely. Kadé vyslovené slovo se vracelo jako ze ulové jeskyně.

Slyela, jak Berty vzadu skládá jejich věci. Rozprostřel dvě edé deky a rozloil malou sbírku konzerv.

Byla noc. Dé stále jetě poléval vysoká zelená okna, stékal po nich a vytvářel vzory hedvábí, je plynuly a splývaly v hebkých jasných záclonách. Občasné nápory bouře naráely a lámaly se v lavinách studeného detě a větru, které bily do písku a kamení.

Měla hlavu poloenou na sloené přikrývce, a a ji obracela sebevíc, hučení obrovské elektrárny jí stále pronikalo a do mozku. Posunula se, zavřela oči a napjala se, ale bzučení pokračovalo. Posadila se, narovnala sloenou přikrývku a znovu ulehla.

Ale bzučení neustalo.

Ani se dívala, nějakým smyslem hluboko ve svém nitru věděla, e mu je vzhůru. Nedokázala si vzpomenout, e by to kdy nedovedla. Snad podle nějakého jemného rozdílu v dýchání. Nebo spí podle nepřítomností zvuku, nebylo slyet ádný dech  snad jen v dlouhých, odměřených intervalech. Věděla, e se na ni v té detivé temnotě dívá, má o ni starost a opatrně dýchá.

Otočila se ve tmě: Berty?

Ano?

Já taky nespím, řekla.

Vím, odpověděl.

Leeli, ona úplně rovná, napjatá, on přikrčený jako uvolněná pae, hlavu blí k ní. Sledovala tu tmavou uvolněnou křivku plná nepochopitelného úasu.

Berty, zeptala se a pak se na dlouhé vteřiny odmlčela, jak to, e

jsi takový, jaký jsi?

Chvíli čekal. Jak to myslí?

Takový sebejistý! zarazila se. To neznělo hezky. Znělo to jako obvinění, ale tak to nebylo, opravdu. Věděla, jak se o vechno stará, věděla, e dovede vidět i ve tmě, věděla, e se svými schopnostmi nikdy nepyní. Teď měl starost o ni a o její matku, bude-li ít, nebo zemře. Jene on přitom vypadal, jako by se ho to netýkalo. Nebyla to vak pravda. Ta ustaranost byla vechna v něm, hluboko v něm, ale zároveň tam byla ukryta jakási důvěra, jakási víra, která tu starost přijímala, téměř vítala, nevzpírala se jí. Cosi v něm vdy uchopilo trápeni, seznámilo se s ním, ohmatalo vechny jeho obrysy a teprve pak podalo zprávu celému čekajícímu tělu. Ta víra vytvořila v těle bluditě a kadé trápení, je ho potkalo, se v tom bluditi ztratilo a vyčerpalo dřív, ne se dostalo tam, kde chtělo ranit. Někdy ji ta víra doháněla k nesmyslnému hněvu, vdycky ji vak rychle přeel. Jaký by mělo smysl kritizovat něco, co v něm bylo jako pecka v broskvi?

Proč jsem to od tebe nikdy nepochytila? zeptala se konečně.

Tie a krátce se zasmál. Cos nepochytila?

Mám od tebe vechno ostatní. Úplně jsi mě změnil. Znám jen to, co jsi mne naučil ty. Odmlčela se. Bylo tak těké mu to vysvětlit. Jejich ivot byl jako teplá krev procházející tkáněmi člověka tie oběma směry.

Vechno kromě náboenství, řekla. To jsem od tebe nikdy nepochytila.

Není to nakalivé, řekl. Jednoho dne se prostě uvolní. A je to.

Uvolnit, myslela. Co uvolnit? Tělo. Ale jak člověk uvolni mysl? Chvěly se jí prsty. Oči zvolna bloudily obrovskou rozlohou elektrárny. Nad ní se tyčily tmavé siluety strojů s drobnými jiskrami kolem. Bzučení  bzučení  bzučení rozechvívající její údy.

Ospalost. Únava. Zdřímla si. Víčka padala a zase se zvedala. Bzučivý bzukot pronikl do morku kostí  jako by jí tělem i hlavou poletovali kolibřici.

Očima sledovala trubice stoupající od podlahy ke stropu, viděla stroje a slyela neviditelné víření. Náhle se z ospalosti probrala. Očima kmitala nahoru a dolů a napříč místnosti, bzučivý zpěv strojů sílil a sílil, oči kmitaly a tělo se uvolnilo, na vysokých zelených oknech viděla stíny drátů vysokého napětí, ubíhající do detivé noci.

Teď bylo to bzučení v ni, oči sebou prudce trhly, cítila, jak to s ni smýklo vzhůru. Byla jakoby polapena ve vířivém dynamu, točila se a točila, a jedinečný vír ji unáel dál a dál, do srdce vířícího nedohledna, měděnými dráty, které ji přijaly a ohromující rychlostí roznesly po celé zemi!

V tom jediném okamiku byla vude!

Plynula kolem obrovských stoárů vedení, jiskřila mezi vysokými sloupy, na kterých seděly malé skleněné kalíky jako zelenaví ptáci a drely dráty ve svých nevodivých zobácích. Rozvětvovala se do čtyř směrů a do osmi druhotných směrů, nalézala města, vesničky, velkoměsta, letěla k farmám, haciendám a usedlostem, tie jako rozprostřená pavučina se snáela na tisíc čtverečních mil poutě.

Země byla náhle víc ne jen spousta jednotlivých věcí, víc ne domy, skály, betonové cesty, kůň tu či tam, člověk v nehlubokém mírně navreném hrobě, bodlina kaktusu, město oděné svým vlastním světlem v temné noci  milión jednotlivostí. Najednou to ve tvořilo jediný obrazec propojený a sevřený dohromady pulzující elektrickou energii.

Vlévala se do místností, kde ivot začínal plácnutím do holých zádíček novorozence, do pokojů, ve kterých ivot v lidských tělech zhasínal, jako zhasíná árovka  vlákno hne, bledne a konečně ztemní. Byla v kadém městě, v kadém domě, tvořila světelné vzory na stovkách mil země, slyela vechno, viděla vechno, u nebyla sama, byla jedním z tisíců lidí, z nich kadý měl své mylenky, svou víru.

Její tělo leelo jako třtina bez ivota, bledé a třesoucí se. Její mysl, plná elektrického napětí, se vrhala vemi směry do rozvodné sítě elektrárny.

Ve vem byla rovnováha. V jednom pokoji ivot odcházel, o míli dál zvedali číe na uvítání novorozeněte, voněly doutníky, lidé se usmívali, smáli se a podávali si ruce. Viděla bledé znavené obličeje lidí u bílých smrtelných posteli, slyela, jak jsou srozuměni se smrtí a přijímají ji, viděla jejich gesta, vnímala jejich pocity a viděla, jak jsou sami v sobě osamělí, bez monosti obsáhnout svět a vidět rovnováhu v něm, tak, jak ji teď viděla ona.

Polkla. Oční víčka se jí chvěla, hrdlo ji pálilo.

U nebyla sama.

Dynamo ji roztočilo a vrhalo odstředivou silou po tisících drátů do miliónů porcelánových spojek ve stropech a rozsvěcovalo ji zataením za ňůru, otočením, či zmáčknutím vypínače.

Světlo mohlo být v kterémkoliv pokoji, bylo jen třeba dotknout se vypínače. Vechny pokoje byty temné, dokud do nich nepřila. A ona teď byla ve vech najednou. A nebyla sama. Její al byl jen částí irého alu, její strach jen jedním z nesčetných strachů. A ten al byl jen půlkou věcí. Byla tam jetě druhá půle: zrození, útěcha v podobě nového dítěte, posila v teplém těle, barvy pro oko a zvuky pro probuzené ucho a vůně jarních květin.

Kdekoliv světlo zhaslo, ivot zmáčkl dalí vypínač a pokoje se znovu rozzářily.

Byla s lidmi, jejich jméno znělo Clark, a s těmi, kteří se jménováli Grayovi, a se Shawovými a Martinovými, Harfordovými, Fentonovými, Drakovými, Shattuckovými, Hubbellovými a Smithovými. Být sám neznamenalo samotu, ta byla jen uvnitř vás. Člověk měl v hlavě spoustu otvorů. Snad je to hloupé a divné vyjádření, ale opravdu tam byty otvory. Otvory, jimi bylo vidět, e je tu svět a v něm lidé stejně ustaraní a zoufalí jako vy, a otvory, jimi bylo slyet, a otvory, jimi jste mohli vyslovit vechen svůj al a zbavit se ho. A také otvory, kterými jste poznávali změny ročních dob podle vůní zralého ita nebo zimního ledu a podzimních ohníčků. Byly tam, aby je člověk uíval a nebyl sám. Zavřené oči znamenaly samotu. Víra přicházela s jejich otevřením.

Na celý ten svět, který znala dvacet let, spadla sí světla, a ona byla v kadém drátu. Zářila a pulzovala a rozplývala se v jejich kovu. Rozprostírala se po celé zemi, pokrývala kadou míli jako jemná, teplá bzučící přikrývka. Byla vude.

Turbíny v elektrárně vířily a bzučely a elektrické výboje jako malé obětní svíčky vyskakovaly a sbíhaly se na ohnutých loktech elektrických drátů a skla. A stroje stály jako svatí, jako kostelní sbory, osvětlovány tu lutou, tu červenou, tu zelenou svatozáří. Jejich mnohohlasý zpěv se rozpínal k výkám stropu a ozvěnou se vracel v nekonečných hymnách a zpěvech. Venku naráel vítr na cihlovou zeď a zaléval okna detěm, uvnitř leela ona na malém poltáři a náhle se rozplakala.

Nevěděla, zda pláče pochopením, smířením, radostí, či rezignací. Zpěv pokračoval, vý a vý a ona byla vude. Vztáhla ruku a chytila se manela. Jetě nespal, leel s očima upřenýma na strop. Moná byl také v tomto okamiku vude, letěl sítí světla a energie. Jene on vdycky býval vude najednou. Vdy cítil, e je částí celku, a proto byl pevný, pro ni byl tento pocit nový a otřásající. Náhle cítila jeho pae kolem těla a zabořila hlavu do jeho ramene, pevně a nadlouho, zatímco bzučení stoupalo vý a vý, a plakala, bez zábran a bolestně, přimknutá k němu

Ráno byla obloha nad poutí jasná. Beze slov vyli z elektrárny, osedlali koně, naloili vechno vybavení a nasedli.

Usadila se a seděla tam, pod modrou oblohou. Pomalu si uvědomovala svá záda a ta byla rovná, a podívala se na své ruce drící opratě  u se nechvěly. Viděla vzdálené hory, věci byly zřetelné, barvy jasné. Ve bylo pevné, kámen se dotýkal kamene, dalí kámen písku, písek divoké květiny a květina oblohy v jediném nepřetritém proudu, vechno určené a náleité.

Hyjé! křikl Berty a koně zvolna kráčeli, vzdalovali se od cihlové budovy chladným sladkým ranním vzduchem.

Seděla na koni elegantně, v jejím nitru, jako pecka v broskvi, byl klid a mír. Kdy při stoupání zpomalili, zavolala na manela: Berty!

Ano?

Můeme

? ptala se.

Co jestli můeme? zeptal se, protoe nezaslechl otázku.

Můeme sem zase někdy přijít? kývla zpět k elektrárně. Jednou za čas? Někdy v neděli?

Podíval se na ni a zvolna přikývl. Myslím, e ano. Ano. Jistě. Proč ne?

Ujíděli k městu a ona si bzučela, bzučela podivnou tichou melodii. Ohlédl se a poslouchal. Byl to zvuk, jaký byste očekávali za horkého letního dne nad rozpálenými kolejemi eleznice, kdy se vzduch chvěje a víří a stoupá ve spirálách, zvuk v jedné stupnici, v jedné výce  troku vý, troku ní, bzučící, bzučící, ale vytrvalý, klidný, nádherný

NEVIDITELNÝ CHLAPEC

Vzala vysuenou ábu a velkou eleznou naběračkou ji roztloukla na práek a mluvila k tomu práku, zatímco jej roztírala v kostnatých dlaních. Korálkovýma ptačíma očima blýskala k chatrči. Pokadé, kdy se tam podívala, mihla se v úzkém okénku hlava a schovala se.

Charlie! křičela stará bába. U a jsi venku! Vyrábím kouzlo z jetěrek na otevření těch rezavějch dveří. Vylez ven a já nebudu ani třást zemí, ani zapalovat stromy, ani nutit slunce, aby zapadalo v pravý poledne!

Jedinou odpovědí bylo teplé světlo na vysokých stromech, huňatá veverka pobíhající kolem kmene borovice, mravenci, pochodující v tenkém hnědém zástupu po bosé ilnaté noze staré eny.

U jsi tam hladověj dva dny, zatracenej idiote! lapala po dechu a tloukla naběračkou do balvanu, a se jí rozhoupal kouzelný váček u pasu. Celá zpocená se zvedla a vyrazila k chatrči, rozdrcenou ábu v sevřené pěsti. Vylez, povídám! Prskla petku práku dovnitř zámku. Dobře, vak já si pro tebe přijdu! sípala.

Hnědou rukou točila klikou, nejdřív na jednu, pak na druhou stranu. Ó, pane, prozpěvovala, otevři tyhle dveře do iroka.

Kdy se nic neotevřelo, přidala jetě petku a zadrela dech. Dlouhá zmačkaná modrá sukně ustila, kdy nahlíela do svého kouzelného váčku. Jestli tam nenajde nějakou upinatou příeru, nějaké kouzlo, které by bylo silnějí ne ta ába, kterou zabila před řadou měsíců právě pro takový případ.

Slyela, jak Charlie na druhé straně dveří dýchá. Rodiče mu začátkem týdne utekli kamsi do města. Chlapec běel skoro est mil ke staré bábě, aby nebyl sám  byla to jeho teta, nebo sestřenice či co, a jemu nevadilo, jaká je. Stará ena si zvykla, e se Charlie kolem ní točí, a pak, asi před dvěma dny, se rozhodla, e si ho u sebe nechá, aby jí nebylo smutno. Píchla se do hubené pae, vysála tři kapky krve, plivla si přes pravý loket, dupla na cvrčka a zároveň pevně chytila levou rukou Charlieho. Křičela: Jsi můj syn, jsi můj syn, na věčné časy můj!

Charlie vyrazil jako splaený zajíc, rozrazil křoví a utíkal domů.

Ale stará bába se prosmýkla křovím rychle jako jetěrka, nadběhla mu v uličce a Charlie se pak zavřel v téhle staré poustevnické chatrči a odmítal vyjít ven. Mohla lomcovat dveřmi a okny jak chtěla, mohla do nich tlouci hnědou pěstí nebo vihala do rituálních ohňů, nebo vysvětlovat, e teď u je doopravdy její syn, nebylo jí to nic platné.

Charlie, jsi tam? ptala se a hnoucíma očima vyvrtávala do prken dveří díry.

Jo, jsem tu celej, odpověděl váně a velice unaveně.

Třeba kadou chvíli vypadne ven. Plná naděje zápasila s klikou. Moná dala o petku víc abího práku a zadřela zámek. Vdycky svá kouzla přehnala nebo nedotáhla, uvaovala zlostně. Nikdy je neuměla udělat akorát, čert to vem!

Charlie, já jen chci někoho, s kým bych si mohla večer povídat, někoho, s kým bych seděla u ohně. Někoho, kdo by ráno přinesl dřiví na podpal a odháněl patnou náladu, co přilejzá s prvníma mlhama. Já tě nechci k sobě uvázat kvůli svěj m kouzlům, synku; to abych nebyla sama. Olízla si rty. Ví co, Charlie, ty vyleze ven a já tě naučím spoustu věcí!

Jakejch věcí? řekl podezřívavě.

Naučím tě, jak levně koupit a draze prodat. Jak chytit hranostaje, useknout mu hlavu a nosit ho teplýho v zadní kapse. Co ty na to?

Nechci, řekl Charlie.

Rychle pokračovala: Naučím tě, jak se stát neprůstřelným. Kdy na tebe někdo střelí, nic se ti nestane.

Kdy se Charlie neozýval, svěřila mu to tajemství tenkým rozechvělým eptem: V pátek za úplňku vykope kořeny pomněnky a zaije je do bílýho hedvábí. To pak bude nosit kolem krku.

Jsi pratěná pravil Charlie.

Naučím tě, jak zastavit krev v ilách a jak přimět zvířata stát na místě a jak zbavit koně slepoty, tohle a vechno moný tě naučím. Taky jak vyléčit zdutou krávu a zbavit kozu uřknutí. Ukáu ti, jak se udělat neviditelným!

Je, vzdychl Charlie.

Srdce staré eny tlouklo jako tamburína Armády spásy.

Z vnitřní strany se pohnula klika.

Ty, ozval se Charlie, ty si ze mě dělá legraci.

Nedělám, zvolala stará bába. Vopravdu, Charlie, bude jak okno, doopravdy skrz tebe bude vidět. Fakt, dítě, můe mi věřit!

Opravdicky neviditelný?

Opravdicky neviditelný!

A nechytí mě, kdy vyjdu ven?

Ani se tě nedotknu, chlapče!

Noó, protáhl zdráhavé, tak teda jo.

Dveře se otevřely. Charlie tam stál, hlavu skloněnou, bradu přitisknutou k hrudníku a hleděl na své bosé nohy. Tak mě udělej neviditelným, řekl.

Nejdřív musíme chytit netopýra. rozhodla stará paní. Bude hledat, jo?

Dala mu kousek sueného hovězího masa na zahnání hladu a sledovala ho, jak plhá na strom. Lezl vý a vý. Bylo příjemné dívat se na něho, bylo příjemné mít ho kolem sebe po tolika letech samoty, kdy nebylo komu popřát dobré ráno  leda ptačímu trusu a stříbřitým pěinkám hlemýďů.

Netrvalo dlouho a větvemi se dolů snáel netopýr se zlomeným křídlem. Stará ena ho chytla; tloukl sebou, teplý v jejích dlaních, a mezi porcelánově bílými zuby vyráel výkřiky. Za ním seskočil Charlie, ruce zaaté a vítězně ječel.

Toho večera, kdy měsíc udiboval voňavé borové iky, vytáhla stará bába zpod svých irokých modrých atů dlouhou stříbrnou jehlu. Potlačovala vzruení a tajné očekávání, pečlivě rozloila mrtvého netopýra a namířila chladnou jehlu  přesně, musí to být přesně.

U dávno pochopila, e její kouzla, navzdory vekeré námaze, nejrůznějím solím a sirným směsím, neúčinkuji. Přesto stále snila o tom, e jednoho dne začnou účinkovat, e rozkvetou temně rudými květy a rozzáří se stříbrnými hvězdami na důkaz toho, e jí Bůh odpustil. e jí odpustil její růové čelo a růové mylenky i její horké tělo a horké mylenky tenkrát, kdy byla mladá. Dosud tak neučinil, nedal jí jediné znamení, neřekl jediné slovo. To vak věděla jen stará ena.

Připraven? zeptala se Charlieho, který seděl se zkříenými koleny, dlouhýma rukama objímal své hezké nohy, pusu otevřenou a zuby zaaté. Připraven, zaeptal a na paích mu naskočila husí kůe.

Tak! vbodla jehlu hluboko do pravého oka netopýra. Tak!

O! ječel Charlie a schovával obličej.

Teď ho zabalím do plátna, a tu má, dej si ho do kapsy. Pořád ho tam nos, tak, celé, jak ti to dávám. Tu má!

Schoval kouzlo do kapsy.

Charlie! zvolala bojácně. Charlie, kde jsi? Nevidím tě, chlapče!

Tady! vyskočil a světlo přeběhlo v červených pruzích po jeho těle. Tady jsem, stařenko! rozčileně hleděl na své pae, hrudník, nohy, prsty na nohou. Tady jsem!

Zdálo se, e její oči sledují tisíc světluek míhajících se v divokém nočním tanci.

Charlie, tedy to lo rychle. Zmizel jsi jako kolibřík. Charlie, vra se ke mně!

Ale já jsem pořád tady! kvílel.

Kde?

U ohně, u ohně! A já se vidím. Vůbec nejsem neviditelný!

Stará ena se zhoupla na patách. Pochopitelně se vidí! Kadá neviditelná osoba se vidí. Jak jinak bys mohl jíst, chodit, pohybovat se z místa na místo. Charlie, dotkni se mě. Sáhni na mne, a vím, e jsi tady!

Nejistě natáhl ruku.

Předstírala úlek a kubla sebou, kdy se jí dotkl. Ach!

To myslí doopravdy? Opravdu mě nevidí? ptal se. Fakt?

Ani trochu!

Vybrala si strom a upřeně se na něj dívala zářivýma očima. Dávala si pozor, aby nepohlédla na chlapce. Tedy, tentokrát jsem to opravdu dokázala! vzdychla nevěřícně. Úasné. Nejrychlejí zmizení, jaké jsem kdy udělala! Charlie, Charlie, jak ti je?

Jak vodě z hor  jsem celý rozdivočený.

Zvykne si, uklidní se.

Po chvíli se zeptala: No, a co teď bude dělat, Charlie, kdy jsi neviditelný?

Viděla, jak mu hlavou proletěly tisíce nápadů. V očích se mu ďábelskými ohníčky roztančilo dobrodruství a pootevřená ústa zrovna hovořila o tom, co pro kluka znamená být horským větrem. Jako ze sna pravil: Poběím přes pole s obilím, vyplhám na sněhové hory, na farmách budu krást bílý kuřata. A kdy se nebudou prasata koukat, buduje kopat do růověj ch zadků. A budu típat hezký holky do lýtek, kdy budou spát, a ve kole jim budu rozepínat podvazky. Charlie se díval na starou enu a ta koutkem oka zahlédla, jak se mu obličej změnil darebnou představou. A jetě něco budu dělat, dělat, dělat, prozpěvoval si.

Na mně nic nezkouej, varovala ho stará bába. Jsem u slabá jako led na jaře a nic nevydrím. Potom: A co vai?

Nai?

Přece nemůe domů v takovým stavu. Vyděsil bys je k smrti. Matku by to porazilo jako strom v lese. K čemu to bude, kdy o tebe budou zakopávat, a kdy tě máma bude co chvíli volat, třebas jí bude stát za zadkem.

O tomhle Charlie dosud neuvaoval. Trochu zchladl a jen zaeptal: Sakra. Opatrně si osahával dlouhé kosti.

Bude ti hrozně smutno. Lidi budou koukat skrz tebe jak skrz sklenici vody, budou do tebe strkat, protoe nebudou vědět, e tam jsi. A enské, Charlie, enské 

Polkl. Co enské?

ádná se na tebe nikdy nepodívá. A ádná holka se nedá líbat od chlapce, kdy ho ani nevidí\

Charlie kopal bosým palcem do hroudy. pulil rty. No, stejně zůstanu neviditelný, aspoň na čas. Chci si uít legrace. Dám si pozor, neboj. Budu se dret daleko od vozů a od koní i od táty. Táta střílí při kadém ustnutí. Charlie rozčileně mrkl. Chápej, já budu neviditelnej a táta do mě klidné vyprázdní kulovnici, kdyby si mě spletl s veverkou na dvoře.

Stará ena přikývla ke stromu. To je pravděpodobné.

Tak jo, rozhodl zvolna, zůstanu neviditelný do rána a ráno můe zase udělat, abych byl celej, stařenko.

Teda, ty jsi dobrej, vdycky bys chtěl bejt to, co bejt nemůe, poznamenala stará bába směrem k broukovi na kládě.

Jak to myslí? ptal se Charlie.

Pochop, vysvětlovala, byla to opravdu fuka, udělat tohle kouzlo. Bude chvíli trvat, ne přestane působit. Jako kdy se stírá nátěr, ví.

Ty! vykřikl. Tys mne začarovala! Tak mě zas odčaruj. Chci abych byl vidět!

Nekřič, řekla. Sedře se to, neboj. Napřed z ruky, potom z nohy, postupně.

To bude teda pohled, a budu pobíhat po kopci a bude ze mé vidět akorát ruka!

Jako pětikřídlý pták, kdy skáče po kamenech a ostruiníku.

Nebo noha!

Jako růový králi cek, co poskakuje v křoví.

Nebo hlava bez těla!

Jako vlasatý balón na poutí!

Jak dlouho to bude trvat, ne zase budu celej? ptal se.

Váhavě mu svěřila, e by to mohlo trvat celý rok. Sténal. Rozvzlykal se, kousal se do rtů a zatínal pěstí.

Tys mě začarovala, tys to udělala, tys mi to provedla. Teď nemůu domů!

Zamikala. Vdy můe zůstat tady, dítě, zůstaň tady, v pohodlí, bude tu jako v bavlnce.

Odsekl: To jsi udělala schválné! Hnusná stará čarodějnice, chce mě tady uvěznit! kubl sebou a zmizel v křoví.

Charlie, vra se!

ádná odpověď  jen otisky bosých nohou na měkkém temném drnu a dusivý pláč, který se ztrácel v dálce.

Čekala a pak si rozdělala oheň. Vrátí se, eptala. A v duchu uvaovala: Teď budu mít společnost celé jaro a léto. Potom, a mě unaví a budu chtít klid, ho polu domů.

Kdy se k ránu začalo eřit, Charlie se tie vrátil. Sklouzl po trávě dolů, tam, kde leela stará ena jako vybělená tyčka nataená u chladnoucího popela.

Sedl na hromádku těrku a díval se na ni.

Neodváila se na něho podívat, ani někam do dálky. Přiel úplně nehlučně, tak jak mohla vědět, e tu někdo je? Nemohla.

Seděl tam, na tvářích jetě stopy slz.

Předstírala, e se zrovna probouzí  celou noc oko nezahmouřila zvedla se, brblala a zívala, točila se kolem dokola k slunci.

Charlie?

Oči se stěhovaly z borovic k poli, k obloze, k dalekým kopcům. Volala jeho jméno mnohokrát za sebou a měla chu se otočit a hledět přímo na něho, ale zarazila se. Charlie? Ach, Charlie! volala a slyela ozvěnu. Jak volá toté.

Seděl a pomalu se začal usmívat, nebo si náhle uvědomil, jak se musí cítit osamělá, třebae on je tak blízko. Snad cítil. Jak v něm roste skrytá moc, snad se cítil bezpečný před světem, rozhodně ho nyní jeho neviditelnost těila.

Řekla nahlas: Kde jen ten hoch můe být? Kdyby aspoň dělal hluk, abych věděla, kde zrovna je, nachystala bych mu snídani.

Připravovala jídlo, podráděná tím, e byl stále potichu. Opékala slaninu na ořeákovém dřevu. Ta vůně ho přitáhne, brumlala si.

Kdy se otočila, sebral vonicí slaninu a s chutí ji snědl. Obrátila se zpět a vykřikla: Proboha!

Podezíravě obhlíela paseku. Charlie, jsi tady?

Charlie si pečlivě otíral bradu zápěstím.

Pobíhala po pasece a dělala, e se ho snaí najit. Nakonec, myslela si jak není chytrá, předstírala, e je slepá, a namířila přímo k němu, ruce před sebou. Charlie, kde jsi?

Uhnul jako blesk, přikrčil se a schoulil.

Potřebovala vekerou duevní sílu, aby ho nezačala honit, jene člověk nemůe honit neviditelné chlapce, a tak si sedla, brblala, prskala a snaila se opéci dalí slaninu. Kadý dalí kousek, který upekla, Charlie ukradl jetě horký a odnesl si ho někam pryč. Konečně křičela s rozpálenými tvářemi: Já vím, kde jsi! Přesně tady! Slyím, jak běí! Ukázala troku stranou od místa, kde byl, ne přesně. Kousek odběhl. Teď jsi tam! křičela. Tam a tam! ukazovala na vechna místa, kterými v přítích pěti minutách proběhl. Slyím tě, kdy zmáčkne list trávy, kdy zakopne o květinu, kdy zlomí větvičku. Mám dobré ui, tenké jako plátky růe. Slyím i hvězdy, kdy putuji po obloze!

Tie pádil mezi borovicemi a volal na ni: Neuslyí mě, kdy budu sedět na skále. Jen tak sedět!

Celý den seděl na vyhlídkové skále, kolem něho vál vítr a on seděl bez hnutí a cumlal si jazyk.

Stará ena sbírala v lese klestí a cítila, jak se jeho oči plíí po její páteři. Chtělo se jí vyhrknout: Vdy já tě vidím, vidím tě! S tou neviditelnosti to byl podfuk. Normálně tě vidím! Ale polkla luč a stiskla rty.

Druhý den ráno začal dělat naschvály. Vyskakoval na ni zpoza stromu. Dělal obličeje  skokana, ropuchu, pavouka, vytahoval si rty rukama, ohrnoval si víčka a vyvaloval oči, mačkal si nos, a bylo dírkami vidět, jak mu přemýlí mozek.

Jednou upustila klestí. Předstírala, e se lekla sojky. Udělal pohyb, jako by ji chtěl ukrtit. Trochu se chvěla.

Pak dělal jako by ji chtěl plácnout po zadku a plivnout jí do obličeje. Tahle gesta zvládla, ani mrkla okem, nebo cukla koutkem úst.

Vyplazoval jazyk, vydával odporné zvuky. Stříhal uima, a se jí chtělo smát. Nakonec se taky rozesmála a vysvětlovala to rychle: Teď jsem zasedla mloka! To to lechtá!

Ne bylo poledne, celé to ílenství vyvrcholilo. Tlouklo dvanáct, kdy se Charlie přiřítil údolím úplně nahý!

Stará bába okem div neomdlela.

Charlie! téměř zavolala.

Charlie uháněl na kopec a zase dolů  nahý jako den, nahý jako měsíc, holý jako slunce a čerstvé vylíhlé kuře, paty mu svítily a kmitaly jako křídla poletujícího kolibříka.

Stará ena zamkla jazyk v ústech. Co mohla říct? Charlie, jdi se obléci? Nestydí se? Přestaň s tím? Copak mohla? Ach, Charlie, Charlie, boe! Copak to teď mohla říct? Teď?

Viděla ho, jak tančí na skále, jak tam poskakuje nahý jako v den, kdy se narodil, jak podupává holými chodidly, jak se plácá do stehen a vtahuje a nafukuje bílé břicho, jako by nafukoval a splaskával pouový balón.

Pevně zavřela oči a modlila se.

Po třech hodinách tohoto divadla prosila: Charlie, Charlie, pojď sem. Chci ti něco říct!

Přiel, jako kdy padá list, díky bohu oblečený.

Charlie, řekla s pohledem k borovicím, vidím tvůj pravý palec. Váně ho vidím.

Opravdu? ujioval se.

Ano, odpověděla velice smutně. Vypadá jak ába rohatka v trávě. A tady, tady nahoře je tvé levé ucho. Vznáí se ve vzduchu jak růový motýl.

Charlie tančil. Vtěluju se, vtěluju se!

Stará paní přikývla: Teď se objevil tvůj kotník

Vra mi vobě nohy! přikazoval Charlie.

Má je.

A co ruce?

Jednu vidím, leze ti po koleně jako pavouk sekáč.

A druhá?

U se taky plíí.

Mám tělo?

U se docela tvaruje.

Budu potřebovat i hlavu, abych mohl domů, stařenko.

Domů, myslela si unaveně. Ne! řekla, paličatá a rozzlobená. Ne, hlavu nemá. Vůbec ádnou, volala. Hlavu nechá a nakonec. Ani kousek, ani kousek, tvrdila.

Kvílel: Já nemám hlavu!

Neřvi, u má, u má svou pitomou hlavu! odsekla a vzdala se. A teď mi vra mýho netopýra s jehlou v oku!

Hodil ho po ní. Hojojooo! jeho výskot se nesl údolím a dlouho potom, co se rozběhl domů, slyela ozvěnu, která výskala s ním.

Pak sebrala své rotí, vyschlá a unavená, a vyrazila zpět k chatrči. Vzdychala a mluvila sama se sebou. A Charlie ji celou cestu sledoval, teď skutečně neviditelný, take ho neviděla, jen slyela: jako kdy padá borová ika, jako kdy bublá podzemní pramen, jako kdy veverka rozhoupe větev. U ohně za soumraku pak spolu seděli, on neviditelný a ona ho krmila slaninou, a kdy si ji nevzal, snědla ji sama. Pak chvíli kouzlila a konečně usínala s Charliem, vyrobeným z klacků a hadrů a oblázků, ale teplým a jejím. Dřímal jí v rozechvělém mateřském náruči

a povídali si ospalými hlasy o báječných věcech, dokud svítání pomalu, pomaloučku neuhasilo oheň

ZASAEN ÁREM

Dlouho stáli na prudkém slunci a dívali se na lesklé ciferníky svých starodávných, elezničářsky přesných hodinek, zatímco stíny se pod nimi chvěly a zpod jejich dírkovaných letních klobouků se lil pot. Kdy si odkryli hlavy, aby si otřeli svá zbrázděná a zarudlá čela, jejich vlasy byly bílé a zcela promáčené jako něco, co nebylo léta na slunci. Jeden z muů to komentoval tím, e se jeho boty cítí jako dva pecny upečeného chleba, a potom unaveně vzdychl a dodal:

Jsi si naprosto jistý, e tohle je ten pravý činák? Druhý stařík, který se jmenoval Foxe, přikývl, jako kdyby ho jakýkoli rychlý pohyb mohl zapálit pouhým třením. Vídal jsem tu enu kadodenně po tři dny. Objeví se. Tedy jestli je stále jetě naivu. Počkej, a ji uvidí, Shawe! Boe, to je případ.

Taková podivná záleitost, řekl Shaw. Kdyby to lidé věděli, tak by nás měli za míráky, roztřesené staré blázny. Boe, kdy tu tak stojím, jsem na rozpacích.

Foxe se opřel o svou hůl. Nech mě mluvit, pokud  počkej! Tamhle je! Ztiil hlas. Opatrně se podívej, jak bude vycházet.

Vchodové dveře činovního domu zlostně práskly. Na nejvyím stupni třináctí schodů verandy stála zavalitá ena, rychle se rozhlíela kolem a zlost jí srela z očí. Nacpala tlustou ruku do peněenky, chytla několik zmuchlaných dolarových bankovek a pak se dravě vyřítila ze schodů, aby vyrazila jako tika dolů ulicí. Z oken horních bytů za ni vykouklo několik hlav přivolaných jejím bouchnutím dveří.

Tak pojď, zaeptal Foxe, jdeme k řezníkovi. ena rozrazila dveře řeznictví a vehnala se dovnitř. Dva staříci letmo zahlédli její ústa ulepená křiklavou rtěnkou. Obočí měla nad svýma ilhavýma a vdy podezíravýma očima jako kníry. Jetě ne doli do řeznictví, slyeli zevnitř její vřískající hlas.

Chci pěkný kus masa. Ukate mi, co jste si schoval domů pro sebe!

Řezník stál mlčky ve svém pracovním pláti s krvavými otisky prstů a ruce měl prázdné. Oba staříci vstoupili za enou do obchodu a předstírali, e obdivují růovou iku čerstvě umleté svíčkové.

Tyhle jehněčí kotlety vypadají prostě odporně, křičela ta ena. Co stojí mozečky?

Řezník jí hlubokým, suchým hlasem řekl cenu.

Tak mi odvate libru jater, řekla ena. A nedávejte mi tam palcej

Řezník začal pomalu váit. Hněte sebou! utrhla se ena.

Řezník teď stál tak, e mu ruce za pultem nebylo vidět.

Podívej se, zaeptal Foxe. Shaw se trochu zaklonil, aby viděl dolů pod vitrínu.

V jedné z řezníkových zakrvácených rukou, které byly předtím prázdné, byla teď pevné sevřena stříbřitá sekera na maso a ruka se střídavě uvolňovala a svírala a zase uvolňovala. Řezníkovy oči nad bílým porcelánovým pultem byly modré a nebezpečně jasné, kdy ena do nich a do jeho růového, rezervovaného obličeje vřískala.

Teď mi u věří? zaeptal Foxe. Ona opravdu potřebuje nai pomoc.

Dlouho se upřeně dívali na silné kusy syrových řízků; zaznamenávali vechny zoubky a vroubky, které byly vytlačeny nesčíslnými údery ocelové paličky.

Western pokračoval v koloniálu i v obchodě s levným zboím, kam ji oba staříci v uctivé vzdálenosti sledovali.

Paní Přejisismrt, řekl pan Foxe tie, to je, jako kdy sleduje dvouročáka, který vyběhne na bojitě. Kadou chvíli si říká: u u zavadí o minu  a prásk! Kdy je ta správná teplota, a příli velká vlhkost, kdy kadého vechno svrbí, potí se a je podráděný, tak si tahleta jemná dáma vude, kam vstoupí, řičí a ječí. Rány boí! Tak co, Shawe, začneme?

Ty myslí jen tak k ní přijít? Shaw byl ohromen svou vlastni představou. Ach, to snad skutečně neuděláme, e ne? Já myslel, e je to jen takový koníček. Lidé, zvyky, způsoby a tak dále. Byla to legrace. Ale opravdu se do toho zamíchat

? Máme lepí věci na práci.

Máme? Foxe kývl dolů na ulici, kam ena vyběhla před auta a nutila je, aby zastavila s ohromným kvílením brzd, troubením klaksonů a klením. Copak nejsme křesané? Necháme ji, aby se podvědomě hodila lvům? Nebo ji získáme?

Pro co ji máme získat?

Pro lásku, pro klid, pro dalí ivot. Podívej se na ni. Ona u vůbec nechce ít. Úmyslně drádí lidi. Brzy ji někdo poctí kladivem nebo strychninem. Takhle vyvádí u potřetí a trvá to dost dlouho. Kdy se topí, začne být protivný, chňape po lidech, vříská. Pojďme se teď naobědvat a pak jí nabídneme pomocnou ruku, co říká? Jinak tu nae obě bude pobíhat tak dlouho, dokud nenajde svého vraha.

Shaw stál a slunce jej hnalo na bílý rozpálený chodník. Na chvíli se mu zdálo, e se ulice vertikálně nachýlila a stala se srázem, z něho ena padala směrem dolů k hnoucímu nebi. Nakonec potřásl hlavou.

Má pravdu, řekl. Nechtěl bych ji mít na svědomí.

V polovině odpoledne jetě slunce spalovalo barvu z předních stěn čináků, bělilo vzduch a měnilo kapky vody v páru, kdy staříci, znecitlivělí a vypečení, stáli ve vnitřním domovním průchodu, který propoutěl vzduch z výhně venku ve vysuujícím proudu směrem zepředu dozadu. Kdy mluvili, byl to tlumený a tajený hovor muů v sauně, poetile nudný a odtaitý.

Vchodové dveře se otevřely. Foxe zastavil chlapce, který nesl pěkně uhnětený bochník chleba. Synku, hledáme enu, která příerně bouchá dveřmi, kdy vychází.

Jo, tu? Chlapec utíkal nahoru po schodech a volal zpět: Paní Shrikeová!

Foxe náhle uchopil Shawovu pai. Boe! Boe! To nemůe být pravda!

Chci jít domů, řekl Shaw.

Tady je to! řekl Foxe nevěřícně a poklepával na seznam nájemníků v hale. Pan Albert Shrike s manelkou, byt číslo tři sta třicet jedna nahoře! Manel je přístavní dělník, velký neohrabaný tyran, chodí domů pinavý. Viděl jsem je v neděli venku, ji jak vaní, a jeho, jak s ní nikdy nepromluví a nikdy se na ni nepodívá. Tak u pojď, Shawe!

Nemá to smysl. řekl Shaw. Nemůe pomáhat lidem, jako je ona, pokud nechtějí, abys jim pomáhal. To je první zákon duevního zdraví. Ty to ví a já to vím. Pokud se jí dostane do cesty, lápne na tebe. Nebuď hloupý.

Kdo se za ni postaví  a za lidi jako je ona? Její manel? Její přátelé? Majitel koloniálu, řezník? Ti by zpívali nad její rakví! Copak jí řeknou, e potřebuje psychiatra? Ví to snad ona sama? Ne. Kdo to ví? Víme to my. Dobrá, tak tedy neutajujme takovou ivotné důleitou informaci před obětí, no, nemám pravdu?

Shaw sundal svůj promočený klobouk a zachmuřeně se do něho zadíval. Jednou, jetě kdysi dávno v hodině biologie se nás učitel ptal, jestli si myslíme, e můeme vyjmout skalpelem nervový systém áby bez poruení. Vyjměte celou jemnou paprskovitou konstrukci se vemi jejími malými růovými výběky a téměř neviditelnými gangliemi. Samozřejmě, e je to nemoné. Nervový systém je tak dalece součástí té áby, e neexistuje způsob jak ho vytáhnout jako ruku ze zelené rukavice. Pokud to uděláte, zničíte ábu. No a to je paní Shrikeová. Neexistuje způsob, jak operovat zahořklou ganglii. V jejích malých ílených sloních očičkách se odráí křehká a lučovitá nálada. To byste se také mohl pokusit zbavit její ústa navdycky vech slin. Je to velmi smutné, ale já si myslím, e jsme teď zali příli daleko.

Má pravdu, řekl Foxe trpělivě a váně pokýval hlavou. Ale já jí chci dát výstrahu. Zasadit semínko do jejího podvědomí. Říct jí: vy jste obě vrady, obě, která hledá místo, kde se to stane. Chci do její hlavy zasadit jedno malé semínko a doufat, e začne rait a kvést. Je to velmi malá a chabá naděje, e dříve ne bude příli pozdě, sebere odvahu a zajde k psychiatrovi!

Na povídání je moc horko.

O důvod víc jednat! Při devadesáti dvou stupních Fahrenheita bylo spácháno více vrad ne při jakékoli jiné teplotě. Nad sto stupňů je příli horko, aby ses hýbal. Pod devadesát je dost chladno, abys přeil. Ale přesně při devadesáti dvou stupních je nejvyí bod podráděnosti, vechno se změní ve svěděni, vlasy, pot a vařené vepřové. Mozek se promění v my běhající dokolečka v rozhaveném bluditi. Sebemení věc, slovo, pohled, zvuk, vlas, který spadne  a je tu vrada z předrádění. Vrada z předmdění, tady má pěkné a děsivé větné spojení. Koukni se na teploměr v hale, osmdesát devět stupňů! Plazí se vzhůru k devadesátce, propotí se k devadesáti dvěma od téhle chvíle během hodiny, dvou. Tady je první část schoditě. Můeme odpočívat na kadé podestě. Jde se nahoru!

Dva staříci se pohybovali v temnotě třetího patra.

Nedívej se na čísla, řekl Foxe. Hádejme, který byt je její.

Za posledními dveřmi hlasitě vyhrávalo rádlo, starý omlácený barevný nátěr se odlupoval na opotřebovaný koberec u jejich nohou. Sledovali, jak celé dveře nervózně vibrují ve svých pantech.

Podívali se jeden na druhého a pochmurně kývli.

Dalí zvuk se ozýval zdmi jako údery sekery: ena vřetěla do telefonu na někoho na druhém konci města.

Nepotřebuje ádný telefon. Mohla by si stejně dobře otevřít okno a křičet.

Foxe zaklepal.

Rádio přetrhlo zbytek písně, hlas se ztiil. Foxe znovu zaklepal a zkusil kliku dveří. K jeho zděení se dveře z jeho sevřeni uvolnily, rychle se pohnuly dovnitř a zanechaly je jako herce lapené na scéně, kdy se opona předčasně zvedne.

Ale, ne! zvolal Shaw.

Byli pohřbeni v záplavě zvuku. Bylo to, jako by stáli ve výpusti přehrady a táhli páku vodních vrat. Starci instinktivně zvedli ruce a couvali, jako by zvuky byty čistým hnoucím sluneční světlem, které spaluje jejich oči.

Ta ena (byla to opravdu pani Shrikeová) stála u nástěnného telefonu a z úst jí v neuvěřitelném mnoství vylétávaly sliny. Kdy odsekávala svůj monolog, ukázala vechny své velké bílé zuby. Nosní dírky měla rozířené a ílu na svém zpoceném čele měla naběhlou, jak v ní pumpovala krev, zatímco její volná ruka se ohýbala a narovnávala. Oči měla pevně zavřené, kdy křičela:

Řekni tomu mýmu zatracenýmu zeákovi, e ho nechci vidět, je to vivák línej!

Náhle se eniny oči otevřely dokořán. Určitým ivočiným instinktem spíe vycítila, ne uslyela nebo uviděla, e sem někdo vnikl. Pokračovala v křiku do telefonu, zatímco probodávala své návtěvníky pohledem ukovaným z nejchladnějí ocele. Křičela dál jetě plnou minutu a potom pratila sluchátkem a bez nadechnutí řekla:

No tak?

Oba mui se semkli jako na obranu. Jejich rty se pohnuly.

Nahlas! rozkřikla se ena.

Nevadilo by vám, řekl Foxe, kdyby bylo rádio vypnuto?

Zachytila slovo rádio odezíráním ze rtů. Stále na ně zlostně hleděla ze své sluncem spálené tváře, a ani by se na rádlo podívala, plácla do něho plochou dlani, jako se plácne dítě, které kadodenně celý den křičí, a se to nepozorovaně stalo neodmyslitelným rysem ivota. Rádio ztichlo.

Nicnekupuju!

Roztrhla balíček levných cigaret, jako by lo o kost obalenou masem. Chytla jednu z cigaret umazanými ústy, zapálila ji a ádostivě vdechla kouř. Vypoutěla ho svými tenkými nosními dírkami jako tryskami, a se změnila ve zlostného draka, který se proti nim postavil v pokoji plném dýmu. Mám co dělat. Vyvejkněte se!

Dívali se na časopisy rozsypané na linoleu jako velký úlovek pestře zbarvených ryb, na nemytý kávový hrnek nedaleko rozbitého houpacího křesla, na převrhnuté, pinavými prsty upatlané lampy, na mouhaté okenní tabule, na nádobí nakupené ve výlevce pod neustále kapajícím kohoutkem, na pavučinová vlákna povlávající jako prapory v rozích u stropu a nad tím vím se vznáel zhutěný pach ivota itého příli dlouho při zavřených oknech.

Uviděli nástěnný teploměr. Teplota byla na devadesátí stupních Fahrenheita.

Vyměnili si poněkud vylekané pohledy.

Já jsem Foxe a to je pan Shaw. Jsme pojiovací agenti ve výslubě. Jetě čas od času nabízíme pojitění, abychom si přivydělali k důchodu. Ale větinou to nepřeháníme a 

Vy se mi snaíte vnutit pojitění! Bojovně proti nim vztyčila hlavu z cigaretového kouře.

Tohle nesouvisí s penězi, kdepak.

Pokračujte, řekla.

Trochu nevím, jak začít. Můeme se posadit? Rozhlédl se kolem a rozhodl se, e v pokoji není jediná věc, na kterou by si troufl sednout. Nevadí. Viděl, e se ena opět chystá rozkřičet, a tak svině pokračoval. li jsme do důchodu po čtyřiceti letech, kdy jsme viděli lidi, dalo by se říct, od jeslí po hřbitovní bránu. Během té doby jsme si vytvořili určité názory. Kdy jsme minulý rok seděli a povídali si v parku, dali jsme si dvě a dvě dohromady. Uvědomili jsme si, e hodně lidí nemuselo umřít v tak mladém věku. Kdyby se provedl ten správný výzkum, mohly by pojiovny poskytovat i nový typ informací zákazníkům jako vedlejí slubu



Nejsem nemocná, řekla ena.

Ale ano, vy jste! vykřikl pan Foxe a potom si v zděení poloil dva prsty na ústa.

Neříkejte mi, co jsem! křikla.

Foxe se do toho pustil střemhlav. Abych to vysvětlil. Lidé umírají kadodenně, řečeno z psychologického hlediska. Nějaká jejich součástka se unaví. A tato součástka se pokoui zlikvidovat celou osobu. Například  Rozhlédl se kolem a hned na poprvé zachytil to, co přispělo k jeho ohromné úlevě. Támhle! Ta árovka ve vaí koupelně pověená přímo nad vanou na roztřepeném drátu. Jednou uklouznete, hrábnete rukou a  bac!

Cho pana Alberta J. Shrikea rychle stočila oči na árovku v koupelně. No a?

Lidé  pan Foxe se tématem rozohnil, zatímco pan Shaw byl nervózni. Jeho tvář střídavě rudla a straně bledla a protlačil se kolem něho ke dveřím. Lidé stejně jako auta potřebují zkontrolovat své brzdy, své emocionální brzdy, rozumíte? Svá světla, své baterie, svůj přístup k ivotu i schopnost reagovat na něj.

Paní Shrikeová pohrdavě zasupěla. U jste své dvě minuty vyčerpal. Dozvěděla jsem se starou belu.

Pan Foxe zamoural, nejdříve na ni a pak do sluníčka nemilosrdně pálicího přes zapráené okenní tabulky. Z jemných rysů jeho tváře lil pot. Odváil se podívat na nástěnný teploměr.

Devadesát jedna. řekl.

Co tě ere, staroui? zeptala se paní Shrikeová.

Prosím? Fascinovaně zíral přes místnost na zářivé rudou čáru rtuti enoucí se vzhůru malou skleněnou trubicí. Někdy  někdy vichni nabereme patný obrat. patný výběr partnera do manelství. Chybně zvolené zaměstnání. ádné peníze. Nemoc. Migrény. Vrozené vady. Tucty drobných bodavých a drádivých věcí. Dříve, ne si to uvědomíte, vytasíte se s tím vude a na kadého.

Pozorovala jeho ústa, jako by mluvil cizí řečí. Zamračila se, přivřela oči, naklonila hlavu, cigareta jí doutnala v jedné tlusté ruce.

Pobíháme kolem, vřískáme a děláme si nepřátele. Foxe polkl a podíval se mimo ni. Vyvolává to v lidech chu vidět nás někde pryč, nemocné, dokonce mrtvé. Lidé nás chtějí pratit, srazit na zem, zastřelit. Je to zcela podvědomé. Chápete?

Boe, je tu tak horko, pomyslel si. Kdyby bylo alespoň jedno okno otevřené. Alespoň jedno. Jen jedno otevřené okno.

Oči paní Shrikeové se roziřovaly, jako by chtěly vpustit dovnitř ve, co řekl.

Někteří lidé jsou prostě často postihováni nehodami, vlastně se chtějí fyzicky trestat za nějaký zločin, obvykle drobnou nemorálnost, o které si mysli, e na ni dávno zapomněli. Ale jejich podvědomí je uvádí do nebezpečných situací, nutí je chodit přes ulici mimo přechod, nutí je

 Váhal a pot mu odkapával z brady. Nutí je ignorovat roztřepené elektrické dráty nad vanami  jsou potenciálními oběmi. Mají to napsáno ve tváři, schováno, dá se říct, asi jako jako tetování, spíe uvnitř ne na vnějí straně. Vrah, který míjí jednoho z těch postihovaných nehodami, těch, kteří si přejí a vyhledávají smrt, uvidí tato neviditelná znamení, otočí se a bude je instinktivně sledovat do nejbliího stromořadí. S trochou těstí nemusí případná obě potenciálnímu vrahovi zkříit cestu padesát let. Potom, jednoho odpoledne, zasáhne osud! Tito lidé, tito propadlí smrti, se dotknou vech citlivých nervů v ostatních, kteří je míjejí, a zasévají vradu do vech naich srdcí.

Paní Shrikeová velmi pomalu zamáčkla svou cigaretu do pinavého talíře.

Foxe přendal svou hůl z jedné třesoucí se ruky do druhé. A tak jsme se asi před rokem rozhodli najít lidi, kteří potřebují pomoc. Jsou to vdycky ti lidé, kteří ani nevědí, e pomoc potřebuji, které nikdy ani nenapadlo zajít k psychiatrovi. Nejdříve jsem si řekl, e uděláme zkouku na nečisto. Shaw byl vdycky proti tomu, tedy zachraňovat lidi formou koníčku. Byla to taková nevinná malá tichá záleitost mezi námi dvěma. Myslím, e byste si řekla, e jsem blázen. No, a právě teď jsme ukončili rok zkouek na nečisto. Pozorovali jsme z diskrétní vzdálenosti dva mue, sledovali jejich faktory prostředí, ve kterém ijí, jejich práci, manelství. Řekla byste, e nám do toho nic není? Ale pokadé ti mui skončili patně. Jeden byl zabit v baru. Druhý byl shozen z okna. ena, kterou jsme sledovali, byla sraena tramvají.

Myslíte, e je to náhoda? Co potom ten stařec, který se neastnou náhodou otrávil? Jednou večer si v koupelně nerozsvítil. Co se mu honilo v hlavě, e ho to přinutilo nerozsvítit? Co ho donutilo chodit potmě, pít potmě lék a umřít druhý den v nemocnici, i kdy tvrdil, e nechtěl nic jiného ne ít? Důkazy, důkazy, tak ty tedy máme. Dva tucty případů. Dobré polovině z nich za tu krátkou dobu zatloukli rakve. U ádné zkouky na nečisto, je čas pracovat s lidmi, spřátelit je dříve, ne je hrobník dá na lopatu.

Paní Shrikeová zůstala, jako by ji pratil do hlavy, zcela náhle a těkým kusem. Potom se pohnuty její ulepené rty. A přili jste sem?

No 

Vy jste mne pozorovali?

My jsme jen 

Sledovali jste mne?

Abychom 

Vypadněte! řekla.

Můeme 

Vypadněte! opakovala.

Kdybyste nás jen vyslechla 

Achich, já jsem říkal, e to tak dopadne, zaeptal Shaw a zavřel oči.

Vypadněte, vy staří sprostí dědkové! rozkřikla se.

Nejde o peníze.

Já vás vyhodím, já vás vyhodím! vřískala se zaatými pěstmi a skřípajícími zuby. Její tvář dostala výraz nepříčetnosti. Kdo si myslíte, e jste, vy hnusní páprdové, e sem jdete a pehujete? Vy staří cvoci! pokřikovala. Chytila slaměný klobouk z hlavy pana Foxeho, ten vykřikl, a s kletbami mu z něho utrhla lem. Vypadněte, vypadněte, vypadněte, vypadněte! Mrtila kloboukem na zem, rozdrtila ho podpatkem pravé uprostřed a nakopla ho. Vypadněte, vypadněte!

Ale vy nás potřebujete. Foxe zíral v úasu na klobouk, zatímco mu spílala stylem, při něm vstávaly vlasy hrůzou na hlavě. Planula hněvem a Její výbuchy vylétávaly do vzduchu jako obrovské zapálené pochodně. Znala snad kadý hrubý způsob vyjadřováni a kadou jednotlivou nadávku. Mluvila ohněm, alkoholem a dýmem.

Kdo si myslíte, e jste? Bůh snad? Bůh a Duch svatí? Otravujete lidi, čmucháte, slídíte, vy staří kreténi, vy staří sprostí páprdové! Vy, vy

 Častovala je dalími nadávkami, které je tlačily v oku ke dveřím a nutily je přikrčit se. Jedním dechem je zasypala dlouhým a odporným seznamem nadávek. Pak přestala, prudce oddechovala a třásla se. Vtáhla obrovské mnoství vzduchu a začala dalí seznam dvou kop jetě sprostích nadávek.

Podívejte se! řekl Foxe a ztuhl.

Shaw u byl venku ze dveří a úpěnlivě prosil svého druha, aby el s ním. Tohle byl definitivní konec a přesně takový, jaký čekal. Byli hlupáci a vechno bylo přesně tak, jak to řekla, och, jak to bylo trapné!

míráci! křičela ena.

Budu vám vděčný, kdy se budete vyjadřovat sluně.

míráci, míráci!

Tohle bylo nějak horí ne ty skutečně sprosté nadávky.

Foxe se zakymácel, jeho ústa klapala, jak se střídavě otvírala a zavírala.

Starej bačkoro! křičela. Babo, babo, babo!

Ocitl se v hnoucí luté dungli. Místnost se topila v áru, který ho svíral. Zdálo se, e se nábytek posunuje a víří kolem. Sluneční paprsky vystřelovaly pevně zavřenými okny a seehovaly prach, který prudce vylétával z koberce v zlostných jiskřičkách, kdy tu, kde se vzala, tu se vzala, zabzučela v zlostné spirále moucha. Její sosák, krutý rudý předmět, olizoval vzduch se ví sprostotou, která se v něm za celý ivot nashromádila. Na dohněda vysuené tapetě za eninými zády ukazoval teploměr devadesát dva stupně. Znovu se podíval a teploměr znovu ukazoval devadesát dva stupně. A ena stále vřískala, jako kdy kola lokomotivy skřípají podél ohromného elezného ohybu trati, jako kdy nehty jedou po kolní tabuli nebo kdy se ocel táhne přes mramor. míráci, míráci, míráci!

Foxe vztáhl ruku, v její pěsti sevřel vysoko hůl a udeřil.

Ne! křikl Shaw ve dveřích.

Ale ta ena ji sklouzla a spadla stranou, cosi drmolila a drásala podlahu. Foxe nad ní stál a na tváři měl výraz, e tomu skutečně nemůe uvěřit. Podíval se na svou pai a zápěstí, ruku a prsty, na kadý z nich zvlá přes velikou, neviditelnou, horkem planoucí křiálovou stěnu, která ho obklopovala. Podíval se na hůl, jako by to byl lehce viditelný a neuvěřitelný vykřičník, který se náhle jakoby odnikud objevil uprostřed místnosti. Jeho ústa zůstala dokořán a prach padal v tichých rezavých uhlících bez lesku. Cítil, jak mu pomalu mizí krev ze tváře, jako by se mu v aludku otevřela malá dvířka. Já



ena pěnila.

Hrabala kolem, jako by kadá její část byla jiným zvířetem. Její pae, nohy, ruce, hlava, kadá část byla oddělenou součástí nějakého tvora, který se divoce snaí přijít k sobě, ale který nevidí pravou cestu k návratu. Z jejích úst se řinula a dávila slova i zvuky, které ani zdaleka nepřipomínaly slova. Bylo to v ní dlouho, příli dlouho. Foxe se na ni díval a sám byl v oku. A do dneního dne chrlila svou zá různé, sem a tam. Ale teď uvolnila stavidla uzavřená po celý ivot a on byl v nebezpečí, e se tu utopí. Cítil, jak ho někdo táhne za kabát. Viděl, jak míjí prahy dveří. Slyel, jak daleko od jeho ruky, která vypadala, jako by ji típla nějaká hrozná neviditelná vosa, padá hůlka a rachotí jako tenká kost. A potom u byl venku, el mechanicky dolů sálajícím domem mezi seehnutými stěnami. Její hlas rachotil dolů schoditěm jako gilotina. Vypadněte, vypadněte, vypadněte^ Hlas opadával jako nářek člověka shozeného dolů do tmy otevřenou achtou.

Na konci poslední série schodů nedaleko domovních dveří se Foxe odpoutal od druhého mue a na dlouhou dobu se opřel o stěnu. Oči měl vlhké a neschopné nic jiného ne slzet. Zatímco naříkal, jeho ruce átraly ve vzduchu a hledaly ztracenou hůl, dotkly se jeho hlavy, jeho vlhkých očních víček a s úasem a rozechvěním se stáhly. Seděli tie deset minut na nejspodnějím schodu chodby a s kadým roztřeseným nádechem se snaili přijít k rozumu. Pan Foxe se nakonec podíval na pana Shawa, který na něho s údivem a strachem zíral těch plných deset minut.

Viděl jsi, co jsem provedl? Ach, ach, tohle bylo tak tak. Opravdu tak tak. Zavrtěl hlavou. Jsem hlupák. Chudák enská. Měla pravdu.

U se nedá nic dělat.

Já u to taky vím. Muselo to na mne padnout.

Tu má, otři si obličej. Tak je to lepí.

Myslí, e o nás poví panu Shrikeovi?

Kdepak.

Myslí, e bychom mohli 

Promluvit s ním?

Zváili to a zavrtěli hlavou. Otevřeli přední dveře proudu horka jako z výhně a byli téměř sraeni obrovitým muem, který mezi ně vpochodoval.

Koukejte na cestu! vykřikl.

Otočili se a dívali se, jak se ten mu těkopádně pohybuje v sálající temnotě, jeden schod za druhým, vzhůru činovním domem. Tvor s ebry mastodonta, hlavou neostříhaného lva, s ohromnými svalnatými paemi, nepříjemně chlupatými a bolestivě spálenými sluncem. Tvář, kterou krátce zahlédli, jak procházel bokem kolem nich, byla zpocená, hrubá a sluncem spálená prasečí tvář se slanými kapičkami pod červenýma očima a kapajícími z brady. Velké mazlavé skvrny potu mapovaly muova podpadí a třísnily jeho tričko a k pasu.

Jemně zavřeli dveře domu.

To je on, řekl Foxe. To je manel.

Stáli v malém obchůdku jen přes ulici od činovního domu. Bylo půl esté odpoledne, slunce se sklánělo k západu a pod těmi několika stromy a v alejích měly stíny tmavočervenou barvu letního vína.

Co to viselo tomu manelovi ze zadní kapsy?

Dokařský hák. Ocelový, ostrý a vypadal těce. Jako ty háky, které před lety nosili jednorucí na konci svých pahýlů.

Pan Foxe nepromluvil.

Kolik je stupňů? zeptal se o minutu později pan Foxe, jako by byl příli unaven, aby otočil hlavu a podíval se.

Teploměr v obchodě stále jetě ukazuje devadesát dva. Devadesát dva přesně.

Foxe seděl na skládací krabici a dělal jen ty nejmení pohyby, kdy drel v ruce oranádu. Potřebuju se zchladit. řekl. Ano, právě teď potřebuju trochu pomerančových bublinek.

Seděli tam v té výhni, dlouho se dívali najedno jediné okno činovního domu a čekali a čekali

NAZDAR A SBOHEM

Samozřejmě, e odcházel, co jiného se dalo dělat, čas vyprel, hodiny doly a on se chystal na cestu, někam daleko. Kufřík měl zabalený, boty vyletěné, vlasy učesané, zvlá pečlivě se vydrhl za uima a teď mu zbývalo jen sejít dolů po schodech, vyjít ze dveří a odejít na nádraí městečka, kde vlak zastaví jen pro něj.

Pak u bude Fort Hill ze státu Illinois v nekonečné dáli jeho minulosti. A bude dál na cestách, moná do lowy, moná do Kansasu nebo snad a do Kalifornie  malý chlapec, tak dvanáctiletý, v kufříku rodný list, dosvědčující, e se narodil před čtyřiceti třemi lety.

Willie, ozvalo se zdola.

Hned, popadl kufr. V zrcadle viděl obličej z červnových pampeliek a červencových jablek a čerstvě nadojeného mléka. Jako vdycky vypadal jak andílek, sladce a nevinně, a mělo to tak zůstat celý jeho ivot.

U je čas, ozval se enský hlas.

Ano, u jdu, scházel po schodech, mumlal si něco a usmíval se. V obývacím pokoji seděli Steve a Anna, oba v naehlených atech.

U jsem tady, volal Willie ve dveřích do haly.

Anna vypadala, jako by měla začít plakat. To u opravdu musí od nás odejit, opravdu musí, Willie?

Lidé začínají mít řeči, pronesl Willie tie. U jsem tu tři roky. A vím, e kdy lidi začnou mít řeči, je čas koupit si jízdenku



Je to vechno takové divné. Přilo to tak náhle. Nechápu to, řekla Anna. Bude nám chybět, Willie.

Budu vám psát na vánoce. Ale vy mi nepite.

Bylo to hrozně pěkné, řekl Steve, který tady seděl a slova mu rostla v ústech. koda, e to musí skončit. koda, es nám to o sobě musel povědět. Straná koda, e u tu nemůe zůstat.

Stejně, jste ti nejlepí lidé, u kterých jsem kdy byl, řekl Willie a z obličeje, který nikdy nepotřeboval holení, mu zářilo slunce.

Pak se Anna rozvzlykala: Willie! Willie! Sedla si, jako by ho chtěla k sobě přivinout, ale neudělala to. Jen se na něho dívala, zaraená a zmatená, s prázdnýma rukama, nevědouc, co dělat.

Není snadné odejít, řekl Willie. Člověk si zvykne. Chtěl by zůstat, ale nejde to. Jednou jsem zkusil setrvat déle, kdy u lidé začínali mít podezření. To je strané, říkali potom. Celé ty roky si hrál s naimi dětmi, říkali, a my jsme nic netuili. Hrozné! říkali. Nakonec jsem stejně musel ujet. V noci. Není to snadné. Moc dobře víte, jak vás mám oba rád. Díky za ty tři báječné roky.

Kráčeli společně k hlavním dveřím. Willie, a kam má namířeno?

Nevím. Teprve vyráím na cestu. A narazím na město, kde bude pěkně a zeleně, usadím se tam.

Vrátí se někdy?

Ano, řekl přesvědčivě svým sopránem. Tak za dvacet let by se to mohlo projevit na mém obličeji. A se tak stane, objedu vechny maminky a tatínky, co jsem kdy měl.

Stáli na chladné verandě, slova loučení jim nela z úst. Steve upřeně hleděl na vzrostlý jilm. U kolika jiných lidí u jsi byl?

Willie to vypočítával: Myslím, e asi v pěti městech u pěti manelských párů. Přes dvacet let tak putuju.

No co, nebudeme naříkat, řekl Steve. Je lepí mít syna estatřicet měsíců, ne ho nemít vůbec.

Tak jo, řekl Willie a rychle políbil Annu, popadl své zavazadlo a spěchal ulicí ve stínu ale je, vytrvale běel a ani se neohlédl.

Na basebalovém hřiti uprostřed zeleně parku hráli hoi, zrovna kdy el kolem. Chvilku postál ve stínu dubů a sledoval, jak odpálkovávají sněhobílý basebalový míček, jak míček letí, proráí teplý letní vzduch, viděl jeho stín, jak se mihl jako pták nad trávníkem, pozoroval, jak kluci rozvírají dlaně, aby zachytili ten kousek léta, v té chvíli nebylo pro ně nic důleitějí. Hlasy hochů se rozléhaly. Míček se mihl blízko Willieho a přistál v trávě.

Nesl jim míček zpod stínu stromů a hlavou mu probíhalo vechno, co tady proil za ty tři roky, ze kterých u mu nic nezbývá, a za těch pět let předtím, a předtím, a doel v mylenkách k době, kdy mu opravdu bylo jedenáct a dvanáct a čtrnáct let a kdy slyel: Copak je to s Williem, paní?

Paní B., snad se Willie neopoďuje ve vývoji?

Willie, nekouří ty třeba? Ozvěny zmrtvěly v poledním slunci. Maminčin hlas: Willie má dnes jednadvacet. A tisíce hlasů zas: Přijď, synku, a ti bude patnáct. To se pro tebe nějaká práce najde.

Upřeně se díval na basebalový míček, který drel v chvějící se dlani, jako by to byl jeho ivot, dokola nekonečný a neustále se vracející k výchozímu bodu  jeho dvanáctým narozeninám. Slyel, jak kluci míří k němu, byli starí ne on a zastínili slunce, kdy stáli kolem něho.

Willie, kam jde? kopali do jeho kufříku.

Táhli se ke slunci. V posledních měsících jako by slunce nad ně vztáhlo ruku, pokynulo a oni se táhli vzhůru jako karamel, jako roztavená ocel, přitahováni úasnou silou k nebi, měli třináct, čtrnáct let a shlíeli na Willieho, usmívali se, ale u se ho snaili odbývat. Začalo to před čtvrt rokem:

Kdo s kým hraje? Kdo chce Willieho?

My ne. Willie je moc malý, s mrňatama nehrajem. A tak ho předběhli, vytahováni měsícem a sluncem a nástupem nových ročních období, a on měl pořád dvanáct a u nebyl jedním z nich. Dalí hlasy zase s tou starou písničkou: Měl bys dát klukovi nějaké vitamíny, Steve.

Annie, to má po někom z rodiny, e je takový prcek? A znovu se svírá srdce a uvědomuje si, e vytrhne kořeny, po tolika letech, co byl u těch lidí. Willie, kam jde?

Pohodil hlavou, cítil se nesvůj mezi hochy, kteří se nad ním skláněli jako sochy kolem fontány. Jedu na pár dní pryč. Za bratrancem.

Aha. Před rokem by ho nechali jen tak. Teď je zaujal jen proto, e měl kufr a e pocítili závan dobrodruství, kdy pomysleli na vlaky a na cestu někam pryč.

Nahodím, jo? řekl Willie.

Zaváhali, ale nakonec přikývli, kdy je taková situace. Poloil zavazadlo a vyběhl. Bílý míček mířil vysoko ke slunci, pryč k jejich zářivým bílým postavám na louce, daleko a zase vysoko, neustále v pohybu, tak, jak to chodí v ivotě: Tady, tam! Pan a paní Henionovi, Creek Bend, Wisconsin, 1932, první manelé, první rok! Tady, tam, Henry a Alice Boltzovi, Limeville, Iowa, 1935! Míček letí. Smithovi, Eatonovi. Robinsonovi! 1939, 1945! Manel, ena, manel a ena, manel a ena, ádné děti, ádné děti, ádné děti! Zaklepání na tyhle dveře, zaklepání na tamty

Promiňte. Jmenuju se William. Prosím vás



Nechce sendvič? Pojď, posaď se. Odkud jde, synku?!

Sendvič, sklenice mléka, úsměvy, přikyvování, povídání jen tak.

Synku, vypadá, jako bys byl na cestách. Utíká odněkud!

Ne.

Copak, jsi sirotek?

Dalí sklenice mléka.

Vdycky jsme si přáli mít děti. Nelo to. Nevíme proč. Tak u to bývá. No co. Připozdívá se, synku. Neměl bys u jít domů?

Nemám ádný domov.

Takový ikovný chlapec? Vymydlený, čistý. Maminka si bude dělat starostí.

Nemám ádný domov a nikoho na světě. Myslel jsem, jestli bych  jestli bych tu nemohl přespat?

Počkej, počkej, no, já nevím. Nikoho jsme nikdy

 řekl manel.

Na večeři máme kuře, řekla ena,, je toho dost, i pro hosta.

A tak běela léta a opakovalo se to, hlasy, lidé a pokadé stejné úvodní rozhovory. Hlas nesoucí se tmou, hlas Emily Robinsonové, sedící v houpací idli, tu poslední noc, co u ní byl, tu noc, kdy se dozvěděla j eho taj emství:

Dívám se na vechny ty dětské tvářičky kolem. A tak si někdy myslím  koda, překoda, e vechny ty květiny mají být utreny, vechny ty havé výhně mají vyhasnout. koda, e vichni ti, které vidíme ve kolách a tady vude, mají vyrůst a být nehezcí a vrásčiti a e jim vlasy zeediví nebo vypadají, a nakonec, jen kost a kůe, zemřou a budou pohřbeni. Kdy slyím jejich smích, nechce se mi věřit, e jednou budou jako já. Ale je to tak! To ve mně vyvolává vzpomínku na Wordsworthyho: Kdy náhle uviděl jsem dav, ten zástup  zlaté narcisy, na břehu jezera, jak míhá se a tančí ve stínu pod tisy. Tak se mi jeví děti, někdy kruté a někdy vypočítavé, ba úskočné, ale ta vypočítavost se jim nezračí ve tváři ani v očích, jetě ne, a ani z nich nevyzařuje únava a deziluze. Tak dychtivě vechno přijímají! To mi asi nejvíc chybí u starích lidí, devět z deseti u nic neočekává. Jsou bez ávy, tak nějak se z nich vytratil ivot a energie. Ráda se dívám, jak vycházejí děti ze koly, den co den. Jako by ze kolních dveří někdo rozhodil kytky. Jaké to je, Willie? Jaké to je být pořád mladý? Vypadat jako čerstvě raený stříbrňák? Jsi astný? Je ti tak dobře, jak vypadáT Basebalový míček sjel z čistého nebe a típl ho do ruky jako velký bílý hmyz. Pofoukal si ruku a slyel, jak se mu v paměti ozvalo:

Pracoval jsem s tím, co jsem měl. Kdy nai zemřeli, kdy jsem zjistil, e mi pořádnou práci nikde nedají, zkouel jsem to ve varieté, ale tam se mi vysmáli. Hochu, řekli mi, nejsi trpaslík, dobře, třeba jsi, ale vypadá jako chlapecl Máme zájem o trpaslíky, kteří vypadají jako trpaslíci! Promiň, synku, promiň. el jsem domů a uvaoval jsem: Co tedy jsem? Kluk. Vypadal jsem jako kluk, měl jsem hlas jako kluk, take bych měl ít jako kluk! Je zbytečné s tím bojovat. Naříkání nepomůe. Take co můu dělat? K čemu se hodím? A jednoho dne jsem viděl toho mue v restauraci. Díval se na fotografie dětí svého přítele. Ani neví, jak bych chtěl děti, řekl, tolik bych je chtěl, a pořád smutně pokyvoval hlavou. Seděl jsem kousek od něj, moulal jsem hamburger, seděl jsem tam  úplné zkamenělý! V té chvíli u jsem věděl, čím budu po zbytek svého ivota. Tohle byla práce pro mne. Přináet těstí osamělým lidem. Být uitečný. Pořád hrát tu hru. Věděl jsem, e to je napořád. Přináet noviny, doběhnout se vzkazem, posekat trávník a tak podobně. Ale nějaká těká práce? Kdepak. Stačilo být maminčin chlapeček a tatínkova pýcha. Otočil jsem se k mui na druhém konci pultu. Promiňte, řekl jsem. Usmál jsem se na něj

Ale, Willie, řekla kdysi paní Emily, necítil ses nikdy osamělý? Nezatouil jsi po  věcech  které chtějí dospělí?

Vybojoval jsem to sám se sebou, řekl Willie. Jsem kluk, tak budu ít v klukovském světě, číst kníky pro kluky, hrát klukovské hry, na vechno ostatní zapomenu. Nemůu být obojím. Musím být jen jedno  mladý. A tak jsem hrál svou roli. Nebylo to snadné. Někdy  zmlkl.

A v těch rodinách, kde jsi il, nevěděli

?

Ne! Kdybych jim řekl pravdu, vechno bych pokazil. Napovídal jsem jim, e jsem utekl, nechal jsem je, aby pátrali, aby se vyptávali na policii. Nakonec, kdy nikde nenali ádný záznam, mne mohli adoptovat. To bylo nejlepí ze veho, dokud nic nevěděli. Ale potom, po třech, pěti letech, se buď dovtípili nebo se objevil někdo od varieté nebo někdo, kdo mne u někdy viděl  a byl konec. Vdycky to muselo skončit.

A ty jsi rád dítětem, po celých čtyřicet let?

ivím se tím. A kdy děláte radost jiným lidem, tak jste sami skoro astní. Musím dělat svou práci a dělám ji. Stejně, za pár let budu, jak se říká, ve svém druhém dětství. Vechny ty horečky přejdou, vechno to neuskutečněné a taky skoro vechny sny. Potom u budu klidný a budu jenom hrát.

Naposledy nahodil míček a vytrhl se ze snění. Rozběhl se a popadl zavazadlo. Tom, Billy, Jamie, Bob. Sam  eptal si jejich jména. Zrozpačitěli, kdy viděli, jak se mu třesou ruce.

No co, Willie, přece nejede do Číny nebo do Timbuktu.

e jo, e? Willie se nepohnul.

Tak ahoj, Willie. Nashle za týden.

Ahoj, ahoj.

Zase odcházel s kufrem, hleděl na stromy, pryč od chlapců, pryč z ulice, kde bydlel. Kdy byl na rohu, zahoukal vlak a on se dal do běhu.

Poslední, co viděl a slyel, byl bílý míček. Poskakoval na střee, sem a tam, sem a tam, a slyel dva hlasy, kdy míček vyráel vzhůru a padal, a jetě jednou a k nebi. Jako kdy křičí hejno ptáků odlétajících na jih, někam daleko.

Ráno se mísila mlha s vůní studeného kovu, s vůní eleza vlaku kolem něho. Jel u celou noc a celé tělo měl jako rozlámané, do toho vůně slunce na horizontu, probudil se a vyhlédl z okna na město, které se právě probouzelo ze spánku. Objevila se světla, bylo slyet nějaké hlasy a v ostrém ranním vzduchu se komíhal červený signál, sem a tam, sem a tam. V polospánku vechno zřetelně vystupuje, vechno vnímáme ostřeji. Objevil se nosič, stín ve stínu.

Pane, řekl Willie.

Nosič se zastavil.

Co to je za město? zaeptal hoch v eru.

Valleyville.

Kolik tu ije lidí?

Deset tisíc. Proč? Vystupuje tady?

Vypadá zeleně. Willie se dlouze zadíval na probouzející se město. Zdá se, e je tu klidno a pěkně, řekl Willie.

Synku, řekl nosič, ví, kam jede?

Sem, odpověděl Willie, vstal a pokojně vykročil do tichého, chladného rána v temnotě elezem vonícího vlaku.

Doufám, e ví, co dělá, hochu, řekl nosič.

Ano, odvětil Willie, vím, co dělám. el uličkou mezi sedadly, nosič se zavazadly za ním. Skočil ze schůdků do kouřícího ranního svítáni. Stál a vzhlíel na nosiče a na černý kovový vlak, za kterým probleskovaly poslední hvězdy. Vlak mohutně zahoukal, nosiči po řadě vykřikli, vozy se hnuly.

Jeho nosič mával a usmíval se na chlapce dole, na malého chlapce s velkým zavazadlem, který na něho něco volal, zrovna kdy zahoukala lokomotiva.

Coe? křičel nosič s rukou u ucha.

Přejte mi těstí! volal Willie.

Hodně těstí, synku, volal nosič, mával a usmíval se. Hodné těstí, synku!

Díky! řekl Willie do mohutného hřmotu vlaku, do páry a hlomozu.

Pozoroval černý vlak, dokud úplně nezmizel z dohledu. Celou tu dobu se nepohnul. Stál tam, tie, malý dvanáctiletý chlapec na ochozeném dřevěném nástupiti, a teprve po dlouhých třech minutách se otočil, aby se vydal do prázdných ulic tam dole.

Potom, to u slunce vycházelo, přidal do kroku, snad aby se zahřál, a zamířil do nového města.

ILA BYLA STARÁ ENA

Kdepak, nemá smysl, abyste mě přesvědčoval. U jsem řekla. Seberte se a koukejte zmizet i s tím svým pitomým proutěným koem. Boe, to je ale hloupý nápad. Okamitě vypadněte, nezdrujte mě, mám spoustu háčkování a pletení a vůbec mě nezajímají vysocí mladíci v tmavém s pratěnými nápady!

Vysoký mladík v tmavém stál tie, bez hnutí. Teta Tildy mluvila rychle dál:

Neslyel jste? Jestli mi chcete něco říct, tak prosím  mluvte. Doufám, e vám nebude vadit, kdy si zatím naleju kávu. Tak. Kdybyste byl trochu zdvořilejí, nabídla bych vám taky. Jene vy si sem klidně vtrhnete, hrozně důleitý, ani nezaklepete nebo něco takového. Chováte se, jako by vám to tu vechno patřilo.

Teta Tildy pozvedla své pletení. Podívejte se, teď jsem kvůli vám spletla vzorek! Dělám si přehoz. Zimy jsou poslední dobou straně studené a nehodí se, aby dáma, která má kosti jako rýový papír, posedávala v domě, v něm tak táhne, bez teplého oblečení.

Vysoký mu v tmavém se posadil.

Opatrně, ta idle je staroitnost. varovala ho teta Tildy. Tak spuste, řekněte mi, co máte říct, a já vás pozorně vyslechnu. Ale ádné hartusení. A přestaňte na mě zírat s těmi divnými světýlky v očích. Páni, a mě z nich svírá u aludku.

Ozdobné porcelánové hodiny na krbové římse odbily třetí. V předsíni, u proutěného koe čekali čtyři mui, tie, jako zkameněli.

Jo, a ten proutěný ko, pokračovala teta Tildy. Je skoro dva metry dlouhý, ale jako prádelní ko nevypadá. A ty čtyři chlapy, co sem vtrhli s vámi, ty přece na noení toho koe nepotřebujete  vdy musí být lehký jako pápeří. Co říkáte?

Mladík v tmavém se k ní naklonil. Cosi v jeho výrazu napovídalo, e ko brzy přestane být lehký.

Hmmm, přemítala teta Tildy. Kde jen jsem u takový ko viděla? Muselo to být docela nedávno. Řekla bych

ááá! U si vzpomínám. Bylo to, kdy umřela paní Dwyerová odvedle.

Teta Tildy postavila álek rázně na stůl. Tak kvůli tomu jste přiel? A já myslela, e mi chcete něco prodat. Tak to tedy ne. Teď tu budeme hezky sedět, dokud nepřijde z internátu moje Emily. Čekám ji dnes odpoledne. Minulý týden jsem jí psala. Pochopitelně, nepřiznala jsem se, e mi není dvakrát dobře. Jen jsem ji naznačila, e bych ji zase jednou ráda viděla. Emily je skoro jako moje vlastní dcera, to tedy je.

No, ta u se o vás postará, mladíku. Vykáe vás z mého domu tak rychle, e



Mladík v tmavém na tetu Tildy pohlédl jako by byla unavená.

Ne, nejsem! utrhla se na něj.

Pohupoval se na idli dopředu a dozadu, přivíral oči, odpočíval. Nechtěla by si taky odpočinout? Připadalo jí, e eptá. Odpočívat, odpočívat, jen hezky odpočívat

Vichni svatí kolenatí! Já mám uplést sto álů, dvě stě svetrů a est set chňapek! Nekoukejte na to, e mám tenké prsty. Běte, běte pryč a vrate se, a to vechno dodělám, třeba se pak s vámi budu bavit. Teta Tildy změnila námět hovoru. Povím vám o Emily, mé malé sladké holčičce.

Teta Tildy zamyleně pokývala hlavou. Emily, s vlasy plavými a hebkými, jako jsou vlákna kukuřice.

Dobře si vzpomínám na ten den, kdy zemřela její matka. U je to dvacet let, co je Emily u mne. Proto jste mě tak rozčílil s tím koem a vůbec. Copak je umírání k něčemu dobré? Mladíku, mně se to nelíbí. Pamatuju se



Teta Tildy se odmlčela; vzpomínka bolestně zasáhla její srdce. Znovu viděla to odpoledne před pětadvaceti lety. Hlas jejího otce se chvěl.

Tildy, eptal, co si počne se ivotem? Svým chováním chlapce moc neláká. Dá pusu a zdejchne se. Proč se neusadí, nevdá, nevychová dětí?

Ale tatí, okřikla ho Tildy. Já se ráda směju a tančím a zpívám. Nejsem ten typ, co se vdává. Ví, při své filosofii těko najdu mue.

A jaká je tvá filosofie?

e smrt je nesmysl! Vzala nám maminku, zrovna kdy jsme ji nejvíc potřebovali. Copak to je rozumné?

Tátovy oči zvlhly, náhle byly edé a bez lesku. Má samozřejmě pravdu, Tildy, ale co se dá dělat? Smrt přijde na kadého.

Bojuj! křičela. Vraz ji ránu pod pás! Nevěr na ni!

To nejde, řekl táta smutně. Nikdo jí neunikne.

Přece se to nějak musí dát změnit, tatí. Začnu uskutečňovat svou filosofii. Tady a hned. Vdy je to pitomost; lidé pár let ijí a pak je nacpou do země jako předklíčená semena, ale nevyroste nic. K čemu tam tedy jsou? Leí tam celé milióny let a nikomu tím neprospívají. Větina z nich jsou milí, poctiví a ikovní lidé, nebo se alespoň snaí takovými být.

Ale táta ji u neslyel. Vybledl, ztratil se jako fotografie vybělená sluncem. Snaila se mu to vymluvit, ale on stejně umřel. Obrátila se a utekla. Nedokázala s ním být, kdy byl studený, protoe ten chlad popíral její filosofii. Nela mu ani na pohřeb. Zařídila si tohle staroitnictví v přední části domu a ila v něm léta sama  ne přila Emily. Tildy to děvče u sebe nechtěla. Proč? Protoe Emily věřila ve smrt. Ale její matka byla Tildina stará kamarádka a ona jí to slíbila.

Emily, říkala teta Tildy tomu mui v černém, byla první, kdo se mnou v tomhle domě za ta léta il. Nikdy jsem se nevdala. Děsila mne představa, e budu s muem ít dvacet, třicet let a on se pak sebere a umře mi. Celé moje přesvědčení by se tím sesypalo jako domek z karet. Stranila jsem se světa. Ječela jsem na lidi, jakmile se jen zmínili o smrti.

Mladý mu naslouchal trpělivě a zdvořile. Pak pozvedl ruku. Zdálo se, jako by svýma chladnýma zářivýma očima viděl vechno dřív, ne vůbec otevřela ústa. Věděl o ní a o druhé světové válce, kdy jednou provdy vypnula rádio a odhlásila noviny a ztloukla detníkem nějakého mue, vyhnala ho z obchodu, kdy jí chtěl začít popisovat pláe po invazi a pomalé dlouhé přílivy, na kterých měsíc kolébal mrtvoly.

Ano; tmavě oděný mladík se usmíval ze staroitného houpacího křesla; věděl i to, jak teta Tildy lpěla na svých krásných starých gramodeskách. Hany Lauder zpívající Bloudění v soumraku, madam ShumannHeinková a ukolébavky. Nikde ádné potraty, ádné zahraniční konflikty, vrady, otravy, automobilové nehody nebo sebevrady. Stejná hudba kadý den po vechny dny. A léta ubíhala a teta Tildy se snaila vtěpovat Emily svou filosofii. Ale dívčina mysl byla upřena na smrtelnost. Respektovala vak smýlení tety Tildy a nikdy se před ní nezmiňovala o  věčnosti.

Tohle vechno mladý mu věděl.

Teta Tildy si odfrkla. Jak to vechno víte? Jestli si ale myslíte, e mě vemluvíte do toho koe, tak to jste pěkně na omylu. Jen na mě sáhněte a já vám plivnu rovnou do obličeje!

Mladý mu se pousmál. Teta Tildy si opět odfrkla.

Neculte se na mě jako nemocný pes. Já u jsem moc stará na to, abyste se se mnou miloval. Vechno je ve mně vyschlé. Jsem jako stará tuba od barvy, léta zapomenutá.

Něco zarachotilo. Hodiny na římse odbily tři. Teta Tildy po nich blýskla očima. Divné. Copak nebily tři před pěti minutami? Měla ráda ty bílé porcelánové hodiny s nahatými andílky kolem ciferníku a hlasem jako zvon katedrály, jemným a vzdáleným.

To tu hodláte jen tak sedět, mladíku?

Hodlal.

Tak vám jistě nebude vadit, kdy si trochu zdřímnu. Ne abyste se z té idle hnul! A vás ani nenapadne motat se kolem mě. Jen na okamik zamhouřím oči. Tak. Tak.

Příjemný, tichý a poklidný čas. Ticho. Jen hodiny tikaly dál, pilně, jako červotoč ve dřevě. Obyčejný starý pokoj vonící naletěným mahagonem, olejem koených idli a knihami, které strnule stály na policích. Takový milý pokoj. Milý

Nevstáváte z té idle, e ne, mladíku? Neradila bych vám to. Jedním okem vás pořád hlídám. Ano, hlídám. Tak, tak. Ano, ano. Hmmm.

Zlehýnka. Ospale. Tak hluboko. Pod vodou, skoro a na dno. Ach, tak příjemně.

Kdo to tady ve tmě chodí? Oči mám zavřené.

Kdo to líbá mé tváře? To ty, Emily? Ne, ne. Asi se mi to jen zdálo. Jen  sen. Ano, to je ono. Vznáet se dál, dál, dál

Ach? Co to říkáte? Och!

Počkejte, musím si vzít brýle. Tak!

Hodiny znovu odbily tři. e se nestydíte, staroukové. Budu vás muset dát opravit.

Mladý mu v černém obleku stál u dveří. Teta Tildy kývla.

U odcházíte, mladíku? Musel jste to vzdát, co? Mne nikdy nepřesvědčíte, jsem tvrdohlavá jako mula. Mne z tohoto domu nikdy nedostanete, take se ani nemusíte obtěovat jetě se vracet.

Mladý mu se zvolna a důstojně uklonil.

Neměl v úmyslu se vrátit.

Prima, prohlásila teta Tildy. Vdycky jsem tátovi tvrdila, e to vyhraju! Cha! Já budu u tohohle okna plést jetě za tisíc let. Ty zdi kolem budou muset rozvýkat, aby mě z nich dostali.

Mladému mui blýsklo v očích.

Přestaňte na mě koukat jako kočka, která právě snědla kosa, křičela teta Tildy. A odneste si ten pitomý proutěný ko!

Čtyři mui vykročili těkým krokem ke dveřím. Tildy pozorně sledovala způsob, jakým nesli prázdný ko, jak vrávorali pod jeho tíhou.

Hej, poslyte! vstala a chvěla se rozčílením. Ukradli jste mi staroitnosti? Knihy? Hodiny? Co to máte v tom koi?

Tmavě oděný mu si bezstarostně pohvizdoval. Obrátil se k ní zády a vydal se za svými společníky, kteří klopýtali ke dveřím. U dveří se zastavil, ukázal na ko a nabídl jeho víko tetě Tildy. Posuňkem se jí zeptal, zda ho chce zvednout a podívat se dovnitř.

Já a zvědavost? Pcha! Nikdy! Vypadněte! křičela teta Tildy.

Mladý mu si narazil klobouk a zasalutoval.

Sbohem! Teta Tildy za ním zabouchla dveře.

Tak, tak. Tak je to lepí. Konečně Jsou pryč. Zatracení hlupáci, takový hloupý nápad. Kale na jejich proutěný ko. Jestli něco ukradli, nevadí, hlavně, e jí dali pokoj.

Jéje, usmála se teta Tildy. Emily u je tady, u se vrátila ze koly. Bylo načase. Hezké děvče. Jen se podívejte, jak se nese. Ale propána, ta je dnes bledá a divná. Kdo ví proč. A vypadá nějak ustaraně. Chudinka. Honem připravit pár koláčů a kávu.

Emily vystupovala po schodech. Teta Tildy pobíhala po místnosti. Slyela pomalé, unavené kroky. Co jen to děvče trápí? Vypadá to. Jako by najednou ztratila chu do ivota. Dveře se doiroka otevřely.

Emily stála v předsíni. Drela se mosazné kliky.

Emily? zavolala teta Tildy.

Emily pomalu vela do obývacího pokoje, hlavu skloněnou.

Emily, to je dobře, e u jsi tady! Byl tu takový děsný blázen s proutěným koem. Snail se mi vnutit něco, co jsem nechtěla. To jsem ráda. e jsi zase doma. Hned je tu útulněji



Teta Tildy si pojednou uvědomila, e na ni Emily celou tu dobu vytřetěně zírá.

Emily, co se děje? Proč na mě tak civí? Počkej, přinesu kávu. Tak!

Emily, proč přede mnou couvá?

Emily, dítě, přestaň křičet. Tak nekřič, Emily! Přestaň! Jestli bude takhle ječet, zblázní se. Emily, zvedni se z té podlahy, bě od té stěny! Emily! Dítě, přestaň se krčit, já ti přece neublíím!

Propána, sotva to skončilo, začíná dalí

Emily, holčičko, co se děje

?

Emily tie sténala, obličej přikrytý rukama.

Dítě, dítě, eptala teta Tildy. Tu má, napij se vody. Napij se, Emily, no tak, u je dobře.

Její oči se iroce otevřely, cosi uviděly a rychle se zase zavřely. Chvěla se a vzlykala. Teto Tildy, teto Tildy, teto



Přestaň! Tildy ji uhodila do obličeje. Co je to s tebou?

Emily se přinutila zvednout hlavu.

Natáhla ruku k tetě. Její prsty zmizely uvnitř Tildy.

Co je to za hloupost? vykřikla Tildy. Dej tu ruku pryč, dej ji pryč, slyí?

Emily ucouvla, trhla hlavou a její zlaté vlasy se rozlily v zářících vlnách. Ty tady přece nejsi, teto Tildy. Je to jen přelud. Ty jsi mrtvá!

Pt, dítě.

Nemůe tady být.

Propánakrále, Emily



Vzala ji za ruku. Dívčina ruka prola její dlaní. Teta Tildy se prudce vztyčila.

No tohle! vykřikla rozzlobeně. Ten

podvodník! Ten ejdíř a zloděj! Její hubené ruce se sevřely do tvrdých bledých pěstí. Ten černý ďábel; on mi ho ukradl! Odnesl ho pryč, udělal to, tak je to, ano tak! Tady

já

 hněv v ní vřel. Její bledé oči hnuly. Pak její drmolení vystřídalo hněvivé ticho. Náhle se obrátila k Emily: Vstaň, dítě! Potřebuji tě!

Emily leela a celá se chvěla.

Jedna moje část je jetě tady! prohlásila teta Tildy rozhodně. To, co mi zbylo, bude muset stačit; alespoň na chvíli. Podej mi klobouk!

Emily zaeptala: Straně se bojím!

Snad

snad se nebojí mne?

Bojím.

Ale já přece nejsem ádné straidlo! Vdy mé zná skoro celý ivot! Teď není čas na mukání. Zvedni se, rychle, ne ti dám jednu do nosu!

Emily vstala, vzlykala, zahnána do úzkých a snaila se vymyslet, kudy uniknout.

Kde má auto, Emily?

Dole v garái

teto.

Dobře! Teta Tildy ji vystrčila ze dveří. A teď

 očima přelétla ulici nahoru a dolů, 

kterým směrem je márnice?

Emily téměř upadla; na poslední chvíli se zachytila zábradlí. Co chce dělat, teto Tildy?

Dělat? rozkřikla se teta Tildy, která cupitala za ní, brada se ji chvěla temnou zuřivostí. Samozřejmě musím dostat zpět svoje tělo! Musím ho dostat zpátky! Rychle!

Auto vyrazilo. Emily svírala volant a upřeně hleděla na detěm zmáčenou klikatící se cestu. Teta Tildy klepala detníkem.

Pospě si dítě, pospě, ne mi do něj nastříkají ty svoje vodičky a ne ho nakrájejí na kostky, jak to ti krveízniví hrobaři mají ve zvyku. Rozřeou ho a seijí, a u není dočista k ničemu.

Ach této, tetičko, pus mě ven. Já nechci jet dál. Nemá to cenu, opravdu to nemá cenu. vzlykala dívka.

U jsme tady. Emily zastavila u chodníku a zhroutila se na volant. V tu chvíli u teta Tildy vyskočila z auta a spěchala, a jí sukně vlály, cestou kolem márnice dozadu, kde právě vykládali z černého pohřebního vozu proutěný ko.

Vy! zaútočila na jednoho ze čtyř muů s koem. Hned to postavte!

Mui vzhlédli.

Jeden z nich řekl: Ustupte, madam. Děláme svou práci.

Tam uvnitř je nacpáno moje tělo! zamávala detníkem.

O tom nic nevím, řekl druhý mu. Prosím, abyste nám nepřekáela, madam. Ten ko je těký.

Pane, vykřikla dotčeně. Chci, abyste věděl, e váím jen padesát kilo!

Letmo se na ni podíval. Mně je úplně jedno, kolik váíte, madam. Musím být doma na večeři. ena mě zabije, jestli se opozdím.

Vichni čtyři li dál. Teta Tildy je následovala halou do přípravny.

Mu v bílém pláti očekával dodávku koe s potěeným úsměvem v podlouhlém, dychtivém obličeji. Teta Tildy si nevímala výrazu jeho tváře ani jeho samotného.

Zřízenci poloili ko a pomalu odeli.

Mu v bílém pláti se podíval na tetu a řekl: Madam, tohle není vhodné místo pro enu.

No, řekla potěené, jsem opravdu ráda, e to takhle vidíte. Přesně to jsem se snaila říct tomu mladíkovi v tmavém obleku.

Hrobník se zatvářil zmateně: Jaký mladík v tmavém obleku?

No přece ten, co mi dupal zablácenýma botama po kobercích.

Nikdo takový u nás nepracuje.

To je jedno. Jak jste právě velice bystře poznamenal, tohle není místo pro enu. Nechci, abych tady byla. Chci, abych byla doma a vařila unku pro nedělní hosty. Velikonoce jsou za dveřmi. Musím vařit pro Emily, plést svetry, natahovat hodiny



Nepochybuji o tom, e jste velký filosof a filantrop, madam, ale já musím pracovat. Přivezli tělo. Poslední větu říkal se zjevným potěením, zatímco si vybíral mezi přichystanými noi, tubami, sklenicemi a ostatními nástroji.

Tildy se najeila: Sáhněte mi na tělo jen malíčkem a já vám



Odsunul ji stranou jako starou pavučinu. Georgi, zavolal nasládle, doprovoď tu madam ven, prosím tě.

Teta Tildy zavrtala pohled do přicházejícího Georga.

Otočte se a zmizte.

George ji vzal za zápěstí: Tudy, prosím.

Tildy se mu vyprostila. Snadno. Její tělo jaksi  vyklouzlo. Udivilo to dokonce i Tildy. Takový podivuhodný talent a rozvine se a v tak pozdním věku.

Vidíte, řekla potěena svou novou schopnosti. Se mnou nehnete. Chci své tělo zpět!

Hrobník zvedl zamyleně proutěné víko. Potom, po opakovaném pečlivém srovnání si uvědomil, e to tělo uvnitř je

vypadá

mohlo by být?

snad

ano

ne

to přece není moné, ale

Aha, vydechl konečně. Oči se mu rozzářily a pak zase zúily.

Madam, řekl opatrně. Ta ena tady je

vae

příbuzná?

Velice blízká příbuzná. Jednejte s ní etrně.

Asi sestra? pln naděje se chytal stébla mizející logiky.

Ne, vy blázne. Já, slyíte? Já! Hrobař tu mylenku chvíli zvaoval. Ne, řekl. Takové věci se nedějí. Prohrábl nástroje. Georgi, zavolej ostatní, a ti pomůou. Dokud tu bude ta cvokyně, nemůu nic dělat.

Čtveřice zřízenců se vrátila. Teta Tildy vzdorovitě zkříila pae na prsou. Nehnu se odtud! křičela, kdy ji posouvali jako figurku na achovnici  z přípravny do chladírny, do haly, do čekárny a do smuteční síně, kde se přímo uprostřed vrhla na idli. Řady lavic pokračovaly síní do edého přítmí. Ve vzduchu se vznáela vůně květin.

Prosím vás, madam, tělo bude a do zítřejího obřadu leet tady.

Budu tady sedět a nehnu se, dokud nedostanu, co chci.

Seděla, bledými prsty si popotahovala krajku u krku, bradu vzdorovitě vysunutou a kotníčkovou botou rozčileně kopala do podlahy. Kdykoliv se některý z muů přiblíil na dosah jejího detníku, utril ránu. A kdy ji chytili, věděla jak vyklouznout.

Pan Carrington, prezident pohřebního ústavu, zaslechl ze své kanceláře hluk a důstojně přikráčel, aby zjistil, co se děje. No tak, no tak, eptal kadému s prstem na ústech. Více vánosti, více váností. Co je to tady. Madam, mohu vám nějak pomoci?

Přejela ho přísným pohledem. Můete.

Jak tedy mohu poslouit, prosím?

Běte tam do té zadní místností, poručila tetaTlldy.

Aano.

A řekněte tomu dychtivému mladému badateli, a se laskavě přestane vrtat v mém těle. Jsem dáma. Moje mateřská znaménka, jizvy a takové věci, i můj vybočený kotník  to vechno je mým tajemstvím. Nechci, aby v mém těle dloubal a mejdil, aby ho řezal a mučil.

Panu Carringtonovi, který dosud neměl příleitost srovnat si obě těla, zněla její slova zmateně. Hleděl na ni s nechápavou bezmocností.

Má mě tam na stole jako holoubě připravené k vykuchání a nadívání! vysvětlila.

Pan Carrington se spěchal podívat. Po čtvrthodině rozpačitého ticha a vyděených dohadů, po srovnání zápisů u hrobaře, se vrátil o tři odstíny bledí.

Carrington upustil brýle a zaseje zvedl. Ztěujete nám práci.

Já? rozzuřila se teta Tildy. Svatý Víte po ránu! Podívejte se, pane Kostihryze, nebo kdo vlastně jste, vy říkáte



U vypoutíme krev z



Coe?

Ano, ano, opravdu. Tak. Teď hezky odejděte, ano? Nedá se nic dělat.

Nervózně se zasmál. Ná hrobník také provádí mení pitvu, aby určil příčinu smrti.

Teta se vymrtila, celá rozpálená.

To přece nesmí! To smí jen úřední ohledávač mrtvol!

Víte, občas uděláme malou výjimku



Okamité tam půjdete a řeknete tomu vaemu rozparovači, a napumpuje vechnu tu prvotřídní novoanglickou modrou krev pěkně zpátky do mého růovoučkého těla. A jestli z něj něco vyndal, tak a to tam zase vrátí a postará se, aby řádně fungovalo. A pak a mi tělo svěí jako obrázek zase rychle odevzdá. Slyíte?

Nemohu nic dělat. Skutečně, věřte mi.

Tak já vám tedy něco povím. Usadím se vám tu na dalích dvě stě let. Rozumíte? A pokadé, kdy vám tu přijde nějaký zákazník, mu budu plivat ektoplazmu rovnou do nosních dírek!

Carrington převaloval tu představu ve svém slábnoucím mozku a kvílel. Vdy byste zničila ná podnik. To byste přece neudělala, madam?

Teta se usmála.

Carrington se rozběhl uličkou mezi lavicemi. Bylo slyet, jak někde vzadu vytáčí jedno číslo za druhým. O půl hodiny později zavrčela na cestě k márnici auta. Tři viceprezidenti pohřebního ústavu s hysterickým prezidentem v čele se blíili mezi lavicemi.

Jaké potíe to tu vlastně máte?

Teta jim to několika jadrnými slovy vysvětlila.

Začali se radit, kdy předtím upozornili hrobníka, aby přeruil svou práci alespoň do té doby, ne dospějí k nějaké dohodě

Hrobník vyel ze své pracovny a s milým úsměvem je pozoroval. Při tom kouřil velký černý doutník.

Tetička se upřeně zadívala na doutník. Kam jste klepal popefí vykřikla poděeně.

Hrobník se jen nevzrueně zaklebil a vyfoukl dým.

Konference skončila.

Madam, ve ví váností, přece byste nás nevyhnala poskytovat nae sluby na ulici, e ne?

Tetička přeletěla vechny shromáděné supy pohledem. Úplně klidně.

Carrington si setřel pot z čela. Můete si vzít své tělo zpět.

Hohóóó! vykřikla tetička. Pak se opatrně zeptala:

Netknuté?

Netknuté.

ádny formalin?

ádný formalín.

I s krví?

Krev, boe můj, ano, i s krví, jen u si ho vezměte a běte!

krobená úklona. To zní sluně. Připravte je. Beru.

Carrington luskl prsty na hrobníka: pěstujte tam, vy hlupáku! Připravte ji!

A dávejte pozor s tím doutníkem! upozornila ho teta.

Pomalu, pomalu, řekla teta Tildy. Polote ten ko na podlahu, a do něj můu vlézt.

Nijak zvlá tělo nepřehlíela. Řekla jen: Vypadá přirozeně.

Uvolněně se spustila do koe.

Obklopil ji mrazivý pocit arktického chladu a po něm podivná nevolnost a vířivá závra. Připadala si jako kapka vody, která se snaí vpít do betonu. lo to pomalu. Těce. Jako kdy se motýl snaí vmáčknout zpět do odhozené kukly.

Viceprezidenti pozorovali tetu Tildy s nedůvěrou. Pan Carrington splétal prsty a snail se pomáhat strkavými a kubavými pohyby svých paí. Hrobník, upřímně skeptický, ji pozoroval líným pobaveným pohledem.

Prosáknout do chladné uly. Prosáknout do staré studené sochy. Protlačit se.

Oij, zatraceně! křičela na sebe teta Tildy.

Zvedni se trochu!

Tělo se pozvedlo, suchý ko zapraskal.

Skrč nohy, enská!

Tělo se tápavé napřimovalo a slepě se přidrovalo okrajů.

Hleď! křičela teta Tildy.

Do zakalených očí vstoupilo světlo.

Vnímej! nutila se teta Tildy.

Tělo ucítilo teplo místností, náhlou realitu preparačního stolu, o který bylo mono se opřít, získat rovnováhu.

Hýbej se!

Tělo učinilo pomalý, nejistý krok.

Sly! přikázala.

Do otupených uí pronikl hluk místnosti. Prudký, dychtivý dech hrobníka  naprosto otřeseného; potahování pana Carringtona i její vlastní chraptivý dech.

Jdi!

Tělo kráčelo.

Mysli! řekla.

Starý mozek znovu myslel.

Mluv! přikázala.

Tělo promluvilo, uklonilo se hrobníkovi.

Děkuji. Mnohokrát děkuji.

A teď, zaeptala nakonec, plač!

A rozplakala se slzami absolutního těstí.

Chceteli tetu Tildy navtívit, zajděte prostě kolem čtvrté odpoledne do jejího staroitnictví a zaukejte. Na dveřích visí velký pohřební věnec. Nic si z toho nedělejte! Nechala ho tam teta Tildy  takový u je její smysl pro humor.

Zaklepejte na dveře. Jsou na nich dvě závory a tři zámky, a kdy zaklepete, uslyíte tetin ostrý hlas:

Jste ten mu v černém?

Zasmějte se a řekněte: Ne, ne, to jsem jenom Já, teto Tildy.

A ona se taky zasměje a řekne: Tak pojďte dál, rychle. A zprudka otevře dveře a hned je za vámi zase zabouchne, aby dovnitř nemohl vklouznout ádný mu v černém obleku. Pak vás usadí, nabídne vám kávu a ukáe vám svetr, který právě dopletla. U jí to nejde tak rychle jako dřív a taky u moc dobře nevidí, ale nestěuje si.

A kdy se budete hezky chovat, řekne pak teta Tildy a odloí si álek na stolek, mám pro vás odměnu.

Jakou odměnu? zeptáte se.

Tohle, usměje se teta, potěena svou drobnou výjimečností, svým malinkým ertíkem.

Potom si trochu stydlivě rozepne bílou krajku na krku a na prsou a na okamik odkryje to, co je pod ní.

Dlouhou modrou jizvu v místech, kde byl pečlivě zait otvor po pitvě.

Na to, e to il muský, to není zas tak patné. připustí. Jetě trochu kávy? Hnědl

ELLIOTTOVÉ

RODINNÁ SLAVNOST

Přicházejí, řekla Cecy, leící na zádech ve své posteli.

Kde jsou? zavolal Timothy ode dveří.

Někteří z nich v Evropě, jiní v Asii, jetě jiní na ostrovech a někteří v Jiní Americe řekla Cecy a její oči se zavřely; řasy dlouhé, hnědé a rozechvělé.

Timothy přiel po holé dřevěné podlaze blí. Kdo to je?

Strýček Einar a strýček Fry a tamhle je bratranec William a teď vidím Fruldu a Helgar a tetu Morgianu a sestřenici Vivian, a vidím strýčka Johanna! Vichni sem spěchají!

Jsou vysoko na obloze? křičel Timothy a jeho malé edé oči plály. Jak tam stál u postele, nevypadal na víc ne čtrnáct let. Zvenčí vanul vítr a dům byl temný, osvětlený jen svitem hvězd.

Přilétají vzduchem a putují po zemi mnoha způsoby, řekla Cecy ze spánku. Nehýbala se na posteli; mluvila o tom, co vidí její mysl. Vidím bytost podobnou vlku, která se brodí temnou řekou  mělčinou  teď je právě nad vodopádem a její srst se leskne ve světle hvězd. Vidím hnědý dubový list, který vítr nese vysoko po obloze. Vidím letět malého netopýra. Vidím mnoho jiných věcí a ty vechny putují sem!

Budou tu zítra večer? Timothy vzrueně svíral okraj prostěradla. Pavouk na jeho klopě poskakoval jako černé kyvadlo, tančil vzruením. Sehnul se ke své sestře. Budou tady na rodinnou slavnost včas?

Ano, ano, Timothy, ano, vzdychla Cecy. Ztuhla. U se mě na nic neptej. Jdi teď pryč. Nech mě cestovat po místech, která mám nejraději.

Díky, Cecy, řekl. Vyel na chodbu a pak se rozběhl do svého pokoje. Rychle si ustlal postel. Probudil se teprve před několika minutami  při západu slunce  a kdy vyla první hvězda, běel se podělit o své vzruení z chystané slavnosti s Cecy. Teď spala tak klidně, e ji ani neslyel. Kdy si Timothy umýval obličej, spustil se na stříbrném lasu z jeho krku pavouk. Jen si to pomysli, pavoučku, zítra bude svátek Vech svatých!

Zvedl obličej a podíval se do zrcadla. Jeho zrcadlo bylo jediné v domě. Byl to matčin ústupek jeho nemoci. Ach, kdyby jen nebyl tak postien! Otevřel ústa a prohlédl si ubohé, nedostatečné zuby, kterými ho obdařila příroda. Nic ne bílé kostěné perličky v čelistech  kulaté, měkké a bledé. Něco z jeho dobré nálady ho opustilo.

U byla úplná tma a on musel zapálit svíčku, aby viděl. Cítil se vyčerpaný. Poslední týden ila celá rodina podle zvyklostí Starého světa. Spali ve dne, při západu slunce se probouzeli, aby vyli ven. Pod očima měl modré kruhy. Není to se mnou dobré, pavoučku, řekl tie drobnému stvoření. Nemůu si ani zvyknout spát ve dne jako ostatní.

Zvedl svícen. Ach, mít tak silné zuby s tesáky jako ocelové hřeby. Nebo silné ruce, nebo aspoň silnou mysl. Umět tak vysílat svou mysl svobodně jako Cecy. Ale ne, byl nepovedeným jedincem, byl nemocný. Ba dokonce  zachvěl se a pozvedl svícen vý  se bál tmy. Jeho bratři nad ním ohrnovali nos. Bion, Leonard a Sam. Smáli se mu, protoe spal v posteli. S Cecy to bylo jiné; její postel byla částí jejího pohodli nutného k tomu, aby mohla posílat svou mysl svobodně na lov. Ale spal Timothy jako ostatní v báječných letěných truhlách? Nespal! Matka mu dovolila, aby měl svou vlastní postel, svůj vlastní pokoj, své vlastní zrcadlo. Není divu, e se ho rodina stranila jako světcova kříe. Kdyby mu aspoň na zádech vyrostla křídla. Svlékl si koili a prohlédl si záda. A znovu si povzdechl. Je to beznadějné. Navdy.

Z přízemí se ozývaly vzruující a záhadné zvuky, ve vech místnostech, na vech stropech a dveřích byl rozvěen ustivý černý flór. Prskání černých voskových svíček na zábradlí schoditě. Matčin hlas, vysoký a pevný. Otcův hlas. který se ozýval se ozvěnou z hloubi sklepění. Bion, který přicházel zvenčí starého domu a táhl velké dvougalonové kanystry.

Jdu právě včas na oslavu, pavoučku, řekl Timothy. Pavouk se zatočil na konci své hedvábné nitě a Timothy se náhle cítil oputěně. Mohl letit rakve, chodit na muchomůrky a pavouky, věet černý flór, ale a slavnost začne, nikdo si ho ani nevimne. Čím méně toho nepovedený syn řekne, čím méně ho bude vidět, tím lépe.

Patrem pod nim proběhla Laura.

Rodinná slavnost! volala vesele. Rodinná slavnost! Zvuk jejich kroků se ozýval vude a nikde.

Timothy znovu nakoukl do Cecyina pokoje a viděl, e klidně spí. Jednou za měsíc scházela dolů ze schodů. Jinak zůstávala pořád v posteli. Báječná Cecy. Hrozně rád by se jí zeptal: Kdepak jsi teď, Cecy? A v kom? A co dělá? Jsi v horách? A jaké to tam je? Ale místo toho veel do Ellenina pokoje.

Ellen seděla u svého stolu, třídila mnoství světlých, hnědých a černých vlasů a malých zahnutých srpků nehtů, které získala jako manikérka v kosmetickém salónu Mellin Village padesát mil odtud. V rohu leela mohutná mahagonová truhla s jejím jménem.

Jdi pryč, řekla, ani se na něj vůbec podívala. Nemůu pracovat, kdy na mě civí.

Svátek Vech svatých, Ellen; jen si pomysli! řekl Timothy, snae se chovat přátelsky.

Huh! Vhodila několik nehtů do malého bílého pytlíku a přilepila na něj nálepku. Co to pro tebe můe znamenat? Co ty o tom ví? Vdy se takových věcí bojí! Jdi raději zpátky do postele.

Timothyho obličej znachověl. Musím letit a pracovat a pomáhat ostatním.

Jestli hned nevypadne, najde zítra v posteli tucet syrových ústřic. řekla Ellen věcně. Zmiz, Timothy.

Kdy se slepý vzteky hnal ze schodů, vrazil do Laury.

Koukej na cestu! zaječela staenými ústy.

Odela. Běel k otevřeným sklepním dveřím a nasál zdola do nosu dávku vlhkého, zemí vonícího vzduchu. Tati?

U je čas, zavolal jeho otec vzhůru schoditěm. Spěchej sem dolů, nebo tu budou dřív, ne budeme připraveni!

Timothy zaváhal jen tak dlouho, aby se zaposlouchal do miliónu ostatních zvuků, které plnily dům. Objevili se jeho bratři a prohnali se kolem jako vlak stanicí a přitom na sebe pokřikovali a hádali se. Kdyby stál na jednom místě dost dlouho, mohl by vidět vechny tři, jak ho míjejí s bledýma rukama plnýma věcí. Leonard se svým malým černým doktorským kufříkem, Samuel s velkou, v ebenově černé kůi vázanou knihou pod paí a náručí plnou dalího černého flóru, a Bion, který něco kutil kolem auta venku a teď se vracel s dalími gallony tekutiny.

Otec přestal letit a podal Timothymu hadr a plechovku s voskem. Ukázal na velkou mahagonovou truhlu. Tak pojď a vyleti ji, a se můeme pustit do dalího. Alespoň zaene spánek.

Zatímco letil rakev, nakoukl Timothy dovnitř.

Strýček Einar je velký mu, e, tati?

Hm.

Jak je vysoký?

To si můe domyslet z velikosti truhly.

Jenom jsem se ptal. Má sedm stop?

Moc mluví.

Kolem deváté vyel Timothy ven do říjnové noci. Ve chvíli teplém a chvíli chladném počasí se dvě hodiny procházel loukami a sbíral muchomůrky a pavouky. Jeho srdce se znovu rozbuilo očekáváním. Kolik říkala maminka, e přijde příbuzných? Sedmdesát? Nebo sto? Proel kolem statku. Kdyby jen věděli, co se děje v naem domě, pomyslel si při pohledu na zářící okna stavení. Vystoupil na pahorek a zahleděl se na město, vzdálené několik mil a ponořené do spánku, na bílé okrouhlé hodiny vysoko v dáli na věi radnice. Ani město nic netuí. Domů přinesl mnoho konví plných muchomůrek a pavouků.

V malém chrámu ve sklepě probíhal rychlý obřad. Byl jako jiné rituály po vechna ta léta: otec odříkal temné liturgie, matčiny krásné bílé ruce kynuly v gestu obráceného ehnáni a vechny děti vstaly, kromě Cecy, která leela nahoře v posteli. Ale Cecy byla také mezi nimi. Dívala se, teď z Bionových očí, teď ze Samuelových, teď z matčiných a pak jste ucítili pohyb a byla ve vás, mihla se a byla pryč.

Timothy se modlil se sevřenou hrudí k Temnému:

Prosím, prosím, pomoz mi, abych vyrostl, pomoz mi, abych byl jako mé sestry a bratři. Nedopus, abych byl jiný. Kdybych jen dokázal tvořit umělé obrazy z vlasů jaké tvoří Ellen, nebo způsobit, e se do mě lidi zamilují, jako to s lidmi dělá Laura, nebo číst podivné knihy, jaké čte Sam, nebo pracovat ve váeném zaměstnání, jaké má Leonard a Bion. Nebo alespoň jednoho dne zaloit Rodinu, jako ji zaloili maminka a táta



O půlnoci zahřměla domem bouře. Venku zazářil jasné bílý blesk. Ozval se zvuk blíícího se ničícího, ve pohlcujícího tornáda, rozrývajícího a vysávajícího vlhkou noční zemi. Pak se vnějí dveře rozletěly a zůstaly strnule viset ve veřejích a dovnitř začal proudit zástup ze Starého světa v čele s dědečkem a babičkou.

Od té chvíle přicházeli noví a noví lidé kadou hodinu. Ozvalo se třepotání křídel za oknem, klepání na přední verandě, ukání na zadní. Ze sklepa se ozývaly různé zvuky; podzimní vítr zavýskal v hrdle komína a zatěbetal. Matka naplnila velkou křiálovou mísu karmínovou tekutinou, kterou Bion přinesl domů v kanystrech. Otec se míhal z místnosti do místností a zapaloval nové a nové voskové svíčky. Laura a Ellen drtily v hmodíři dalí koření. A Timothy tam stál bez výrazu v tváři, ruce se mu chvěly, jak pozoroval vechno to vzruení, a jeho oči těkaly hned tu a hned zase tam. Buení na dveře, smích, zvuk tekoucí kapaliny, temnota, kvílení větru, tlučení blanitých křídel, pleskáni nohou, vítací ruch u vchodu, řinčení okenních křídel, míhající se stíny, příchody, chůze, kmitání.

Ano, ano a tohle musí být Timothy!

Coe?

Chvějící se ruka ho uchopila za niku. Tvář lemovaná dlouhými vlasy se k němu sehnula. Správný kluk, výtečný kluk, řekl cizinec.

Timothy. řekla matka. Tohle je strýček Jason.

Ahoj, strýčku Jasone.

A tamten

 matka odvedla strýčka Jasona pryč. Strýček Jason se obrátil, podíval se na Timothyho přes plátěm pokryté rameno a mrkl.

Timothy zůstal sám.

Ze vzdálenosti tisíce mil, ve tmě ozářené svícemi, slyel vysoký, ječivý hlas. A mí bratři, ti jsou chytří. Uhodnete, jaké mají zaměstnání, teto Morgiano?

Nemám zdáni.

Pracují ve městě v pohřební slubě.

Tohle! Vzdychnutí.

Ano! Pronikavý smích. Není to k nezaplacení?

Timothy stál velice tie.

Smích na chvíli utichl. Nosí domů jídlo pro mámu, tátu a pro nás vechny, řekla Laura. Samozřejmé kromě Timothyho



Rozpačité ticho. Pak se hlas strýčka Jasona zeptal:

Ano? Povídejte, co je s Timothym?

Ach Lauro, ten tvůj jazyk, napomenula ji matka.

Laura si toho nevímala. Timothy zavřel oči. Timothy  ehm Timothy nemá rád krev. Je vybíravý.

Naučí se, řekla matka. Naučí se to, řekla pevně. Je to můj syn a naučí se to. Je mu teprve čtrnáct.

Ale já jsem na tom vyrostl, řekl strýček Jason a jeho hlas se rozléhal z jedné místnosti do druhé. Vítr hrál na stromy venku jako na harfy. Na okna bubnoval drobný dé  jsem na tom vyrostl, opakovalo se ozvěnou do ztracena.

Timothy se kousl do rtu a otevřel oči.

Ano, je to vechno moje chyba. Matka je teď odváděla do kuchyně. Snaila jsem se ho nutit. Nemůete k tomu dítě nutit, kdy se mu dělá patně, pak tomu nikdy nepřijde na chu. Jen se teď podívejte na Biona, a kdy mu bylo třináct



Chápu, zabručel strýček Jason. Timothy se do toho vpraví.

Určitě vpraví, řekla matka vzdorovitě.

Plameny svíček se chvěly, jak se stíny míhaly sem a tam zatuchlými pokoji. Timothymu bylo zima. Nasál do nosu pach horkého loje, instinktivně sáhl po svíci a vydal se s ni na obchůzku po domě, ohlazuje a narovnávaje noc.

Timothy zaeptal někdo za vzorovanou zdí, zasyčel, zapískal a zazpíval slova: Timothy se bojí tmyl

Leonardův hlas. Nenáviděný Leonard!

Mám rád svíčky, to je vechno, odpověděl Timothy vyčítavým eptem.

Dalí blesky, dalí hromy. Kaskády pronikavého smíchu. Buení a klepání a křik a ustění atů. Čelními okny dovnitř vnikla lepkavá mlha. Z mlhy se vynořil vysoký mu a urovnal si křídla.

Strýček Einar!

Timothy vyrazil na svých krátkých nohách přímo do mlhy pod zelenou pavučinu stínů. Vrhl se Einarovi do náručí. Einar ho zvedl do výe.

Má křidla, Timothy! Ucouvl před chlapcovým světlem jako před bodlákem. Křídla, Timothy: Le! Tváře ostatních zmizely dole. Temnota se roztočila. Dům byl odvát pryč. Timothy se cítil jako vánek. Rozpřáhl ruce. Einarovy ruce ho zachytily a vyhodily ho znovu ke stropu. Strop se řítil dolů jako domek z karet. Le, Timothy! vykřikl Einar hlubokým, silným hlasem. Le na křídlech! Na křídlech!

Podzimní vítr vtrhl přílivem do domu, roztřásl trámy a způsobil, e zuřivé vlající záclony rozkmitaly plamínky svíček a dovnitř vnikl dé. Stovka příbuzných vykoukla ze vech temných, kouzelných místností a zavířila kolem ve změti stínů a tvarů, kde si Einar pohazoval s dítětem jako dirigent s taktovkou.

Dost! vykřikl Einar konečně.

Timothy, postavený na prkna podlahy, se nadeně, vyčerpaně vrhl proti strýčkovi Einarovi a astně vzlykal:

Strýčku, strýčku, strýčku!

Měl jsi dobrý let? Co, Timothy? zeptal se strýček Einar. Sklonil se a pohladil Timothyho po hlavě. Dobrý, dobrý.

Tak tomu bylo a do úsvitu. Větina z nich u přila a byla připravena uloit se přes den k spánku, spát bez hnutí a beze zvuku, ne slunce zase zapadne a oni budou moci ve ví důstojnosti vyjít ze svých mahagonových truhel.

Strýček Einar, následován tuctem jiných, odeel do sklepa. Matka je zavedla dolů k vyrovnaným řadám vyletěných truhel, jedna vedle druhé. Einar, za ním vlála křídla jako zelené lodní plachty, se pohyboval se zvlátním pískáním; kdy se jeho křídla dotkla nějaké překáky, zazněl zvuk podobný tichému úderu bubenických paliček.

Nahoře Timothy unaveně přemýlel a snail se oblíbit si tmu. Bylo tolik věcí, které mohl dělat ve tmě a lidé ho za ně nemohli napomínat, protoe ho nikdy neviděli. Měl rád tmu, ale nebyla to podmíněná láska: někdy té noci bylo tolik, e křičel odporem.

Mahagonové padací dveře ve stropě se zavřely, staené bledýma rukama. V koutech se někteří příbuzní třikrát otočili, ne ulehli, hlavy na tlapách, oči zavřené. Vycházelo slunce. Byl čas spát.

Soumrak. Hostina propukla, jako kdy se probudí hnízdo netopýrů, plné ječeni, výskání, veselí. Víka truhel odskočila. V hloubi sklepa zaduněly kroky. Několik opozdilých hostů builo na přední i zadní portál a bylo vputěno.

Prelo a promočení návtěvníci odkládali své kápě, své detěm nasáklé klobouky a pokropené plátě Timothymu, který je odnáel do přístěnku. Pokoje byly plné hlučících davů. Smích některého z bratranců vystřelil z jedné místnosti, svezl se po zdi druhé, odrazil se, zatočil se a vrátil se k Timothyho uím z dalí místnosti, ostrý a zraňující.

Po podlaze přeběhla my.

Poznal jsem tě, neteři Leibersrouter! prohlásil otec.

My zakrouila kolem nohou tří en a zmizela v koutě. O chvíli později se odnikud v rohu objevila krásná ena a usmála se na vechny bílým úsměvem.

Něco narazilo do mokré tabule kuchyňského okna. Sténalo to a plakalo a nepřetritě to klepalo na sklo, ale Timothy nemohl nic udělat, protoe nic neviděl. Ve své představivosti byl venku a nahlíel dovnitř. Padal na něj dé, ovíval ho vítr a tma uvnitř ho pohostinně zvala. Začal se tančit waltz: tíhlé vysoké postavy vířily pří cizokrajné hudbě. Hvězdičky odlesků tančily na pozvednutých čiích; z přilbic se drobily malé obláčky země a pavouk dopadl na zem a tie přeběhl po podlaze.

Timothy se zachvěl. Byl opět uvnitř domu. Matka na něj volala, aby běel tam, běel tady, pomohl, poslouil, teď zase do kuchyně, doskočit pro tohle a doskočit pro tamto, donést jídlo  dalí a dalí kolem něj se rozproudil večírek, ale on na něm nebyl. Tucty velkých lidí se natlačily před něj, zacláněly mu, přehlíely ho.

Nakonec se sebral a vyklouzl pryč, nahoru po schodech.

Tie zavolal: Cecy. Kde jsi teď, Cecy?

Dlouho byla tie, ne konečně odpověděla: V Imperiál Valley, zamumlala potichu. Vedle Saltonského jezera, poblí močálů a výparů a ticha. Jsem ve farmářově eně. Sedím na přední verandě. Můu způsobit, e se bude pohybovat, kdy budu chtít, nebo bude dělat, na co si vzpomenu. Slunce zapadá.

Jaké to je, Cecy?

Slyím, jak močál syčí, řekla tie, jako kdyby mluvila v kostele. Bubliny edé páry zvedají bahno, jako by holohlaví mui vylézali z hustého sirupu a hlavou napřed se vynořovali z vařící kae. edé hlavy praskají jako gumové balónky, rozprskávají se s mlaskavým zvukem vlhkých rtů. Unikají z nich lehoučké kotouče páry. Z hlubin vystupuje pach hořící síry a prastarých časů. Před desítkami miliónů let se tudy brodil dinosaurus.

U je pryč, Cecy?

Ano, u je pryč. Úplně pryč. Cecyiny rty se ve spánku zvolna pohybovaly. Z úst jí zvolna splývala tichá slova. Jsem uvnitř lebky eny, vyhlíím ven a pozoruji moře, které je nehybné a tak klidné, e z něj jde strach. Sedím na terase a čekám, a se můj mu vrátí domů. Občas z vody vyskočí ryba a s plesknutím zase spadne zpátky. Údolí, moře, několik vozů, dřevěná terasa, moje houpací idle, já sama, ticho.

A co teď, Cecy?

Vstávám z houpací idle, řekla.

Ano?

Odcházím z terasy, mířím k močálu. Nade mnou přelétá letadlo. Jako nějaký prvotní hmyz. Potom je ticho, takové ticho.

Jak dlouho v ní zůstane, Cecy?

Dokud budu dost slyet a vidět a cítit: dokud nějak nezměním její ivot. Scházím z terasy a jdu kolem dřevěného zábradlí. Mé nohy klopýtají na prknech, pomalu, unaveně.

A teď?

Teď jsou vude kolem mne samé výpary. Dívám se na bubliny, jak pukají a rozprskávají se. Ptáci se míhají kolem mých spánků a křičí. Náhle jsem v ptákovi a letím pryč! A jak odlétám, vidím svýma novýma perličkovýma očima enu pode mnou, jak vrávorá a dělá tři kroky vstříc bublajícímu močálu. Slyím zvuk, jako kdy se balvan noří do hlubin. Zakrouím a letím zpátky. Vidím bílou ruku jako pavouka, jak se chvěje a mizí v edé lávě. Láva se za ní zavírá. Teď letím domů, rychle, rychle, rychle!

Něco silně udeřilo do okna a Timothy vzhlédl.

Cecy zeiroka otevřela oči, zářící, astné, veselé.

A teď jsem doma! řekla.

Po chvíli se Timothy odváil připomenout: Je rodinná slavnost. Vichni u jsou tady.

Proč jsi tedy nahoře? Vzala ho za ruku. No dobře, tak mě tedy poádej. Vychytrale se usmála. Poádej mě, o co jsi mě chtěl poádat.

Nechtěl jsem tě poádat o nic, odpověděl. Tedy, skoro o nic. Tedy  ach, Cecy! Vylo to z něj v jediném dlouhém výdechu. Chtěl bych udělat něco, aby si mé vichni vimli, něco, čím bych je zaujal, za co by mě vzali mezi sebe, ale není nic, co bych mohl udělat, a já se cítím tak směný, tedy, myslím, e bys mohla



Můu, řekla, přivřela oči a na tváři se jí objevil úsměv. Postav se zpříma. Stůj velice klidně. Poslechl ji. Teď zavři oči a nemysli na nic.

Stál úplně rovně a nemyslel na nic, nebo si alespoň myslel, e nemysli na nic.

Vzdychla. Půjdeme teď dolů, Timothy? Cecy do něj vklouzla jako ruka do rukavičky, Dívejte se vichni! Timothy pozvedl číi teplé červené tekutiny. Pozvedl ji a čekal, a se vichni v domě otočí a podívají se na něj. Tety, strýci, bratranci, bratři, sestry! Pak obsah číe vypil na jediný douek.

Ukázal rukou na svou sestru Lauru. Drel její pohled a eptal při tom zákeřným hlasem, který ji udrel zticha ztuhlou. Cítil se velký jako strom, kdy el k ní. Zábava utichla. Vichni statí kolem něj a čekati. Ze vech pokojů vyhlíely obličeje. Nesmály se. Matčina tvář byla plná úasu. Táta vypadal zmateně, ale potěené, a na tváři se mu začínal objevovat výraz hrdosti.

Kousl Lauru, jemně, do krční tepny. Plamínky svící se opile zachvěly. Vítr zakvílel pod střechou. Ze vech dveří hleděli příbuzní. Strčil si do úst muchomůrku, polkl ji a pak začal mávat rukama jako křídly. Podívej se, strýčku Einare! Konečně můu létat! Divoce tloukl rukama. Nahoru a dolů. Pod ním se leskly zírající obličeje.

Stál na okraji schoditě a slyel, jak jeho matka hluboko pod ním křičí: Zastav se, Timothy!

Hej! zvolal Timothy a mávaje rukama skočil přes schoditě.

V půli cesty dolů se křídla, o kterých si myslel, e je vlastní, rozplynula. Zaječel. Strýček Einar ho zachytil.

Timothy se zmítal v rukou, které ho svíraly. Proti jeho vůli se mu z úst hrnula slova. Tady Cecyl Tady Cecy! Pojďte se na mě vichni podívat, nahoru, první pokoj vlevo! a pak dlouhý trylek jejího vysokého smíchu. Timothy se mamě pokouel umlčet hlas jazykem.

Vichni se teď smáli. Einar ho postavil na zem. Prodíraje se temným zástupem příbuzných, kteří se hnáti nahoru po schodech, aby pogratulovati Cecy, otevřel Timothy trhnutím průčelní dveře.

Cecy, já tě nenávidím, nenávidím tě!

Pod platanem, v hlubokém stínu, Timothy vyzvracel vechno, co snědl, a hořce vzlykaje se zhroutil na hromadu podzimního listí. Zůstal nehybné leet. Z kapsy jeho koile, z úkrytu krabičky od sirek, kterou pouíval jako své útočitě, se vyplíil pavouk. Pavouk přeel po Timothy o ve ruce, vyplhal po jeho krku k uchu a vlezl dovnitř, aby ho polechtal. Timothy zatřásl hlavou. Nech toho, pavoučku, nech toho.

Lehoučký dotek pavouci nohy na jeho uním bubínku způsobil, e se Timothy roztřásl. Nech toho, pavoučku! zavzlykal.

Pavouk se vydal dolů po jeho skráni, na chvíti se zastavil u Jeho nosních dírek, jako by hledal mozek, a potom si vylezl na pičku Timothyho nosu a díval se na něj svýma smaragdově zelenýma očima, dokud se chlapec nerozesmál. Jdi pryč, pavoučku!

Timothy se posadil a listí zaustilo. Kraj byl zalit jasným měsíčním světlem. Z domu se ozýval tichý oplzlý smích, kdy začali hrát Zrcadlo, zrcadlo. Vichni křičeti a výskali, jak se snaili mezi sebou odhalit toho, který neměl odraz, a který se nikdy neviděl v zrcadle.

Timothy. Křídla strýčka Einara se rozestřela a zakubala sebou a zavířila jako buben. Timothy cítil, e byl zvednut lehce jako náprstek a posazen na Einarova ramena. Netrap se tím, synovce Timothy. Kadý po svém, kadý tak, jak mu velí přirozenost. Oč lepí věci čekají na tebe. Oč bohatí. Svět je pro nás mrtev. Viděli jsme toho u tak mnoho, věř mi. ivot je nejlepí pro toho, kdo ije krátce. Kadá minuta je potom cennějí, Timothy, pamatuj si to.

Od půlnoci a do kalného rána ho strýček Einar provázel po domě, pokoj po pokoji. Dav pozdních příchozích se znovu vrátil k veselí. Byla tam prapraprapra a jetě tisíckrát prapramáti zabalená v egyptském rubái. Neřekla ani slovo, jen tam stála opřená o zeď, oční důlky upřené do dáli, vědoucí, tie světélkující. U snídaně, ve čtyři hodiny ráno, usedla tisíckrát prapramáti do čela dlouhého stolu.

Početní mladí bratranci popíjeti punč z křiálové mísy. Jejich pichlavé olivové oči, pičaté, ďábelské obličeje a kučeravé bronzové vlasy se nakláněly přes stůl, jejich pevná i měkká, napůl dívčí a napůl chlapecká těla se tiskla k sobě navzájem, jak nevraivě a chlemtavě pili. Skučení větru zesílilo, hvězdy zářily s divokou intenzitou, zvuky se zdvojovaly ozvěnou, tance se zrychlily, pijáci k sobě začínati být přáteltějí. Pro Timothyho toho bylo tolik na díváni. Víření v temnotách, ruch, tváře, které se objevovaly a zase mizely

Poslouchejte!

Společnost zadrela dech. Daleko ve městě rozezněly hodiny svůj zvon, říkajíc, e je est hodin. Slavnost končila. Jak rytmus zvonu dozníval, stovka hlasů začala zpívat píseň, která byla čtyři sta let stará, píseň, kterou Timothy nemohl znát. Ruce spojené, pomalu zpívali a někde v mrazivé dálce města hodiny dozvonily a ztichly.

Timothy zpíval. Neznal slova, neznal melodii a přitom jeho slova i melodie zněly správné a hlasitě. Zahlédl, jak se nahoře v poschodí zavřely dveře.

Díky, Cecy. zaeptal. Odpoutím ti. Díky.

Pak jenom odpočíval a nechal slova volně plynout, Cecyiným hlasem ze svých rtů.

Ozývala se slova loučení, nastal velký shon. Maminka a táta stáli u dveří, potřásali rukou a líbali vechny odcházející příbuzné. Nebe za otevřenými dveřmi se barvilo východem slunce. Dovnitř vnikl studený vzduch. A Timothy cítil, jak se ocitá v jednom těle po druhém, cítil, jak ho Cecy tlačí do hlavy strýčka Fry, take se můe dívat z jeho svratělé konaté tváře, potom vyletěl v nervózním spěchu listí před dům a probouzející se vrchy

Potom skákal pranou cestou a cítil, jak jeho rudé oči hoří, jeho huňatý koich je ojínělý ránem, kdy ve strýčkovi Wiltiamovi uhání strí pryč

Jako oblázek v ústech strýčka Einara vlétl Timothy do pavučinového blesku, který naplnil oblohu. A pak byl navdycky zpátky, ve svém vlastním těle.

V nadcházejícím jitru se několik posledních opozdilců objímalo a stěovalo si, jak je pro ně na světě čím dál méně místa. Byly doby, kdy se setkávali kadý rok, ale teď míjejí celé dekády bez slavností. Nezapomeňte! křičel někdo, setkáme se v roce 1970 v Salemu!

Salem. Timothyho strnulá mysl si pohrávala s tím slovem. Salem, 1970. A bude tam strýček Fry a tisíckrát prapramáti ve svém vysueném rubái, maminka a táta, Ellen, Laura, Cecy a vichni ostatní. Ale bude tam i on? Můe si být jist, e do té doby zůstane naivu?

S posledním závanem větru vichni zmizeli, tolik třepotajících se átků, tolik chvějících se savců, tolik zvadlých listů, tolik kňučivých a pitivých zvuků, tolik íleností, přízraků a nočních můr.

Maminka zavřela dveře. Laura zvedla kotě. Ne, řekla maminka. Uklidíme a v noci. Teď se vichni potřebujeme vyspat. A rodina se rozela po schodech do sklepa a na půdu. A Timothy el flórem ozdobenou halou, s hlavou sklopenou. Kdy procházel kolem zrcadla, viml si bledé mrtvolnosti svého obličeje, studeného a chvějícího se.

Timothy, řekla maminka.

Přistoupila k němu a dotkla se rukou jeho tváře. Synku, řekla. Máme tě rádi. Pamatuj si to. Vichni tě máme rádi. Nezáleí na tom, e jsme jiní, nezáleí na tom, e nás jednoho dne opustí. Políbila ho na tvář. A a zemře, budou tvé kostí leet neruené, na to dohlédneme. Bude leet v klidu navdy a já se na tebe přijdu podívat na kadý svátek Vech svatých a postarám se, abys odpočíval v klidu.

Dům ztichl. V dáli se honil mezi kopci těbetající vítr s posledním nákladem temných netopýrů.

Timothy stoupal po schodech, jeden po druhém a cestou tie plakal.

CESTOVATELKA

Chvíli před úsvitem nahlédl táta do Cecyina pokoje. Leela na své posteli. Nechápavě zavrtěl hlavou s zamával na ni.

Vysvětli mi, prosím tě, co na tom vidí, pořád takhle leet, řekl, musel bych na své truhle nudou okousat flór. Celou noc spát, nasnídat se a pak si lehnout do postele a leet v ní celý den.

Ach, ale tolik nám pomáhá, zastala se jí matka a odvedla ho chodbou pryč od spící Cecyiny bledé postavy. Je jedním z nejuitečnějích členů Rodiny. K čemu jsou dobří její bratři? Celý den jenom spí a nic nedělají. Cecy je alespoň aktivní.

Ve světle temných svící sestupovali po schodech; přes zábradlí visel černý flór, který tu zůstal od poslední rodinné slavnosti, konané před několika měsíci, a tie eptal, kdy procházeli kolem. Otec si vyčerpaně uvolnil vázanku. Jistě, my pracujeme v noci, řekl. Co můeme dělat, kdy jsme jak jsi to říkala  staromódní?

Samozřejmé, e nic. Vichni v Rodině nemohou být moderní. Otevřela dveře do sklepa; ruku v ruce sestupovali do temnoty. Pohlédla na jeho okrouhlou bílou tvář a usmála se. Je to skutečně velké těstí, e já nespím vůbec. Jen si pomysli, jaké by to bylo manelství, kdyby ses oenil s noční spáčkou! Kadý z nás by si il po svém. Skoro bychom se neviděli. Pěkně divoké. Tak, jak je to v Rodině zvykem. Někteří jsou jako Cecy, samá mysl; a jiní zase jako strýček Einar, samá křídla; a pak jsou zase někteří jako Timothy, lhostejní a klidní a normální. Pak jsou takoví jako ty, kteří spí ve dne. A já, já jsem stále vzhůru, po celý svůj ivot. Proto pochopit Cecy pro tebe příli neznamená. Mně pomáhá miliónkrát kadý den. Posílá pro mne svou mysl dolů k hokynáři, aby se podívala, co má na prodej. Vstoupí svou myslí do řezníka. Uetří mi dlouhou cestu, kdy mi prodá čerstvý a pěkný kousek masa. Varuje mě, kdy přichází návtěva, která se chystá proklevetit celé odpoledne. A je jetě esti sty jinými věcmi



Zastavili se uprostřed sklepní místností, poblí velké prázdné mahagonové truhly. Vlezl si do ní, stále docela nepřesvědčen. Kdyby jen víc přispívala, řekl. Bojím se, e ji budu muset poádat, aby si nala nějakou práci.

Vyspi se na to, poradila mu. Promysli si to. Moná, e za soumraku změní názor.

Zavřela za ním víko. Dobře, řekl zamyleně. Víko zapadlo.

Dobré ráno, drahý, řekla.

Dobré ráno, zabručel zevnitř rakve.

Vylo slunce. Vyběhla nahoru po schodech, aby připravila snídani.

Cecy Elliottová byla tou, která cestuje. Vypadala jako obyčejná osmnáctiletá dívka. Ale v Rodině nikdo nevypadal na to, co ve skutečnosti byl. ili v malých městečkách a na farmách po celém světě, prosté a nenápadně a přizpůsobovali své schopnosti potřebám a zákonům měnícího se světa.

Cecy Elliottová se probudila. Seběhla ze schodů a zabzučela: Dobré ráno, mami! Zamířila dolů do sklepa, aby překontrolovala vechny velké mahagonové rakve, opráila je a ujistila se, e jsou vechny těsně zavřené.

Táta, řekla, kdy letila jednu truhlu. Sestřenice Esther, řekla, prohlíejíc druhou, je tu na návtěvě. A

 zaukala na třetí, pradědeček Elliott. Uvnitř něco zaustilo jako svitek papyru. Podivná, velice pestrá rodina, bručela si, kdy la zpátky do kuchyně. Noční pijáci krve a běsi stok, někteří jsou vzhůru čtyřiadvacet hodin denně, jiní, jako já, prospí padesát minut z hodiny. Různé druhy spáčů.

Pustila se do snídaně. Kdy byla uprostřed misky s broskvemi, vimla si, e ji matka upřeně pozoruje. Poloila líci. Táta svůj názor změní, řekla Cecy. Předvedu mu, jak je uitečné, abych byla po ruce. Jetě nechápe, e se starám o bezpečí rodiny. Počkej.

Byla jsi ve mně, kdy jsem se před chvílí bavila s tátou? zeptala se maminka.

Ano.

Připadalo mi, e cítím, jak se dívá mýma očima, přikývla matka.

Cecy dojedla a vrátila se do postele. Uhladila čisté a chladivé prostěradlo, upravila přikrývku a lehla si na ni. Zavřela oči, sloila tíhlé ruce na svých drobných ňadrech a spočinula sochařsky dokonale tvarovanou hlavou na poltáři ze svých hustých katanových vlasů.

Vydala se na cesty.

Její mysl vyklouzla z místností, proletěla květinovou zahradou, poli, zelenými pahorky, přes prastaré, vozy vyjeděné ulice Mellin Townu do stre, vyhloubené větry a deti. V jejích zákrutech mohla létat celý den. Její mysl se mohla vtělit do psa, který tam seděl, a mohla cítit bystrými psími smysly, ochutnat vyzrálé kostí, čichat močí označené stromy. Mohla slyet, jak slyí psi. Zcela zapomněla na svou lidskou podstatu. Teď byla psem. Byla to víc ne telepatie, vnímání pocitů druhého. Bylo to úplné oddělení od jednoho prostředí a vstup do jiného. Mohla vstupovat do psů, kteří očichávali stromy, do muů, starých panen, ptáků, hrajících si dětí, milenců ráno procitajících v lůku, do propocených dělníků i nenarozených dětí, růových, srnčích mozečků.

Kam se vydat dnes? Rozhodla se a vyrazila!

Kdy její matka o chvíli později opatrné nahlédla do jejího pokoje, viděla, jak Cecyino tělo leí na lůku, hruď je nehybná a obličej klidný. Cecy u byla pryč. Matka přikývla a usmála se.

Ráno rychle uběhlo. Leonard, Bion a Sam odeli za svou prací stejně jako jejich sestra Laura, manikérka a Timothy byl odeslán do koly. Dům ztichl. Kolem poledne se jediné zvuky ozývaly od tří malých Cecyiných sestřenic, které si vzadu na dvorku hrály Urny, rakve, hýbejte se! V domě byli vdycky nějací strýčci nebo sestřenice, prasynovci nebo neteře navíc; přicházeli a odcházeli, přitekli kohoutkem, přiletěli po větru.

Sestřenice ustaly ve své hře, kdy na vrata hlučně zabuil vysoký mu. Objevila se maminka a mu rázné veel do dvora.

To byl strýc Jonn! zvolala bezdue nejmení z dívek.

Ten, kterého tak nenávidíme? zeptala se druhá.

Co tady chce? zeptala se třetí. Vypadá rozzlobeně!

My se zase zlobíme na něj, tak co na tom záleí. prohlásila druhá hrdě. Pro to, co Rodině udělal před edesátí lety, před sedmdesáti lety a před dvaceti lety.

Poslouchejte! Vichni poslouchali. Běí nahoru!

Zdá se, e něco křičí.

Je to rozzlobený křik?

Jistě, zuřivý!

Je v Cecyině pokoji! Křik. Smích. Kletby. Jekot. Zní to íleně, zuřivě a alostně, vechno dohromady!

Nejmení z děvčat se rozplakalo. Rozběhlo se ke dveřím do sklepa. Probuďte se! Ach, vy tam dole, probuďte se! Vy v truhlách! Je tady strýc Jonn a moná, e má s sebou cedrový kůl! Nechci, aby mi zabodl cedrový kůl do prsou! Probuďte se!

Pst! okřikla ji starí dívka. Nemá ádný kůl! A stejně, lidi v rakvích probudit nemůe! Poslouchej!

Hlavy zakloněné, oči upřené nahoru, čekaly. Bě od té postele! rozkázala maminka, stojící ve dveřích.

Strýc Jonn se sklonil nad Cecyiným spícím tělem. Rty se mu chvěly. Ve svých zelených očích měl divoký, ílený výraz.

Přiel jsem snad pozdě? zeptal se chraptivě. Je u pryč?

U celé hodiny! odsekla matka. Jsi snad slepý? Nemusí se vrátit celé dny. Někdy takhle leí třeba týden. Nekrmím její tělo, opatřuje si potravu od toho, kým nebo čím právě je. Jdi od ní pryč!

Strýc Jonn ztuhl, koleno opřené o matraci postele.

Proč jenom nepočkala? zeptal se zdrceně a prsty stále a stále zkouel její pulz.

Neslyel jsi? Matka výhruné vykročila vpřed. Nikdo se jí nesmí dotýkat. Musí zůstat tak, jak je. Tak, aby se mohla do svého těla vrátit stejně, jak ho opustila.

Strýc Jonn se otočil. Jeho dlouhý brunátný obličej byl křečovitě staen potlačovanými city a pod očima měl výrazné, temné kruhy vyčerpání.

Kam la? Musím ji najít!

Matka odsekávala slova jako poličky. Nevím. Má svá oblíbená místa. Můe ji najít v dětech, které běhají po cestičkách kolem rokle. Nebo se houpe ve výhoncích divokého vína. Nebo ji můe najít v rakovi, který se na tebe dívá zpod kamene na dně potůčku. Nebo můe hrát achy ve starém mui, který sedí před domem. Ví stejně dobře jako já, e můe být kdekoliv. Matka se sue usmála. Můe být dokonce i ve mně, dívat se na tebe a smát se ti, ani bys o tom věděl. Moná, e s tebou teď mluví ona a má z toho legraci. Nic bys netuil.

Ale

 Těce zavrtěl hlavou, jako velký vztyčený balvan. Jeho ruce se zvedly, jako by se chtěly kolem něčeho sevřít. Kdy si pomyslím

 Matka klidně pokračovala:

Samozřejmě, e ve mně není. Ale kdyby byla, neexistuje způsob, jak by ses o tom mohl přesvědčit. Oči se jí zaleskly zlobou. Stála tam, vysoká a krásná, a dívala se na něj beze strachu. Předpokládám, e mi teď vysvětlí, co od ni chce?

Zaposlouchal se do zvuku vzdáleného zvonu. Zuřivě potřásl hlavou. Jako by se chtěl něčeho neviditelného zbavit. Pak zabručel: Něco

uvnitř ve mně

 Hlas mu selhal. Sklonil se nad nehybným spícím tělem. Cecy! Vra se, slyí! Můe se vrátit, jen kdybys chtěla!

Za sluncem ozářenými okny se v korunách starých vrb honil vítr. Postel pod jeho váhou zapraskala. Vzdálený zvon opět promluvil a on se zaposlouchal do jeho hlasu, ale matka ho neslyela. Jen on mohl slyet ty vzdálené zvuky nesoucí se ospalým slunečním dnem. Skoro nezřetelně otevřel ústa:

Něco od ní potřebuju. Poslední měsíc to se mnou vypadá, jako bych

ílel. Dělám podivné věci. Jel jsem vlakem do velkého města a zael jsem si k psychiatrovi, ale nedokázal mi pomoci. Vím, e Cecy můe vstoupit do mé hlavy a vyhnat ten strach, který v ní vězí. Můe jej vysát jako vysavač, jen kdyby mi chtěla pomoci. Je jediná bytost, která mi dokáe vymést z hlavy tu pínu a pavučiny a zachránit mě. Tohle od ní chci, rozumí? řekl slabým, zoufalým hlasem. Pak stiskl rty. Musí mi pomoci.

Po tom, co jsi udělal Rodině? zeptala se matka.

Nic jsem Rodině neudělal!

Povídá se, řekla matka, e jsi ve patných časech, kdy jsi potřeboval peníze, bral sto dolarů za kadého člena Rodiny, kterého jsi vydal zákonu, aby mu byl vraen kůl do srdce.

To není spravedlivé! zvolal a třásl se při tom jako někdo, kdo trpí aludeční kolikou. Nemůe to dokázat! Le!

Na tom nezáleí. Stejně si nemyslím, e by ti Cecy chtěla pomoci. Rodině by to neprospělo.

Rodina, Rodina! Zadupal o zem jako velké rozzlobené dítě. Čert aby vzal Rodinu! Nechci se kvůli ní zbláznit! Potřebuju pomoc, zatraceně, a taky ji dostanu!

Matka stála proti němu, odměřený výraz ve tváři, ruce zaloené na prsou.

Ztiil hlas a s ustraenou nenávistí se jí podíval do očí. Poslouchejte mě, paní Elliottová, řekl. A ty, Cecy, taky, řekl směrem ke spící, pokud jsi tady, dodal. Poslouchejte, co vám teď řeknu. Podíval se na hodiny, které tikaly na sluncem ozářené zdi. Jestli Cecy nebude zpátky dnes večer do esti, připravena pomoci zbavit mou mysl toho strachu a uzdravit mne, já

já půjdu na policii. Zarazil se. Mám seznam Elliottů, kteří ijí na farmě, v Mellin Townu a kolem. Policie si seene dost cedrových kůlů, aby je mohla do hodiny vrazit do srdcí tuctu Elliottů. Odmlčel se a setřel si z čela pot. Stál tam a poslouchal. Vzdálený zvon se opět ozval.

Slýchal ho u celé týdny. ádný zvon tam nebyl, a on přesto slyel, jak zvoní. Teď zvonil, blízko, daleko, blízko, daleko. Věděl, e ho nikdo jiný nemůe slyet.

Potřásl hlavou. Zařval, aby přehluil ten zvuk zvonu, zařval na paní Elliottovou: Slyela jsi?

Popotáhl si kalhoty, utáhl si přezku na opasku a vyrazil kolem ní ke dveřím.

Ano, řekla. Slyela jsem. Ale nemohu Cecy zavolat zpět, kdy sama nechce přijít. Vrací se, jak se jí zamane. Měj trpělivost. Nechoď na policii



Přeruil ji. Nemůu čekat. Ta věc, ten zvuk je v mé hlavě u osm týdnů! Déle u to prostě nevydrím! Podíval se na hodiny. Jdu. Zkusím Cecy najít ve městě. Jestli ji neuvidím do esti

dobrá, vak ví, k čemu je cedrový kůl



Jeho těké boty zadupaly v hale, jak rázoval ke schoditi a ven z domu. Kdy vechen hluk utichl, matka se obrátila a váným, ustaraným pohledem se podívala na spící dceru.

Cecy, zavolala tie a naléhavě. Cecy, vra se domů!

Cecyino leící tělo neodpovědělo sebemením zvukem, sebenepatrnějím pohybem.

Strýc Jonn chodil po polních cestách a ulicích Mellin Townu, pátral po Cecy v kadém dítěti, které lízalo eskymo, a v kadém bílém pejskovi, který mu přeběhl přes cestu.

Městečko se rozprostíralo kolem jako nějaký podivný hřbitov. Ve skutečností nebylo ničím jiným ne několika budovami  pomníky zapomenutého umění a dávno minulých časů. Byla tam velká louka, plná jilmů a himalájských cedrů a modřínů, protkaná lesními cestičkami, po kterých se můete stáhnout do svých skrýí, jestlie vás ruí kroky procházejících lidi. Byly tam vysoké staropanenské domy, hubené a úzké, plné barevného skla, na kterých vyrůstaly střapaté zlaté vlasy starých ptačích hnízd. Byla tam lékárna plná lákavých sodovkových stolků s překlikovými deskami a té nezaměnitelné ostré vůně, která je jen v lékárnách a nikde jinde. Bylo tam holičské impérium s červeně opentlenými sloupy kolem kukly zrcadla v průčelí. Bylo tam také lahůdkářství, plné ovocných stínů a krabic s vůněmi staré arménské eny, která se podobá vůni rezavého ilinku. Městečko leelo pod cedry a jilmy, klidně odpočívalo a někde v tom městě byla Cecy, ta, která cestuje.

Strýc Jonn se zastavil, koupil si láhev oranády, vypil ji, otřel si tvář kapesníkem a jeho oči přitom skákaly nahoru a dolů jako oči malého dítěte, které přeskakuje vihadlo. Mám strach, pomyslel si. Mám strach.

Viděl ptáky sedící na telegrafních drátech, jako by svými těly tvořili nějakou ifru. Byla Cecy tam nahoře a smála se na něj z bystrých ptačích očí, čechrajíc si peří a zpívajíc mu při tom? Podezíral také indiána před krámkem s tabákem. Ale v té chladné, ze dřeva vyřezané, tabákově hnědé postavě nebyl ádný ivot.

Z dáli, jakoby z ospalého nedělního rána, slyel zvon, který vyzváněl v údolí jeho hlavy. Byl slepý. Stál v černé tmě. V jeho mučené mysli se začaly vynořovat bílé, zlověstné obličeje.

Cecy! vykřikl na vechny a vude. Já vím, e mi můe pomoci! Zatřes se mnou jako se stromem! Cecy!

Slepota zmizela. Koupal se ve studeném potu, který z něj prýtil bez přestání, lepkavý jako sirup.

Vím, e mi můe pomoci. pokračoval. Viděl jsem, jak jsi před léty pomohla sestřenici Marianne. Před deseti lety to bylo? Stál nehybně, soustředil se.

Marianne bylo děvče stydlivé jako krtek, vlasy jí z kulaté hlavy visely v copech jako kořeny. Marianne visela ve své sukni jako srdce zvonu, ale kdy la, nikdy nezvonila; jen se ourala, co noha nohu mine. Dívala se na plevel a těrk pod svýma nohama, kdy s vámi mluvila, dívala se vám na bradu  její oči nikdy nikdo neviděl. Matka si zoufala, e se Marianne nikdy nevdá a nikdy nebude mít v ivotě úspěch.

Take to bylo na Cecy. Cecy vklouzla do Marianne jako ruka do rukavičky.

Marianne skákala, běhala, výskala, její luté oči se leskly. Marianne roztrhla svou sukni, rozpustila si vlasy a nechala je volně splývat jako vodopád po svých polonahých zádech. Marianne se smála a zvonila v atech jako srdce zvonku. Marianne vykouzlila na svém obličeji výraz stydlivé skromností, radostí, inteligence, bohatství a lásky.

Chlapci se o Marianne rvali. Marianne se vdala.

Cecy z ní vyklouzla.

Marianne propukla v hysterii: opustila jí její páteři Celý den leela jako prázdny korzet. Ale u v sobě měla návyky. Něco z Cecy v ní zůstalo, jako fosilní otisk ve skále; Marianne začala své návyky zkoumat, připomínat si je, myslet nato, jaké to bylo, kdy Cecy byla v ní, a velice brzy začala běhat a křičet a smát se sama od sebe; jako by byla korzetem, oiveným pamětí!

Od té doby ila Marianne plný ivot.

Strýc Jonn, který se zastavil na kus řeči s dřevěným indiánem před krámkem s tabákem, divoce potřásl hlavou. V jeho očních bulvách se vznáely tucty zářících bublin, z nich kadá měla drobounké, mikroskopické oči, které hleděly do jeho mozku.

Co kdy Cecy nikdy nenajde? Co jestli ji zlomyslný vítr zanesl do Elginu? Copak tak ráda nepobývala právě tam, v ústavu pro choromyslné, dotýkajíc se jejich myslí, zachytávajíc a odhazujíc jejich mylenky jako karnevalové konfety?

V dálce se večerem rozlehla ozvěna hlasitého kovového hvízdání, zasyčela pára, kdy se údolím jako studená řeka prohnal vlak, proletěl obilným lánem, projel tunelem jako prst náprstkem a prosvitěl pod klenbou lesknoucích se ořechů. Jonn tam stál a cítil strach. Co kdy byla Cecy v kabině v strojvůdcově hlavě? Ráda řídila krajinou monstrózní stroje a lehce se mohlo stát, e ztratila cestu domů. Tenká nit se mohla snadno přetrhnout, zatímco se vlak řítil spící noční zemi nebo dřímajícím denním krajem.

Znovu se vydal stinnou ulicí. Za rohem jeho oči uviděly starou enu. vrásčitou jako suený fík, nahou jako plod bodláku, jak se s cedrovým kůlem v prsou vznáí mezi hlohovými keři.

Někdo vykřikl!

Někdo ho udeřil do hlavy. Kos, vznáející se k obloze, s sebou vzal chomáč jeho vlasů!

Zahrozil ptákovi sevřenou pěstí, jako kamenem. Chce mě vystrait! vykřikl. Těce oddychuje se díval, jak kos krouí nad ním a pak usedá na větev, jako by čekal na dalí příleitost vrhnout se mu do vlasů.

Pomalu se přikradl k ptákovi.

Uslyel vrčivý zvuk.

Skočil a polapil ho: Cecy!

Měl ptáka! Třepotal se a snail se vyprostit z jeho sevření.

Cecy! zvolal a díval se na zmítající se stvoření mezi svými prsty. Z ptačího zobáku začala kapat krev.

Cecy, rozmačkám tě, jestli ml nepomůe!

Sevřel prsty těsněji, těsněji, těsněji.

Pak vyrazil pryč od místa, kam nakonec odhodil mrtvého ptáka, a ani jednou se neohlédl.

el strí, která vedla středem Mellin Townu. Co se teď asi děje? pomyslel si. Telefonuje Cecyina matka ostatním? Mají Elliottové strach? Opile se potácel a z podpaí mu vyráela velká jezírka potu. Dobře, nechám je tedy, a se jetě chvíli bojí. Jetě se trochu podivám po Cecy a pak půjdu na policii!

Na břehu potoka se zasmál při pomylení, jak Elliottové zoufale pobíhají sem a tam a snaí se nalézt cestičku, kudy uniknout. ádná cesta neexistovala. Měli zařídit, aby mu Cecy pomohla. Nikdy se nedočkají toho, e starý dobrý strýc Jonn zemře jako blázen, to tedy ne.

Z hloubi potoka ho pozorovaly oči.

Za horkých letních odpolední Cecy ráda vstupovala do edých, krunýřem opatřených hlav říčních raků. Často vykukovala z černých vejčitých očí, posazených na jejich citlivých stopkách, a cítila, jak ji potok hladí svým chladem a závojem uvězněného světla. Vydechla a chvíli podrela svá vybíravá, liejníkové edá klepeta v částečkách unáených vodou kolem ní, jako kdy si vybírá zvlá chutné sousto z mísy salátu. Pozorovala gigantické kroky chlapců, kteří se k ni blíili podél říčního břehu, slyela jejich tichý, vodou tlumený křik, jak pátrali po racích, strkali pod hladinu své bledé prsty, ohmatávali kameny kolem, chytali a vytahovali řreneticky se zmítající zvířátka a házeli je do plechovek, kde se svíjelo mnoství jiných raků jako oivlý obsah koe na odpadky.

Pozorovala bledé sloupy chlapeckých nohou balancujících před jejím kamenem, viděla stín nahých beder chlapce, zabořeného do bahna a písku na dně potoka, viděla, jak se k ní blíí nejistá ruka a slyela vzruené syčeni chlapce, který hledal pod kamenem svou odměnu. Pak, kdy chlapec obrátil kámen, pod kterým leela, Cecy vymrtila vypůjčené tělo, v něm pobývala, zvířila obláček písku a zmizela v proudu.

Na jiném kameni se zase posadila, počkala, a se zvířené bahno usadí, svá klepeta drela hrdě před sebou, drobné oční bulvy se jí černě leskly a potoční voda plnila její ústa, studená, studená, studená

Pomylení, e Cecy můe být tak blízko, v jiné ivé bytosti, dohánělo strýce Jonna k ílené zuřivosti. V kterékoliv veverce nebo chipmunkovi, dokonce i v choroboplodném zárodku třeba přímo na jeho mučeném těle, vude mohla Cecy existovat. Mohla vstoupit třeba do měňavky

Za parných letních odpolední Cecy vstupovala do měňavek, míhajících se a rejdících hluboko v prastaré unavené temnotě kuchyňských pump. Ve dnech, kdy svět vysoko nad ní, nad nehybnou vodní hladinou snil své noční můry vesuujícího vedra, leela ona osamělá, chvějící se, chladná a vzdálená u ústí pumpy. A nad ni byly stromy jako obrazy hořící v zeleném ohni. Ptáci byli jako havé cejchy přitisknuté přímo na mozek. Z domů se kouřilo jako z kupek hnoje. Pak bouchly dveře, jako kdy vystřeli z puky. Jediným příjemným zvukem toho dne bylo astmatické zurčení vody v pumpě, kdy tekla do porcelánového hrníčku, aby pak byla prolita porcelánovými zuby staré seschlé eny. Z nitra svého útočitě pak Cecy slyela klapot střevíců a sténavý hlas stařeny, která se pekla na srpnovém slunci. A pak  sama leíc ve stínu a chladu, vykukujíc z temného tunelu pumpy  slyela Cecy kovové vrzání rukojetí energicky stlačované potící se starou dámou; voda, měňavka, Cecy, to vechno se v náhlém vyzvracení vylilo z hrdla pumpy do porcelánového hrníčku, u kterého čekaly sluncem rozpraskané rty. Potom, a potom Cecy vyklouzla, teprve ve chvíli, kdy se rty dotkly hladiny, aby se napily a hrníček zazvonil. Jak se porcelán dotkl porcelánu

Jonn zavrávoral a padl na břicho do studené vody. Nevstal, jen se posadil a tupě zíral před sebe. Potom začal kolem sebe rozhazovat kameny, křičet, chytat a zase odhazovat raky a klít. V uích mu hlasitě zvonil zvon. A teď, jedno za druhým, průvod těl, která nemohla existovat, ale zdála se tak skutečná, jak plula po hladině. Červovitě bílá těla leící na zádech byla pomalu unáena proudem jako odhozené loutky. Kdy ho míjela, obracely vlny jejich hlavy obličeji k němu a odhalovaly typické rysy členů Rodiny Elliottů.

Stále seděl ve vodě a začal plakat. Chtěl, aby mu Cecy pomohla, ale jak teď mohl očekávat, e ji dostane, kdy byl tak hloupý a proklínal ji, nenáviděl a vyhrooval jí i Rodině?

Vrávoravě se postavil. Vyel z potoka a zamířil na vrek. Teď u se dala udělat jen jediná věc. Obhájit se u jednotlivých členů Rodiny. Poádat je, aby se za něj přimluvili. Přimět je, a poádají Cecy, aby se vrátila domů. Co nejrychleji.

Dveře salónu pohřebního ústavu na Court Street se otevřely. Majitel ústavu, malý podsaditý mu s knírem a citlivýma tíhlýma rukama, vzhlédl. Pak jeho tvář znovu klesla.

Ach, to jsi ty, strýci Jonne, řekl.

Synovce Bione, řekl strýc Jonn, stále jetě mokrý od potoční vody. Potřebuji tvou pomoc. Neviděl jsi Cecy?

Jestli jsem ji neviděl? zeptal se Bion Elliott. Opřel se o mramorový stůl, na kterém upravoval mrtvolu. Zasmál se. Boe, na tohle se mne neptej! Odřrkl si. Podívej se na mě, zblízka. Poznává mě?

Jonn se najeil: Samozřejmějí Bion Elliott, Cecyin bratr!

patně, majitel pohřebního ústavu potřásl hlavou. Jsem bratranec Ralph, řezník! Ano, řezník. Potřásl hlavou. Tady, tady uvnitř, kde je to důleité, jsem Ralph. Před okamikem jsem pracoval v mrazícím boxu u sebe v řeznictví a najednou byla Cecy ve mně. Půjčila si mou mysl, jako se půjčuje trocha cukru. A pak mě přenesla sem a strčila mě do Bionova těla. Chudák Bion! To je ale zábava!

Ty jsi

ty nejsi Bion!

Ne, ach ne, drahý strýci Jonne. Biona Cecy pravděpodobně strčila do mého těla! Nezdá se ti to zábavné? Řezník vyměněn s řezníkem! A ledař pracuje pro nás oba stejně! Roztřásl se smíchem. Ach, ta Cecy, to je číslo! Setřel si z tváře slzy smíchu. Stojím tu u asi pět minut a přemýlím, co dělat. Ví co? Provozovat pohřební ústav není nic těkého. Hračka pro dětí. Bion bude zuřit. Důstojnost jeho povolání. Cecy nás později zase vymění zpátky. Ale Bion nepatří k těm, kteří se umějí zasmát sami sobě!

Jonn vypadal zmateně. To ani vy nedokáete Cecy ovládnout?

Samozřejmě, e ne. Dělá si prostě, co chce. Jsme proti ní bezmocní.

Jonn zamířil ke dveřím. Musím ji nějak najít, zamumlal. Pokud mohla s vámi dvěma udělat tohle, určitě by mi mohla pomoci, jen kdyby chtěla

 Zvon v jeho uích se rozezněl hlasitěji. Koutkem oka zahlédl pohyb. Otočil se a zasténal.

Mrtvola leící na stole měla hruď probodnutou cedrovým kůlem.

Na shledanou. řekl majitel pohřebního ústavu k zabouchlým dveřím. Slyel slábnoucí zvuk Jonnových běících nohou.

Mu, který vtrhl o páté hodině odpoledne na policejní stanici, stěí stál na nohou. Jeho hlas byl pouhý chrčivý epot; dávil se, jako by vypil jed. U ničím nepřipomínal strýce Jonna. Zvon v jeho uích neustále zvonil a po celou dobu za sebou viděl průvod lidi s hruďmi proklatými kůly, kteří zmizeli, kdykoliv se obrátil.

erif se na něj podíval přes rozečtený magazín, utřel si hnědý knír hřbetem ruky, sundal nohy ze stolu a čekal, co strýc Jonn řekne.

Chci podat hláení o rodině, která zde ije, zaeptal strýc Jonn, oči napůl zavřené. O hříné rodině, která tu ije pod falenou záminkou 

erif si odkalal: Jak zní jméno té rodiny?

Strýc Jonn se zastavil. Coe?

erif zopakoval svou otázku. Jak zní jméno té rodiny?

Vá hlas, řekl Jonn.

Co je s mým hlasem? zeptal se erif.

Zní povědomě, zamumlal Jonn. Jako



Ano? zeptal se erif.

Jako hlas Cecyiny matky! To je ono!

Opravdu? podivil se erif.

To proto, e jsi v něm! Cecy tě vyměnila tak, jako vyměnila Ralpha a Biona! Potom ale nemá cenu, abych ti něco o Rodině říkal! K čemu by to bylo dobré?

Myslím, e k ničemu, poznamenal erif sue.

Rodina je vude kolem mne! zasténal strýc Jonn.

Vypadá to tak, řekl erif a olízl pičku tuky, s pohledem u zase upřeným na kříovku v časopise. Tak tedy na shledanou, Jonne Elliotte.

Uh?

Řekl jsem: Na shledanou.

Na shledanou. Jonn se opřel o desku stolu a zaposlouchal se. Vy

slyel jste něco?

erif se zaposlouchal: Cvrčky?

Ne.

áby?

Ne, řekl strýc Jonn. Zvony. Pouze zvony. Posvěcené kostelní zvony. Zvony, které člověk jako já nevydrí poslouchat. Posvěcené kostelní zvony.

erif se zaposlouchal. Ne, opravdu nemůu říct, e bych je slyel. Opatrně s dveřmi, a budete odcházet; rády bouchají.

Dveře Cecyina pokoje se rozletěly. V přítím okamiku byl strýc Jonn uvnitř a plazil se po podlaze. Tiché Cecyino tělo leelo nehybně na lůku. Kdy se Jonn dotkl její ruky, objevila se za ním matka.

Přiběhla k němu a uhodila ho, a odletěl od Cecy a svalil se na záda. Svět se nadýmal zvoněním zvonů. Jeho oči potemněly. Zatápal po matce, kousl se do rtu a pak zase klesl na zem, oči strnule obrácené v sloup.

Prosím, prosím, řekni jí, aby se vrátila, zasípal. Omlouvám se. Nechci u nikomu ublíit.

Matčin hlas se ozýval skrz burácení zvonů: Jdi dolů a počkej na ni tam!

Neslyím! vykřikl hlasitěji. Moje hlava. Přitiskl si ruce na ui. Tak hlasitě. Tak hlasitě. U to nemůu vydret. Zavrávoral. Kdybych jen věděl, kde je Cecy



Prostým pohybem vytáhl z kapsy zavírací nů, otevřel ho. Nemůu dál

 řekl. Ne se matka dokázala pohnout, padl na podlahu, nů zabodnutý v srdci, krev se mu řinula ze rtů, nohy nesmyslně zkroucené. Jedno oko zavřené a to druhé vytřetěné a bílé.

Matka se k němu sklonila. Mrtev, zaeptala nakonec. Tak, zamumlala nevěřícně, kdy ustupovala, aby si krví nepotřísnila boty. Tak je konečně mrtev. Pak se vystraeně rozhlédla a hlasitě zavolala.

Cecy, Cecy, pojď domů, dítě. Potřebujeme tě!

Ticho, zatímco slunce za oknem pomalu zapadalo.

Cecy, pojď domů, dítě!

Rty mrtvého mue se pohnuly. Zazněl z nich vysoký, čistý hlas.

Tady! Byla jsem tu celé dny! To já jsem ten strach, který ho posedl, a on na to nikdy nepřiel. Řekni tátovi, co jsem udělala. Moná, e mě teď u nebude, povaovat za neuitečnou



Rty mrtvého mue znehybněly. O chvilku později se Cecyino tělo, opět obývané, vzpřímilo na lůku jako punčocha, kdy do ní náhle vklouzne noha, Večeře, mami, řekla Cecy a vstala z postele.

STRÝČEK EINAR

Bude to jen minuta. řekla ena strýčka Einara roztomile.

Nikdy, odpověděl. I kdyby to trvalo pouhou sekundu.

Dělala jsem se s tím celé ráno, řekla a protáhla si bolavá záda, a ty mi teď nepomůe? Za chvíli bude pret.

Tak a prí, odsekl zamračeně. Nenechám se propíchnout bleskem jen kvůli tomu, abych ti usuil prádlo.

Ale umí to tak rychle.

U jsem řekl; nikdy. Křídla podobná velké dehtované plachtě, se mu nervózně chvěla na rozhorlených zádech.

Podala mu tenkou ňůru, na které visely čtyři tucty čerstvé vypraných kusů prádla. S odporem si ji omotal kolem prstů. Takhle jsem tedy dopadl, mumlal si hořce, takhle jsem tedy dopadl. Zlosti mu téměř vyhrkly slzy do očí.

Neplač; zase bys mi ho zmáčel, řekla. Tak honem, vzhůru a prole se s ním okolo.

Prole se s ním. Jeho hlas zněl duté, prázdné a ublíeně. Je ti to jedno: jen a hřmí, jen a leje

Kdyby byl pěkný, slunný den, neádala bych tě o to, namítla logicky. Takhle bude celá má práce k ničemu, kdy mi nepomůe. Prádlo bude viset vude po domě



To zapůsobilo. Nade ve nenáviděl prádlo visící a vlající po místnostech, take se jeden musí pořád shýbat a plíit se mezi ním. Vzlétl. Jeho velká zelená křídla se rozevřela. Ale jen k ohradě pastviny!

Vír; vznesl se vzhůru a jeho křídla bila a stlačovala chladný vzduch. Ne bys řekl Strýček Einar má zelená křidla vznáel se nad farmou a prádlo, zmítané větrem a vírem jeho křídel, táhl za sebou ve velkých třepotajících se smyčkách.

Chytej!

Snesl se a spustil prádlo suché jako praená kukuřice na několik bílých prostěradel, které tam pro ně rozprostřela.

Děkuji! zavolala.

Ech! zvolal a odlétl pod jabloň, aby přemýlel.

Hedvábně jemná, krásná křídla visela za strýčkem Einarem jako plachty barvy zeleného moře; při kadém jeho prudím pohybu zaeptala a zaustila. Byl jedním z malá členů Rodiny, jeho neobyčejnost byla patrná na první pohled. Vichni jeho temní bratranci, synovci a bratři, ukrytí v malých městech po celém světě, měli nepostřehnutelné mentální schopnosti nebo uměli pouívat čarodějnictví či bílých pičáků, nebo se snáet z oblohy jako ohnivé listí, nebo se honit lesem jako stříbrní vlci. Ne vak mu s velkými zelenými křídly.

Ne e by svá křídla nenáviděl. Ani nápad! U od mládí létal, vdy v noci, protoe noc je pro okřídleného mue vzácná příleitost. Denní světlo představuje nebezpečí, vdycky představovalo a vdycky bude představovat; ale v noci, ach, v noci, plul nad ostrovy mraků mořem letního nebe. Ničeho se nemusel bát. Bylo to úchvatné, povznáející, skvělé.

Ale teď u v noci létat nemohl.

Kdy se (před několika lety) vracel z rodinné slavností v Mellin Townu ve státě Illinois do jednoho vysokohorského průsmyku v Evropě, napil se příli silného karmínového vína. Bude to v pořádku, říkal si tehdy nejistě, kdy za svitu ranních hvězd vzlétl nad vrky za Mellin Townem a vyrazil na dlouhou cestu. A potom  blesk z čistého nebe 

Vedení vysokého napětí.

Jako kdy kachna uvízne v sítí! Vechno syčelo! Jiskřící dráty mu oehly tvář do černá, obrovským náporem křídel se odrazil od vedení a padl na zem.

Kdy dopadl na měsícem zalitou louku pod sloupem vysokého napětí, zadunělo to, jako kdy z nebe spadne veliký telefonní seznam.

Přítí ráno vstal a křídla provlhlá rosou se mu chvěla. Jetě bylo ero. Pak se na východě objevil slabý prouek nastávajícího svítáni. Prouek se brzy změní na skvrnu a on nebude moci letět. Nedalo se dělat nic jiného ne se skrýt v lese a čekat v nejhlubím porostu, a znovu přijde noc, aby zakryla jeho křídla a umonila mu vzlétnout nad oblaka.

Takto se setkal se svou enou.

Onoho dne, kdy v Illinoisu nastal první teplý listopadový den, vyla mladičká Brunilla Wexieyová podojit krávu. Se stříbrným vědrem v jedné ruce se prodírala křovím a vyzývala neviditelnou krávu, aby se ukázala a nechala se podojit, jinak jí vemeno praskne tlakem mléka. To, e se kráva nejspí sama vrátí domů, a její cecíky budou potřebovat vyprázdnit, Brunillu Wexieyovou nijak nezajímalo. Byla to báječná příleitost na procházku lesem, foukání do odkvetlých bodláků a výkání ovíku; věci, které Brunilla dělala, kdy klopýtla o strýčka Einara.

Kdy spal pod keřem, vypadal jako mu pod zeleným přístřekem.

Ach, vykřikla Brunilla vzrueně. Mu. Ve stanu.

Strýček Einar se probudil. Stan se za ním rozloil jako velký zelený vějíř.

Ach, vykřikla Brunilla, která pátrala po krávě. Mu s křídly.

Takhle to vzala. Byla vyděená, to ano, ale dosud ji nikdy nikdo neublíil, a tak se nikoho nebála, a byla to přece tak neobvyklá věc vidět mue s křídly a Brunilla byla hrdá, e se s ním setkala právě ona. Začala mluvit. Za hodinu u byli staří přátelé a za dvě hodiny úplně zapomněla, e nějaká křídla existují a on se jí přiznal, jak se ocitl v tomto lese.

Ano, vimla jsem si, e jsi nějaký potlučený, řekla. To pravé křídlo vypadá oklivě. Bude lépe, kdy půjde se mnou domů a dovolí mi, abych ti ho oetřila. Stejně bys takhle do Evropy nemohl letět. A kdo by taky dneska chtěl ít v Evropě?

Poděkoval jí, byl vak na rozpacích, zda-li její nabídku můe přijmout.

Vdy bydlím sama, uklidnila ho. Protoe jsem jak vidí sám  oklivá.

Ujistil ji, e není.

To je od tebe hezké, řekla. Ale jsem a nedělám si o sobě ádné plané naděje. Mi příbuzní u neijí a já mám velkou farmu, sama pro sebe, kus cesty od Mellin Townu a tak si ráda s někým popovídám.

A to se ho vůbec nebojí? zeptal se.

Spí jsem pyná a árlivá, řekla. Smím? S opatrnou závistí pohladila jeho zelený blanitý závoj. Otřásl se pod tím dotekem a kousl se do jazyka.

Nedalo se dělat nic jiného ne jít s ní do domu pro léky a masti, a propána, co ta popálenina v obličeji a pod očima! Má těstí, e jsi nepřiel o oči, řekla. Jak se ti to stalo?

No

 řekl a najednou byli na farmě a ani jim nepřipadlo, e uli celou míli hledíce si navzájem do očí.

Minul den, pak druhý a on jí poděkoval za vechno a řekl, e musí jít, a e je jí vděčný za masti, za její péči a za střechu nad hlavou. Smrákalo se a on musí od esti večer do pěti ráno přeletět oceán a kontinent. Děkuji ti; sbohem, řekl, vznesl se do výe a zřítil se přímo do koruny javoru.

Ach! vykřikla a rozběhla se k jeho bezvědomému tělu.

Kdy se za hodinu probral, věděl, e u nikdy nebude moci letět v noci; jeho citlivé netopýří smysly byly pryč. Telepatie křídel, která ho varovala, kde mu v cestě stojí věe, domy a hory, jeho báječně jasné vidění a citlivost, která ho vedla bluditěm lesů, útesů a mraků, to ve navdy seehla rána do obličeje, modravé elektrické zajiskření a zasrení.

Jak? zasténal tie. Jak se dostanu do Evropy? Kdybych letěl ve dne, viděli by mě a  patný vtip  sestřelili by mě! Nebo by mě chytili a dali do ZOO a co by to byl za ivot? Brunillo, řekni mi, co budu dělat?

Ach, zaeptala, oči upřené na ruce ve svém klíně. Něco u vymyslíme



Vzali se.

Na svadbu přila Rodina. Přiustili a přiuměli ve velké podzimní lavině javorového, platanového, dubového a jilmového listí, spadli jako dé katanů, zabubnovali o zem jako zimní jablka s vůní pozdního léta ve větru, který zvedl jejich příchod. Obřad? Obřad byl krátký jako plamínek sfouklé černé svíce, její kouř se stále drí ve vzduchu. Jeho kvapnost a temnost a jeho postranní a skrytý význam zcela unikly Brunille, která měla ui jen pro velkolepé umění křídel strýčka Einara elestících nad jejich hlavami. A strýčkovi Einarovl, kterému u se rána na nose vyhojila a teď drel Brunillu za ruku, se vidina Evropy pomalu rozplývala před očima.

Na to, aby mohl letět vzhůru k nebi nebo přímo dolů, nemusel vidět nijak zvlá dobře. Bylo proto jen přirozené, e v noc jejich svatby sevřel Brunillu do náručí a vzlétl s ní k nebi.

Farmář, který bydlel pět mil odtamtud zahlédl o půlnoci malý obláček, uviděl slabý záblesk a zaslechl praskání.

Blýská se na časy, poznamenal a el spát. Na zem se vrátili a ráno, s ranní rosou.

Jejich manelství se vydařilo. Stačilo, aby se na něj podívala a hned ji hrdostí naplnila mylenka, e ona je jediná ena na světě, která se provdala za okřídleného mue. Kdo jiný můe něco takového říct? ptala se svého zrcadla. A odpověď zněla: Nikdo!

On zase nalezl v jejím obličeji půvab, laskavost a porozuměni. Aby se jí přizpůsobil, pozměnil trochu svou stravu a v domě si dával pozor na křídla; rozbité porcelánové hrníčky a lampy neprospívají nervům, a tak se od nich drel co nejdál. Změnil i své zvyky ohledně spánku, kdy v noci stejně nemohl létat. A ona zase nechala předělat idle tak, aby skýtaly pohodlí i pro křídla, někde něco přidala a jinde zase ubrala a říkala věci, pro které ji miloval. My vichni máme své kukly. Vidí, jak jsem oklivá? říkala. Ale jednoho dne kuklu protrhnu a rozevřu křídla zrovna tak krásná, jako ta tvoje.

U jsi to udělala dávno, říkal jí.

Zamyslela se nad tím. Ano, připustila. A vím, kterého dne to přesně bylo. Tenkrát v lese, kdy jsem hledala krávu a nala stan! Smáli se a v jeho objetí se cítila tak krásná, jako by věděla, e sňatkem se z ní sloupla kukla její oklivostí, jako kdy vytáhne zářivý meč z pochvy.

Měli děti. Zprvu měl strach, e budou mít křídla.

Nesmysl, to by bylo báječné! řekla. Alespoň by se mi nepletly pod nohama.

Jene, namítl, se ti zase budou zaplétat do vlasů!

Óóó! vykřikla.

Narodily se jim čtyři dětí, tři chlapci a jedna holčička, a měly v sobě tolik energie, jako by opravdu měly křídla. Rostly rychle jako muchomůrky po deti a v parných slunečních dnech chtěly po svém tátovi, aby s nimi sedával pod jabloní, ovíval je chladivými křídly a vyprávěl jim bláznivé pohádky o oblačných ostrovech a nebeských oceánech, o mlze a větru, jak chutnají hvězdičky, kdy se rozplývají na patře, jak se pije studený horský vzduch a jaké to je být oblázkem, který padá z Mount Everestu a mění se v zelený květ, který rozkvétá svými křídly, kdy u u dopadá na zem!

To bylo jeho manelství.

A dnes, po esti letech, sedí strýček Einar pořád na stejném místě, hnije pod jabloní a sílí v něm netrpělivost a neklid; ne proto, e by si to přál, ale proto, e je přes to dlouhé čekání stále neschopen létat na nočním nebi; citlivost jeho smyslů u se nikdy nevrátila. Seděl tam sklesle, nic ne pouhý letní slunečník, zelený a odloený, oputěný po sezóně nepozornými výletníky, kteří se kdysi těili z jeho chladivého stínu. Měl tu sedět navdy a bát se vzlétnout ve dne, kdy by ho někdo mohl spatřit? Měl létat jen proto, aby vysuil své eně prádlo nebo aby ochladil za parných srpnových polední své děti? Jednou z jeho dřívějích povinnosti bývalo obstarávat pochůzky pro Rodinu, rychleji ne vítr. Jako bumerang létal přes údolí a hory a jako chmýří bodláku se snáel k zemi. Vdycky měl dost peněz; Rodina oceňovala uitek, který jí přináel létající mu! Ale teď? Bída! Jeho křídla se zachvěla a lehla vzduch, zaburácela jako uvězněný hrom.

Tati, řekla malá Meg.

Dětí stály a dívaly se na jeho zasmuilý obličej.

Tati, řekl Ronald. Udělej jetě hrom!

Je chladný březnový den, brzy se rozprí a bude dost hromobití, řekl jim strýček Einar.

Půjde se na nás podívat? zeptal se Michael.

Jděte u, jděte! Nechte tatínka přemýlet.

Byl uzavřen lásce, lásce k dětem i lásce dětí. Myslel jen na nebe, oblohu, obzory, nekonečno; a u byla noc či den, svítily hvězdy, měsíce nebo slunce, bylo zamračeno nebo jasno, pořád to bylo nebe a obloha a obzory, co ho obklopovalo vdy, kdy se vznesl do výe. Jene teď jen plachtí nad pastvinami a drí se dole, aby ho někdo nezahlédl.

Bída uvězněná v hluboké studni!

Tati, pojď se na nás podívat; je březen! volala Meg. Jdeme se vemi dětmi z městečka na kopec!

Strýček Einar zabručel. Na jaký kopec?

Přece na Dračí kopec, kam jinam! zazpívali vichni najednou.

Podíval se na ně.

Kadý měl v ruce velkého papírového draka, jejich tváře hořely nedočkavostí a divokostí. V drobných prstech svírali klubka provázku. Na dracích, pomalovaných červeně a modře a lutě a zeleně, visely ocasy z bavlněných a hedvábných prouků.

Jdeme poutět draky! řekl Roland. Nepůjde s námi?

Ne, řekl smutně. Nikdo mě nesmí vidět. Byly by z toho potíe.

Můe se schovat v lese a dívat se na nás, řekla Meg. Udělali jsme si draky sami. Víme jak.

Jak to, e to víte?

Protoe jsi ná tatínek! volali vichni. Proto!

Dlouze se na děti zadíval. Povzdechl si. Je to soutě draků, e?

Ano.

A já ji vyhraju, řekla Meg.

Ne, já! odporoval jí Michael.

Já, já! zapitěl Stephen.

Čert aby vás vzal! zařval strýček Einar, vyskočil a zabubnoval křídly. Děti! Děti! Mám vás tak rád!

Tatí, stalo se něco? zeptal se Michael a opatrně ucouvl.

Nic, nic, nic! zalykal se Einar. Rozvinul svá křidla v plném rozpětí a zase je srazil k sobě. Prásk! Bouchly jako činely. Děti se převalily na záda. Mám to! Mám to! Jsem zase svobodný! Jako oheň v komíně! Jako pírko ve větru! Brunillo! zavolal Einar k domu. Objevila se jeho ena. Jsem svobodný! zavolal a vzepjal se na pičkách. Poslouchej, Brunillo, u nepotřebuji noc! Ode dneka můu létat kadý den a kterýkoliv den v roce!  ach Boe, já tu marním čas tlacháním. Podívej!

Před očima znepokojených členů své rodiny utrhl bavlněný ocas jednomu z draků, přivázal si ho k pasu, vzal klubko provázku a sevřel jeho konec zuby, druhý konec dal dětem a vyletěl vysoko, vysoko do vzduchu, vstříc březnovému větru!

Jeho děti se rozběhly přes louky a farmy, popoutěly ňůru vedoucí k slunnému nebi, klopýtaly a těbetaly a Brunilla stála na dvořku farmy, dívala se a mávala a smála se; a dětí zamířily k Dračímu kopci, kde vechny čtyři stály, hrdými, pynými prstíky svíraly provázek, kterým pokubávaly a tahaly a řídily. Děti z Mellin Townu přinesly své malé draky, aby je vypustily do větru a uviděly velkého zeleného draka vysoko na nebi a křičely:

Ach, ach, to je ale drak! To je drak! Ach, já bych taky chtěl takového draka! Kde, kde jste ho vzali?

Ná tatínek nám ho udělal! křičela Meg, Michael, Stephen a Roland a radostné při tom zatáhli za provázek a bzučící, hřmící drak na obloze klesl, vznesl se a udělal v mracích obrovský magický vykřičník!

DUBNOVÁ ČARODĚJKA

Cecy plula ve vzduchu, přes údolí, mezi hvězdami, nad řekou, nad rybníkem a nad cestou. Plula neviditelná jako jarní vítr, svěí jako vůně jetele, která navečer stoupá z luk. Vzlétla mezi holuby hebké jako bělostný hermelín, zastavovala se ve stromech a ila v květinách, snáejíc se v jejich okvětních lístcích odvátých větrem k zemi. Seděla v zelené ábě, studené jako mince v třpytivé tůni. Běela v jeatém psovi a těkala, aby slyela ozvěnu svého hlasu od vzdálených zdí stodol. ila v čerstvé dubnové trávě a v nasládlé průzračné míze stoupající z pimem vonící země.

Je jaro pomyslela si Cecy. Dnes v noci budu v kadé ivé bytosti na světě.

A hned se usídlila v malém cvrčkovi na asfaltové cestě, pak zase v kapce rosy na elezných vratech. Její čilá mysl plula nikým neviděna v illinoiském větru. Ten večer jí bylo sedmnáct let.

Chci být zamilovaná, řekla.

Prohlásila to u večeře. Její rodiče vytřetili oči a ztuhli ve svých idlích. Opatrně, radili jí. Nezapomeň, e jsi zvlátní. Celá nae Rodina je zvlátní a neobyčejná. Nemůeme se míchat nebo enit s obyčejnými lidmi. Kdybychom to dělali, ztratili bychom své magické schopnosti. Přece bys nechtěla přijít o svou magickou schopnost cestovat, e ne? Tak buď opatrná. Buď opatrná!

Ale nahoře ve své lonici se Cecy navoněla parfémem a chvějíc se očekáváním ulehla na svou postel s nebesy, zatímco mléčný měsíc stoupal nad Illinoisem a měnil řeky v lehačku a cesty v pásy platiny.

Ano, povzdechla si. Patřím do podivné rodiny. Spíme ve dne a létáme za nocí jako černí draci ve větru. Kdybychom chtěli, můeme prospat zimu v krtcích, v teplu nitra země. Mohu ít, v čem se mi zamane  v oblázku, v afránu nebo v kudlance náboné. Mohu opustit své obyčejné tělo z masa a kostí a poslat svou mysl daleko za dobrodrustvím. Teď!

Vítr ji odvál přes pole a louky.

Zahlédla teplou jarní zář chýí a farem, prosvětlující barvami houstnoucí soumrak.

Jestli se nemůu zamilovat sama, protoe jsem divná a zvlátní, mohla bych se zamilovat prostřednictvím někoho jiného, pomyslela si.

Před farmou stála v jarní noci tmavovlasá, sotva devatenáctiletá dívka a čerpala z hluboké kamenné studny vodu. Zpívala si.

Cecy se snesla  jako zelený list  do studny. Leela v jemném mechu, který ji obrůstal, a vzhlíela chladivou temnotou. Pak oila v chvějící se měňavce. A teď v kapičce vody! Nakonec byla ve studeném hrníčku, který dívka zvedala ke svým horkým rtům. Kdy pila, ozval se tichou nocí klokotavý zvuk. Cecy vyhlédla z dívčiných očí.

Vstoupila do tmavovlasé hlavy a pohlédla z jiskrných očí na ruce, které svíraly hrubý provaz. Mulemi uí se zaposlouchala do dívčina světa. Skrz jemné nosní dírky vdechovala její část vesmíru, vnímala buení jejího srdce a cítila zvlátní pohyb jazyka při zpěvu.

Ví, e tu jsem? pomyslila si Cecy.

Dívka se nadechla. Podívala se k ztemnělým loukám.

Kdo je tam?

ádná odpověď. Je to jen vítr, zaeptala Cecy.

Je to jen vítr. Dívka se zasmála, ale zachvěla se při tom.

Tělo té dívky bylo dobré tělo. Mělo kosti z nejlepí tíhlé slonoviny, obalené a zaoblené masem. Její mozek byl jako růová čajová růe zavěená v temnotě a ústa jí voněla motem. Její rty se pevně přimykaly k bílým zubům, obočí se jí úhledně klenulo proti světu a vlasy půvabně a měkce spadaly na mléčnou íji. Póry měla drobné a sevřené. Nos ukazoval k měsíci a tváře jí hořely jako ohníčky. Celé tělo se vznáelo lehce jako pírko při kadém jednotlivém pohybu a zdálo se. Jako by si při tom neustále zpívalo. Být v takovém těle, v té hlavě, bylo jako vyhřívat se v teple krbu, ít v spokojeně předoucí kočce nebo skotačit s teplým potůčkem vlévajícím se nocí do moře.

Tady se mi bude líbit, pomyslela si Cecy.

Coe? zeptala se dívka. Jako by ji slyela.

Jak se jmenuje? zeptala se Cecy opatrně.

Ann Learyová. Dívka sebou kubla. Proč to vlastně říkám nahlas?

Ann, Ann, eptala Cecy. Ann, ty se zamiluje.

Jakoby v odpověď se od silnice ozvalo rachocení vozu a řinčení a zvoněni kol na těrkové cestě. Přijíděl vysoký mu s bryčkou, velkýma rukama svíral opratě a jeho úsměv prozářil celý dvůr.

Ann!

To jsi ty, Tome?

Kdo jiný? Seskočil z bryčky a přehodil opratě přes plot.

S tebou já nemluvím! Ann se otočila tak prudce, a z vědra, které drela v ruce, vyplíchla voda.

Ne! vykřikla Cecy.

Ann ztuhla. Podívala se na hory a na první jarní hvězdy. Podívala se na mue, který se jmenoval Tom. Cecy způsobila, e jí vědro vyklouzlo z ruky.

Podívej se, co jsi udělal!

Tom se k ní rozběhl.

Podívej se, co jsi zavinil!

Utřel jí boty kapesníkem a zasmál se.

Jdi pryč! Kopla ho do ruky, ale on se zasmál znovu a Cecy, ačkoliv sama na míle vzdálená, na něj shlíela, uviděla, jak zvedl hlavu, jak ji má velkou, jak se jeho nos leskne a jak mu září oči, jak iroká má ramena a jak silné jsou jeho ruce, které dělají ty jemné věci s kapesníkem. Cecy vykoukla ze skrýe té báječné hlavy, zatahala za tenký měděny drátek a krásná ústa se otevřela a řekla: Děkuji!

Ale, tak ty má nějaké vychování? Pach kůe na jeho rukou, pach koně, stoupající z jeho atů do jemných nozder dívky  a Cecy, daleko, daleko odtud za nočními loukami a rozkvetlými poli, sebou na posteli pohnula, jako by se jí něco zdálo.

Ne pro tebe! řekla Ann.

No tak, mluv něněji, okřikla ji Cecy. Napřáhla Anninu ruku k Torno ve hlavě. Ann ji strhla zpátky.

Zbláznila jsem se!

Ano. Přisvědčil jí s úsměvem a překvapeně zároveň. Chtěla ses mě dotknout?

Nevím. Ach, jdi pryč! Její tváře zrudly jako řeřavé uhlí.

Proč neuteče? Já tě nedrím. Tom vstal. U ses rozmyslela? Půjde si se mnou dnes v noci zatancovat? Dnes je to něco zvlátního. Pak ti povím, proč.

Ne, řekla Ann.

Ano! zvolala Cecy. Jetě nikdy jsem netančila. Chci tančit. Jetě nikdy jsem na sobě neměla dlouhé aty, které při tanci ustí. Chci je. Chci protančit celou noc. Jetě nikdy jsem nepoznala, jaké to je být v eně, která tančí; tatínek a maminka by mi to nedovolili. Psy, kočky, kobylky. Listí a vechno jiné na světě u znám, ale enu na jaře, v noci, jako je ta dnení, jetě ne. Ach, prosím  musíme jít tančit!

Soukala do ní své mylenky jako prsty ruky do nové rukavičky.

Ano, řekla Ann Learyová, půjdu. Nevím proč, ale dnes v noci si s tebou půjdu zatancovat. Tome.

Teď rychle domů! křičela Cecy. Musí se umýt, říct to rodičům, připravit si dlouhé aty, rozehřát ehličku; rychle do svého pokoje!

Mami, řekla Ann, rozmyslela jsem si to.

Bryčka odhrčela dolů cestou a místnosti farmy oily, voda na koupel vřela, na rozpálené plotně stála ehlička přichystaná na večerní aty, matka pobíhala sem a tam s vějířem vlásenek v ústech. Co tě to napadlo, Ann? Vdy se ti Tom nelíbil!

To je pravda. Ann se uprostřed horečnatých příprav zarazila.

Ale je jaro! pomyslela si Cecy.

Je jaro. řekla Ann.

A je krásná noc na tancováni, pomyslila si Cecy.



na tancování, zamumlala Ann Learyová.

A pak byla ve vaně a mýdlo pěnilo na jejích ramenou, připomínajících bílé tuleně, hnízdečka pěny v podpadí, horká ňadra jí klouzala v rukou a Cecy pohybovala jejími ústy, vytvářela úsměv a udrovala věci v chodu. Nemohla si dovolit ádnou pauzu, ádné zaváháni, jinak by se celá ta pantomima mohla zhroutit! Ann Learyová musí být udrována v pohybu, musí pořád něco dělat, umýt se jetě tam, tady má mýdlo, honem ven! Vydrhni se ručníkem! Teď voňavku a pudr!

Ty! Ann se zahlédla v zrcadle, celá zrůovélá a vybělená jako lilie a karafiáty. Kdo jsi dnes večer?

Jsem sedmnáctiletá dívka. Cecy vykoukla z jejích očí. Nemůe mě vidět. Ví, e tu jsem?

Ann Learyová potřásla hlavou. Já jsem snad půjčila své tělo dubnové čarodějce.

Uhádla, skoro jsi uhádla! zasmála se Cecy. Teď rychle, oblékni se.

Krásný pocit oblékat si skvělé aty na tědré tělo! A pak se zvenčí ozvalo volání.

Ann, Tom se vrátil!

Řekni mu, a počká. Ann se najednou posadila. Řekni mu, e s ním tančit nepůjdu.

Coe? zeptala se matka stojící ve dveřích.

Cecy byla znovu ve střehu. Bylo to osudné selhání, osudný okamik, kdy na chvíli opustila Annino tělo. Slyela vzdálený zvuk koňských kopyt a hrkotání bryčky na cestě. Na okamik si pomyslela, co kdyby se posadila Tomovi do hlavy a vyzkouela si, jaké to je být v takové noci chlapcem, kterému je dvacet dva let. A tak se rychle vznesla nad vřesovitě, ale teď u zase poletovala v Annině hlavě jako pták v klícce.

Ann!

Řekni mu, a jde pryč!

Ann! Cecy se usadila a rozprostřela své mylenky.

Jene Ann u byla na koni. Ne, ne, nenávidím ho!

Nemůu jí opustit  ani na okamik. Cecy pronikla svou myslí do dívčiných rukou, do jejího srdce, do hlavy, pomalu, jemně. Vstaň, pomyslela si.

Ann vstala.

Obleč si kabát.

Ann si oblékla kabát.

A teď jdi!

Ne! pomyslela si Ann Learyová.

Jdi!

Ann, řekla jí její matka. Nenechávej Torna čekat. Hned jdi za ním a ádné hloupostí. Co to do tebe vjelo?

Nic, mami. Dobrou noc. Vrátím se pozdě.

Ann a Cecy spolu vyběhly do jarní noci.

Místnost byla plná lehce tančících holubů, natřásajících si peří svých vleček, místnost byla plná pávů, místnost byla plná duhových očí a světel. A uprostřed toho veho, dokola, dokola, dokola tančila Ann Learová.

Ach, to je krásný večer, řekla Cecy.

Ach, to je krásný večer, řekla Ann.

Jsi divná, řekl Tom.

Hudba je kolébala v eru na řekách písní; vznáeli se, houpali, potápěli a zase se vynořovali nad hladinu, vzdychali, svírali se navzájem jako tonoucí lidé a znovu se vrhali do víru, točili se jako vítr v eptání a vzdychání Krásného Ohia.

Cecy si pobrukovala. Anniny rty se pootevřely a vyla z nich písnička.

Ano, jsem divná, řekla Cecy.

Nejsi jako jindy, řekl Tom.

Ne, dnes v noci ne.

Nejsi ta Ann Learyová, kterou znám.

Ne, ani trochu, ani trochu, eptala Cecy, míle a míle odtud. Ne, ani trochu, řekly pohybující se rty.

Mám hrozně zvlátní pocit, řekl Tom.

Z čeho?

Z tebe. Pří tanci si ji oddálil a podíval se do jejího zářícího obličeje, jako by v něm něco hledal. Tvoje oči, řekl. Nepoznávám je.

Vidí mé? zeptala se Cecy.

Napůl jsi tady, Ann, a napůl tu nejsi. Tom ji opatrně otočil a ve tváři se mu rozhostil ustaraný výraz.

Ano.

Proč jsi se mnou la?

Nechtěla jsem jít, řekla Ann.

Tak proč?

Něco mě přinutilo.

Co?

Nevím. Annin hlas byl lehce hystericky.

No tak, no tak, pt, pt, eptala Cecy. Pt, buď zticha, nic víc není potřeba. Dokola, dokola.

eptali, ustili, zvedali se a klesali v zeřelé místnosti, jak je vedla a nutila hudba.

A přece jsi la tancovat, řekl Tom.

la, odpověděla Cecy.

Pojď. Protančil s ní otevřenými dveřmi a klidně ji odváděl ze sálu, od hudby a od lidí.

Nastoupil do bryčky a posadil ji vedle sebe.

Ann, řekl a vzal její chvějící se ruce. Ann. Ale vyslovoval to jméno, jako by to ani její jméno nebylo. Upřeně hleděl do její bledé tváře a její oči u zase byly otevřené. Vdycky jsem tě miloval a ty to ví, řekl.

Vím.

Ale ty jsi byla prolétává a já jsem nechtěl, abys mě zraňovala.

To proto, e jsme velice mladí, odpověděla Ann.

Ne, chtěla jsem říct, e je mi to líto, řekla Cecy.

Co tím myslí? Tom pustil její ruce a stáhl se.

Noc byla teplá a kolem nich se tetelil pach země, na čerstvě rozpučených stromech si eptalo listí, jak ustilo a chvělo se ve větru.

Nevím, řekla Ann.

Ach, ale já vím, řekla Cecy. Jsi vysoký a jsi ten nejhezčí mu na celém světě. Je to krásný večer: je to večer, o kterém si budu navdy pamatovat, e jsem ho proila s tebou. Natáhla cizí chladnou ruku, aby znovu vyhledala jeho váhající ruku, přitáhla si ji a zahřívala pevně v dlani.

Dnes večer jsi hned tady a hned zase úplně jinde, řekl Tom. Chvíli jsi taková a chvíli zase jiná. Chtěl jsem tě dnes vzít tančit jen tak, kvůli starým časům. Nic jsem tím nemínil, kdy jsem tě pozval. A potom, kdy jsme stáli u studny, věděl jsem, e se něco změnilo, opravdu se s tebou něco změnilo. Byla jsi úplně jiná. Bylo to něco nového, něného, něco

 Hledal správný výraz. Nevím, neumím to říct. V tom, jak ses dívala. Něco s tvým hlasem. A já vím, e jsem se do tebe znovu zamiloval.

Ne. řekla Cecy. Do mne, do mne!

A bojím se, e láska k tobě mě zase zraní, řekl.

Moná, řekla Ann.

Ne, ne, miluji tě celým svým srdcem! myslela si Cecy. Ann, řekni mu to, řekni mu to za mne. Řekni mu, e ho miluje celým svým srdcem.

Ann neřekla nic.

Tom se přisunul bli a pak ji vzal za bradu. Odcházím pryč. Nael jsem si práci stovky mil odtud. Budu ti chybět?

Ano, řekla Ann i Cecy.

Mohu tě tedy políbit na rozloučenou?

Ano, řekla Cecy, ne mohl promluvit někdo jiný.

Přitiskl své rty na podivná ústa. Líbal podivná ústa a chvěl se.

Ann tam seděla jako bílá socha.

Ann! vykřikla Cecy. Zvedni ruce, obejmi ho!

Seděla v měsíčním světle jako vyřezávaná dřevěná loutka.

Znovu ji políbil na rty.

Miluji tě, zaeptala Cecy. Jsem tady a ty mě vidí v jejích očích, jsem to já a miluji tě, jak tě ona nikdy nemilovala.

Odtáhl se a vypadal jako mu, který právě uběhl dlouhý běh. Seděli vedle sebe. Nevím, co se stalo. Na okamik jsem



Ano? zeptala se Cecy.

Na okamik jsem měl dojem

 protřel si oči rukama. Na tom nezáleí. Mám tě u odvézt domů?

Prosím, řekla Ann Learyová.

Mlaskl na koně, unaveně zvedl opratě a vyjeli. Bryčka poskakovala na kamenech a jela mladou jarní nocí, které zbývala jetě hodina do půlnoci, po ozářených loukách a sladce vonících polích jetele.

Cecy se rozhlíela po polích a loukách a myslela si: stálo by to za to, vechno by za to stálo, kdybych s ním po této noci mohla být navdycky. A znovu slyela tiché hlasy svých rodičů: Buď opatrná. Nechtěla bys přece ztratit své magické schopnosti jen kvůli tomu, e by ses vdala za obyčejného smrtelníka. Buď opatrná. To bys přece nechtěla.

Ano, ano, pomyslela si Cecy, i toho bych se vzdala, okamitě a na vdy, kdybych ho mohla získat. U bych se nepotřebovala toulat na jaře po nocích, u bych nechtěla ít v ptácích, psech, kočkách a likách. Chtěla bych být jen s ním. Jen s ním. Jen s ním.

Cesta jim eptajíc ubíhala pod koly.

Tome, řekla Ann konečně.

Co? Chladným pohledem pozoroval cestu, koně, stromy, oblohu, hvězdy.

Jestli se někdy v následujících letech, kdykoliv, dostane do Mellin Townu v Illinoisu, několik mil odtud, mohl bys pro mne něco udělat?

Moná.

Mohl bys mi prokázat laskavost tím, e navtíví jednu mou přítelkyni? řekla Ann Learnyová váhavě, jako by neochotně.

Proč?

Je to moje dobrá přítelkyně. Říkala jsem jí o tobě. Dám ti její adresu. Počkej chvíli. Kdy bryčka zastavila u farmy, vytáhla z kabelky tuku a papír a začala psát v měsíčním světle na svém koleně. Tady je to. Přečte to?

Podíval se na papír a udiveně přikývl.

Cecy Elliottová, Willow Street 12, Mellin Town, Illinois, četl.

Navtíví ji někdy? zeptala se Ann.

Někdy, připustil.

Slibuje?

Co to má s námi co dělat? vykřikl divoce. K čemu jsou mi jména a papírky? Zmuchlal lístek do kuličky a strčil si ho do kapsy kabátu.

Ach, prosím tě, slib mi to! prosila Cecy.



slib

, řekla Ann.

Dobře, dobře, a teď u mi dej pokoj! zařval.

Jsem unavená, pomyslela si Cecy. U se nemůu zdrovat. Musím domů. Ztrácím sílu. Mám jí jen tolik, abych zůstala venku několik hodin a cestovala, cestovala jako dnes v noci. Ale ne odejdu



ne odejdu, řekla Ann.

Políbila Torna na rty.

To já jsem tě políbila, řekla Cecy.

Tom si ji přidrel kousek od sebe a podíval se na Ann Learyovou a nahlédl hluboko, hluboko dovnitř. Neřekl nic, ale z jeho tváře se zvolna, velice zvolna vytratilo napětí, vrásky se vyhladily a tvrdé rysy jeho úst změkly, jak hleděl do obličeje, který měl před sebou ozářený světlem měsíce.

Pak dívku vystrčil z bryčky, ani by jí popřál dobrou noc a rychle ujíděl pryč.

Cecy odela.

Ann Learyová vykřikla, jako by se osvobodila z vězení, běela po měsíčním světlem zalité cestě ke svému domu a zabouchla za sebou dveře.

Cecy zůstala u jen chvíli. Očima cvrčka pozorovala svět jarní noci. V očích áby na okamik poseděla v tůni.

V očích nočního ptáka shlíela z vysokého, měsíčním světlem postříbřeného jilmu a viděla, jak na farmě zhasínají světla, tady i míli odsud. Myslela na sebe a na Rodinu a její podivnou moc a na skutečnost, e si nikdo z Rodiny nemůe vzít ádného člověka na tomto obrovském světě za horami.

Tome? Její slábnoucí mysl letěla s nočním ptákem pod stromy a přes rozlehlé pole divoké hořčice. Má jetě ten papírek, Tome? Přijde se za mnou za týden, za rok někdy podívat? Pozná mě pak? Bude se dívat do mého obličeje a vzpomene si, kde jsi mě u viděl a bude vědět, e mě miluje tak jako já tě miluji, z celého srdce a navdy?

Zastavila se v chladném nočním vzduchu, milión mil od měst a lidí, nad farmami a kontinenty a řekami a kopci. Tome? Ticho.

Tom spal. Byla hluboká noc. Jeho aty visely na idli nebo byly úhledně sloeny u nohou postele. A v jedné nehybné ruce poloené na bílém poltáři těsně u své hlavy, drel malý popsaný kousek papíru. Pomalu, velice pomalu, po zlomečcích palce se jeho prsty svíraly stále těsněji. A ani se nepohnul, vůbec nezpozoroval, kdy na okenní tabuli třpytící se v měsíčním světle jako křiál, jemně zabuil kos, pak rychle zamával křídly, otočil se a rozletěl se nad spící zemí k východu.

OHNIVÉ BALÓNKY

Nad trávníkem pohroueným do letní noci explodoval oheň. Osvětlil rozzářené tváře strýčků a tetiček. V hnědých, jiskřivých očích bratranců a sestřenic na verandě vyletovaly rakety a dopadaly daleko do vyprahlých luk.

Děkan Joseph Daniel Peregrin otevřel oči. Byl to sen. On, bratranci, sestřenice a jejich ohňostroje na starém dědečkově statku v Ohiu. Kolik u je to let.

Leel a naslouchal rozlehlé dutině chrámu a ostatních cel, v nich leeli dalí páteři. Zaváděly i je v posledních hodinách před startem rakety Krucifix vzpomínky k oslavám 4. července? Ano. Bylo to stejné jako ta napjatá svítání Dne nezávislosti, to čekáni na první ránu a vyběhnutí na orosený trávník s hrstmi plnými hlasitých zázraků.

Oni, episkopální knězi, teď čekali v nadechujícím se svítání, a je ohňostroj vynese k Marsu a sametovou katedrálou kosmu je odveze od jejich kadidel.

A měli bychom vůbec jezdit? zaeptal páter Peregrin. Neměli bychom se věnovat naim hříchům tady na Zemi? Neutíkáme od svých zdejích ivotů?

Těkopádně zvedl své zavalité, díky jahodám, mléku a steakům vypadající tělo.

Nebo jsem pohodlný? uvaoval. Bojím se té cesty?

Vstoupil pod ostrou sprchu.

Ale ne, vezmu tě na Mars, tělo, promluvil sám k sobě. Staré hříchy zanechám zde. A pojedu na Mars hledat nové?

Mylenka téměř radostná. Hříchy, na které dosud nikdo ani nepomyslel? On sám přece napsal útlý svazek Otázka hříchu na jiných světech, kterou jeho episkopální bratři ignorovali jako něco, co si nezaslouí pozornost.

Právě včera večer, nad posledním doutníkem, o tom rozmlouval s páterem Stonem.

Na Marsu by se hřích mohl tvářit jako ctnost. Musíme se proto vyvarovat ctností, které by později mohly být shledány hřínými, prohlásil rozzářený páter Peregrin. Vzruující! Jsou to ji staletí, kdy byla vyhlídka misionářství naposledy doprovázena takovým dobrodrustvím!

Já hřích poznám, řekl tupě páter Stone. I na Marsu.

Ano, my duchovní se pyníme, e jsme jako lakmusový papírek, který v blízkosti hříchu změní barvu, odvětil páter Peregrin. Ale co kdy je marsovská chemie taková, e se nevybarvíme vůbecl Jsouli na Marsu nové smysly, musíte připustit i monost nepoznatelného hříchu.

Bez zlého úmyslu není hříchu ani trestu  tak praví ná Pán, řekl páter Stone.

Jistě, na Zemi. Ale maranský hřích můe o svém zlu telepaticky uvědomit podvědomí, zatímco vědomí má svobodu konání, zdánlivě bez zlovolností! Co potom?

A jaké nové hříchy by to mohly být?

Páter Peregrin se těkopádně předklonil. Adam sám nehřeil. Přidejte Evu a dostanete pokuení. Přidejte druhého mue a umoníte cizoloství. Kadým přidáním pohlaví nebo osoby přidáváte hřích. Kdyby lidé neměli ruce, nemohli by jimi krtit. O tento hřích by bylo méně. Přidejte ruce a přidáváte monost dalího násilí. Měňavky hřeit nemohou, protoe se mnoí dělením. Nesvádějí si manelky, ani se nevradí. Přidejte měňavkám pohlaví, přidejte jim nohy a ruce, a budete mít vrady a cizoloství. Přidejte pai, nohu nebo osobu, nebo naopak jedno nebo druhé uberte, a zvětujete nebo zmenujete moné zlo. Co kdy na Marsu mají navíc pět smyslů, orgánů, nevídaných údů, které si ani nedokáeme představit  nemohlo by tam pak být pět nových hříchů?

Páter Stone zalapal po dechu. Vám se to snad líbí!

Udruji svou mysl ve střehu, otče, ve střehu, to ve.

Vy máte asi mysl velice nepokojnou, e? Zrcadla, pochodně, poháry.

Ano. Protoe církev občas vypadá jako ty nehybné ivé obrazy v panoptiku. Opona se zvedne a lidé, bílé, oxidem zinečnatým a pudrem popráené sochy, ztuhnou, aby znázornili ideální krásu. Opravdu úasné. Já doufám, e tam vdycky bude místo pro mne, abych se mezi těmi sochami míhal. Vy ne, otče Stone?

Páter Stone u byl na odchodu. Myslím, e uděláme lépe, kdy půjdeme spát. Za pár hodin se na ty vae nové hříchy poletíme podívat, otče Peregrine.

Raketa stála připravená ke startu.

Knězi se chladným ránem vraceli z pobonosti. Mnoho dobrých knězi z New Yorku, Chicaga a Los Angeles  církev posílala ty nejlepí  se městem ubíralo k zmrzlému poli. Páteru Peregrinovi se při tom vybavovala biskupova slova.

Otče Peregrine, vy povedete misionáře s páterem Stonem po boku. Důvody, které mne vedly k tomu, e jsem pro tento závaný úkol vybral vás, mi nejsou tak úplně jasné, otče, avak vae práce o meziplanetárním hříchu nezůstala nečtena. Jste přizpůsobivý člověk. A Mars je jako neuklízeny atník, který jsme po tisíciletí zanedbávali. Hřích se tam nahromadil jako vete. Mars je dvakrát starí ne Země a má za sebou dvakrát tolik sobotních nocí, divokých pitek a obhlíení en, nahých jako bílí tuleni. Kdy tomu atníku otevřeme dveře, věci se na nás vyvalí. Potřebujeme bystrého, přizpůsobivého člověka  takového, který dovede tvořit. Kadý, kdo by byl přespříli dogmatický, by se zhroutil. Cítím, e budete houevnatý. Otče, ten úkol je vá.

Biskup a knězi poklekli.

Zaznělo poehnání a na raketu se snesla sprka svěcené vody. Biskup vstal a promluvil k nim.

Vím, e půjdete s Bohem, abyste Marany připravili na přijetí Jeho pravdy. Přeji vám vem přemýlivou cestu.

Dvacet muů v elestících róbách prolo v řadě kolem biskupa, aby, dříve ne vstoupí do očitěného projektilu, vloili své ruce do jeho laskavých dlani.

Zajímalo by mě, jestli je Mars peklo, řekl páter Peregrin v posledním okamiku, které jen čeká, a přiletíme, a pak se rozletí na síru a oheň.

Buď s námi, Pane, řekl páter Stone. Raketa se dala do pohybu.

Rozloučit se s kosmickým prostorem bylo jako rozloučit se s tou nejkrásnějí katedrálou, jakou kdy spatřili. Dotknout se Marsu bylo jako dotknout se obyčejné dlaby před chrámem pět minut poté, co si člověk opravdu uvědomil svou lásku k Bohu.

Knězi opatrně sestoupili z kouřící rakety a poklekli, zatímco se páter Peregrin modlil.

Pane, děkujeme Ti za cestu Tvými prostorami. Ocitli jsme se v nové zemi. Pane, a proto potřebujeme nové oči. Uslyíme nové zvuky a máme potřebu nových uí. A budou zde nové hříchy, proče ádáme dar lepích, pevnějích a čistích srdcí. Amen.

Povstali.

Mars byl jako moře, pod jeho hladinou se trmáceli v převleku za mořské biology hledající ivot. Kraj skrytého hříchu. O, jak opatrně, jako edá pírka, musí vichni nalapovat v tomto novém prostředí, s obavou, e chůze sama by mohla být hříná; nebo dýchání nebo postění se! A v tom je s otevřenou náručí přicházel přivítat starosta Prvního Města. Co pro vás mohu udělat, otče Peregrine?

Zajímají nás Marané. Nebo jen kdy je poznáme, budeme moci uváeně navrhnout ná chrám. Jsou vysocí deset stop? Postavíme velké dveře. Mají modrou, zelenou nebo červenou kůi? Musíme to vědět, abychom, a budeme dělat z barevných skel lidské postavy, pouili správnou barvu pletí. Jsou těcí? Postavíme jim pevná sedadla.

Otče, začal starosta, myslím, e s Marany si nemusíte dělat starosti. Jsou pouze dva druhy. Jeden u prakticky vyhynul. Jen několik se jich někde skrývá. A ten druhý  víte, to vlastně nejsou lidé.

Och? Páteru Peregrinovi se zrychlil tep.

Jsou to zářivé koule světla, otče, iji tam v kopcích. Lidé nebo zvířata, kdo ví? Ale slyel jsem, e se chovají inteligentně. Starosta pokrčil rameny. Ale lidé to nejsou, take si myslím, e nebudete mít zájem



Naopak, řekl pohotově páter Peregrin. Říkáte inteligentní?

Povídá se to. Jeden prospektor si v těch kopcích zlomil nohu a byl by tam zemřel. Ty modré koule světla se k němu slétly, a kdy se probudil, byl dole u silnice a nevěděl, jak se tam dostal.

Byl opilý, prohlásil páter Stone.

Tak se to povídá, odvětil starosta. Otče Peregrine, kdy větina Maranů vyhynula a jsou tu jen ty modré koule, upřímně řečeno si myslím, ze by se vám lépe dařilo v Prvním městě. Mars se otevírá. Je tu teď pohraničí, jako bylo kdysi dávno na Zemi na Divokém západě, na Aljace. Proudí sem noví lidé. V Prvním městě je jen několik tisíc černých irských techniků, horníků a nádeníků, kterým je třeba spasení, protoe s nimi přilo příli mnoho bezboných entin. A je tu příli mnoho deset století starého maranského vína



Páter Peregrin upínal zrak k povlovným modravým pahorkům.

Páter Stone si odkalal. Nue, otče?

Páter Peregrin neslyel. Koule modrého ohně!

Ano otče.

Och, vzdychl páter Peregrin.

Modré balónky. Páter Stone zavrtěl hlavou. Cirkus!

Páter Peregrin cítil buení v zápěstí. Viděl hraničářské městečko s čerstvým, nedávno spáchaným hříchem, a viděl kopce, staré tím nejstarím a současně nejnovějím (pro něj) hříchem.

Pane starosto, mohli by se vai černí irtí dělníci péci v ohni pekelném o den víc?

Pro vás bych jimi točil a podléval je, otče.

Páter Peregrin pokynul směrem ke kopcům. Pak tedy půjdeme tam.

Ze vech stran se ozvalo reptáni.

Bylo by to jednoduché, jít do města, vysvětloval páter Peregrin. Já si raději představím, e by tudy el Pán a lidé by pravili: Tady je cesta vylapaná. On by odvětil: Ukate mi býlí. Já udělám cestu.

Ale



Otče Stone, pomyslete si, jak by nás tíilo, kdybychom proli kolem hříníků a nepodali jim ruku.

Ale ohnivé koule!

Myslím si, e člověk také připadal jiným zvířatům směný, kdy přiel na svět. A přesto má dui, přes svoji prostotu. Dokud se neprokáe něco jiného, předpokládejme, e ty ohnivé koule mají dui.

Dobrá, řekl starosta. Ale vrátíte se do města.

Uvidíme. Nejdříve posnídáme. Pak vy a já, otče Stone, odejdeme do těch kopců. Nechci ty ohnivé Marany vyplait stroji a zástupy. Posnídáme? Otcové jedli mlčky.

Soumrak zastihl pátera Peregrina a pátera Stonea vysoko v kopcích. Zastavili se a usedli na kámen, aby vychutnali okamik odpočinku a očekáváni. Marané se zatím neukázali a oni měli neurčitý pocit zklamání. Tak mě napadá  Páter Peregrin si otřel obličej. Myslíte si, e by odpověděli, kdybychom zavolali: Ahoj!

Otče Peregrine, copak nikdy nebudete váný?

Nebudu, dokud nebude váný ná dobrý Pán. No tak, netvařte se tak okované, prosím. Pán není váný. Jistě, je tak trochu těké poznat, co jiného je, ne milující. Ale láska s humorem souvisí, ne? Nemůete někoho milovat, pokud s ním nevycházíte. A nemůete s někým věčně vycházet, pokud se mu neumíte zasmát. Není to tak? Věřím, e nejsme nic jiného ne směná zvířátka převalující se v míse zmatků; a Bůh nás vechny musí o to víc milovat, protoe se mu staráme o pobavení.

Já jsem si Boha nikdy nepředstavoval jako vtipného, řekl páter Stone.

Stvořitele ptakopyska, velblouda, ptrosa a člověka? Dejte pokoj! Páter Peregrin se rozesmál.

Ale v tom okamiku se mezi soumrakem zahalenými kopci, jako řada lamp rozsvícených na cestu, objevili Marané.

Páter Stone je spatřil první. Podívejte! Páter Peregrin se otočil a smích mu zamrzl na rtech. Modravé koule ohně se vznáely mezi blikajícími hvězdami a vzdáleně se chvěly.

Příery! Páter Stone vyskočil. Ale páter Peregrin ho chytil. Počkejte!

Měli jsme jít do města!

Ne, poslouchejte, dívejte sel naléhal otec Peregrin.

Mám strach.

Nebojte se. Je to boí dílo.

Ďáblovo!

Ne, zachovejte klid, chlácholil ho otec Peregrin. Jak se ohnivé koule přibliovaly a jim se po tvářích rozlévalo měkké modré světlo, přikrčili se.

A znovu Noc nezávislosti, pomyslel si rozechvěle páter Peregrin. Připadal si, jako by byl opět dítětem, bylo čtvrtého července večer a obloha vybuchovala, se zvukem hromu se rozprskávala na tisíc hvězdiček a rány zvonily v okenních tabulkách jako led tisíců rybníčků. Strýčkové, tetičky, bratranci a sestřenice volali: Áá, jako na nějakého nebeského lékaře. Barvy letního nebe. A ohnivé balónky zapálené laskavým dědečkem, který je drel svýma mohutnýma rukama. Ach, vzpomínka na ty krásné ohnivé balónky, pomalu nadlehčované, vzdouvající se teplem jako hmyzí křídla uloená v krabičkách. Nakonec, po dni hýření a dovádění, z nich byly vysvobozeny a opatrné rozloeny, modré, červené, bílé, vlastenecké  ohnivé balónky! Viděl spoře osvětlené tváře blízkých příbuzných, dávno ji zemřelých a porostlých mechem, kdy dědeček zapálil svíčku a nechal teplý vzduch, aby svítícímu balónku v jeho nikách vdechl tvar, té zářící vidině, kterou drely a nechtěly propustit, nebo a se tak stane, dalí rok ivota bude pryč, dalí čtvrtý červenec, dalí kousek krásy znuzí. A pak ohnivé balónky stoupaly vý a vý k souhvězdím teplé letní noci a odplouvaly, pryč do irého illinoiského kraje, nad noční řeky a spící farmy, zatímco z verand domů se za nimi beze slova dívaly červenomodrobílé oči. Ohnivé balónky se scvrkly a zmizely navdy

Páter Peregrin ucítil ve svých očích slzy. Nad ním se vznáeli Marané, ne jeden, ale snad tisíc ohnivých balónků. Kadým okamikem se vedle něj mohl objevit dávno mrtvý, poehnaný dědeček, dívaje se na tu krásu.

Ale byl tam páter Stone.

Pojďme, otče, prosím!

Musím s nimi mluvit. Páter Peregrin ustivě vykročil. Nenapadalo ho, co říct, protoe v časech dávno minulých neříkal ohnivým balónkům v duchu nic jiného ne jen  jste krásní, jste krásní  a to nyní nestačilo. Mohl pouze pozvednout své těké ruce a zavolat na ně. Jak chtěl často zavolat za čarovnými ohnivými balónky: Ahoj!

Ale ohnivé koule jen hořely jako představy v temném zrcadle.

Zdály se být stálé, plynné, zázračné, věčné.

Přicházíme s Bohem, řekl k nebi páter Peregrin.

Hloupost, hloupost, hloupost. Páter Stone si moulal konec ruky. Ve jménu boím, otče Peregrine, přestaňte.

Ale fosforeskující koule ji odlétaly zpátky do kopců. Za okamik zmizely.

Páter Peregrin zavolal znovu a ozvěna toho posledního zvolání otřásla kopcem nad nimi. Kdy se otočil, spatřil kamennou lavinu, jak zvedla prach, zastavila se, a pak se na ně začala s hřměním kamenných kol po svahu řítit.

Podívejte se, co jste způsobil! Vykřikl páter Stone.

V prvním okamiku byl páter Peregrin téměř fascinován, ale pak i on dostal strach. Otočil se, přestoe věděl, e stačí uběhnout jen několik stop, ne je kameny rozmačkají. Měl jen čas zaeptat: O, Pane! Kameny padaly.

Otče!

Byli odděleni jako zrno od plev. Kolem nich se najednou modře zatřpytily koule, chladné hvězdy se pohnuly, pohltil je rachot a pak stáli na skalní římse o dvě stě stop dál a dívali se na místo, kde měla být jejich těla pohřbena pod tunami kamení.

Modravé světlo se rozplynulo.

Knězi se o sebe navzájem opřeli. Co se stalo?

Ty modré ohně nás zvedly

Utekli jsme, tak to bylo!

Ne, ty koule nás zachránily.

To není moné!

Byly to ony.

Obloha byla prázdná. Měli pocit, jako by právě utichl velký zvon. Ozvěnu jetě cítili v zubech a v morku kostí.

Pojďme odtud. Zabijete nás.

Ji mnoho let se smrtí nebojím, otče Stone.

Nic jsme nedokázali. Modrá světla po prvním zavolání utekla. Je to marné.

Ne. Páter Perergin byl zahlcen nepřemoitelným údivem. Nějakým způsobem nás zachránily. To dokazuje, e mají dui.

Nedokazuje to nic víc, ne e nás moná zachránily. Stalo se to ve zmatku. Třeba jsme utekli sami.

Nejsou to zvířata, otče Stone. Zvířata nezachraňují ivoty, obzvlátě ne neznámým. Je to soucit a slitování. Zítra se nám třeba podaří prokázat víc.

Prokázat co? Jak? Páter Stone byl ji nepředstavitelné unaven: přemáhání mysli i těla bylo na jeho ztuhlé tváři patrné. Pronásledovat je helikoptérami, předčítat jim Písmo? Nejsou to lidé, nemají oči, uí ani těla jako my.

Ale já to v nich cítím, odvětil páter Peregrin. Vím, e velký objev je nablízku. Zachránily nás. Myslí. Měly na vybranou: nechat nás ít, nebo nechat nás zemřít. To dokazuje svobodnou vůli!

Páter Stone začal rozdělávat oheň. Díval se na větvičky ve svých rukou a dusil se edým kouřem. Osobně otevřu konvent pro husí batolata a kláter pro svaté vepře; pod mikroskopem postavím miniaturní apsidu, aby se trepky mohly účastnit bohoslueb a pozvat i krásnoočka s bičíky.

No tak, otče Stone.

Promiňte. Páter Stone rudě zamrkal přes oheň. Ale je to, jako byste ehnal krokodýlovi předtím, ne vás spolkne. Hazardujete s celou misionářskou výpravou. Patříme do Prvního Města, abychom muům vymývali z hrdel alkohol a z rukou parfémy!

Co nedokáete poznat lidské v nelidském?

Raději bych poznával nelidské v lidském.

Ale co kdy dokáu, e hřeí, znají hřích, znají morální ivot, mají svobodnou vůli a inteligenci, co potom, otče Stone?

Na to bude zapotřebí hodně přesvědčováni. Noc se rychle ochlazovala. Hleděli do ohně, aby posbírali rozběhlé mylenky, pojedli suchary a bobule, a zanedlouho se u zachumlávali k spánku pod zvonícími hvězdami. Předtím, ne se naposledy převrátil, páter Stone, který ji dlouho uvaoval, jak by pátera Peregrina potrápil, se zahleděl do zrůovělého ohnitě a řekl: ádný Adam a Eva na Marsu. ádný prvotní hřích. Třeba Marané ijí v boí milosti. Pak se můeme vrátit do města a začít působit na pozemské lidi.

Páter Peregrin si připomněl, e má odříkat krátkou modlitbu i za pátera Stonea, který natolik zeílel, e začínal být zlý. Bůh mu pomáhej. Ano, otče Stone, ale Marané několik naich osadníků zabili. To je hříné. Musí mít prvotní hřích a Adama s Evou. Najdeme je. Bohuel, lidé zůstávají lidmi, bez ohledu na tvar, a mají sklon hřeit.

Ale páter Stone předstíral, e spí. Páter Peregrin oči nezavřel.

Nemohli přece Marany nechat propadnout peklu. Kdyby svědomí ukonejili kompromisem, mohli by se vrátit do nových koloniálních měst, plných hříných hrdel a en s jiskrnýma očima a těly bílými jako ústřice, dovádějících v postelích s osamělými dělníky? Nebylo jejich místo tam? A nebyla tato výprava do kopců pouze osobním rozmarem? Myslel skutečně na církev boí, nebo hasil ízeň nenasytné zvědavosti? Jak mu ty modravé koule ohně svatého Eliáe planuly v mylenkách! Jaká to výzva, najít pod touto maskou člověka, lidské pod nelidským. Nebyl by snad hrdý, kdyby mohl říct, by třeba jen sobě, e přivedl k víře obrovský kulečník plný ohnivých kouli? To by byl hřích pýchy! Ten by stál za pokání. Ale to potom člověk dělal mnoho pyných věcí z lásky. On Pána miloval a byl při tom tak asten, e chtěl, aby byli astni i vichni ostatní.

Poslední, co spatřil ne usnul, bylo, e se modravé ohně vrátily jako hejno planoucích andělů, tie mu zpívajících k jeho neklidnému odpočinku.

Kdy se páter Peregrin časně ráno probudil, stály kulaté modravé sny dosud na obloze.

Páter Stone spal tie jako ztuhlý ranec. Páter Peregrin pozoroval, jak se Marané vznáejí a prohlíejí si ho. Byli to lidé  on to věděl. Ale musel to dokázat, nebo se postavit před přísného biskupa, který mu laskavé přikáe, aby ustoupil.

Ale jak dokázat jejich lidskost, kdy se skrývali pod vysokou klenbou oblohy? Jak je přivést bli a dát odpovědi na tolik otázek?

Zachránili nás před lavinou.

Páter Peregrin vstal, protáhl se mezi balvany a začal stoupat po nejbliím svahu, a dorazil na místo, odkud skála padala svisle a ke dnu o dvě stě stop níe. V mrazivém vzduchu se po ostrém výstupu dusil. Stál tam a snail se popadnout dech.

Kdybych odtud spadl, určité se zabiju.

Pustil dolů kamínek. O chvíli později zarachotil dole na skalách.

Pán by mi to nikdy neodpustil.

Hodil dalí kamínek.

To by přece nebyla sebevrada, kdybych to udělal z lásky

?

Zvedl oči k modravým koulím. Nejprve jiný pokus, řekl a zavolal na ně: Ahoj! Ahoj!

Ozvěny se převalovaly jedna přes druhou, ale modré ohně nemrkly, nepohnuly se.

Pět minut na ně mluvil. Kdy zmlkl, podíval se dolů a spatřil pátera Stonea, spícího ve svém rozhorlení v jejich malém táboře.

Musím to dokázat. Páter Peregrin přistoupil k hraně útesu. Jsem starý člověk. Nemám strach. Pán určitě pochopí, e to dělám pro něj.

Zhluboka se nadechl. Celý ivot mu proplouval před očima. Zemřu za okamik? napadlo ho. Bojím se, e mám ivot příli rád. Ale jiné věci miluju víc.

A s touto mylenkou udělal dalí krok.

Padal.

Blázne! vykřikl. Převracel se. Zmýlil ses! Skály se k němu blíily a on u se viděl na nich roztřítěný, poslaný na věčnost. Proč jsem to udělal? zeptal se, ale odpověď znal a zakrátko se uklidnil. Vzduch hvízdal kolem a skály se hnaly na setkání s ním.

A pak se hvězdy pohnuly, zamihotalo se modré světlo a on cítil, jak ho obklopuje modř a on zpomaluje. O chvilku později byl s jemným uchnutím uloen na skály. Chvíli tam seděl  ivý  osahával se a vzhlíel k těm modravým světélkům, která ihned zase odlétla.

Zachránili jste mne! zaeptal. Nechtěli jste, abych zemřel. Poznali jste, e je to patné.

Pospíchal k páteru Stoneovl, který dosud tie leel a spal. Otče, otče, vstávejte! Třásl jím tak dlouho, dokud ho nevzbudil. Otče, zachránili mne!

Kdo vás zachránil? Páter Stone zamrkal a posadil se.

Páter Peregrin mu vypověděl svůj záitek.

Sen, noční můra, řekl na to páter Stone nahněvaně. Běte u s těmi vaimi cirkusovými balónky.

Ale j á j sem byl vzhůru!

Klid, otče, upokojte se, klid.

Vy mi nevěříte? Máte pistoli? Ano, půjčte mi ji.

Co chcete dělat? Páter Stone mu podal pistoli, kterou měli na ochranu před hady a jinými neočekávanými zvířaty.

Páter Peregrin si pistoli vzal. Dokáu to

Namířil pistoli na svou dlaň a vystřelil.

Zadrte!

Náhle se zatřpytilo světlo a kulka se jim před očima zastavila ve vzduchu na vzdálenost palce od jeho rozevřené dlaně. Chvilku tam visela, obklopená modravou fosforescencí. Pak se syčením spadla do písku.

Otec Peregrin vystřelil třikrát  do ruky, do nohy a do těla. Tři kulky zůstaly stát, zatřpytily se a jako mouchy jim padly k nohám.

Vidíte? řekl páter Peregrin, povolil sevření a nechal pistoli sklouznout ke kulkám. Vědí. Rozumějí. Nejsou to zvířata. Myslí, soudí a ijí v morálním klimatu. Které zvíře by mě takto zachránilo před sebou samým? ádné. Jedině člověk, otče. U věříte?

Páter Stone se díval na nebe a na modravá světla. Pak mlčky poklekl najedno koleno, posbíral teplé kulky a dal si je na dlaň. Pevněji sevřel.

Za nimi vstávalo slunce.

Myslím, e bychom se měli vrátit k ostatním, říct jim o tom a přivést je sem, řekl páter Peregrin.

Slunce ji stálo vysoko, kdy měli za sebou kus zpáteční cesty k raketě.

Páter Peregrin nakreslil doprostřed tabule kruh.

Toto je Kristus, syn Otce.

Dělal, e neslyí, jak ostatní knězi lapají po dechu.

Toto je Kristus v celé Své slávě, pokračoval. Vypadá to jako geometrický problém, poznamenal páter Stone.

astné přirovnání, nebo nám jde o symboly. Musíte uznat, e Kristus není o nic méně Kristem, jeli představován kruhem nebo čtvercem. Po staletí symbolizoval jeho lásku a zápas kří. Budi tento kruh maranským Kristem. Takto ho přivedeme na Mars.

Knězi se rozmrzele vrtěli a pokukovali po sobě. Vy, bratře Matyái, uděláte ze skla repliku tohoto kruhu, kouli plnou jasného ohně. Bude stát na oltáři.

Levný kouzelnický trik, zamumlal páter Stone. Páter Peregrin trpělivě pokračoval. Naopak. Předkládáme jim Boha ve srozumitelné podobě. Kdyby Kristus přiel k nám na zemi jako chobotnice, přijali bychom ho bez váháni? Rozpřáhl ruce. Byl to tenkrát od naeho Pána levný kouzelnický trik, kdy nám Krista přivedl v Jeíi, v lidské podobě? A poehnáme chrámu, který postavíme, a vysvětíme oltář a tento symbol, domníváte se, e Kristus odmítne přijmout tvar před námi? Vae srdce vám říkají, e neodmítne.

Ale tělo bezduchého zvířete! ozval se bratr Matyá. To u jsme od naeho ranního návratu probrali mnohokrát, bratře Matyái. Tito tvorové nás zachránili před lavinou. Pochopili, e sebepokozování je hříné, a několikrát mu zabránili. Proto musíme v kopcích postavit chrám, ít s nimi a najít způsoby, jak hřeí, neznámé způsoby, a pomoci jim najít Boha.

Nezdálo se, e by pátery ta vyhlídka nějak těila. Snad proto, e jsou na pohled tak neobvyklí? uvaoval páter Peregrin. Ale co je to tvar? Jen nádoba pro planoucí dui, kterou dal Bůh nám vem. Kdybych zítra přiel na to, e mořtí Ivouni jsou obdařeni svobodnou vůli a inteligencí, vědí, kdy nehřeit, vědí, co je to ivot a změkčili spravedlnost slitováním a ivotem v lásce, pak bych jim postavil podmořskou katedrálu. A kdyby snad nějakým zázrakem, z boí vůle, měli zítra nabýt nesmrtelnou dui vrabci, naplním chrám héliem a dopravím jej za nimi, nebo kadá due v kadém tvaru, má-li svobodu vůle a uvědomujeli si své hříchy, se bude péci v pekle, pokud se jí nedostane právoplatného přijímání. Nechci, aby se v pekle smaily balónky Maranů, nebo jsou to balónky pouze v mých očích. Kdy je zavřu, mám před sebou inteligenci, lásku, dui  a nesmím ji odmítnout.

Ale ta skleněná koule, kterou chcete umístit na oltář, protestoval páter Stone.

Vezměte si Číňany, nedal se páter Peregrin. K jakému Kristu se modlí číntí křesané? K orientálnímu, přirozeně. Vichni znáte orientální vidění Narození. Co má Kristus na sobě? Východní oděv. Kudy chodí? Čínskou krajinou, s bambusy, mlnými horami a zprohýbanými stromy. Víčka má zapičatělá, lícní kosti vystouplé. Kadá země, kadá kultura si k naemu Pánu něco přidává. Mám připomínat Pannu guadelupskou, kterou miluje celé Mexiko? Její ple? Vimli jste si, jak je malována? Má černou kůi, jako ti, kteří ji uctívají. Je to rouhání? Vůbec ne. Není logické, aby člověk přijímal Boha, nezaleí na tom jak reálného, jeli jiné barvy pleti. Často se zamýlím nad tím, proč mají nai misionáři takový úspěch v Africe se sněhobílým Kristem. To proto, e pro africké kmeny je bílá barva posvátná, u albínů, v jakékoliv podobě. Neztmavne Kristus po čase i tam? Na formě nezáleí. Obsah je vím. Nemůeme čekat, e tito Marané přijmou cizí tvar. Dáme jim Krista podle jejich obrazu.

Vae logika má trhlinu, řekl páter Stone. Nebudou nás Marané podezřívat z pokrytectví? Vimnou si, e my neuctíváme Krista jako kruh nebo kouli, ale jako člověka, který má údy a hlavu. Jak ten rozpor vysvětlíme?

Ukáeme, e ádný není. Kristus vyplní jakoukoliv nabídnutou nádobu. Těla i koule. Je tam a kadý bude uctívat toté v jiné podobě. Co víc, my musíme té kouli, kterou Maranům dáváme, věřit. Musíme věřit ve tvar, který je pro nás jako forma bezvýznamný. Tento sféroid bude Kristem. A my musíme mít na pamětí, e my sami a tvar naeho pozemského Krista bychom byli pro tyto Marany bezvýznamným, směným mrháním hmotou.

Páter Peregrin odloil křídu. A nyní pojďme do kopců a postavme chrám.

Knězi začali balit své statky.

Vlastně to ani nebyl chrám. Jen prostranství zbavené kamenů, ploina na jednom z niích kopců. Půda byla urovnána a zametena, byl tam postaven oltář a na něj bratr Matyá postavil ohnivou kouli, kterou vytvořil.

Kdy končil estý den práce, chrám byl připraven.

A co budeme dělat s tím? Páter Stone poklepal na elezný zvon, který s sebou přinesu. Co pro ně znamená zvon?

Představuji si, e jsme si jej přivezli pro nae vlastní pohodlí, přiznal páter Peregrin. Potřebujeme několik známých věcí. Tento chrám připomíná chrám tak málo. Připadáme si tak trochu poetile dokonce i já. Získávání tvorů z jiného světa. Pro víru je to toti něco zcela nového. Chvílemi si připadám Jako směný herec. A to se pak modlím k Bohu, aby ml dodal sílu.

Mnoho páterů je neastných. Někteří z toho mají legraci, otče Peregrine.

Vím. Pro jejich útěchu umístíme tento zvon do malé věe.

A co varhany?

Budou hrát zítra při první mi.

Ale Marané 

Vím. Ale opět je to spíe pro nai potěchu. Nae hudba. Později objevíme jejich.

V neděli ráno vstali velmi časně. Chodili chladem jako bledé přízraky. Ojíněné hábity cinkaly jako zvonky, setřásajíce ze sebe sprky stříbřité vody.

Zajímalo by mě, jestli tady na Marsu je neděle, zamyslel se páter Peregrin, ale kdy uviděl, jak sebou páter Stone kubl, pospíil si s doplněním: A je úterý nebo čtvrtek  kdo ví? Co na tom. To jsou jen moje hloupé nápady. My máme neděli. Pojďme.

Knězi doli na rozlehlé, ploché prostranství chrámu poklekli, roztřesení a s promodralými rty.

Páter Peregrin se krátce pomodlil a poloil prokřehlé prsty na varhany. Hudba vzlétla jako hejno krásných ptáků. Dotýkal se kláves jako člověk, který rukama probírá býlí zarostlé zahrady, a vynáel do kopců vzletnost krásy.

Hudba tiila vzduch. Voněla čerstvou vůní rána. Odplouvala do hor a setřásala prachový dé kousíčků hornin.

Páteři čekali.

Nue, otče Peregrine. Páter Stone si prohlíel prázdnou oblohu, na kterou plhalo slunce, rudé jako pec. Vae přátele nikde nevidím.

Otec Peregrin se potil. Zkusím to znovu.

Vystavěl bachovskou architekturu, jeden znamenitý kámen na druhý, vztyčil hudební katedrálu tak obrovskou, e její nejvzdálenějí kněitě bylo v Ninive a její nejvzdálenějí kopule po levici svatého Petra. Kdy dohrál, hudba zůstala, nezhroutila se v trosky. Splynula s několika bílými obláčky a byla odnáena do jiných krajů.

Obloha zůstávala prázdná.

Přijdou! Ale páter Peregrin cítil v hrudi neklid, zpočátku slabý, ale narůstal. Modleme se. Poádejme je, aby přili. Dovedou číst mylenky, vědí

Knězi se znovu sklonili, v elestu a epotu. Modlili se.

A na východě, z ledových hor, o sedmé hodině v neděli ráno nebo moná ve čtvrtek ráno nebo v pondělí, vypluly lehké ohnivé koule.

Vznáely se, klesaly, zaplňovaly prostor kolem rozechvělých knězi. Děkuji ti, ach, děkuji ti. Pane. Páter Peregrin pevně zavřel oči a hrál. A kdy dohrál, otočil se a pohlédl na to úasné shromádění.

A jeho vědomí se dotkl hlas, který řekl:

Přili jsme na okamik.

Můete zůstat, řekl páter Peregrin.

Jen na chviličku, řekl tie hlas. Přili jsme vám něco říci. Měli jsme promluvit ji dříve. Ale doufali jsme, e snad půjdete svou cestou, kdy vás necháme být.

Páter Peregrin začal něco říkat, ale hlas ho umlčel.

Jsme staří, řekl hlas, vstoupil do něj jako modravý plamen a hořel v dutinách jeho hlavy. My jsme ti staří Marané, kteří opustili svá mramorová města a odeli do kopců, opustili hmotný ivot, kterým ili. Ji velice dávno jsme se stali tím, čím jsme teď. Kdysi jsme byli lidmi a měli jsme těla, nohy a ruce, jako máte vy. Legenda praví, e jeden z nás, dobrý mu, nael způsob, jak osvobodit dui a intelekt člověka, osvobodit ho od tělesných bolestí a melancholii, od smrti a přeměn, od patných nálad a senility, a tak jsme na sebe vzali podobu blesku a modrého ohně a ijeme v povětří, na nebi a v kopcích, věčné; ani pyně, ani arogantně; ani bohatě, ani chudě; ani vánivě, ani chladně. ijeme odděleně od těch, kteří zůstali, od jiných lidí tohoto světa, a to, jak jsme vznikli, upadlo v zapomnění, postup se ztratil; my vak nikdy nezemřeme, nikdy neublííme. Vzdali jsme se hříchů těla a ijeme v boí milostí. Nepřivlastňujeme si ničí majetek  ádný nemáme. Nekrademe, nezabíjíme, neznáme chtíč ani nenávist. Vechny smyslnosti, dětinskosti a hříchy jsme ze sebe sloupli, kdy jsme odloili svá těla. Opustili jsme hřích, otče Peregrine, je pohřbený jako podzimní listí, zmizelý jako pinavý sníh kruté zimy, zmizelý jako pohlavní kytky rudolutého jara, zmizelý jako udýchané letni noci. Nae roční doba je mírná a klima bohaté mylenkami.

Páter Peregrin teď stál, nebo hlas jej zasahoval takovou výkou, e jej málem zbavil smyslů. Proudila jím extáze a oheň.

Chceme vám říci, e oceňujeme, e jste nám postavili toto místo, ale nepotřebujeme je, nebo kadý z nás je sám sobě svatyní a nepotřebuje místo, kde by se očioval. Odpuste, e jsme k vám nepřili dříve, ale jsme tu odloučeni od ostatních; deset tisíc let jsme s nikým nerozmlouvali, ani jinak nezasahovali do způsobu ivota na této planetě. Teď ji chápete, e jsme polní lilie; nelopotíme se, nepředeme se. Máte pravdu. A proto vám navrhujeme, abyste části tohoto chrámu odnesli do vaich nových mést a tam očiovali druhé. My toti, tím si buďte jisti, jsme astní a ijeme v míru.

Knězi klečeli v tom irém modravém světle, na kolenou byl i páter Peregrin. Plakali. Nevadilo jim, e promrhali čas, vůbec jim to nevadilo.

Modré koule začaly vrnět a znovu stoupat, nesené závanem chladného vzduchu.

Smím  vykřikl páter Peregrin, neodvauje se zeptat, s očima zavřenýma  smím přijít někdy jindy a učit se od vás?

Modré ohně planuly. Vzduch se chvěl.

Ano. Někdy prý můe přijít znovu. Někdy.

A pak ohnivé balónky odvál vítr. Zmizely. A on byl jako dítě, na kolenou, z očí se mu kutálely slzy a pro sebe vzlykal: Vrate se! Vrate se! A kadým okamikem mohl přijít dědeček, zvednout ho a po schodech ho vynést do jeho pokoje v tom dávno minulém illinoiském městě

Kdy scházeli z kopců, zapadalo slunce. Páter Peregrin se ohlédl a spatřil planoucí modré ohně. Ne, pomyslel si, nemohli jsme postavit chrám pro takové, jako jste vy. Vy jste krása sama. Jaký chrám by mohl být hoden ohňostrojů čisté due?

Páter Stone mlčky kráčel vedle něj. Konečně promluvil.

Podle mého názoru má kadá planeta svou Pravdu. Vechny jsou části Velké pravdy. Jednoho dne zapadnou do sebe jako kousky velké skládačky. Byla to drtivá zkuenost. Ji nikdy nebudu pochybovat, otče Peregrine. Nebo tato Pravda je stejně pravdivá jako ta pozemská a leí vedle ní. Přijdeme také na jiné světy a budeme části Pravdy doplňovat, dokud před námi jednoho dne nebude stát celá Úplná pravda jako světlo nového dne.

To znamená hodně, kdy to říkáte, otče Stone.

Svým způsobem je mi líto, e jdeme dolů do města, vést ostatní. Ta modrá světla, kdy se snesla k nám, a ten hlas

 Páter Stone se zachvěl.

Páter Peregrin natáhl ruku a uchopil tu jeho. li spolu.

Víte, řekl páter Stone nakonec, s očima upřenýma na bratra Matyáe, který el před nimi a opatrně nesl v rukou skleněnou kouli tu skleněnou kouli, v ní navěky hnulo fosforeskující modravé světlo, víte, otče Peregrine, ta koule 

Ano?

Je to On. Přece jen je to On.

Páter Peregrin se usmál. Spolu scházeli z kopce k novému městu.

SKLENĚNÁ NÁDOBA

Byla to jedna z těch věcí, co je mívají ve skleněných nádobách ve stáncích zábavních parků na okraji ospalých městeček. Jedna z těch bledých věcí, co plavou v lihovém roztoku, vznáejí se jako ve snu, hledí na vás očima bez viček, hledí, ale nevidí. Jaksi se hodila do pozdního večera, v něm jedinými zvuky bylo cvrkání cvrčků a vzlykáni ab kdesi vzadu v mokřinách. Jedna z těch věcí, ze kterých se vám zvedá aludek  jako kdy vidíte v kádi v laboratoři naloenou ruku.

Hleděla na Charlieho a Charlie hleděl na ni.

Hleděl dlouho a jeho velké, popraskané ruce s chlupy na hřbetech svíraly provaz, který drel zvědavce v patřičné vzdáleností. Zaplatil si svůj deseticent a teď se díval.

Připozdívalo se. Kolotoče u jen líně a ospale pocinkávaly. Jezdci smrti vzadu za stanem kouřili a kleli nad pokerem. Světla zhasínala a na cirkus se snáela letní tma. Lidé se po skupinách i zástupech rozcházeli domů. Kdesi se rozehrálo rádio, pak zmlklo a nebe nad Louisianou zůstalo iroké a hvězdně tiché.

Ale Charlie vnímal z celého světa jen tu bledou věc, zapečetěnou v lihovém vesmíru. Brada mu klesla, ústa měl otevřená do růové jeskyně, v ní byly vidět zuby. Díval se zmatenýma, obdivnýma a tázavýma očima.

Někdo se objevil ve stínu za ním, vedle Charlieho hranaté výky byl malý. Copak, řekl ten stín a popoel do záře árovek. Ty jsi tu jetě, kámo?

Jo, odpověděl Charlie Jako ve snu.

Principál ocenil Charlieho zvědavost. Kývl směrem ke svému starému známému ve skleněné nádobě.

Kadýmu se líbí, tak nějak divně, řekl bych.

Charlie si třel bradu. U jste  jako  někdy přemejlel  e byste to  teda  prodal?

Principál vyvalil oči, pak je zavřel. Zavrčel: Ne! Táhne to zakazníky. Rádi koukaj na takový věci. Fakt.

Charlie zklamaně vzdychl.

Teda, uvaoval principál, kdyby člověk měl prachy, je moný 

Kolik peněz?

No, kdyby člověk měl  principál odhadoval, odpočítával cenu na prstech a pořád přitom sledoval Charlieho. Kdyby člověk měl tri, čtyři, řekněme sedm nebo vosům 

Charlie ke kadému zvednutému prstu vyčkávavé kývl. Principál povzbuzené zvedal sumu,  třeba deset dolarů nebo patnáct 

Charlie se zamračil, celý ustaraný. Principál couvl:

No, kdyby člověk měl dvanáct dolarů 

Charlie se usmál. Pak by si klidně mohl koupit tu věc v ty sklenici, uzavřel principál.

To je zvlátní, řekl Charlie. V kapse mám akorát těch dvanáct babek. A napadlo mě, jak by na mě lidi tam u nás v Divoký Díře hleděli, kdybych přines něco takovýho a postavil si to na polici nad stolem. Jo, ty by si mě pak jinak povaovali, to se vsadím.

Tak teda posly  řekl principál.

Obchod byl uzavřen, skleněná nádoba uloena na zadní sedadlo Charlieho povozu. Kůň při pohledu na ni zahrabal podkovami a potichu zarál.

Principál vzhlédl k Charliemu s výrazem, který vypadal skoro jako ulehčení. Stejně u mi ta zatracená věc lezla na nervy. Nemá proč děkovat. Poslední dobou u mě o ní napadaly věci, divný věci ale ku, zas kecám. Nashle, kamaráde!

Charlie vyjel. Holé modré árovky se ztrácely jak umírající hvězdy a vůz i koně zahalila otevřená temná venkovská noc Louisiany. Byl jen Charlie, cvrčci a kůň, který podkovami odpočítával čas.

A skleněná nádoba na zadním sedadle.

Kymácela se dopředu, dozadu, dopředu, dozadu. Mokře to bluňkalo. A ta chladná edivá věc sebou ospale plácala o sklo, hleděla ven, hleděla, ale neviděla nic, vůbec nic.

Charlie se naklonil dozadu a poplácal víčko. Ruka se vrátila, byla cítit tou zvlátní tekutinou, studená, změněná, rozechvělá.

Ano, pane! pomyslel si,  ano, pane!

bluňk, bluňk, bluňk.

V Divoký Díře rozhazovaly brčálově zelené a krvavě červené lampy blikavé světlo na skupinu muů, kteří v hloučku posedávali, mručeli a plivali kolem sebe před místním koloniálem.

Poznali vrzání a skřípání Charlieho vozu a ani je nenapadlo otočit hlavy s umolousanými vlasy, kdy zastavil. Cigarety jim svítily jako světluky, hlasy připomínaly abí skřehotáni za letních nocí.

Charlie se horlivě naklonil. Ahoj Cleme! Nazdar, Milte!

Brý den, Charlie. Brý den, Charlie, zamručeli. Politická debata pokračovala. Charlie je přeruil v nejlepím:

Něco tu mám. Něco, co by vás mohlo zajímat!

Tomovy oči zeleně blýskly pod světlem před koloniálem. Charlie měl pocit, e Tom Carmody se vdycky schovává někde ve stínu verandy nebo pod stromy. Kdy byl v místnosti, určitě byl někde v nejzazím výklenku. Odtamtud, ze tmy, na vás jeho oči svítily. Nikdy jste nevěděli, co dělá jeho obličej  jen ty oči se vám vdycky smály. A pokadé se smály nějak jinak.

Nemá nic, co bychom chtěli vidět, milánku.

Charlie zaal pěst a podíval se na ni. Něco ve sklenici, pokračoval. Vypadá to trochu jako mozek, trochu jako naloená medúza, trochu jako  no, vdy pojďte, uvidíte sami.

Kdosi odhodil cigaretu červeným obloukem na hromádku popela a loudal se k vozu. Charlie důleitéěnadzvedl víčko sklenice a díval se, jak se obličej příchozího v blikavém světle lampy mění. Co to, kruci, v ty flace má?

Večer se začínal podobat jeho představám. Ostatní chlapi se líně zvedali a nakláněli se dopředu, zemská přitalivost je donutila udělat krok. Oni se vlastně nesnaili jít, jen tak pokládali chodidla jedno před druhé, aby nespadli. Obklopili nádobu a její obsah. A Charlie, poprvé ve svém ivotě, vyuil jakési skryté strategie a prudce přirazil víčko.

Jestli chcete vidět víc, stavte se ke mně! Bude to tam, prohlásil rozafně.

Tom Carmody si ze svého hnízda na terase odplivl. Ha, ha!

Uka to jetě! křičel Gramps Medknowe. Je to chobotnice?

Charlie trhl opratěmi, kůň se klopýtavě vydal na cestu.

Stavte se! Zvu vás vecky!

Co řekne tvoje ena?

Skope nás ze schodů!

Ale Charlie a jeho vůz u byli za kopcem. Chlapi postávali, přemýlivě si hryzali vousy a poilhávali k cestě. Tom Carmody potichu na verandě klel

Charlie vyel po schůdcích do své chaty a odnesl skleněnou nádobu k jejímu trůnu v obývacím pokoji. Pomyslel si, e od této chvíle tahle kůlna bude palácem, a vladař  to je to pravé slovo! vladař chladný a bílý, se bude tie vznáet ve svém soukromém bazénu tam nahoře, na polici nad rozviklaným stolem.

Hleděl na nádobu a zdálo se mu, jako by spalovala chladnou mlhu, která halila tohle místo na okraji bain.

Co to tam má?

Tenký soprán jeho eny Thedy ho probudil ze snění. Hleděla na něho ze dveří lonice, hubené tělo zabalené do vybledlého kostkovaného upanu, vlasy staené v rozcuchaném uzlu za červenýma uima. Oči měla vybledlé jako ten upan. Co, opakovala. Co je to?

Co je to podle tebe, Thedy?

Pokročila k němu a boky se ji přitom pomalu, líně zhouply. Oči upírala na nádobu, pootevřené rty ukazovaly bílé kočičí zuby.

Ta mrtvá bledá věc se vznáela ve své tekutině.

Thedy mrskla matným modrým pohledem na Charlieho, pak na sklenici, znovu na Charlieho, zpět na sklenici, pak se rychle zavrtěla:

To  to vypadá  vypadá zrovna jako ty, Charlie! vykřikla.

Dveře do lonice práskly.

Dům se zatřásl, ale obsah nádoby to nevyruilo. Charlie stál a touil po své eně a srdce mu splaeně tlouklo. Po hodné chvíli, a se srdce uklidnilo, začal mluvit k té věci ve sklenici:

Já tam dole kadý rok obrátím hlínu vzhůru nohama a ona shrábne peníze a zdrhne na návtěvu domů. K rodině  na dva měsíce. Neudrím ji. Vona a chlapi z krámu, pořád se mi smějou. Copak za to můu, e nevím, jak ji udret? Vdy se, kruci, snaím\

Obsah sklenice filozoficky mlčel.

Charlie?

Ve dveřích někdo stál.

Charlie se polekaně otočil, pak se usmál. Stáli tam chlapi od koloniálu.

Ví, Charlie, my  teda  mysleli jsme  no, e bychom se jako podívali na  na to tam  v ty sklenici.

Přeel červenec, krásný a teplý, a byl tu srpen. Poprvé za celé roky byl Charlie astný  astný jako kukuřice, kdy skončí sucha. Bylo nádherné slyet kadý večer, jak tráva ustí pod vysokými botami, jak si chlapi uplivnou, ne vstoupí na verandu, jak pod jejich tíhou vrou prkna, jak vzdychají dveře, kdy se do nich opře dalí příchozí. Bylo nádherné slyet dalí hlas:

Můu za várna?

Charlie se vdycky snail tvářit nedbale, kdy je zval dál. Pro kadého měl idli nebo bednu od mýdla nebo aspoň kus koberce na sezení. Ne si cvrčci připravili nohy a áby nafoukly hrdla k letnímu koncertu, byl pokoj nabit lidmi z doliny a k prasknutí.

Zpočátku vichni mlčeli. První půlhodina večera, ne se vichni seli a pousazovall se, byla věnována soustředěnému kroucení cigaret. Chlapi sypali úhledné prouky tabáku na útrky hnědého papíru, srovnali je, udusávali je  a zároveň rovnali a formovali své mylenky a strachy a úas pro nastávající večer. Potřebovali čas. Mohli jste vidět, jak jim mozky pracují, zatímco ruce připravovaly cigarety.

Bylo to jako shromádění nějaké divoké sekty. Seděli, dřepěli, opírali se o stěny a jeden po druhém s posvátnou bázní otáčeli zrak ke skleněné nádobě na polici.

Neobraceli k ní své pohledy náhle. Ne, dělali to jaksi pomalu, mimochodem, jako by se jen rozhlíeli po místnosti  a oči jim zavadily o kterýkoliv předmět, jeho si vimli.

A  pochopitelně náhodou jejich bloudící zraky vdycky zamířily na stejné místo. Po chvíli u k němu byly přikovány vechny. V tichu bylo slyet, jak kdosi cucá kukuřici. Nebo dusot bosých dětských noek na dřevěné verandě a enský hlas: U a jste pryč, haranti, slyíte! A perlivý smích a bosé nohy spěchající plait abáky.

Charlie samozřejmě sedával vpředu, v houpacím křesle, poltář pod hubeným zadkem. Pohupoval se a těil se ze slávy a obdivu, které mu přináelo vlastnictví skleněné nádoby.

Thedy bylo vidět v zadním koutě pokoje s ostatními enskými. Vechny byly pouze tichým posluným doprovodem svých muů.

Thedy vypadala, e kadou chvíli začne árlivě ječet. Ale neříkala nic, jen sledovala chlapy, jak jí lezou do obýváku, sedají si Charliemu k nohám a zírají na ten jejich svatý grál, nebo co, a ústa měla tvrdá a studená a na nikoho kloudně nepromluvila.

Kdy uběhla patřičná chvíle ticha, někdo, třeba Gramps Medknowe z Crick Road, vyčistil od hlenů hluboké jeskyně svého hrudníku, naklonil se dopředu, zamikal a olízl si rty. Moná se mu troku chvěly mozolnaté prsty.

Tohle vechny připravilo na rozhovor, který měl za okamik začít. Ui se napjaly a lidé se rozloili jako podsvinčata v teplém bahně po deti.

Gramps se dlouho díval, přeměřil si rty jazykem, opřel se pohodlně a řekl, jako ostatně vdycky, tenkým, vysokým stařeckým tenorem:

Kdo ví, co to je? Kdo ví, jestli je to voň nebo vona. Nebo je to vobyčejný vono? Kolikrát se v noci vzbudím, převracím se na rohoi a přemejlím o tyhle sklenici, jak tu v ty tmě stojí. Přemejlím, jak tu ta věc visí v nálevu, klidná a bledá, jako nějaká ústřice. Kolikrát vzbudím Maw a přemejlíme vo tom voba



Kdy mluvil, hýbal Gramps prsty v zadrhávané pantomimě. Vichni sledovali, jak se jeho palec ohýbá a prohýbá a ostatní prsty s hrubými nehty se kroutí a vlní.

Voba tam tak leíme a přemejlíme, někdy se a třesem. Třeba je horká noc, a se stromy potěj, komáři z toho vedra ani nelítaj  a my se stejně třesem a převracíme na posteli a snaíme se spát



Gramps zmlkl, u toho řekl dost, a nějaký jiný hlas vysloví ten úas, tu bázeň, tu zvlátnost.

Juke Marmer z Vrbový tůně si otřel zpocené dlaně a tie řekl:

Pamatuju se, e kdy sem byl usoplený děcko, měli jsme kočku, co měla v jednom kuse koata. Dobrý nebe, stačilo, aby skočila přes plot  Juke mluvil s jakousi posvátnou něhou a dobrotivostí: No, rozdávali jsme ty koata, jak se dalo, ale kdy přiel tenhle vrh, co vo něm mluvím, měl u kadý iroko daleko aspoň dvě nae kočky darem.

Máma přivlekla na zadní verandu desetilitrovej skleněnej dbán a naplnila ho a po vrch vodou. Pak povídá: Juku, ta koata utopí! Pamatuju se, jak jsem tak stál. Ta koata mňoukala, běhala dokola, slepá, malá, bezmocná a legrační  akorát se jim začaly otvírat oči. Podíval jsem se na mámu a říkám: Já ne, mami! Ty to udělej! Ale máma zbledla a řekla, e se to musí udělat a e já jsem jedinej po ruce. A la míchat vomáčku a péct kuře. Vzal jsem jedno  jedno to kotě. Drel Jsem ho. Bylo teplé. Mňoukalo  měl jsem chu utéct a u nikdy se nevrátit.

Juke pokýval hlavou. Oči měl jasné, mladé, dívaly se kamsi do minulosti. Znovu ji vytvářel, tvaroval ji do slov, uhlazoval ji svým jazykem.

Pustil jsem to kotě do ty vody. Zavřelo oči, otevřelo tlamičku a lapalo po vzduchu. Pamatuju se, jak ukazovalo bílý zoubky. Jak vyplázlo růověj jazyk a jak mu s nim utíkaly z huby bubliny, v řadě vzhůru k hladině!

Dodneka vidím. Jak se to kotě v ty vodě vznáelo  a bylo po vem  plavalo si dokola, pomalu a bez starostí a hledělo ven na mě. Neproklínalo mě za to, co jsem mu udělal. Ale rádo mě nemělo, to jsem viděl. Jo, jo



Srdce poskočila. Oči sklouzly od Juka ke sklenici, zpět k němu a zase ke sklenici. Chápali.

Následovala pauza.

Jahdoo, černoch z Čapích bain, převrátil bílé míče svých očí jako zčernalý onglér. Klouby temných prstů se mu zaplétaly a prohýbaly jako kobylky na louce.

Víte, co to je? Víte, vopravdu vítel Řeknu vám to. To je jádro ivota, dovopravdy! Dobrý Boe, dovopravdy.

Pohupoval se jako strom ve větru z bain, který nikdo kromě něho nevidí, neslyí ani necítí. Oční bulvy se znovu roztočily, jako by je v důlcích nic nedrelo. Hlas se podobal jehle, která za sebou táhne vechny posluchače a vivá jednoho za druhým do jediného bezdechého obrazce:

Tam vodtud, z Bambusový bainy, se plíí vecko moný. Natáhne to ruku, potom nohu, vysune to jazyk a roh a roste to. Malá pravá měňavka, třebas. Potom ába s krkem tak nafouklým, e by mohl puknout! Bum! Zapraskal klouby.  Zmátoří se to na svejch roztřesenejch kloubech  von je to lidskej tvor! Je to Jádro celýho tvoření! Je to Matka Bambusový bainy, z který jsme vichni vznikli před desetitisícemalet!

Před desetitisícema let! eptala bába Karafiátová.

To je ale starý! Podívejte se! Vidíte to? Ničím se to netrápí. Ví si to svý. Plave si to tam jako kotleta ve vomastku. Má to voči na koukání, ale ani to s nima nemrkne, nevypadaj, e by se něčeho bály, nebo jo? Ne, člověče! Ví si to svý. Ví, e smě vichni vyli z ní a zase se k ní vrátíme.

Jaký barvy jsou ty voči?

edivý.

Ne,jsou zelený!

A vlasy? Hnědý?

Černý.

Červený!

Ne, edivý!

Potom vdycky Charlie vyjádřil svůj názor. Některý večer řekl toté, jiný ne. Nezáleelo na tom. I kdy jste za těch letních nocí říkali pořád toté, vdycky to znělo jinak. Změnili to cvrčci. Změnily to áby. Změnila to ta věc ve skleněné nádobě. Charlie řekl:

Kdyby nějaký starý člověk el tam do bain, nebo třeba mladý děcko, a bloudil tam roky a roky v mokřinách, po cestičkách i ve strích, v těch starej ch mokrej ch roklích, po nocích, kůe by mu vybledla a celej by vystydl a scvrkl by se. Jak by byl pořád bez slunce, pořád by se ztrácel a ztrácel a na konec by se potopil do nějakýho svinstva a leel by tam v kalu  jako komáří larvy, co spí v tůni. Vdy, vdy co my víme  vdy tohle můe být někdo, koho známe! Někdo, s kým jsme kdysi mluvili! Co my víme 

Z kouta, kde seděly enské to zasyčelo. Jedna stála, oči jí černě áhly, hledala slova. Byla to paní Triddenová a eptala:

Spousta malejch nahatejch dětí kadý rok zaběhne do bain. Běhaj tam pořád dokola a nikdy se nevrátěj. Sama jsem se tam kdysi skoro ztratila. A  a ztratila jsem svýho chlapečka  Foleyho  tam, v baině. Vy  vy myslíte, e by !!!

Bylo slyet, jak lidé vtáhli dech nosem a zadreli ho. Ztuhli. Ústa ztvrdla, koutky staené pevně sevřenými svaly. Hlavy na hubených bílých krcích se obracely a oči četly hrůzu i naději. Obojí vyzařovalo z těla paní Triddenové. Stála, napjatá jako struna, a rukama se přidrovala stěny.

Moje děátko. eptala. Moje děátko. Můj Foley, Foley, jsi to ty? Foley! Foley, pověz, dítě, jsi to TY?!

Vichni zadreli dech a otočili se ke skleněné nádobě. Ta věc ve sklenici neříkala nic. Dívala se do iroka bílýma slepýma očima. Hluboko v jejich hranatých tělech proudila tajemná áva strachu jako jarní tání a rozleptávala a poírala jejich rozhodný klid a víru a jednoduchou pokoru  mizely jako při jarním přívalu. Kdosi zaječel:

Pohnulo se to!

Ne, ne, nepohnulo. To jenom tvý voči!

Přisambohu! křičel Juke. Viděl Jsem, jak se to pomalu hejbá, jako mrtvý kotě!

Mlč přece, no tak. Je to u dávno mrtvý. Třeba dřív, ne ses narodil!

Dal znamení! křičela paní Triddenová. Je to můj Foley! Máte tam my dítě! Byly mu tři roky! My dítě ztracený v mokřinách!

Začala vzlykat.

No tak, paní Triddenová. No tak, sedněte si, přestaňte se třást. Není to vae dítě, jako to není my. No tak, no tak.

Jedna z enských ji drela a vzlyky pomalu přecházely v pomalý dech a pak v jemné chvění rtů, rozehrávané proudem bázlivého dechu.

Kdy se vechno uklidnilo; bába Karafiátová s povadlou růí v dlouhých edivých vlasech potáhla z dýmky v bezzubých ústech a rozpovídala se. Potřásala přitom hlavou, a jí vlasy ve světle tančily.

Vechny tyhle řeči a pohazování slovama. Stejně to nikdy nezjistíme, nikdy se nedozvíme, co to je. A vůbec, i kdybychom to zjistili, stejně bychom to nechtěli vopravdu vědět. Je to jako ty triky, co kouzelníci dělaj v cirkuse. Jak u víte, v čem je ten podraz, je to stejně zábavný jako kozlí střeva. Chodíme sem kadej tejden, vykládáme, jsme jaksi společenský a vdycky je vo čem, e jo. Dá rozum, kdybychom vylutili, co ta zatracená věc je, nebylo by u o čem mluvit a přemejlet, e jo.

Jděte s tím k čertu! zahřměl býčí hlas. Já si myslím, e to není nic!

Tom Carmody.

Tom Carmody stál jako vdycky ve stínu. Venku na verandě. Jen oči hleděly dovnitř, rty se matně usmívaly, vysmívaly. Jeho úsměv pronikl Charliem jako srní ihadlo. Navedla ho Thedy. To Thedy se snaí zničit Charliemu nový ivot. Tak je to!

Není tam nic, v ty sklenici, opakoval drsně Carmody. nic ne kus starý medúzy z mořskýho zálivu, shnilý a smradlavý, e by jeden blil!

Nejsi náhodou árlívej, bratránku Carmody? zeptal se Charlie pomalu.

Ho!  zavrčel Carmody. Přiel jsem se jenom podívat, jak tu vy pitomci kecáte vo ničem. Vimli jste si, e nikdy nejdu dovnitř ani nic neříkám, ne? A teď jdu taky hned domů. Jde někdo se mnou?

Nikdo mu společnost nenabídl. Znovu se zasmál, jako by povaoval za obrovský fór, e tolik lidi se můe takhle zbláznit, a Thedy zatínala v zadním koutě místnosti nehty do dlaní. Charlie viděl, jak jí cukají rty, cítil chlad a nemohl mluvit.

Carmody se smál dál. Klapot jeho vysokých podpatků rozezněl verandu a zanikl kdesi ve zpěvu cvrčků.

Bába Karafiátová moulala dýmku. Jak jsem říkala před tím křikem: ta věc na polici, proč by to jako nemohly bejt  jaksi vecky věci? Spousta věcí. Velijaký ivoty  a smrt  nevím. Smíchejte dé a slunko a hnůj a rosol, to vecko dohromady. Trávu a hady a děti a mlhu a vecky dni a noci na holým třtinovým poli. Proč by to měla bejt jedna věc. Třeba je to spousta věcí.

Hovor tie plynul dalí hodinu, Thedy vyklouzla do noci po stopě Torna Carmodyho a Charlie se začal potit. Měli cosi v plánu, ti dva. Cosi chystali. Charlie se celý večer horce potil.

Schůzka skončila pozdě a Charlie se ukládal ke spaní se smíenými pocity. Beseda se vydařila, ale co Thedy a Tom?

Velice pozdě, podle toho, jak padaly hvězdy, někdy po půlnoci, slyel Charlie. Jak ustí vysoká tráva rozhrnovaná jejími houpavými boky. Podpatky zaukaly přes verandu, do domu, do lonice.

Nehlučně leela v posteli a dívala se na něho kočičíma očima. Neviděl je, ale cítil. Jak na něho hledí.

Charlie?

Čekal.

Pak řekl: Jsem vzhůru.

Pak čekala ona.

Charlie?

Co?

Vsadím se, e neví, kde jsem byla, vsadím se, e neví, kde jsem byla, kde jsem byla. Byl to tichý posměný popěvek.

Čekal.

Ona taky. Ale dlouho to nevydrela a pokračovala:

Byla jsem na pouti v Cape City. Tom Carmody mě tam svezl. Mluvili  mluvili jsme tam s tím principálem, Charlie, jo, to jo, zrovna s tím! A zasmála se, potichu, jen pro sebe.

Charlie byl studený jak led. Zvedl se na loktech.

Řekla důrazné: Zjistili jsme, co je v ty tvý sklenici, Charlie 

Hodil sebou zpět na postel, ui přikryté dlaněmi. Nechci to slyet!

Ale, musí si to poslechnout. Charlie. Je to děsná legrace. Příerná. Charlie, syčela.

Bě pryč! řekl.

Ale, ale! Ne, ne, pane, Charlie. To nejde, Charlie, drahouku. A ti to povím!

Vypadni!

Počkej přece! Mluvili jsme s tím principálem a on  já myslela, e puknu smíchy. Řekl, e prodal tu nádobu s tím, co v ní bylo, nějakýmu křupanovi  za dvanáct doláčů. A nestojí to za víc jak nějaký dvadoláče!

Naplnila tmu smíchem, řinul se ji z úst, příerný smích.

Rychle to dokončila:

Je to jen svinstvo. Charlie! Guma, papírmaová hmota, hedvábí, bavlna, borová voda! To je vecko! Vevnitř je nějakej drátěnej rám. To je vecko! vřískala.

Ne, ne!

Prudce se posadil, silnými prsty trhal prostěradlo a řval.

Nechci to slyet! Nechci to slyet! kvílel znovu a znovu.

Řekla: Počkej, a se vichni dozví jakej to je podfuk. Ti se nasmějou! Ti snad puknou smíchem!

Chytil ji za zápěstí. Přece bys jim to neřekla?!

Snad bys nechtěl, abych lhala. Charlie? To snad ne?!

Odhodil ji na druhý konec lonice.

Proč mě nenechá na pokoji? Jsi hnusná. Jsi hnusná a árlivá. Vecko mi závidí. Přestala jsi bejt nejdůleitějí, kdy jsem tu sklenici přinesl, co? Nedalo ti to spát, musela jsi to vecko pokazit. Já vím. U nikdy nebudu mít nijakou zábavu. Ty a ten Tom Carmody. Kdybych aspoň mohl zarazit ten jeho smích! Vysmívá se mi celý roky! Tak bě! Bě a vem to řekni, kadýmu, koho potká, jen bě, bude to náramná zábava 

Zlostně přeel do pokoje, chytil nádobu, a to v ni zabluňkalo, a chtěl s ní pratit na podlahu, ale roztřeseně se zarazil a opatrně ji postavil na stolek. Naklonil se nad ni. Vzlykal. Kdyby tohle ztratil, skončil by svět. A ztrácel taky Thedy. Jak plynuly měsíce, čím dál víc se mu vzdalovala, posmívala se a uklíbala. Příli mnoho let byly její boky kyvadlem, které měřilo čas jeho ití. Jene i druzí chlapi, třeba Tom Carmody určitě, měřili čas podle stejného kyvadla.

Thedy stála a čekala, a rozbije svou sklenici. A on ji hladil a laskal a zvolna se přitom uklidňoval. Myslel na ty dlouhé dobré večery posledního měsíce, bohaté večery plné přátel a hovorů, je přeskakovaly pokojem. Aspoň to bylo dobré, kdy nic jiného.

Pomalu se obrátil k Thedy. Byla pro něho navdy ztracena.

Thedy, tys na ádný pouti nebyla.

Ano, byla.

Le, řekl klidně.

Nelu!

V tyhle  sklenicí musí něco bejt. Něco kromě toho svinstva, vo kterým mluví. Příli mnoho lidi věří, e tam něco je, Thedy. Nemůe to změnit. Ten principál, jestli jsi s ním mluvila, lhal. Charlie se zhluboka nadechl a pak řekl: Pojď sem, Thedy.

Co chce? trucovala.

Pojď sem ke mně.

Popoel k ní. Pojď sem.

Nepřibliuj se ke mně, Charlie.

Chci ti jenom něco ukázat, Thedy. hlas měl tichý, hluboký a naléhavý. Pojď, kotě. Pojď, čičí, čičí  POJĎ, ČIČÍ!

O týden později se zase seli. Nejdřív Gramps Medknowe a bába Karafiátová, za nimi mladý Juke a paní Triddenová a Jahdoo, ten černoch. Následovali vichni ostatní, mladí a staří, sladcí i kyselí, usedali do vrzavých idlí, kadý se svými vlastními mylenkami, nadějemi, strachy a otázkami. Nikdo se nedíval na svatostánek, tie se zdravili s Charliem.

Čekali, a přijdou ostatní. Lesk v jejich očích ukazoval, e kadý z nich vidí v nádobě něco jiného, něco z tohoto ivota a z bledého ivota po ivotě, a ze ivota ve smrti a ze smrti v ivotě, kadý se svým příběhem, svou narákou, svou roli  vechny známé, staré, a přece nové.

Charlie seděl sám.

Ahoj, Charlie. Kdosi nahlédl do prázdné lonice. Tvoje ena zas utekla na návtěvu k rodině?

Jo, utekla do Tennessee. Vrátí se za pár tejdnů. To její zatracený toulání. Vdy znáte Thedy.

Jo, ta enská na místě nevydrí, vdy to známe.

Tiché hlasy hovořily. Lidé se usazovali a pak, náhle, se objevil na temné verandě Tom Carmody  a hleděl svítivýma očima na lidi uvnitř.

Tom Carmody stál venku, kolena se mu chvěla a podlamovala, ruce visely podél těla a třásly se, stál a hleděl dovnitř. Tom Carmody, který se neodvaoval vejít. Tom Carmody s pootevřenými ústy, ale bez úsměvu. Rty měl vlhké a povolené. Tvář bledou jako křída, jako člověk, který byl dlouho nemocný.

Gramps pohlédl na skleněnou nádobu, odkalal si a řekl: Nikdy jsem si toho tak jasně neviml. Vono to má modrý voči.

Vdycky to mělo modrý oči, řekla bába Karafiátová.

Ne, kvílel Gramps. Nemělo! Byly hnědý, kdy jsme tu byli naposledy. Zvedl oči. A jetě něco. Má to hnědý vlasy. Dřív to nemělo hnědý vlasy!

Ano, ano, mělo, vzdychla pani Triddenová.

Nemělo!

Jo, mělo!

Tom Carmody se v horké letní noci třásl a upřeně hleděl na sklenici. Charlie se na ni také díval. Kroutil si cigaretu, bezstarostný, klidný a vyrovnaný, jistý svým ivotem a mylenkami. Tom Carmody, sám vzadu, viděl ve skleněné nádobě věci, které nikdy dřív neviděl. Kadý viděl, co vidět chtěl, vechny mylenky se řítily jako letní liják:

Moje dítě, my děátko, myslela paní Triddenová.

Mozek! Říkal si Gramps.

Černoch si proplétal prsty: Matka Bambusový bainy!

Rybář pulil rty. Medúza!

Kotě. Na čičí, čičí, čičí! Mylenky se potápěly a zatínaly drápky do Jakových očí. Kotě!

Vechno a cokoli! ječela bábina mylenka. Noc, baina, smrt, ty bledé věci, ty mokré věci z moře!

Ticho. A pak Gramps zaeptal: Tak přemejlím. Přemejlím, jestli je to voň  nebo vona  nebo jen vobyčejný vono?

Charlie vzhlédl, spokojeně olízl cigaretu a tvaroval si ji ke rtům. Pak se podíval ke dveřím na Torna Carmodyho, který se u nikdy nebude usmívat. Myslím, e se to nikdy nedozvíme. Jo, myslím, e tohle se nikdy nedozvíme. Charlie zvolna potřásl hlavou a usadil se mezi svými hosty. Díval se a díval.

Byla to prostě taková ta věc, co je mívají ve skleněných nádobách ve stáncích zábavních parků na okraji ospalých městeček. Jedna z těch bledých věcí, co plavou v lihovém roztoku, vznáejí se jako ve snu, hledí na vás očima bez víček, hledí, ale nevidí.

MU SHORA

Pamatoval si, jak pečlivě a zkueně babička kuchala kuře a jaké zázraky z jeho nitra vytahovala; vlhce se lesknoucí smyčky masitě páchnoucích střev, svalnatý uzlík srdce, aludek naplněný nestrávenou potravou. Jak úhledně a pěkně uměla jeho babička kuře rozříznout a vloit do něj své malé baculaté ruce. Tohle bylo třeba dát pryč, tohle do rendlíku s vodou, tohle do papíru, aby se to později hodilo psovi. A pak rituál taxidermie, kdy bylo kuře naplněno rozmočenou, okořeněnou vekou a znovu s chirurgickou zručností zaito ostrou, třpytivou jehlou, pečlivě steh za stehem.

To byl jeden z prvních silných záitků Douglasova jedenáctiletého ivota.

Napočítal dohromady dvacet noů v rozličných vrzajících zásuvkách kouzelného kuchyňského stolu, u kterého jeho babička, mírná, bělovlasá stará čarodějka s přívětivou tváří, prováděla svá kouzla.

Douglas byl tie. Mohl stát za stolem proti babičce, pihovatý nos vystrkovat přes jeho okraj, dívat se, ale jeho dětské otázky by mohly kouzlo poruit. Bylo to čarovné, kdy babička zamávala stříbrnou solničkou nad ptákem, rozváně ho pokropila sprkou prachu z mumie a drcených kostí a bezzubými ústy při tom mumlala mystické vere.

Babičko, zeptal se Douglas nakonec tichým hlasem. Jsem uvnitř taky takový? a ukázal na kuře.

Ano, řekla babička. Trochu sloitějí a uspořádanějí, ale jinak stejný



A mám toho víc! dodal Douglas hrdý na své vnitřností.

Ano, řekla babička. Víc.

A dědeček toho má jetě víc ne já. Vybouluje mu to břicho tak, e se o něj můe klidně opřít lokty.

Babička se zasmála, a se jí roztřásla brada.

Douglas pokračoval: A Lucie Williamsová, dole v ulici, ta



Ticho, dítě! okřikla ho babička.

Ale ona má



Nezajímá mne, co má! To je něco jiného!

Ale proč je ona jiná?

Jednou přiletí od jezera sídlo a zaije ti pusu, řekla babička přesvědčivě.

Douglas se na chvíli odmlčel a pak řekl: Jak ví, e mám střeva stejná jako tahle, babičko?

Ach, dej mi u konečně aspoň na chvíli pokoji

U dveří zazněl zvonek.

Jak běel chodbou, uviděl Douglas přes skleněnou výplň dveří slaměný klobouk. Zvonek zvonil znova a znova. Douglas otevřel dvěv re.

Dobré ráno, dítě. Je paní domácí doma?

Studené edé oči v dlouhém, ořechově edém obličeji se dívaly na Douglase. Mu byl vysoký, tíhlý a nesl kufr, kufřík a pod paí detník, na rukou měl tlusté edé rukavice a na hlavě hrozný nový slamák.

Douglas ustoupil: Má práci.

Chtěl bych si u ní pronajmout pokoj nahoře, jak inzerovala.

U tu bylo deset zájemců a vechny pokoje jsou pronajaté; jděte pryč!

Douglasi! Babička se náhle objevila za ním. Dobrý den, řekla cizinci. Toho dítěte si nevímejte.

Ani se usmál, mu vstoupil ztuhle dovnitř. Douglas ho pozoroval. Jak pomalu vystupuje nahoru po schodech, slyel babičku, jak popisuje výhody pronajímaného pokoje. Pak zase přispěchala dolů, vytáhla z prádelníku loní povlečení a poslala Douglase, aby nahoře ustlal.

Douglas na prahu dveří zaváhal. Pokoj byl pouhou cizincovou přítomností podivně změněn. Slaměný klobouk leel křehce na posteli, detník stál strnule opřený o zeď jako mrtvý netopýr se sloenými temnými křídly.

Douglas se na detník zadíval.

Cizinec stál uprostřed pokoje, vysoký, vysoký.

Tady! Douglas poloil povlečení na postel. Jíme přesně v poledne, a jestli přijdete pozdě, vystydne vám polévka. Babička je velice přesná!

Vysoký cizinec odpočítal deset nových měděných centů a strčil je Douglasovi do kapsičky u koile. Budeme kamarádi, řekl a zaklebil se.

Bylo to směné, ale mu neměl jiné mince ne centy. Spoustu centů. ádné stříbrňáky, ádné niklové deseáky ani čtvráky. Jen nové měděné centy.

Douglas mu zachmuřeně poděkoval. Přidám si je do pokladničky, a je vyměním za deseticenty. U tam mám est dolarů a padesát centů v deseácích; etřím si je, a pojedu v srpnu na výlet.

Musím se teď umýt, řekl vysoký cizinec.

Jednou se Douglas vzbudil uprostřed noci a uslyel, jak venku zuří vichřice  silný studený vítr zmítal domem a dé bubnoval do oken. Pak se venku zablesklo a místnost se zachvěla úderem hromu. Pamatoval si, jak se rozhlíel se strachem po pokoji, který se najednou zdál v tom změněném světle podivně straidelný.

Stejně tak tomu bylo v tomhle pokoji. Stál tam a díval se na cizince. Pokoj u nebyl jako dříve, ale změnil se přítomností toho mue, náhle, jako kdy ho tehdy osvětlil blesk. Douglas pomalu ustoupil, kdy cizinec vykročil vpřed.

Dveře se mu zavřely před obličejem.

Dřevěná vidlička se zvedla se soustem míchaných brambor a prázdná opět poklesla. Pan Koberman, jak se cizinec jmenoval, si s sebou přinesl dřevěnou vidličku, dřevěný nů a dřevěnou líci a vytáhl je, kdy babička prostřela k obědu.

Pani Spauldingová, řekl, mám svůj vlastní příbor a budu ho pouívat. Dnes tady poobědvám, ale od zítřka zde budu jen snídat a V V A L6

večeřet.

Babička běhala sem a tam, přináejíc kouřící mísy s polévkou, fazolemi a míchanými bramborami, aby udělala na svého nového podnájemníka dojem, zatímco Douglas řinčel svým stříbrným příborem o talíř, nebo zjistil, e to pana Kobermana znervózňuje.

Umím kouzlo, řekl Douglas. Podívejte se. Uchopil nehty zub vidličky. Pak  jako kouzelník  ukazoval na rozličná místa v pokoji. Kam ukázal, tam se ozval zvuk vibrující vidličky jako kovový hlas elfa. Nebylo to nic obtíného. Tajně tiskl rukoje vidličky na desku stolu. Vibrace se nesly dřevem jako ozvučnou deskou. Ale výsledný dojem byl působivý. Tam, tam a tam! říkal astně Douglas a rozezníval při tom vidličku. Ukázal na polévku pana Kobermana a zvuk se ozval z ní.

Sinalá tvář pana Kobermana ztvrdla a získala hrozivý výraz. Divoce odstrčil mísu s polévkou a jeho rty se zachvěly. Pak sklesl do idle.

Babička se na něj podívala: Není něco v pořádku, pane Kobermane?

Nemohu tu polévku dojíst.

Proč?

Protoe jsem plný a nic u se do mé nevejde. Děkuji vám.

Pan Koberman vstal a odeel z místnosti.

Co jsi mu provedl? zeptala se babička Douglase ostře.

Nic, babičko. Proč jí dřevěnou líci?

Neptej se tak hloupě! A vůbec, kdy u zase půjde do koly?

Za sedm týdnů.

Ach, boe! zasténala babička.

Pan Koberman pracoval v noci. Kadé ráno o osmé se tajemně objevil doma, snědl velmi malou snídani, pak odeel nahoru, kde tie spal celý horký den a do bohaté večeře s ostatními nájemníky.

Zvyk pana Kobermana spát ve dne vyadoval od Douglase, aby se choval tie. To bylo velice nepohodlné. A tak, pokadé, kdy se babička vydala na sousedské návtěvy, běhal Douglas nahoru a dolů po schodech, tloukl do bubínku, házel si golfovým míčkem proti zdi, nebo jen křičel před dveřmi pokoje pana Kobermana, či splachoval sedmkrát za minutu klozet.

Pan Koberman se nikdy ani nepohnul. Jeho pokoj byl tichý, temný. Nestěoval si. Neozýval se od něj ádný zvuk. Pořád spal. To bylo velmi divné.

Douglas cítil, jak v něm začíná hnout čistý bílý plamen nenávisti s trvalou, nepolevující intenzitou. Nyní byl pokoj Kobermanovou zemí. Dříve, kdy tam bydlela slečna Sadloweová, byl květinově zářivý. Teď byl strohý, pustý, chladný, čistý, vechno v něm mělo svoje místo, byl cizí a nepřívětivý.

Čtvrtého dne ráno vyel Douglas po schodech nahoru.

V půli druhého podlaí bylo velké, slunné okno orámované est palců irokou mozaikou z oranových, purpurových, modrých, červených a nachových skel. V kouzelném časném ránu, kdy slunce vrhalo své paprsky oknem na schoditě, stával Douglas opřený o okno a pozoroval svět mnohobarevnou výplni.

Teď modrý svět, modré nebe, modří lidé, modrá auta v ulicích a běící modří psi.

Změnil výplň. Teď  jantarový svět! Dvě citrónově luté eny proly kolem, podobné dcerám Fu Manchua. Douglas se zahihňal. Tahle výplň dokázala udělat i sluneční svit mnohem zlatějí.

Bylo osm hodin ráno. Pan Koberman se objevil dole na cestě, vraceje se ze své noční práce, detník zavěený přes loket, slamák přilepený na hlavě patentním olejem.

Douglas znovu vyměnil výplň. Pan Koberman byl červený mu kráčející červeným světem s červenými stromy a červenými květinami a  jetě něčím jiným.

Něčím, co se týkalo pana Kobermana.

Douglas zailhal.

Červené světlo s panem Kobermanem něco provedlo. S jeho tváří, s jeho oblekem, s jeho rukama. aty jako by se na něm roztopily. Douglas v jednom stralivém okamiku skoro uvěřil, e můe vidět do pana Kobermana. A to, co viděl, způsobilo, e přitiskl obličej k červené výplni a tie zíral.

Právě v tu chvíli se pan Koberman podíval nahoru, uviděl Douglase a vztekle pozvedl detník, jako by mu hrozil. Pak se rychle rozběhl přes červený trávník ke dveřím do domu.

Mladý mui! křičel, kdy vybíhal nahoru do schodů. Co jsi to dělal?

Jen jsem se díval, odpověděl Douglas ohromeně.

A to je vechno, nic jiného? křičel pan Koberman.

Ano, pane. Díval jsem se skrz skla. Vechny moné světy. Modré, červené, luté. Kadý jiný.

Vechny moné světy, to je to! Pan Koberman se podíval na barevné výplně a zbledl v obličeji. Pak se ovládl.

Utřel si obličej kapesníkem a nucené se zasmál. Ano. Vechny moné světy. Kadý je jiný. el ke dveřím svého pokoje. V pořádku; jen si hraj, řekl.

Dveře se za nim zavřely. Chodba byla prázdná. Pan Koberman byl ve svém pokoji.

Douglas se otřásl a nael si jinou výplň.

Ach, vechno je fialové!

O půl hodiny později, zatímco si hrál venku na pískoviti, uslyel Douglas třeskot a řinčení skla. Vyskočil na nohy.

O chvíli později se na zadní verandě objevila babička, v třesoucích se rukou starý řemen na obtahování břitvy.

Douglasi! Říkala jsem ti donekonečna, abys neházel mí čem proti domu! Ach, jako bych mluvila na hluchého!

Jenom jsem tady seděl, protestoval.

Pojď sem a podívej se, co jsi udělal, ty oklivý kluku!

Velká barevná okenní výplň leela roztřítěná v duhovém chaosu dole pod schody. Mezi střepy leel jeho basketbalový míč.

Dřív, ne mohl říct třeba jen slůvko o své nevinnosti, byl Douglas postien tuctem tiplavých ran řemenem. A skočil, kam chtěl, řemen si ho nael vude.

Později, skrývaje svou mysl jako ptros v hromadě písku, léčil se Douglas ze své strané bolesti. Věděl, kdo hodil míč. Mu se slamákem a velkým detníkem a studeným, edým pokojem. Ano, ano. ano. Slzy mu tekly z očí. Jen počkej. Jen počkej.

Slyel, jak babička zametá rozbité sklo. Vzala ho a hodila do popelnice. Modré, růové, luté meteory skla padaly s řinčením dovnitř.

Kdy odela, připlíil se Douglas k popelnici a zachránil z ni tři kousky neobyčejného skla. Pan Koberman neměl rád barevná okna. A tohle  zazvonil střepy v dlani  je dobré uschovat.

Dědeček se vracel ze své redakční kanceláře kadý večer v pět hodin, krátce před ostatními nájemníky. Kdy jeho pomalý, těký krok naplnil halu a tlustá, mahagonová hůl vklouzla s klepnutím do stojanu na hole, rozběhl se Douglas, aby objal jeho velké břicho, a posadil se dědovi na kolena, zatímco si četl večerní noviny.

Ahoj, dědo!

Ahoj, prcku!

Babička dnes zase čtvrtila kuře. Je to zábava dívat se na ni, řekl Douglas.

Dědeček nezvedl oči od novin. Dvakrát týdně kuře. Je to úplná kuřecí ena. Tak tebe baví dívat se, jak ho čtvrtí? Chladnokrevný malý cynik! Ha!

Jsem jenom zvědavý.

To tedy jsi. zabručel děda zamračeně. Vzpomíná si na ten den, kdy bylo na elezniční stanici zabito to děvče? Prostě jsi k ní el a díval ses na ni, na krev a vechno. Zasmál se. Čertův pacholku. Jenom vydr. Strach není k ničemu, nijak ti v ivotě nepomůe. Myslím, e jsi po svém otci, byl policajtem, a ty jsi vyrůstal s ním, ne jsi před několika lety začal ít u nás. Dědeček se vrátil ke svým novinám.

Dlouhé ticho. Dědo?

Ano?

Co kdy nějaký člověk nemá srdce ani plíce ani aludek a klidně si s tím chodí a je naivu?

To by byl zázrak, zabručel děda.

Já nemyslím  zázrak. Já myslím, co kdyby byl uvnitř jiný? Ne jako my.

No, potom by to asi nebyl tak docela člověk, co myslí, chlapče?

Myslím, e ne, dědo. Dědo, ty má srdce a plíce?

Dědeček se rozkalal. Abych řekl pravdu, nevím. Nikdy jsem je neviděl. Nikdy jsem nebyl pod rentgenem, nikdy jsem ani nebyl u doktora. Moná, e jsem uvnitř jednolitý jako brambora, kdo to můe říct?

A mám já aludek?

To určitě má! zavolala od dveří salónu babička. Vím to, protoe ho ivím. A má taky plíce, dost silné, abys svým křikem probudil mrtvého. A má taky pinavé ruce, take se seber a bě si je umýt. Večeře je na stole, dědo. No tak, Douglasi, slyel jsi?

Jestlie dědeček zamýlel odpovědět na Douglasovu otázku, ztratil k tomu v ruchu způsobeném nájemníky proudícími shora do jídelny příleitost. Kdyby se večeře jetě o okamik opozdila, mohl být zajímavý problém rozdílu mezi lidmi a bramborami rozřeen.

Nájemníci se u stolu smáli a bavili se  pan Koberman byl mezi nimi tichý a zasmuilý  a umlkli, kdy si děda odkalal. Několik minut mluvil o posledních politických událostech a pak se přes toto téma dostal k několika nedávným podivným úmrtím v městečku.

Je toho dost, aby si toho starý redaktor novin viml, řekl a přejel pohledem po spolustolovnících. Třeba ta mladá slečna Larsonová, co bydlela za strí. Jsou tomu tři dny, co ji nali mrtvou, ani by objevili jakoukoliv příčinu smrti, jen jakési podivné tetování, které měla po celém těle, a výraz ve tváři, před kterým by zbledlo i Dantovo peklo. A co ta druhá mladá dáma. Jak se vlastně jmenovala? Whitelyová? Zmizela, a nikdo u ji nikdy neviděl.

Takový věci se dějou pořád, namítl pan Britz, automechanik, s plnou pusou jídla. U jste se někdy koukl na seznam pohřeovanejch lidí, co ho máj na policii? Je takhle dlouhej. Předvedl. Nikdo neví, co se s větinou z nich stalo.

Chce někdo přidat nádivky? Babička nabrala tědrou porci z kuřecího nitra. Douglas ji pozoroval a přemýlel o tom, e kuřata mají dva druhy vnitřností  ty od Boha a ty od člověka.

A co takhle třetí druh vnitřností?

Ech?

Proč ne?

Konverzace pokračovala o tajemné smrti téaté, a ach, ano, vzpomínáte si. Jak minulý týden zemřela Marion Barsumianová na infarkt, ale moná, e to taky bylo jinak, nemám pravdu? Myslíte, e ne? Nechte toho! Co je to za nápady bavit se při jídle o takových věcech! Tak!

Co můeme vědět, řekl pan Britz. Moná, e máme v městečku upíra.

Pan Koberman přestal jíst.

V roce 1927? podivila se babička. Upír? Ach ne, to snad ne.

Jistě, přisvědčil pan Britz, vecky je postříleli stříbrnejma kulkama. Nebo čímkoliv stříbrným. Upíři stříbro nenávidí. Četl jsem vo tom jednou v nějaký knize. Vopravdu.

Douglas se podíval na pana Kobermana, který jedl dřevěnou vidličkou a noem a po kapsách nosil pouze nové měděné centy.

Problém je v tom, poznamenal děda, e jména jsou zavádějící. Vlastně ani nevíme, co to ti skřeti a upíři a trollové vlastně jsou. Můe to být cokoliv. Nemůeme je zařadit do přihrádek a opatřit nálepkami, které by říkaly, e tohle mohou a tohle ne. To by byla hloupost. Jsou to prostě lidé. Lidé, kteří dělají různé věci. Ano, takto se na to musíme dívat: lidé, kteří dělají věci.

Omluvte mě, řekl pan Koberman; vstal a vydal se za svou noční prací.

Hvězdy, měsíc, vítr, tikání budíku a vyzvánění hodin před úsvitem, východ slunce a je tady nové ráno, nový den a pan Koberman se vrací ze své noční práce. Douglas stojí poblí jako malý mechanický hlídač a pozorovatel s mikroskopickýma očima.

A pak poledne; babička odchází do městečka za nákupy.

Stejně jako pokadé, kdy je babička pryč, ječí Douglas plné tři minuty před dveřmi pana Kobermana. Jako obvykle ádná odpověď. Ticho bylo hrozivé.

Seběhl dolů, vzal univerzální klič, stříbrnou vidličku a tři kousky barevného skla, které zachránil z rozbitého okna. Strčil klíč do zámku, odemkl dveře a pomaluje otevřel.

Pokoj tonul v přítmí, záclony na oknech byly zataeny. Pan Koberman leel na ustlané posteli, v pyamu, a pomalu oddechoval. Nehýbal se. Jeho tvář byla nehybná.

Haló, pane Kobermane!

Ozvěna muova pravidelného dechu se odrazila od bezbarvých zdi.

Pane Kobermane, haló!

Douglas hodil basketbalovým míčem o zem. Zaječel. Stále ádná odezva. Pane Kobermane!

Douglas se naklonil nad panem Kobermanem a píchl stříbrnou vidličkou do obličeje spícího mue.

Pan Koberman sebou trhl. Obrátil se. Zasténal.

Odezva. Dobře. Prima.

Douglas vytáhl z kapsy kousek modrého skla. Kdy se přes něj podíval, ocitl se v modrém pokoji, v modrém světě, odliném od světa, který znal. Stejně odliném, jako je červený svět. Modrý nábytek, modrá postel, modrý strop a stěny, modrý dřevěný příbor na modrém psacím stole a pochmurná temná modř tváře a rukou pana Kobermana a jeho modrý hrudník, který se zvedal a klesal. Taky

Oči pana Kobermana byly doiroka otevřeny a upíraly se na něj hladovou temnotou.

Douglas zavrávoral pozpátku a upustil sklíčko.

Oči pana Kobermana byly zavřeny.

Zase modré sklíčko  otevřeny. Modré sklíčko pryč  zavřeny. Modré sklíčko  otevřeny. Pryč  zavřeny. Zajímavé. Douglas experimentoval. Zdálo se, e skrze sklíčko se na něj upírají oči pana Kobermana přes sklopená víčka hladově a chtivě. Bez sklíčka vypadaly těsně zavřené.

Ale byl tu zbytek těla pana Kobermana

Pyamo pana Kobermana zmizelo. Modré sklíčko s ním něco udělalo. Nebo to moná bylo v těch atech, které měl pan Koberman na sobě. Douglas vykřikl.

Díval se skrz břicho pana Kobermana, přímo do něj!

Pan Koberman byl jednolitý.

Nebo alespoň skoro jednolitý.

Byly v něm nějaké podivné tvary a předměty.

Douglas chvíli stál ohromen úasem, přemýlel o modrém světě a červeném světě, lutém světě, jeden vedle druhého, jako barevné výplně kolem velkého bílého okna. Jeden vedle druhého, barevné výplně, jiné světy; pan Koberman to přece sám říkal.

A proto muselo být rozbito barevné okno.

Pane Kobermane, probuďte se!

ádná odpověď.

Pane Kobermane, kde pracujete v noci? Pane Kobermane, kde pracujete?

Jemný vánek roztřásl stín modrého okna.

V červeném světě, v zeleném světě, nebo v tom lutém, pane Kobermane?

Kolem bylo modré skleněné ticho.

Počkejte chvíli, řekl Douglas.

Seběhl dolů do kuchyně, vytáhl velkou zásuvku a vyndal z ní největí, nejostřejí nů na maso. Velice tie proel chodbou, vyel nahoru po schodech, otevřel dveře pokoje pana Kobermana, veel dovnitř a zavřel za sebou, svíraje přitom nů v pravé ruce.

Babička se právě věnovala sekrabávání zbytků koláče z plechu, kdy Douglas veel do kuchyně a poloil něco na stůl.

Babičko, co je to?

Letmo se na to podívala přes brýle. Nevím.

Bylo to hranaté jako nějaká krabička a elastické. Mělo to zářivě oranovou barvu. Vedly z toho čtyři trubice bílé barvy a čtvercového průřezu. Páchlo to zvlátním způsobem.

Ani ti to nic nepřipomíná, babi?

Ne.

Přesně tohle jsem si myslel.

Douglas nechal předmět na stole a odeel z kuchyně. O pět minut později se vrátil s něčím jiným. A co tohle?

Poloil na stůl zářivě růový řetěz s purpurovým trojúhelníkem na kadém konci.

Neru mě, řekla babička. Je to prostě řetěz.

Přítě se vrátil s oběma rukama plnýma. Krouek, čtverec, trojúhelník, pyramida, obdélník a  jiné tvary. Vechny byly ohebné, pruné a vypadaly, jako by byly vyrobeny z elatiny. To není vechno, řekl Douglas, kdy je pokládal na stůl. Je tam toho jetě mnohem víc.

Babička řekla: Ano, jistě, a řekla to jako někdo, kdo je tak zaneprázdněn, e se nemůe starat o hlouposti.

Mýlila ses, babičko.

A v čem?

Kdy jsi říkala, e lidé jsou uvnitř stejní.

Přestaň mluvit nesmysly.

Kde je moje pokladnička?

Na krbu, kam sis ji dal.

Díky.

el do salónu a sáhl po pokladničce.

Dědeček přiel v pět z kanceláře.

Dědo, pojď se mnou nahoru.

Dobře, chlapče. A proč?

Chci ti něco ukázat. Není to moc hezké, ale je to zajímavé.

Dědeček se zasmál a následoval svého vnuka do pokoje pana Kobermana.

Babička o tom nemusí nic vědět; nelíbilo by se jí to, řekl Douglas. Otevřel zeiroka dveře pokoje. Tady.

Dědeček zalapal po dechu.

Několik následujících hodin si Douglas bude pamatovat a do konce ivota. Koroner a jeho pomocník před nahým tělem pana Kobermana. Babička, která se ptala někoho dole: Co se tam děje? A děda, který jí odpověděl roztřeseným hlasem: Budeme muset vzít Douglase někam pryč na hodně dlouhé prázdniny, aby na celou tu příernou záleitost zapomněl!

Douglas se zeptal: Co se stalo patného? Já nic patného nevidím. Necítím se nijak zle.

Koroner se otřásl a řekl: Koberman je mrtev, nic víc.

Jeho pomocník polkl. Viděl jste ty věci v rendlících s vodou a zabalené v papíře?

Ach můj Boe, můj Boe. Ano, viděl jsem je.

Kriste.

Koroner se znovu sehnul nad Kobermanovým tělem. Bude lépe, kdy se to udrí v tajnosti, mládenci. Nebyla to vrada. Od toho kluka to byl dobrý skutek. Bůh ví, co by se mohlo stát, kdyby to neudělal.

Co vlastně byl Koberman? Upír? Zrůda?

Moná. Nevím. Něco  nelidského. Koroner rozpačitě mávl rukou nad sestehovaným řezem.

Douglas byl na svou práci hrdý. Dal si na ní patřičně záleet. Pečlivě babičku sledoval a vechno si zapamatoval. Jehla, nit a vechno to ostatní. Ale s panem Kobermanem to přece bylo něco jiného ne s nějakým hloupým kuřetem.

Slyel jsem, e chlapec říkal, e dokud Koberman il, měl vechny tyhle věci v sobě. Koroner se podíval na trojúhelníky, řetězy a pyramidy ponořené v rendlíku s vodou. Byl pořád naivu. Boe.

To e chlapec říkal?

Ano.

Co potom Kobermana zabilo?

Koroner roztrhl několik vů na seité ráně.

Tohle

 řekl.

Slunce se studeně zalesklo na napůl odhaleném pokladu: esti dolarech a edesátí centech ve stříbrných deseticentech uvnitř Kobermanovy hrudi.

Myslím, e je Douglas investoval moudře, řekl koroner a rychle znovu seil maso kolem nádivky.

SLOUP OHNĚ

Vyel ze země plný nenávistí. Nenávist byla jeho otcem, nenávist byla jeho matkou.

Byl to dobrý pocit, moci znovu chodit. Byl to dobrý pocit, vyskočit ze země, narovnat si záda, pořádně rozpřáhnout ruce a zkusit zhluboka nabrat dech.

Zkusil to. Vykřikl.

Nemohl dýchat. Přitiskl si ruce na obličej a snail se dýchat. Bylo to nemoné. Chodil po zemi, vyel ze země. Ale byl mrtev. Nemohl dýchat. Mohl vzít vzduch do úst a nasát ho dolů do hrdla pohyby svalů, které divoce, divoce stlačují plíce! S tou trochou vzduchu pak mohl křičet a řvát! Chtěl plakat, ale nedokázal, aby mu tekly slzy. Vechno, co věděl, bylo, e stál zpříma, ač byl mrtev a neměl by chodit. Nemohl dýchat, a přesto stál!

Vude kolem něj byly pachy světa. Marně se snail zachytit pach podzimu. Podzimem hořela země poznamenaná zkázou. Vude kolem bylo vidět zničené pozůstatky léta; obrovský les kvetl plameny, stromy padaly k zemi, stromy bez listí. Kouř poáru byl bohatý, modrý a neviditelný.

Stál na hřbitově a nenáviděl. Kráčel světem, který nemohl ani cítit, ani ochutnat. Slyel, to ano. V jeho znovu otevřených uích kvílel vítr, ale byl mrtev. Věděl, přestoe mohl chodit, e je mrtev a e nemůe od tohoto nenáviděného ijícího světa očekávat příli mnoho.

Dotkl se náhrobního kamene nad svým prázdným hrobem. Teď u zase znal své vlastní jméno. Byla to dobrá kamenická práce.

WILLIAM LANTRY Tohle stálo na náhrobním kameni. Jeho prsty se chvěly na chladném povrchu kamene.

NAROZEN 1898  ZEMŘEL 1933

Znovuzrozený

?

Který je rok? Zadíval se na oblohu, kde se půlnoční podzimní hvězdy pomalu pohybovaly po svých drahách ve větrné temnotě. Četl z těch hvězd běh staletí. Orion je tady a Aurega zde! A kde je Taurus? Tamhle!

Jeho oči se zúily. Jeho rty vyslovily ten rok:

2349.

Divné číslo. Jako součet ve kole. Říkávali, e člověk nedokáe pochopit větí číslo ne sto. Co bylo větí, bylo tak zatraceně abstraktní, e se s tím nedalo počítat. Tohle byl rok 2349! Číslo, součet, kde byl mu, jen leel v nenáviděné temnotě rakve, nenávidící skutečnost, e byl pohřben, nenávidící ivé lidi nad sebou, kteří ili a ili, nenávidící je po celá staletí, a do dnení noci, do této chvíle, v ní se zrodil z nenávisti a stál na svém čerstvě vykopaném hrobě, s pachem naruené země ve vzduchu, moná, ale on ho nemohl cítit!

Já, řekl stromu, který se třásl ve větru, jsem anachronismus. Lehce se usmál.

Rozhlédl se po hřbitově. Byl chladný a pustý. Vechny náhrobní kameny byly vyryty a navreny na hromadu ve vzdáleném koutě u elezného plotu jako nějaké cihly, jeden na druhém. Stalo se to před dvěma nekonečnými týdny. Ve své hluboko ukryté rakvi slyel nelítostný, divoký ruch muů se studenými lopatami, kteří vyhrabávali rakve a vytahovali z nich prastará vybělená těla, aby je spálili. Třásl se ve své rakvi strachem a čekal, a ho k nim připojí.

Dnes nali i jeho rakev. Ale  pozdě. Dostali se téměř k jejímu víku. Pak odbila pátá, byl čas končit a jít domů k večeři. Dělníci odeli. Zítra práci dokončíme, řekli si, krčíce se ve svých kabátech.

Nad prázdným hřbitovem zavládlo ticho.

Opatrně, tie, jen s měkkým pleskáním padajících hrudek vlhké země, se víko rakve zvedlo.

William Lantry se vztyčil na posledním hřbitově Země a zachvěl se hněvem.

Vzpomíná si? zeptal se sám sebe, kdy se rozhlédl kolem. Vzpomíná si na tu historku o posledním člověku na Zemi? O mui, který sám bloudil v rozvalinách? Ty, Williame Lantry, jsi tu starou historku předělal. Ví to? Jsi poslední mrtvý člověk na světě!

Jiní mrtví lidé u nebyli. Nikde na celé Zemi nebyl jediný mrtvý člověk. Nemoné! Lantry se tomu nezasmál. Ne, v tom hloupém, sterilním, střízlivém a antiseptickém věku čistoty a vědeckých metod, to nemoné nebylo! Lidé umírali, ach boe, samozřejmě, e ano. Ale mrtví lidé? Mrtvoly? Ty neexistovaly!

Co se stalo s mrtvými lidmi?

Hřbitov byl na vrku. William Lantry el temnou nocí, a se dostal k okraji hřbitova, a pak se zadíval dolů na nové městečko Sálem. Bylo samé světlo, samá barva. Raketové lodi nad ním chrlily oheň a křiovaly oblohu, míříce do vech koutů Země.

Vechna moc tohoto světa budoucnosti klesla do jeho hrobu a vsákla do jeho těla. Věděl o něm vechno a překypoval nenávistí mrtvého, který ví.

A co bylo nejdůleitějí; věděl, co ti hlupáci s mrtvými udělali. Pozvedl oči. V samém středu města ukazoval k nebi masivní kamenný prst. Byl tři sta stop vysoký a v obvodu měřil padesát stop. Měl iroký vchod, k němu vedla cesta.

Teoreticky si představte, pomyslel si William Lantry, e se v městečku vyskytne umírající člověk. Za chvíli u bude po něm. Co se stane? Jetě ani nevychladne a u je podepsán úmrtní list. Jeho příbuzní ho naloí do automobilu podobného brouku, který ho rychle odveze

Do spalovací pece!

Ten obrovský prst, ten sloup ohně ukazující ke hvězdám, je spalovací pec. Funkční, hrozné jméno. Ale pravda je v tomto světě budoucnosti skutečností.

Vá zesnulý je hozen do pece jako kus paliva.

Plameny!

William Lantry se zadíval k vrcholu gigantické pistole ukazující ke hvězdám. Vycházela z něj malá stuka kouře.

Tam se tedy poděli vichni mrtví.

Starej se o sebe, Williame Lantry, zamumlal si. Jsi poslední svého druhu, jsi vzácnost, poslední mrtvý člověk. Vichni ostatní ze vech hřbitovů Země u byli spáleni. Tohle je poslední hřbitov a ty jsi poslední mrtvý v tomto století. Tihle lidé si na mrtvé nepotrpí, zvlátě ne na chodící mrtvé. Vechno, co není uitečné, je pro ně smetí. Jako pověry!

Podíval se k městu. Dobře, pomyslel si klidně, nenávidím je. Vy nenávidíte mne, nebo byste mě nenáviděli, kdybyste věděli, e existuji. Nevěříte v takové věci, jako jsou upíři nebo duchové. Název bez obsahu, říkáte. Smějete se jim. V pořádku, jen se smějte! Upřímné řečeno, já zase nevěřím ve vás! Nelíbíte se mi! Vy a vae spalovací pece.

Zachvěl se. Jak blízko to bylo. Den po dni vyhrabávali ostatní mrtvé a pálili je jako smetí. To nařízení se rozneslo po celém světě. Slyel, o čem mluvili kopáči při práci.

Myslím, e to je dobry nápad, vyčistit ten hřbitov, řekl jeden z muů.

Taky myslím, řekl druhý. Straný zvyk. Dokáe si to představit? Být pohřben, myslím! Sílené! Vechny ty mikroby!

Je to hanba. Romantismus. Myslím nechávat právě ten jeden hřbitov po celá ta století nedotčený. Ostatní u byly vyčitěny  v kterém to vlastně bylo roce, Jime?

Asi tak v roce 2260, myslím. Ano, byl to rok 2260, skoro před sto lety. Ale představenstvo Salemu prosadilo svou a prohlásilo: Podívejte se, nechte tenhle jediný hřbitov jako připomínku barbarských zvyků naich předků. Ve vládě se pokrábali ve vlasech, zamysleli se a řekli: Dobrá, tak tedy v Salemu, ale vechny ostatní hřbitovy znuzí, rozumíte, vechny!

A zmizely, řekl Jim.

Ano, vytáhli na ně s ohněm a parními ručníky a raketovými čističi. Jakmile se dozvěděli o nějakém pohřbeném, třeba někde v divočině, tak ho odstranili! Udělali to, e ho evakuovali. Svým způsobem kruté, řekl bych.

Bojím se, e to zní staromódně, ale kadým rokem tady přila spousta turistů, jen aby se podívali, jak takový hřbitov vypadal.

Správně. Za poslední tři roky sem přijel skoro milión lidí. Příjmy pro město. Ale  vládní nařízení je vládní nařízení. Vláda říká: u ádná morbidita, musíme se s ni vypořádat. Tak pojďme. Podej mi tu lopatu, Bille.

William Lantry stál na vrku v podzimním větru. Bylo dobré znovu chodit, cítit vítr a slyet, jak za nim na cestě ustí listí jako malé myky. Bylo dobré vidět horce studené hvězdy, téměř odváté větrem.

A bylo taky dobré znovu cítit strach.

Protoe strach v něm sílil a on ho nemohl zaplait. Pouhá skutečnost, e chodil, z něj dělala nepřítele. Na celém světě pro něj nebyl ádný přítel, ádná jiná mrtvola, ke které by se mohl obrátit pro pomoc, či politování. Proti němu stál celý melodramatický svět ivých. William Lantry. Proti jedinému mui v černém obleku na černém kopci byl celý, v upíry nevěřící, mrtvoly pálící a hřbitovy ničící svět. Napřáhl své bledé ruce proti osvětlenému městu. Vytrháváte náhrobní kameny jako zuby, pomyslel si. A já teď najdu nějaký způsob, jak rozbít vai spalovací pec na prach. Znovu začnu dělat mrtvoly, abych měl přátele. Nemůu být sám a osamělý. Musím si začít vyrábět přátele velice brzy. Tuto noc.

Válka je vypovězena, řekl a zasmál se. Bylo to báječně poetilé, aby jediný člověk vyhlásil válku celému světu.

Svět mu neodpověděl. Rakety hnané ohněm dál křiovaly oblohu jako okřídlené spalovací pece.

Zvuky kroků. Lantry kvapně ustoupil do koutu hřbitova. Přili snad kopáči dokončit svou práci? Ne. Jenom někdo, mu, el kolem.

Kdy mu doel na úroveň hřbitovní brány, vyskočil Lantry ze stínu. Dobrý večer, řekl mu a usmál se.

Lantry udeřil mue do tváře. Mu upadl. Lantry se k němu klidně sklonil a vyrazil mu dech úderem hrany ruky ze strany do krku.

Pak zatáhl tělo do stínu, svlékl ho a vyměnil si s ním aty. Nebylo dobré chodit po tomto světě budoucnosti v prastarých atech. V kapse muova kabátu nael malý kapesní nů; malý, ale dostatečný, kdy víte, jak ho pouít. A on věděl.

Svalil tělo do čerstvě vykopaného a exhumovaného hrobu. Lopatou dolů naházel hlínu, jen tolik, aby tělo zakryl. Nebyla velká naděje, e ho někdo najde. Stěí budou vykopávat stejný hrob dvakrát.

Upravil si nový, patně padnoucí metalizovaný oblek. Dobře, dobře.

William Lantry, plný nenávisti, se vydal dolů k městu do boje proti celé Zemi.

II.

Spalovací pec byla otevřena. Nikdy ji nezavírali. Byl tam iroký vchod, osvětlený skrytou iluminací, byla tam přistávací plocha pro vrtulníky a parkovitě pro broukovitá auta. Město samo spalo po dalím efektivním dni. Jeho světla byla ztlumena, jediným zářícím bodem v něm teď byla spalovací pec. Boe, to je ale praktické, neromantické jméno.

William Lantry vstoupil irokým, dobře osvětleným vchodem. Byl to opravdu vchod; nebyly tam ádné dveře, které by bylo nutno otevřít a zavřít. Lidé tam mohli přicházet v zimě nebo v létě, uvnitř je vdy čekalo teplo. Teplo z ohně. Jen plál ve vysokém okrouhlém komíně, kterým větráky, ventilátory a dmychadla hnaly lístky edého popela ven na deset mil dlouhou cestu k nebi.

Bylo to teplo pekárny. Podlaha haly byla vyloena tlustými parketami. Nemohli jste dělat hluk, ani kdybyste chtěli. Ze skrytých hrdel se linula hudba. Nikoli hudba smrti, to ne; byla to hudba ivota, která říkala, e spalovací pec je plná slunce, nebo alespoň malého bratra Slunce. Za tlustou cihlovou zdí jste mohli slyet hučení jeho plamenů.

William Lantry sestoupil po rampě dolů. Za sebou uslyel elest a obrátil se, aby uviděl broukovitý vůz, který zastavil před vstupem. Zazvonil zvon. Hudba, jakoby na nějaké znamení, začala sílit a stoupat do velebných výin. Zněla v ní radost.

Brouk se vzadu otevřel a vystoupili z něj zřízenci, nesoucí zlatou truhlu. Byla est stop dlouhá a byly na ní symboly Slunce. Z druhého brouka vystoupili příbuzní mrtvého v rakvi a následovali zřízence po rampě k jakémusi oltáři, na kterém byl nápis: MY, KTEŘÍ JSME SE ZRODILI ZE SLUNCE, SE VRACÍME KE SLUNCI. Zřízenci poloili zlatou truhlu na oltář, hudba zesílila, stráce toho místa pronesl několik slov a pak zřízenci zlatou rakev opět zvedli, přistoupili s ní k průhledné zdi opatřené propustmi ze stejně průhledného materiálu a otevřeli. Zasunuli truhlu do otvoru ve skle. Vnitřní propust se otevřela, rakev byla vtaena do pece a v okamiku zmizela v zuřících plamenech.

Zřízenci odeli. Příbuzní se bez jediného slova obrátili a li pryč. Hudba hrála.

William Lantry přistoupil ke skleněné zdi. Podíval se přes ni na obrovské, zářící, nikdy nepohasínající srdce spalovací pece. Hořela ustáleným, klidným ohněm, beze změny a pokojně si při tom zpívala, vypadalo to jako zlatá řeka, proudící ze Země k nebi. Ve, co se do této řeky hodilo, bylo spáleno, zmizelo.

Lantry znovu pocítil pudovou nenávist k té věci, k tomu monstróznímu, očistnému ohni.

Za jeho zády stál mu. Mohu vám v něčem pomoci, pane?

Coe? Lantry se překvapeně otočil. Co jste říkal?

Mohu vám nějak poslouit?

Já

to je

 Lantry vrhl rychlý pohled k rampě a ke dveřím. Jeho ruce se chvěly. Nikdy dřív jsem tu jetě nebyl.

Nikdy? Zřízenec se zdál být překvapen.

Tohle neměl říkat, pomyslel si Lantry. Jene u to vyslovil, co se dá dělat. Tak jsem to nemyslel, řekl. Ne doopravdy. Víte, kdy jsem byl dítě, nějak jsem tomu nevěnoval pozornost, a dnes jsem náhle zjistil, e vlastně nevím, co to ve skutečnosti, spalovací pec je.

Zřízenec se usmál. Nikdy nic nevíme, e ano? Velice rád vám vechno ukáu.

Ach ne. Nevadí. Je to

Je to podivuhodné místo.

Ano, to jistě, řekl zřízenec s pýchou. Jedno z nejhezčích na světě, řekl bych.

Já

 Lantry cítil, e musí pokračovat. Od dob mého dětství mi nezemřelo mnoho příbuzných. Vlastně ádný. Víte, nebyl jsem tu u mnoho let.

To je vidět. Zřízencova tvář jako by potemněla.

Co jsem zase řekl? pomyslel si Lantry. Co je proboha patně? Co jsem udělal? Jestli si nebudu dávat pozor, chytím se sám do obrovské ohnivé pasti. Co se tomu chlápkovi nelíbí? Vypadá to, e mu jde o víc, ne si se mnou popovídat.

Nejste náhodou jeden z těch muů, co se právě vrátili z Marsu? zeptal se zřízenec.

Ne. Proč se mě na to ptáte?

Na tom nezáleí. Zřízenec vykročil. Jestli vás něco zajímá, můete se mě klidně zeptat.

Jen jednu věc, řekl Lantry.

A co je to?

Tohle.

Lantry ho omráčil úderem do krku.

Pozorně si prohlédl ovládání ohnivé pasti. S bezvládným tělem v rukou se dotkl tlačítka, které otevíralo vnějí propust, a poloil tělo dovnitř. Poslouchal hudbu a díval se, jak se otevírá vnitřní propust. Tělo bylo vtaeno do ohnivé řeky. Hudba se ztiila.

Dobře jsi to provedl, Lantry, dobře.

O chvíli později veel druhý zřízenec. Lantry zachytil výraz uspokojeni v jeho tváři. Zřízenec se rozhlédl, jako by čekal, e někoho uvidí, a pak zamířil k Lantrymu. Mohu vám nějak pomoci?

Jen se dívám, řekl Lantry.

Trochu pozdě v noci, poznamenal zřízenec.

Nemohu spát.

To byla taky patná odpověď. Kadý v tomto světě spal. Nikdo netrpěl nespavostí. Pokud ano, zapnul si jednodue hypnopaprsky a o est sekund později u spokojeně spal. Ach, samé patné odpovědi. Nejprve udělal osudovou chybu, kdy řekl, e nikdy předtím nebyl ve spalovací peci, i kdy věděl, e tam vodili vechny děti kadoročně na exkurze u od jejich čtyř let, aby jim vtípili mylenku čisté ohnivé smrti a spalovací pece. Smrt byla zářivý oheň, smrt byla teplo a slunce. Nebyla to temná, pochmurná záleitost. Byl to důleitý moment v jejich výchově a on, zatracený bledý hlupák, okamitě přiznal svou nevědomost.

Ta jeho bledost byla dalí věcí. Podíval se na své ruce a s hrůzou si uvědomil, e bledí lidé v tomto světě rovně neexistovali. Budou ho pro jeho bledost podezřívat. U první zřízenec se ho ptal: Jste jeden z těch muů, kteří se nedávno vrátili z Marsu? A tenhle zřízenec byl čistý a zářící jako nový měďák, tváře červené zdravím a energii. Lantry si strčil své bledé ruce do kapes. Byl si vak pořád vědom zřízencova pátravého pohledu.

Chtěl jsem říct, řekl Lantry, nechci spát. Chci přemýlet.

Neviděl jste tady před chvílí zřízence, který má slubu? zeptal se zřízenec.

Nevím. Zrovna jsem přiel.

Zdálo se mi, jako by někdo otvíral a zavíral ohnivou propust.

Nevím, opakoval Lantry, Mu zmáčkl tlačítko na zdi. Andersone?

Hlas odpověděl: Ano?

Mohl bys pro mě vyhledat Saula?

Prozvoním chodby. Odmlka. Nikde ho nemůu najít.

Díky. Zřízenec se zatvářil zmateně. Několikrát po sobě lehce pokrčil nos. Necítíte něco?

Lantry zavětřil. Ne. Měl bych?

Já něco cítím.

Lantry sevřel v kapse nů. Čekal.

Vzpomínám si, e jednou, kdy jsem jetě byl dítě, řekl mu, nael jsem na poli mrtvou krávu. Leela tam u dva horké slunečné dny. Byla cítit zrovna tak. Zajímalo by mě, co to je?

Ach, já vím, co je to, řekl Lantry klidně. Napřáhl ruku. Tady.

Coe?

Já, samozřejmě.

Vy?

Mrtvý několik set let.

Máte divný smysl pro humor. Zřízenec byl zmaten.

Ano. Lantry vytáhl nů. Víte, co to je?

Nů.

Pouíváte jetě noe na lidi?

Jak to myslíte?

Myslím  zabít je, noem, pistolí nebo jedem.

Máte divný smysl pro humor! Mu se nervózně zahihňal.

Chystám se vás zabít, řekl Lantry.

Nikdo nikoho nezabíjí, řekl mu.

Ne, dnes u ne, ale za stalých časů se to dělalo.

Slyel jsem o tom.

Tohle bude první vrada po třech stech letech. Právě jsem zabil vaeho kamaráda. Strčil jsem ho do spalovací pece.

Tato slova měla ohromující účinek. Ochromila mue svou nelogičnosti, ochromila ho tak dokonale, e Lantrymu poskytla čas, aby vyrazil. Namířil nů proti muově hrudi. Chystám se vás zabít.

To je ílené, řekl mu ohromeně. Lidé takové věci nedělají.

Dělají, řekl Lantry. Vidíte?

Nů se zabodl do masa. Mu na to hleděl pochybovačně. Lantry zachytil padající tělo.

III.

Salemská spalovací pec explodovala o esté ráno. Obrovský komín se roztřítil na tisíc kousků, které byly rozmetány do země, do nebe a do domů spících lidí. Vude byl oheň a rámus, víc ohně, ne na podzim hoří na kopcích.

V čase výbuchu byl William Lantry pět mil odtamtud. Viděl, jak město vzplanulo jako obrovské krematorium. Zvrátil hlavu, smál se a tleskal při tom rukama.

Docela jednoduché. Chodíte si po světě a zabíjíte lidi, kteří nevěří ve vrady, kteří o nich slyeli jen nepřímo jako o temných zvycích dávných barbarů. Vejdete do velínu spalovací pece a zeptáte se: Jak funguje spalovací pec? A mu, který to řídi, vám to poví, protoe kadý v tomto světě budoucnosti říká pravdu, nikdo nele, není tu ádný důvod pro le, ádné nebezpečí, kterému by bylo nutno čelit lí. Na světě nebyl jediný zločinec a o JEHO existenci jetě nikdo nevěděl.

Ach, byli to neuvěřitelně důvěřiví lidé. Mu z velínu mu vysvětlil, jak spalovací pec funguje, které ventily řídí tlak plynu pro udrování ohně, kterými pákami se ovládají a nastavují. Hezky si spolu pohovořili. Byl to bezstarostný, naivní svět. Lidé věřili lidem. O chvíli později pak Lantry probodl mue noem, nastavil ventily na přetíení a za půl hodiny u míří pryč z města, a vesele si přitom hvízdal.

Před obrovským černým mrakem exploze zbledlo nyní i nebe.

To byl jen začátek, řekl Lantry s očima upřenýma k obloze. Zničím je vechny, dřív, ne jen vytuí, e se do jejich společenství dostal člověk bez morálky. Nedokáou počítat s takovou proměnou, jako jsem já. Jsem mimo jejich chápání. Jsem nepochopitelný, nemoný, a proto neexistuji. Můj boe, mohu jich zabít stovky tisíc dřív, ne si uvědomí, e na tomto světě znovu existuje vrada. Vdycky to můe vypadat jako neastná náhoda. To je obrovská, neuvěřitelná mylenka!

Oheň pálil město. Seděl dlouho pod stromem, dokud nepřilo ráno. Pak si v horách nael jeskyni a usnul.

Při západu slunce ho probudil sen o ohni. Zdálo se mu, e byl sám vren do spalovací pece, napospas plamenům, spálen beze zbytku. Posadil se na udusané zemi v jeskyni a tie se sám pro sebe zasmál. Napadla ho mylenka.

Seel dolů do města a vyhledal telefonní budku. Vytočil ÚSTŘEDNU. Dejte mi policejní oddělení, řekl.

Prosím? zeptala se telefonistka.

Zkusil to jinak. Ochranu zákona. řekl.

Spojím vás s ochranou pořádku, řekla konečné.

V jeho mysli začal nesměle tikat strach jako maličké hodinky. Předpokládejme, e spojovatelka uznala termín policejní oddělení za anachronismus, zjistila si jeho číslo a poslala někoho, aby to proetřil? Ne, to bylo nepravděpodobné. Proč by ho měla podezírat? Paranoia neměla v téhle civilizaci místo.

Ano, ochranu pořádku. přisvědčil.

Bzučení. Muský hlas řekl: Ochrana pořádku. U telefonu Stephens.

Dejte mi oddělení vrad. řekl Lantry a usmál se.

Coe?

Kdo vyetřuje vrady?

Promiňte, ale o čem to mluvíte?

Asi mám patné číslo. Lantry zavěsil a zakuckal se. Dobrý boe. Tady neexistují takové věci jako oddělení vrad. Nebyly tu ádné vrady, a proto nepotřebovali detektivy. Skvělé, skvělé!

Telefon znovu zazvonil. Lantry na chvíli zaváhal a pak ho zvedl.

Povězte mi, řekl hlas ze sluchátka. Kdo vlastně jste?

Ten mu, který telefonoval, právě odeel. řekl Lantry a znovu zavěsil.

Rozběhl se. Mohli by poznat jeho hlas a moná někoho poslali, aby ho zadrel. Lidé nelou, a on právě lhal. Znali jeho hlas. Lhal. Ten, kdo le, potřebuje psychiatra. Mohli přijít, aby zjistili, proč le.

Pro nic jiného. Z ničeho jiného ho ani vinit nemuseli. Proto musí uprchnout.

Ach, jak opatrný teď bude muset být. Neznal nikoho na tomto světě, na tomto přímém, pravdomluvném a morálním světě. Byl podezřelý u svou bledostí, a tím, e v noci nespal. Nekoupal se, páchl jako  zdechlá kráva?  a byl podezřelý. Vím.

Musí jít do knihovny. Ale to bylo také nebezpečné. Jak vlastně dnes vypadaly knihovny? Byly v nich jetě knihy, nebo cívky s filmy, ze kterých se knihy promítají na plátno? Nebo mají lidé knihovny doma a velké veřejné knihovny u nejsou třeba?

Rozhodl se, e to riskne. Jestlie pouije archaický termín, můe to proti němu znovu obrátit podezření, ale zároveň bylo nanejvý důleité, aby zjistil o tomhle hloupém světě nějaké informace. Přistoupil k mui, který el kolem. Kudy se jde do knihovny?

Mu se nezdál být překvapený. Dva bloky na východ a jeden blok na sever.

Děkuji.

Jak jednoduché.

Do knihovny doel o několik minut později.

Mohu vám nějak pomoci?

Podíval se na knihovnici. Mohu vám pomoci, mohu vám pomoci! Svět plný ochotných lidí! Rád bych dostal nějakého Edgara Allana Poea. Tuto větu měl pečlivé připravenou. Neřekl rád bych si přečetl. Příli se bál, e knihy mohly být pasé, e knihtisk patřil k zapomenutým uměním. Moná, e vechny zdejí knihy byly třírozměrné filmy. Ale copak se daly udělat filmy ze Sokrata, Schopenhauera, Nietzsche nebo Freuda?

Zopakujte mi prosím jetě jednou to jméno.

Edgar Allan Poe.

ádný takový autor v naich seznamech není.

Můete se jetě podívat?

Zalistovala. Ach ano. Má na záznamu červenou značku. Byl jedním z autorů spálených při Velkém ohni v roce 2265.

Jsem to ale hlupák.

To nic, uklidnila ho. Zajímáte se o něj?

Měl jisté zajímavé barbarské mylenky o smrti, řekl Lantry.

Hrozné, odpověděla a nakrčila nos. Straidelné.

Ano, straidelné. Vlastně ohavné. Dobře, e byl spálen. Odporné. Mimochodem, nějakého Lovecrafta byste neměli?

To má být kniha o sexu?

Lantry vybuchl smíchy. Ne, ne. To je autor.

Znovu zalistovala v kartotéce. Byl taky spálen. Spolu s Poem.

Předpokládám, e se to týká i Machena a mue, který se jmenoval Derleth, a jiného jménem Ambrose Bierce?

Ano. Zavřela kartotéku. Vichni spáleni a dobře se stalo. Podívala se na něj teplým pohledem plným zájmu. Vsadím se, e jste se právě vrátil z Marsu.

Proč si to myslíte?

Zrovna včera tu byl jeden z nich. Jen si z Marsu odskočil a hned se zase vracel. Také se zajímal o literaturu týkající se nadpřirozena. Tam na Marsu jsou snad jetě hrobky.

Co jsou to hrobky? Lantry se začínal učit být nenápadný.

To jsou takové věci, kde kdysi pohřbívali lidi.

Barbarský zvyk. Příerný!

e ano? No, a zdá se, e právě hrobky Maranů toho mladého výzkumníka zaujaly. Přiel sem a ptal se, jestli nemáme něco od autorů, o kterých jste se zmiňoval. Samozřejmě, nic takového nemáme. Zadívala se na jeho bledou tvář. Jste přece jeden z těch kosmonautů, ne?

Ano, odpověděl. Zítra se vracím na loď.

Ten druhý mu se jmenoval Burke.

No jistě, Burke! Můj dobrý přítel.

Je mi líto, e vám nemohu pomoci. Měl byste si vzít nějaké vitamíny a zajít si do solária. Vypadáte hrozně, pane

?

Lantry. To bude v pořádku. Stejně vám moc děkuji. Na shledanou o přítím Halloweenu!

Vy jste ale chytrák, zasmála se. Ale kdyby jetě existoval nějaký Halloween, povaovala bych to za pozvání na rande.

Jene ho taky spálili. řekl.

Jistě, úplně spálili, řekla. Dobrou noc.

Dobrou noc. řekl a odeel.

Ach, jak opatrně se v tomto světě pohyboval! Byl velice tichým muem, jako nějaký temný gyroskop, vířící beze zvuku. Kdy kolem osmé hodiny večerní el ulicí, zpozoroval s jistým potěením, e tam nebylo ádné zvlátní osvětlení. Na rozích byly obvyklé pouliční lampy, ale bloky samy byly osvětleny jen skrovně. Bylo to snad tím, e se tihle pozoruhodní lidé nebáli tmy? Neuvěřitelný nesmysl! Kadý se přece bojí tmy. I on sám se jí bál, kdy byl malé dítě. Bylo to stejně přirozené jako jíst nebo dýchat.

Po ulici běel malý chlapec, následován esti jinými. Ječeli a křičeli a váleli se po temném a chladném říjnovém trávníku, pokrytém spadaným listím. Lantry je několik minut pozoroval, ne přistoupil k jednomu z malých chlapců, který odpočíval, zhluboka nabíraje vzduch do svých malých plic, jako to hoi dělají, kdy chtějí nafouknout papírový pytlík.

Pojď sem na chvíli, řekl Lantry. Vypadá chytře.

Jistě, řekl chlapec.

Můe mi říct, zeptal se mu. proč tu nejsou ádné lampy kromě těch na nároích?

Proč? zeptal se chlapec.

Jsem učitel a chtěl bych si vyzkouet tvé vědomosti, řekl Lantry.

Dobré. řekl chlapec. Je to proto, e ádná světla mezi bloky nejsou třeba.

Aleje tu poněkud ero, namítl Lantry.

Ano? podivil se chlapec.

Nebojí se? zeptal se Lantry.

Čeho? odpověděl chlapec otázkou.

Tmy, řekl Lantry.

Cha, cha, zasmál se chlapec. Proč bych měl?

Proto, řekl Lantry. Je černá a temná. Pouliční osvětlení bylo navíc vynalezeno proto, aby zahnalo tmu a strach.

To je hloupost. Pouliční osvětlení slouí k tomu, aby člověk viděl, kam jde. Není čeho se bát.

Vechno jsi popletl

 řekl Lantry. Chce snad říct, e bys klidně seděl celou noc uprostřed prázdné ulice a ničeho se nebál?

Čeho bych se měl bát?

Čeho, čeho, čeho, ty hlupáku. Přece tmy!

Cha, cha.

el bys do hor a zůstal tam celou noc sám?

Jistě.

A nebál by ses?

Jistě.

Jsi lhář!

Neříkejte mi tak oklivě! vykřikl chlapec. Lhář byla samozřejmě nadávka. Zdálo se, e nejhorí, jaká existovala.

Lantry byl z té malé příery úplně zběsilý. Podívej se, naléhal, podívej se mi do očí



Chlapec se podíval.

Lantry pomalu vycenil zuby. Napřáhl ruce a zaal prsty do tvaru drápů. Zaklebil se, divoce zagestikuloval a pak zkřivil tvář do děsivé masky hrůzy.

Cha, cha, zasmál se chlapec. Vy jste legrační.

Co jsi to říkal?

Jste legrační. Udělejte to znovu. Hej, kluci, pojďte sem! Ten člověk umí legrační věci!

Dej mi pokoj.

Udělejte to jetě jednou, pane.

Dej mi pokoj, dej mi pokoj. Dobrou noc! Lantry se rozběhl pryč.

Dobrou noc, pane! volal za ním chlapec.

ílenství, samé ílenství, obrovské, vezachvacující, zatracené ílenství! Nikdy dřív ve svém ivotě něco takového neviděl! Vychovávat děti bez jediné petky představivosti! Kam se poděje vekerá radost dětství, jestlie vám vezmou představivost?

Zastavil se. Pak pokračoval pomalou chůzí a poprvé o sobě začal pochybovat. Přejíděl si rukou po obličeji, kousal se do prstů a pak zjistil, e stojí sám mezi bloky domů a cítí se mizerně. Vydal se vzhůru ulicí k nároí, kde svítila pouliční lucerna. To u je lepí. řekl a rozpřáhl ruce jako někdo, kdo se otvírá teplu ohně.

Zaposlouchal se. Kromě nočního koncertu cvrčků nic neslyel. Pak zasyčel oheň, kdy oblohou proletěla raketa. Byl to zvuk pochodně, kterou někdo jemně mávl v temném nočním vzduchu.

Zaposlouchal se a poprvé si viml, co na něm bylo tak zvlátní. Nevydával ádny zvuk. Tiché elestění nozder a plic úplně chybělo. Jeho plíce nečerpaly ani kyslík, ani kysličník uhličitý; byly nehybné. Chloupky v jeho nose se nechvěly teplým nočním vzduchem. Neozývalo se z něj tiché umění dechu. Podivné. Směné. Zvuk, který si, dokud byl naivu, nikdy neuvědomoval, dech, který ivil jeho tělo, mu teď, kdy byl mrtev, chyběl!

Slýchával ho jen v dlouhých bezesných nocích, kdy člověk nemůe usnout a poslouchá a slyí zvuk svého nosu, jak pomalu nasává vzduch, a pak tiché buení rudých hromů krve ve svých spáncích, ve svých uních bubíncích, ve svém hrdle, ve svých opuchlých zápěstích, v teple svých beder a v prsou. Vechny tyhle tiché zvuky byly pryč. Buení v zápěstích utichlo, pulzování hrdla zmizelo, vibrace prsou byly pryč. Zvuk krve obíhající jeho tělem nahoru a dolů, nahoru a dolů. Bylo to jako by poslouchal sochu.

A přitom  il! Nebo se alespoň pohyboval. Jak to bylo moné, ve světle vech těch vědeckých hypotéz, teorii a jistot?

Jen jedinou věcí a jedině tou věcí.

Nenávistí.

Nenávist byla jeho krví, která v něm obíhala nahoru a dolů, nahoru a dolů. Byla jeho srdcem, které sice nebilo, ale bylo teplé. Byl  co vlastně? Zá. Nenávist. Poručili mu, aby vstal ze své rakve na hřbitově. On v ní chtěl zůstat. Nikdy neměl touhu vstát a chodit po zemi. Stačilo mu leet po vechna ta staletí v hloubi truhly a vnímat, ale necítil hemení miliónu drobných tvorečků v zemi kolem něj, červů, kteří se pohybovali hluboko v půdě jako mylenky v mozku.

Pak přili oni a řekli: Půjde ven a do pece! A to je to nejhorí, co je moné člověku říci. Nemůete mu říkat, co udělá. Kdy mu řeknete, e zemře, nebude chtít zemřít. Jestlie řeknete, e neexistuje nic takového jako upíři, boe, pak se bude snait být upírem. Jen z pouhého vzdoru. Řekneteli mu, e mrtvý člověk nemůe chodit, vyzkouí to na vlastních údech. Jestlie mu řeknete, e k vradám u nedochází, vynasnaí se, aby docházelo. Byl in toto naprosto nemonou věcí. Zrodil se z jejich prakticismu a ignoranství. Ach, jak byli patní! Potřebovali, aby jim ukázal. A on jim ukáel Slunce je dobré a způsobuje noc, a tak není nic zlého ani na tmě, říkali.

Tma je strach, zařval tie k domům kolem. Je zamýlena jako kontrast. Musíte mít strach, slyíte! Strach byl na světě vdycky. Vy ničitelé Edgara Allana Poea a skvělého mistra slov Lovecrafta, vy paliči halloweenových masek a ničitelé luceren z vydlabaných dýní! Proměním zase noc v to, čím byla kdysi, ve věc, proti které člověk vystavěl města osvětlená svítilnami!

Jako v odpověď na jeho slova se po nebi přehnala dalí raketa s dlouhým a bohatým ohonem ohně. Lantry ucouvl a rozběhl se zpátky.

IV.

K malému městečku Vědecký přístav to bylo jen deset mil cesty. Překonal je pěky, před úsvitem, ale ani to nebylo dobré. Ve čtyři hodiny ráno na cestě vedle něj zastavil stříbrný brouk.

Ahoj, pozdravil mu uvnitř.

Ahoj, odpověděl Lantry unaveně.

Proč jdete pěky? zeptal se mu.

Jdu do Vědeckého přístavu.

Proč nejedete?

Rád chodím pěky.

Nikdo nechodí rád pěky. Je vám patně? Mohu vás odvézt?

Díky, ale já půjdu raději pěky.

Mu zaváhal a pak zabouchl dveře vozu. Dobrou noc.

Kdy vůz zmizel mezi kopci, zamířil Lantry do blízkého lesa. Svět plný ochotných hlupáků. Můj boe, copak člověk u nemohl ani chodit, aby ho někdo nepodezíral? Znamenalo to tedy jedinou věc. Dál u chodit nesmí, musí jezdit. Měl nabídku toho mue přijmout.

Zbytek noci se drel dost daleko od silnice, aby mohl včas zmizet v porostu, kdy se objeví automobil. Za úsvitu se schoulil do prázdné a suché odvodňovací roury a zavřel oči.

Jeho sen byl dokonalý jako sněhová vločka.

Viděl hřbitov, kde leel pohřben celá staletí. Slyel, jak se ránem rozléhají kroky kopáčů, kteří přili dokončit svou včerejí práci Neviděljsi mou lopatu, Jíme?

Tady leí.

Moment, počkej moment!

Co se děje?

Podívej se. Minulý večer jsme to nedodělali, nemám pravdu?

Nedodělali.

Zůstala tady jetě jedna rakev, je to tak?

Ano.

Správné, je tady a otevřená!

Pakjsi tedy ve patné díře.

Lantry. William Lantry.

To je on, ten, co jsme ho vykopávali. Je pryč!

Co se tu mohlo přihodit?

Jak to mám vědět. Včera večer tady ta mrtvola byla.

To není jisté. Neviděli jsme ho.

Dobrý boe, lidé přece nepohřbívali prázdné rakve. Byl v téhle truhle, a teď tam není.

,fifoná, e ta truhla byla prázdná.

Nesmysl. Cítí ten puch? Ur cite tam byl.  Chvíle ticha.

Nikdo to tělo přece nemohl vzít, nebo ano?

Pročby to dělal?

Moná ze zvědavostí.

Nebuď směný. Lidé přece nekradou. Nikdo nekrade.

Ano, ale pak je jen jediné řeeni

Ano?

Vstal a odeel sám.

Chvíle ticha. Ve svém snu Lantry očekával, e uslyí smích. Neozval se. Místo toho uslyel hlas kopáče, který po chvíli přemýlení řekl: Ano. Samozřejmě, tak to asi bude. Vstal a odeel sám.

Je to zajímavá mylenka,  řekl druhý. Jen si to porny li!

Ticho.

Lantry se probudil. Byl to jen sen, i kdy tak realistický. Jak podivně se ti mui chovali. Ovem ne nepřirozeně, to ne. Mluvili přesně tak, jak byste očekávali od lidí budoucnosti. Lidé budoucnosti. Lantry se unaveně zaklebil. Od tebe to byl anachronismus. Teď byla budoucnost. Dělo se to teď. Ne tři sta let po dneku, ale dnes, ne potom, ani v ádném jiném čase. Tohle nebylo dvacáté století. Ach, jak klidně ti mui v jeho snu řekli: Vstal a odeel sám.

zajímavá mylenka. Jen si to pomysli. Ani se jim přitom nezachvěl hlas. Vůbec se přitom neohlédli přes rameno a lopaty v jejich rukou se ani nezachvěly. Jene co se dá dělat, pro jejich čisté a čestné mysli to bylo jediné řeení: mrtvolu jistě nikdo neukradl. Nikdo nekrade. Mrtvola tedy musela sama vstát a odejít. Jediný, kdo měl právo vzít mrtvolu, byla mrtvola sama. Z několika náhodných slov kopáčů si Lantly domyslel, co si myslí. Byl muem, který leel v bezvědomí, nikoli mrtvým po celá staletí. Ruch venku, jejich práce, ho přivedli k ivotu.

Kadý slyel o těch malých zelených ropuchách, je leely celá staletí v zkamenělém bahně nebo v ledu, ivé, ano, ivé! A kdy je vědci vysvobodili a rozehřáli, jako zázrakem ty malé abky v jejich rukou oily, skákaly a dívaly se. Bylo tedy jen přirozené, e hřbitovní kopáči přemýleli o Lantrym stejným způsobem.

Ale co kdy si v následujících dnech spojí souvislosti? Co kdy spojí zmizení mrtvoly a explozi spalovací pece? Co kdy se ten bledý mu jménem Burke, který přiel z Marsu, znovu vrátí do knihovny a řekne té mladé eně, e chce nějaké knihy a ona mu odpoví: Před několika dny tu byl vá přítel Lantry. On řekne: Jaký Lantry? Neznám nikoho, kdo se tak jmenuje. A ona řekne: Ach, on lhal. Lidé z této doby přece nelou. Tak jeden fakt zapadne do druhého, maličkost k maličkosti, náznak k náznaku. Bledý mu, který byl bledý a neměl by být, lhal, a lidé nelou, a mu, který el pěky po oputěné cestě, a lidé nikdy nechodí pěky, a mrtvola, která zmizela ze hřbitova, a spalovací pec, která explodovala a a

Přijdou na něj. Budou ho hledat. Bude snadné ho nalézt. Chodí pěky. Le. Je bledý. Najdou ho, zajmou a strčí do propusti nejbliího krematoria a William Lantry se tak stane krocanem k Čtvrtému červenci!

Byla tu jen jediná věc, kterou musel udělat rychle a v co největím měřítku. Divokým pohybem vstal. Jeho rty se rozířily, jeho temné oči záplaty a jeho tělo se roztřáslo. Musí zabíjet a zabíjet a zabíjet a zabíjet a zabíjet. Musí své nepřátele měnit v přátele, v lidi jako je on sám, kteří chodí pěky, ale neměli by chodit pěky, kteří jsou bledí, místo toho aby byli opáleni. Musí zabíjet a znovu zabíjet a jetě zabíjet. Musí dělat mrtvoly a neivá těla a mrtvé lidi. Musí ničit spalovací pece a krematoria a zpopelňovače a spalovací pece. Explozi za explozí. Smrt za smrtí. Tam, kde budou městské spalovací pece v ruinách a místní márnice budou praskat mrtvolami lidí zabitých při výbuchu, tam bude mít přátele, společníky ve smrti, jako je on sám.

Dřív, ne ho vystopují a polapí a zabijí, musí být sami zabiti. Jen tak bude v bezpečí. Bude moci zabíjet, a oni ho nezabijí. Lidé dnes prostě nezabíjejí. V tom bylo jeho bezpečí. Vylezl z oputěné odvodňovací roury a vyel na cestu.

Vytáhl z kapsy nů a zastavil kolemjedoucího brouka.

Bylo to jako na Čtvrtého července! Největí ohňostroj, jaký kdy viděl. Komín spalovací pece Vědeckého přístavu se zlomil v půli a rozletěl se do stran. Tisíc drobných explozi bylo zakončeno jednou velkou. Hořící úlomky dopadaly na město, bořily domy a zapalovaly stromy. Výbuch probudil lidi ze spánku a pak je znovu uspal, tentokrát navdy.

William Lantry, který seděl v brouku, jen mu nepatřil, líně zamířil k telefonu. Při zkáze spalovací pece zahynulo nějakých čtyři sta lidí. Mnoho z nich bylo pohřbeno pod zbořenými domy, ostatní byli zabiti letícími úlomky kovu. Bylo nutno zřídit provizorní márnici a

Následovala její adresa. Lantry si ji tukou zaznamenal do bloku. Mohl takhle pokračovat, pomyslel si, od města k městu, z kraje do kraje a ničit spalovací pece, sloupy ohně, dokud se celá ta čistá a obrovská sí plamenů a krematorií nezhroutí. Slavil báječný úspěch  jedinou explozí způsobil asi pět set úmrtí. Takto bylo moné zabít v krátkém čase celé statisíce.

Selápl pedál na podlaze brouka. Kdy projíděl temnými ulicemi města, usmíval se.

Městský koroner dostal přiděleno staré skladitě. Od půlnoci do čtvrté hodiny ranní svitěli edí brouci po ulicích, bičovaných detěm, a sváeli mrtvoly, které zřízenci ukládali na studenou betonovou podlahu. O půl páté práce skončila. Ve skladiti bylo asi dvě stě mrtvých těl, studených a bílých.

Mrtvoly byly ponechány bez dozoru, a kdy se na východě objevil první náznak úsvitu, přili příbuzní identifikovat své syny nebo své otce nebo své matky nebo své strýce. Lidé rychle vcházeli do skladitě, vykonali identifikaci a stejné rychle vycházeli ven. V est hodin, kdy byla obloha na východě ozářena sluncem, odeli i oni.

William Lantry proel irokou ulicí, vlhkou detěm, a vstoupil do skladitě.

V ruce drel kousek modré křídy.

Proel kolem koronera, který stál u vchodu a mluvil s jinými dvěma mui: 

zítra odvezete těla do spalovací pece v Mellin Townu

 Hlas utichl.

Lantry el dál, zvuk jeho kroků se rozléhal tichou ozvěnou na studeném betonu. Kdy procházel mezi leícími těly, zalila ho vlna náhlého ulehčení. Byl mezi svými. A  jetě něco lepího. On si je vytvořil. To on je udělal mrtvými! On si opatřil takové mnoství odpočívajících přátel!

Díval se koroner? Lantry se ohlédl. Ne. Skladitě bylo v ranním eru tiché a stinné. Koroner odeel; vyel se svými dvěma pomocníky na ulici; po ulici přijel brouk a koroner se pustil do řeči s někým, kdo seděl uvnitř.

William Lantry udělal modrou křídou u kadého leícího těla pentagram. Pohyboval se při tom rychle, rychle, bezhlesně, bez mrknutí oka. Po několika minutách vzhlédl, a kdy viděl, e koroner je pořád zaměstnán hovorem, pokreslil křídou podlahu u stovky těl. Pak vstal a strčil křídu do kapsy.

Teď byl čas, aby vichni dobří mui přili a přidali se k nim, teď byl čas, aby vichni dobří mui přili a přidali se k nim, teď byl čas, aby vichni dobří mui přili a přidali se k nim, teď byl čas

Jak leel po celá staletí v zemi, prosakovaly k němu dolů mylenky procházejících lidí a probíhajícího času, pomalu, do jeho hlubokého hrobu. Z nějaké jeho dávno mrtvé paměti teď ironicky a pořád dokola klepal černý psací stroj černé souvislé řádky slov:

Teď je čas, aby vichni dobří mui, aby vichni dobří mui přili a přidali se

William Lantry.

Jiná slova

Vyjdi, má lásko, a zůstaň

Hbitá hnědá lika přeskočila

Parafrázuj to. Hbitá oivená mrtvola přeskočila přes zhroucenou spalovací pec

Lazare, vyjdi ze svého hrobu

Znal ta správná slova. Musel je jen pronést tak, jak byla pronáena před staletími. Musel jen učinit patřičná gesta rukama a pronést ta slova, ta temná slova, která způsobují, e mrtví oívají, zvedají se a chodí.

A a se zvednou, povede je městem, kde zabijí ostatní, a ostatní se zvednou a budou chodit. Ke konci tohoto dne s nimi půjdou u tisíce dobrých přátel. A co ti naivní, iví lidé tohoto roku, tohoto dne, této hodiny? Budou na to zcela nepřipraveni. Budou poraeni, protoe vůbec nebudou očekávat válku jakéhokoliv druhu. Nebudou tomu věřit, budou to mít za sebou dřív, ne zjistí, e se takové nelogické věci stávají.

Pozvedl ruce. Jeho rty se pohnuly. Začal pronáet slova. Nejdříve eptem, ale kadým slovem jeho hlas sílil. Opakoval je znova a znova. Jeho oči byly těsně zavřeny. Jeho tělo se chvělo. Začal se naklánět dopředu, proti mrtvým tělům. Temná slova plynula z jeho úst. Byl okouzlen svými vlastními formulemi. Náhle se odmlčel, nakreslil na betonu dalí modré symboly dávno mrtvých čarodějů a sebejistě se při tom usmíval. Jetě okamik a první mrtvé tělo se zachvěje. Jetě okamik a zvedne se, chladná mrtvola se postaví na nohy!

Jeho ruce se zvedly do vzduchu. Jeho hlava se sklonila. Mluvil, mluvil, mluvil. Gestikuloval. Mluvil hlasitě k mrtvým tělům, oči mu plály a tělo se chvělo napětím. Teď! zvolal divoce. Vstaňte vichni!

Nic se nestalo.

Zvedněte se! zaječel s hroznou trýzní v hlase.

Prostěradla halící mrtvé leela dál nehnutě v modrobílém stínu.

Poslechněte mě, vstaňte! řval.

Venku na ulici zasvitěl automobil. Skláněl se ke kadému tělu zvlá a ádal, aby ho poslechlo. ádná odpověď. Divoce se vztyčoval mezi vyrovnanými bílými řadami, zvedal ruce do výe a zase se skláněl k modrým symbolům.

Lantry byl velice bledý. Olízl si rty. No tak, vstávejte. řekl. Vstávali, vdycky vstávali, po celá tisíciletí. Kdy uděláte znaky  tak! a řeknete slova  tak! vdycky vstanou! Proč ne teď, proč ne vy! Vstaňte, vstaňte, dřív, ne se oni vrátí!

Strop skladitě se ztrácel ve stínech. Ocelové nosníky se kříily a vedly dolů. Pod jeho střechou bylo ticho, ruené jen vztekem osamělého mue.

Lantry ztichl.

Skrz pootevřené dveře skladitě zahlédl svit posledních ranních hvězd. Byl rok 2349.

Jeho oči vychladly a ruce mu bezmocně klesly podél těla. Nehýbal se.

Za dávných časů se lidé chvěli strachy, kdy slyeli kvílení meluzíny, za dávných časů se lidé křiovali a zaklínali a věřili v oivené mrtvoly a netopýry a bílé vlky. A dokud v to věřili, umírali a netopýři a bílí vlci existovali. Lidská víra jim dodávala ivot.

Ale

Podíval se na těla přikrytá bílými prostěradly.

Tito lidé nevěřili.

Nikdy nevěřili. Nikdy by věřit nedokázali. Nedokázali by si ani představit, e mrtvý můe chodit. Mrtví přece končili v plamenech. Nikdy ani neslyeli o pověrách, nikdy se nechvěli nebo netřásli nebo nebáli tmy. Chodící mrtvoly nemohou existovat, to by přece bylo nelogické. Byl přece rok 2349!

Proto tito lidé nemohli vstát, nemohli znovu chodit. Byli mrtví a nehybní a studení. Křída, zaklínání, pověry, nic je nemohlo přimět, aby chodili. Byli mrtví a věděli, e jsou mrtví!

Byl sám.

V tomto světě byli iví lidé, kteří chodili a jezdili v broucích, pili své koktejly v malých, intimně osvětlených barech u cesty, líbali eny a celé dny se mezi sebou bavili.

Ale on nebyl ivý.

Tu trochu tepla, kterou měl, mu dodalo tření.

Tady ve skladiti teď bylo dvě stě mrtvých lidi, studených a leících na podlaze. První mrtvoly po celá staletí, kterým bylo dovoleno být mrtvolami déle ne několik hodin. První, které nebyly ihned odvezeny do spalovací pece, aby shořely jako kus fosforu.

Mohl by s nimi být astný, být jedním z nich.

Ale nebyl.

Byly úplně mrtvé. Nevěděly, ani nevěřily, e by jednou mohly znovu chodit. Byly mrtvé více ne sama smrt.

A on zůstal sám, mnohem víc sám, ne byl kdy kterýkoliv člověk před ním. Cítil, jak mrazení jeho osamělosti naplňuje jeho hruď a pomalu ho dusí.

William Lantry se náhle obrátil a vzdychl.

Zatímco tam stál, někdo veel do skladitě. Vysoký mu s bílými vlasy, oblečený do lehkého plátě a bez klobouku. Nedalo se říct, jak dlouho u Lantryho pozoroval.

Nebylo proč tady déle zůstávat. Lantry se otočil a pomalu zamířil k východu. Nenávistně se podíval na mue, kterého míjel, a mu se zvědavě podíval na něj. Slyel ho? Zaklínání, prosby, křik? Tuil něco? Lantry zpomalil. Viděl mu, jak dělá křídou znamení? A dokázal by v nich rozpoznat symboly ze starých pověr? Pravděpodobně ne.

Kdy Lantry doel ke dveřím, zastavil se. Na okamik nechtěl nic ne ulehnout a být studený, znovu skutečně mrtvý a být tie nesen ulicí k nějaké vzdálené spalovací peci, kde by se v eptajícím ohni proměnil v popel. Pokud skutečně zůstal sám a neměl ádnou monost vytvořit si své vojsko, měl potom vůbec jetě nějaký důvod, aby pokračoval? Zabíjení? Ano, mohl zabít tisíce lidí. Ale to nestačilo. Dříve nebo později ho stejně dostanou.

Pohlédl k chladnému nebi.

Temnou oblohou prosvitěla raketa, táhnoucí za sebou pruh ohně.

Mars rudě plál mezi milióny hvězd.

Mars. Knihovna. Knihovnice. Mluvila. Vracející se kosmonauti, hrobky.

Lantry téměř vykřikl. Násilím zadrel své ruce, které tolik chtěly sáhnout na oblohu a dotknout se Marsu. Báječná rudá hvězda na obloze. Dobrá hvězda, která mu dala novou naději. Kdyby měl ivé srdce, určitě by se mu v tu chvíli divoce rozbuilo, vyrazil by mu pot. Jeho pulz by se zrychlil a v očích by mu vyrazily slzy!

Rozběhl by se tam, odkud odlétají vesmírné rakety. Jednou nebo druhou by se dostal na Mars. Vyhledal by maranské hrobky. Tam, tam byly mrtvoly a on by vsadil zbytek své nenávisti na to, e by se mohly probudit a spolupracovat s ním! Byla to prastará civilizace, odliná od pozemské a svou strukturou podobná egyptské, pokud jejich knihovny mluvily pravdu. A Egypané  jaká to byla civilizace, opředená temnými pověrami a strachem! A takový byl jistě i Mars. Báječný Mars!

Ale nesmí zapomínat na bezpečnost. Musí se pohybovat obezřetně. Chtěl běet, ano, ale to byl ten nejhorí druh pohybu vůbec. Mu s bílými vlasy se na Lantryho čas od času podíval otevřenými dveřmi. A kolem bylo příli mnoho lidí. Kdyby k něčemu dolo, přemohli by ho svým počtem. Dokázal by si poradit jen s jediným muem.

Lantry se přinutil zastavit na schodech před skladitěm. Mu s bílými vlasy rovně vyel na schody a s hlavou zvrácenou se díval na oblohu. Vypadal, jako by kadou chvíli chtěl něco říct. Pak sáhl do kapsy a vytáhl balíček cigaret.

V.

Stáli před márnicí vedle sebe, vysoký, snědý, bělovlasý mu a Lantry s rukama v kapsách. Byla chladná noc a na obloze zářil bílý měsíc, který svým světlem barvil domy, cestu i kus řeky v dáli.

Cigaretu? Mu Lantrymu nabídl otevřený balíček.

Díky.

Oba si zapálili. Mu přejel pohledem po Lantryho ústech. Chladná noc.

Chladná.

Několikrát přelápli na místě. Hrozné netěstí.

Hrozné.

Tolik mrtvých.

Tolik.

Lantry měl pocit drobného závaí na misce vah. Druhý mu se na něj nedíval, ale poslouchal ho a cítil ho. To napětí na něj tíivě doléhalo. Chtěl se sebrat a odejít, pryč od nejistoty váháni. Vysoký bělovlasý mu řekl:

Jmenuji se McCIure.

Máte tam uvnitř nějaké přátele? zeptal se Lantry.

Ne. Náhodná známost. Strané netěstí.

Strané.

Váili jeden druhého. Brouci svitěli ulicí na svých sedmnácti tie vířících pneumatikách. Měsíc ozářil městečko v klínu černých hor.

Chtěl jsem říct

 začal McCIure.

Ano?

Mohl byste mi odpovědět na jednu otázku?

Rád. Otevřel nů v kapse kabátu a čekal.

Jmenujete se Lantry? zeptal se mu konečně.

Ano.

William Lantry?

Ano.

Pak ale musíte být ten mu, který včera přiel ze salemského hřbitova, mám pravdu?

Ano.

Dobrý boe. Jsem tak rád, e jsem vás potkal, Lantry! Snaíme se vás nalézt celých těch čtyřiadvacet hodin!

Mu napřáhl ruku, potřásl Lantrymu pravici a poplácal ho po zádech.

Coe? řekl Lantry.

Dobrý boe, člověče, proč jste utekl? Chápete vůbec, jaký je to okamik? Musíme s vámi mluvit!

McCIure se usmíval a zářil. Dalí potřásání rukou, dalí plácání po zádech. Mys/e/jsem si, e to jste vy!

Ten mu je ílený, pomyslel si Lantry. Úplně ílený. Vyhodil jsem jim do vzduchu spalovací pec, zabíjel lidi a on mi potřásá rukou. Blázen, úplný blázen!

Mohl byste jít se mnou do Dvorany? zeptal se mu i a vzal ho za loket.

Jajaké dvorany? Lantry ucouvl.

Dvorany vědy, samozřejmě. To se nestává kadý rok, e se setkáme se skutečným případem obnovy ivotních pochodů. U drobných zvířat ano, ale u člověka! Půjdete?

Co to má znamenat? otázal se Lantry. Co mají vechny ty řeči znamenat?

Můj drahý příteli, jak to myslíte? zeptal se mu udiveně.

To je jedno. Je to jediný důvod, proč se o mé zajímáte?

Jaký jiný důvod by tu měl být, pane Lantry? Ani nevíte, jak jsem rád, e vás vidím! Vypadalo to, e se dá kadou chvíli do tance. Tuil jsem to, u kdy jsme byli spolu uvnitř. Byl jste bledý a vůbec. A pak ten způsob, jakým kouříte cigaretu, něco na něm je, a jetě spoustu jiných věcí, kadá zvlá skoro nepostřehnutelná. Ale jste to vy, opravdu, jste to vy!

Jsem to já. William Lantry, řekl sue.

Výborně, příteli! Tak pojďme!

Brouk rychle svitěl ranní ulicí. McCIure pořád mluvil.

Lantry seděl a uasle poslouchal. Jaký to byl hlupák, ten McCIure, kdy za něj hrál s jeho kartami! Potrhlý vědec nebo co, který ho nebral jako podezřelé individuum, vradícího jedince. Ach ne! Úplné naopak! Bral ho jako případ obnovy ivotních pochodu, za který ho povaoval. Dokonce ani jako nebezpečného člověka. Nic takového!

Samozřejmě, jásal McCIure a klebil se. Nevíte, kam jít, na koho se obrátit. Vechno pro vás musí být skoro neuvěřitelné.

Ano.

Něco mi říkalo, e dnes v noci budete tam v márnici. řekl McCIure astně.

Ach? Lantry ztuhl.

Ano. Nedokáu to vysvětlit. Jak bych to jen řekl. Staří Američané? Měli jste zvlátní představy o smrti. A vy jste byl mezi mrtvými dlouho, take mě napadlo, e vás budou přitahovat mrtví, netěstí, márnice a takové věci. Není to příli logické. Vlastně to je hloupé. Je to jen pocit. Nemám rád pocity, ale teď jsem ho měl. Myslím, e jste tomu říkali předtucha, nemám pravdu?

Dá se to tak nazvat.

A vy j sté tam byl!

Byl jsem tam. přisvědčil Lantry.

Máte hlad?

U jsem jedl.

Jak jste se sem dostal?

Stopoval jsem.

Coe jste dělal?

Brali mě lidé na silnici.

Pozoruhodné.

Asi vám to tak připadá. Zadíval se na domy, které cestou míjeli. Tohle je éra kosmických cest, e ano?

Ach, na Marsu jsme přistáli u před nějakými čtyřiceti lety.

Úasné. A ty velké komíny, ty vysoké věe uprostřed kadého města?

Tohle. Jetě jste o nich neslyel? Spalovací pece. Ach, nic takového, jako za vaich časů, to samozřejmě ne. Něco se s nimi děje. Jedna vybuchla v Salemu a druhá tady, obě ve čtyřiadvaceti hodinách. Díváte se, jako byste chtěl něco říct?

Přemýlel jsem, řekl Lantry. Jaké jsem měl těstí, e jsem se z rakve dostal včas. Jinak jsem se mohl ocitnout v té vaí spalovací peci a shořet.

Jistě.

Lantry si pohrával s ukazateli na přístrojové desce brouka. Nepoletí na Mars. Plány se mění. Pokud tenhle hlupák odmítá vidět násilný čin, kdy ho má před nosem, a si zůstane hlupákem. Pokud si nespojí dvě exploze s muem z hrobu, taky dobře. Jen a se sami klamou. Pokud si nedovedou představit, e někdo můe být zlý, proradný a vrah, pak a jim pomůe samo nebe. Uspokojením si zamnul ruce. Ne, nemusí jetě podnikat cestu na Mars, Lantry, příteli. Nejprve se přesvědčíme, jestli nám nebude lépe tady. Spousta času. Spalovací pece můou jetě týden nebo dva počkat. Člověk má být chytrý, to přece ví. Dalí exploze by mohly být na kodu.

McCIure vanil pořád dál.

Samozřejmě, nemůeme vás rovnou začít zkoumat. Budete si chtít odpočinout. Odvezu vás k sobě.

Díky. Necítím se na testy a vyetření. Dost času za týden nebo jindy.

Přijeli před dům a veli dovnitř. Přirozeně se budete chtít vyspat.

Spal jsem celá staletí. Rád bych zůstal vzhůru. Nejsem unaven.

Dobře. McCIure ho uvedl do domu. Hlavou pokynul k baru. Pití nám udělá dobře.

Vezměte si sám, řekl Lantry. Já a později. Chtěl bych si jen sednout.

Ale jistě, posaďte se. McCIure si namíchal koktejl. Rozhlédl se po místnosti, podíval se na Lantryho, na chvíli se zastavil se sklenicí v ruce, naklonil hlavu na stranu a mlaskl jazykem. Pak pomalu upil ze své sklenice. Vypadal, jako by něco poslouchal. Na stole jsou cigarety. řekl.

Díky. Lantry si jednu vzal, zapálil si a vyfoukl obláček kouře. Nějakou chvíli oba mlčeli.

Moná jsem to vzal příli na lehkou váhu, pomyslel si Lantry. Moná bych ho měl zabít a uprchnout. Zatím je jediným člověkem, který mě poznal. Moná, e je to vechno past. Moná tu teď sedíme a čekáme na policii. Nebo na to, co teď mají místo policie. Podíval se na McCIura. Ne. Nečekali na policii. Čekali na něco jiného.

McCIure mlčel. Díval se na Lantryho tvář a díval se na Lantryho ruce. Dlouho se díval na Lantryho hruď a vypadal při tom spokojeně. Upil koktejlu. Podíval se na Lantryho nohy.

Nakonec řekl. Kde jste vzal aty?

Poádal jsem někoho o aty a on mi dal tyhle. Bylo to od něj zatraceně hezké.

Tak to dnes na světě chodí. Vechno, co musíte udělat, abyste něco získal, je o to poádat.

McCIure znovu zmlkl. Jeho oči se hýbaly. Jen oči, nic jiného. Jednou nebo dvakrát pozvedl sklenici s pitím.

Někde tikaly malé hodinky.

Řekněte mi něco o sobě, pane Lantry.

Není toho moc, co bych o sobě mohl říct.

Jste skromný.

Ani ne. Vy víte o minulosti vechno. Já nevím o budoucnosti nic; vlastně bych měl říct o dneku a předvčerejku. V rakvi se toho mnoho nedozvíte.

McCIure neodpověděl. Náhle se posadil do křesla, opřel se a zavrtěl hlavou.

Nikdy mne nebudou podezřívat, pomyslel si Lantry. Nejsou podezřívaví, prostě neuvěří, e by mrtvoly mohly chodit. Proto jsem v bezpečí. Budu se vyhýbat vyetření. Jsou sluní  nebudou mě k ničemu nutit. Pak to zařídím tak, abych se dostal na Mars. A pak budou hrobky a krásné časy pro mne. Boe, jak je to vechno prosté. Jak jsou ti lidé naivní.

McCIure seděl tie dalích pět minut. Zaplavila ho vlna chladu. Z jeho tváře se začala pomalu vytrácet barva. Naklonil se dopředu a ani něco řekl, nabídl Lantrymu dalí cigaretu.

Díky, Lantry si ji vzal. McCIure se opět opřel v křesle a přehodil si jednu nohu přes druhou. Nedíval se na Lantryho, ale přitom jako by ho nějakým způsobem pozoroval. Pocit zvaování se vrátil. McCIure byl jako vysoký tíhlý ohař, který naslouchá něčemu, co nikdo jiný nemůe slyet. Ty vysoké zvuky stříbrné píalky, které dokáe zaslechnout pouze pes. Zdálo se, jako by McCIure naslouchal právě takové neviditelné píalce, oči a ústa napůl otevřená, nozdiy tie oddechující.

Lantry nasál kouř z cigarety, nasál kouř z cigarety, nasál kouř z cigarety a zase ho vyfoukl a vyfoukl a vyfoukl. McCIure připomínal hubeného rudosrstého ohaře, který naslouchal a naslouchal tenkou membránou ucha s tuením, které bylo tak přesně mikroskopické, e ho cítil jen on sám nějakým smyslem ukrytým v mozku hlouběji ne zrak, čich a sluch.

Místnost byla naplněna lehkým cigaretovým kouřem, který působil jakýsi neviditelný hluk stoupající vzhůru ke stropu. McCIure byl teploměr, chemický analyzátor, naslouchající ohař, lakmusový papír a anténa; to vechno najednou. Lantry se nehýbal. Moná ten pocit přejde. Jako přeel předtím. McCIure seděl dlouho bez hnutí a pak, bez jediného slova, kývl hlavou ke karafě se sherry a Lantry stejně tie odmítl. Seděli a dívali se, ale nedívali se jeden na druhého.

McCIure pomalu strnul. Lantry viděl, jak jeho tváře blednou, ruce křečovitě svírají sklenici sherry a v očích se mu objevuje výraz porozuměni, který u nezmizel.

Lantry se nehýbal. Nemohl. Vechno to bylo tak fascinující, e chtěl pouze vidět a slyet, co bude dál. Od této chvíle to bylo McCIurovo představeni.

McCIure řekl: Nejprve jsem si myslel, e se jednalo o první psychózu, kterou jsem kdy viděl. Myslím tím vás. Myslel jsem, e se přesvědčí sám, Lantry se přesvědčí sám, e je nemocen a e sám řekne, e to vechno způsobil on. McCIure mluvil jako ze sna, bez odmlky.

Myslel jsem si, e záměrně nedýchá nosem. Pozoroval jsem vae nosní dírky, Lantry. Za poslední hodinu se chloupky ve vaem nose ani jedenkrát nezachvěly. To nestačilo. To byl jen jeden fakt do sbírky. To nestačilo. Dýchá ústy, řekl jsem si, úmyslně. Pak jsem vám nabídl cigaretu a vy jste nasál a vyfoukl, nasál a vyfoukl. Ani trochu kouře vám nevylo nosem. Řekl jsem si, no dobře, to je v pořádku. Prostě nelukuje. Je na tom snad něco hrozného? Vechno jen ústy, vechno jen ústy. Potom jsem začal pozorovat vai hruď. Za celou tu dobu se ani jednou nezvedla nebo nepoklesla, nic. Dělá to úmyslně, pomyslel jsem si. Vechno to dělá úmyslně. Nepohybuje hrudí, jen lehce, kdy si myslí, e se nedívám. To jsem si myslel.

Slova se rozléhala tichem místnosti, bez odmlky, stále jakoby ze sna. A pak jsem vám nabídl pití a vy jste ho odmítl a já si pomyslel, e nepijete, to jsem si pomyslel. Je snad na tom něco hrozného? A potom jsem vás pozoroval a pozoroval, celý ten čas. Lantry zadruje dech, přemáhá se. Ale teď, ano, teď jsem vechno pochopil. Teď u vím, jak to vechno je. Víte, jak to vím? Neslyel jsem v místnosti dýcháni. Čekal jsem a neslyel jsem nic ne ticho. ádny tlukot srdce ani nasávání plic. V místnosti bylo ticho. Nesmysl, mohl by někdo říct, ale já vím. Při spalovací peci, vím. Je tu rozdíl. Vejdete do místnosti, kde na posteli leí člověk, a vy okamitě víte, jestli vzhlédne a promluví na vás, nebo jestli u nikdy nepromluví. Můete se smát, jestli chcete, ale je to tak. Je to mimo chápáni. Je to jako pískání, které slyí pes, ale ne člověk. Je to jako tikání hodinek, které u tikají tak dlouho, e je člověk nevnímá. Něco je prostě v místnosti, kdy je v ní ivý člověk. A něco v ní není, kdy je v ní mrtvý.

McCIure na chvíli zavřel oči. Postavil svou sklenici na stůl. Chvíli se nehýbal. Pak si vzal cigaretu a zapálil si ji a potom ji zase odhodil na černý podnos.

Jsem v téhle místnosti sám, řekl.

Lantry se nehýbal.

Jste mrtev, řekl McCIure. Můj mozek to neví. Není to věc, ke které můe člověk dojít přemýlením. Je to věc pocitů a podvědomí. Nejprve jsem si myslel, tento mu si myslí, e je mrtev, oivená mrtvola, upír. Není to logické? Nemohl by si myslet mu pohřbený před mnoha staletími, který vyrostl ve světě pověrčivé, omezené civilizace, e vstal z hrobu? Ano, je to logické. Ten mu je ve stavu autohypnózy a přizpůsobuje si své tělesné funkce své sebeiluzi, své obrovské paranoie. Ovládá svůj dech. Říká sám sobě. On nemůe slyet můj dech, protoe jsem mrtev. Jeho vnitřní mysl cenzuruje zvuk jeho dechu. Nedovoluje si jíst nebo pít. Tyto věci pravděpodobné dělá ve spánku, částí své mysli, která po zbylý čas ukrývá důkazy jeho lidství před ním samým.

McCIure domluvil. Mýlil jsem se. Vy nejste nemocen. NeobeIháváte sám sebe. Ani mne. Je to vechno naprosto logické a  musím připustit  skoro děsivé. Dělá vám dobře ten pocit, e mě děsíte? Nemám pro vás ádnou nálepku. Jste velice podivný člověk, pane Lantry. Jsem rád, e jsem vás potkal. Je to samozřejmé velice zajímavé.

Je na tom něco patného, být mrtev? zeptal se Lantry. Je to zločin?

Musíte přiznat, e je to nanejvý neobvyklé.

Moná, ale je to zločin? zeptal se znovu Lantry.

Nemáme zločiny a soudy. Přirozeně vás budeme chtít prozkoumat, zjistit, jak k tomu dolo. Je to jako ta chemikálie, která je naprosto netečná a najednou je z ní ivá buňka. Kdo můe říct, kdy a co se přihodilo? Jste něčím nemoným. To stačí, aby se z toho člověk zbláznil.

Pustíte mne, a mne prozkoumáte?

Nikdo vás nebude dret. Jestlie si nepřejete být zkoumán, nebudete. Ale já doufám, e nám vyjdete vstříc.

Rozmyslím si to. řekl Lantry.

Řekněte mi, zeptal se McCIure. Co jste dělal v márnici?

Nic.

Slyel jsem vás mluvit, kdy jsem tam přiel.

To byla pouhá zvědavost.

Lete. A to je patné, pane Lantry. Pravda je mnohem lepí. Pravda je, e jste mrtev a byl jste jediný mrtvý a velice osamělý. Tak jste zabíjel lidi, abyste měl společnost.

Jak jste na to přiel?

McCIure se zasmál. Logika, drahý příteli. Kdy u jsem věděl, e jste mrtev, v tu chvíli, kdy jsem věděl, e jste  jak říkáte  upír (hloupý název!), hned jsem si to spojil s výbuchem spalovací pece. Před tím tu ádné spojení nebylo. Ale pak to vechno zapadlo do sebe, fakt, e jste mrtev, ze kterého se dala odvodit vae osamělost, nenávist, závist, vechny pravděpodobné motivace chodící mrtvoly. Mělo mi to být jasné u v okamiku, kdy jsem se dozvěděl o spalovací peci rozmetané výbuchem a viděl vás mezi mrtvolami v márnici, jak hledáte přátele a lidi jako vy sám, kteří by vám pomohli



Drte hubu! Lantry vyskočil ze idle. Byl v půli cesty ke svému protivníkovi, kdy se McCIure vrhl stranou a hodil po něm karafu se sherry. Lantry si v zoufalství uvědomil, e jako idiot zahodil svou jedinou anci zabít McCIura. Měl to udělat dřív. Moment překvapení byl Lantryho jedinou zbraní. Jestlie lidé ijí ve společnosti, kde jeden druhého nezabíjí, nepodezírají se navzájem. Pak k nim můete přijít a zabit je.

Vrate se! Lantry vytáhl nů.

McCIure zvedl idli, která stála před ním. Mylenka útěku, obrany a boje pro něj byla stále jetě nová. Částečně u ji přijal, ale na Lantryho straně byla pořád jetě velká výhoda, pokud by ji chtěl Lantry vyuít.

Ach, ne, řekl McCIure a drel idli mezi sebou a útočícím muem. Vy mě chcete zabít. Je to divné, ale je to pravda. Nedokáu to pochopit. Chcete mě podřezat noem nebo něco takového a je na mně, abych vám v tom podivném konáni zabránil.

Zabiju vás! zasyčel Lantry. Proklel sám sebe. To bylo to nejhorí, co mohl říct.

Zaútočil přes idli a uchopil McCIura.

McCIure byl naprosto věcný. Nic z toho nebudete mít, kdy mě zabijete. A vy to víte. Dreli jeden druhého a zmítali se v divokém, vratkém tanci. Vrazili do stolu, ten se převrátil a věci na něm se rozbily. Vzpomínáte, co se stalo v márnici?

To je mi jedno! křičel Lantry.

Nepodařilo se vám probudit ty mrtvé, nemám pravdu?

To je mi jedno! ječel Lantry.

Podívejte se, řekl McCIure velice rozumně. Nikdy nebude víc takových, jako jste vy, take to nemá smysl.

Pak vás vechny zničím, vechny! Ječel Lantry.

A co potom? Budete stále sám, nebudete mít nikoho, kdo by byl jako vy.

Dostanu se na Mars. Tam jsou hrobky. Najdu dalí takové, jako jsem já!

Ne. řekl McCIure. Včera byla odeslána prováděcí instrukce.

Vechny hrobky budou zbaveny mrtvol. Přítí týden budou spáleny.

Spadli v objetí na podlahu. Lantry dosáhl rukama na McCIurovo hrdlo.

Prosím, řekl McCIure. Copak to nevidíte, zemřete. Jak to myslíte? křičel Lantry.

Jestlie nás vechny zabijete a zůstanete sám, zemřete! Nenávist ve vás zemře. To nenávist způsobila, e se pohybujete, nic jiného. Nenávist vám dává sílu k pohybu. Nic jiného! Zemřete, musíte zemřít. Nejste nesmrtelný. Nejste ani ivý, nejste nic, jen chodící nenávist.

To je mi jedno! zařval Lantry a začal mue krtit, buit pěstmi do jeho hlavy a třást bezbranným tělem. McCIure se na něj podíval zastřeným pohledem.

Přední dveře se otevřely. Veli dva mui.

Poslyte, řekl jeden z nich. Co to děláte? Nějaká nová hra?

Lantry vyskočil a dal se na útěk.

Ano, nová hra! řekl McCIure a zvedl se ze země. Chyte ho a vyhrajete!

Mui popadli Lantryho. Vyhráli jsme, řekli.

Puste mne! zaječel Lantry a udeřil je do obličeje, a se jim spustila krev.

Drte ho pevně! křičel McCIure.

Dreli ho.

Drsná hra, co? řekl jeden z nich. A co budeme dělat tedl

Brouk svitěl po lesklé cestě. Kapky detě bubnovaly na jeho skla a vítr rval temné zelené mokré stromy. V brouku, ruce na řídícím polokole, mluvil McCIure. Jeho hlas byl sebejistým, hypnotickým epotem. Ostatní dva mui seděli na zadním sedadle. Lantry seděl nebo spí leel na předním sedadle, hlavu zvrácenou dozadu, oči lehce otevřeny a na jeho tváři se zrcadlila zářící zelená světla z palubní desky. Nemluvil.

McCIure mluvil tie a logicky, o ivotě a pohybu, o smrti a nehybnosti, o Slunci a velkém slunci spalovací pece, o prázdných hřbitovech, o nenávistí a o tom, jak nenávist ije a způsobuje, e hlinění lidé oívají a pohybují se, a jak nelogické bylo to vechno, to vechno, to vechno. Kdy je někdo mrtvý, je mrtvý, je mrtvý, je mrtvý a to je ve, ve, ve. Nemá se snait, aby tomu bylo jinak. Vůz eptal na ubíhající cestě. Dé tie bubnoval na čelní sklo. Mui na zadním sedadle se nehlučně bavili. Kam mířili? Ke spalovací peci, samozřejmě. Cigaretový kouř se pomalu točil ve větru a stáčel se do edivých smyček a spirál. Kdy je někdo mrtev, musí to přijmout.

Lantry se nehýbal. Byl loutkou, které ustřihli provázky. V jeho srdci u byla jen nepatrná nenávist, která zářila z jeho očí jako dva vyhasínající uhlíky.

Jsem Poe, pomyslel si. Jsem ve, co zůstalo z Edgara Allana Poea, a jsem ve, co zůstalo z Ambrose Bierce, a ve, co zůstalo z mue jménem Lovecraft. Jsem edý noční netopýr s ostrými zuby a jsem hranatá černá monolitická příera. Jsem Osiris a Bal a Set. Jsem Necronomicon. Kniha mrtvých. Jsem Červená smrt. Jsem mu zazděný v katakombách s bednou Amontillada

Jsem tančící kostra. Jsem rakev, rubá, blesk za oknem starého domu. Jsem holý podzimní strom, jsem vrzající okenice. Jsem zaloutlý svazek svíraný v kostnaté ruce, varhany hrající o půlnoci na půdě. Jsem maska, maska lebky z posledního říjnového večera. Jsem otrávené jablko poskakující ve vědru vody, aby se do něj zabořil dětský nos, zakously dětské zuby

Jsem černá svíce rozsvícená před obráceným kříem. Jsem víko rakve, prostěradlo s očima, zvuk kroků na temném schoditi. Jsem Dunsany a Machen, jsem Pověst o spících svatých. Jsem Opičí pracka a Fantom Rickshaw. Jsem Kočka a kanárek, gorila, netopýr. Jsem duch Hamletova otce na cimbuří hradeb.

To ve jsem já. A to vechno teď bude se mnou spáleno. Dokud jsem il, ili i oni. Dokud jsem se pohyboval a nenáviděl a existoval, existovali oni. Jsem vemi, kdo si na ně pamatuji. Jsem ve, co jetě existuje a co po dnení noci existovat nebude. Dnes v noci nás vechny, Poea, Bierce i Hamletova otce, spálí najednou. Udělají z toho velkou podívanou a spálí nás jako na hranici, jako figury v den Guye Fawkese, s benzínem, pochodněmi, křikem a vím ostatním!

A jaký nářek se po nás zvedne. Svět bude od nás očitěn, ale co je takový svět beze strachu, kde je temná obrazotvornost z temných dob, napětí a očekávání, pověry starého října? Jsou pryč, nikdy se u nevrátí, zničený a zmařený a spálený lidmi raketového věku, lidmi spalovacích pecí, ničícími a vyhlazujícími, nahrazeny dveřmi, které se otvíráji a zavírají, a světly, která svítí a zahánějí strach. Kdybychom si jen dokázali vzpomenout, jak jsme kdysi ili, co to pro nás byl Halloween a kdo byl Poe a jak jsme si váili temné morbidnosti. Jen jediný douek Amontillada, přátelé, ne nás spálíte. To vechno, vechno u existuje jen v jediném mozku na Zemi. Dnes v noci zemře celý svět. Jen jediný douek, prosím.

Jsme tady, řekl McCIure.

Spalovací pec byla jasně osvětlena. Ozývala se tam tichá hudba. McCIure vystoupil z brouka a obeel ho. Otevřel dveře. Lantry jen leel. Řeči, ty rozumné logické řeči z něj pomalu vysuily ivot. Nebyl u víc ne voskem s nepatrnou září v očích. Tenhle svět budoucnosti, jak ti mui umějí mluvit, jak logicky a rozumně dokáou připravit o ivot. Jednodue v něj nevěří. Síla jejich nevíry ho zmrazila. Nedokázal pohnout ani rukou ani nohou. Mohl jen nesmyslně mumlat a mrkat očima.

McCIure a ostatní dva mu pomohli z vozu, poloili ho do zlaté truhly a po válečkovém stole ho dopravili do teplem sálajícího nitra budovy.

Jsem Edgar Allan Poe, jsem Ambrose Bierce, jsem Halloween, jsem rakev, rubá, opičí pracka, fantom, upír

Ano, ano, řekl mu McCIure tie. Já vím. Já vím.

Válečky na stole se roztočily. Stěny kolem něj a za ním se daly do pohybu a začala hrát hudba. Jste mrtev, jste logicky mrtev.

Jsem Usher, jsem Maelstrom, jsem Rukopis nalezený v láhvi. Jsem Jáma a jsem Kyvadlo, jsem Zrádné srdce a jsem Havran, víckrát ne, víckrát ne.

Ano, řekl McCIure, který el pomalu vedle něj. Já vím.

Jsem v katakombách, křičel Lantry.

Ano, v katakombách, řekl mu kráčející vedle něj.

Jsem připoután řetězem ke zdi a není tu jediná láhev Amontillada! křičel Lantry slabým hlasem a jeho oči se zavřely.

Ano, řekl někdo.

Pohyb. Plamenná propust se otevřela.

Teď někdo začíná zazdívat celu, vězní mne v ní!

Ano, já vím. epot.

Zlatá truhla sklouzla k ohnivému jícnu.

Zazdívá mne uvnitř! To je báječný vtip, samozřejmě! Teď u mne puste! Divoký výkřik a dalí smích.

My víme, chápeme



Vnitřní ohnivá propust se otevřela. Zlatá rakev klouzala do plamenů.

Pro lásku boí, Montresore! Pro lásku boí!

to je

 Lantry vrhl rychlý pohled k rampě a ke dveřím. Jeho ruce se chvěly. Nikdy dřív jsem tu jetě nebyl.

Nikdy? Zřízenec se zdál být překvapen.

Tohle neměl říkat, pomyslel si Lantry. Jene u to vyslovil, co se dá dělat. Tak jsem to nemyslel, řekl. Ne doopravdy. Víte, kdy jsem byl dítě, nějak jsem tomu nevěnoval pozornost, a dnes jsem náhle zjistil, e vlastně nevím, co to ve skutečnosti, spalovací pec je.

Zřízenec se usmál. Nikdy nic nevíme, e ano? Velice rád vám vechno ukáu.

Ach ne. Nevadí. Je to

Je to podivuhodné místo.

Ano, to jistě, řekl zřízenec s pýchou. Jedno z nejhezčích na světě, řekl bych.

Já

 Lantry cítil, e musí pokračovat. Od dob mého dětství mi nezemřelo mnoho příbuzných. Vlastně ádný. Víte, nebyl jsem tu u mnoho let.

To je vidět. Zřízencova tvář jako by potemněla.

Co jsem zase řekl? pomyslel si Lantry. Co je proboha patně? Co jsem udělal? Jestli si nebudu dávat pozor, chytím se sám do obrovské ohnivé pasti. Co se tomu chlápkovi nelíbí? Vypadá to, e mu jde o víc, ne si se mnou popovídat.

Nejste náhodou jeden z těch muů, co se právě vrátili z Marsu? zeptal se zřízenec.

Ne. Proč se mě na to ptáte?

Na tom nezáleí. Zřízenec vykročil. Jestli vás něco zajímá, můete se mě klidně zeptat.

Jen jednu věc, řekl Lantry.

A co je to?

Tohle.

Lantry ho omráčil úderem do krku.

Pozorně si prohlédl ovládání ohnivé pasti. S bezvládným tělem v rukou se dotkl tlačítka, které otevíralo vnějí propust, a poloil tělo dovnitř. Poslouchal hudbu a díval se, jak se otevírá vnitřní propust. Tělo bylo vtaeno do ohnivé řeky. Hudba se ztiila.

Dobře jsi to provedl, Lantry, dobře.

O chvíli později veel druhý zřízenec. Lantry zachytil výraz uspokojeni v jeho tváři. Zřízenec se rozhlédl, jako by čekal, e někoho uvidí, a pak zamířil k Lantrymu. Mohu vám nějak pomoci?

Jen se dívám, řekl Lantry.

Trochu pozdě v noci, poznamenal zřízenec.

Nemohu spát.

To byla taky patná odpověď. Kadý v tomto světě spal. Nikdo netrpěl nespavostí. Pokud ano, zapnul si jednodue hypnopaprsky a o est sekund později u spokojeně spal. Ach, samé patné odpovědi. Nejprve udělal osudovou chybu, kdy řekl, e nikdy předtím nebyl ve spalovací peci, i kdy věděl, e tam vodili vechny děti kadoročně na exkurze u od jejich čtyř let, aby jim vtípili mylenku čisté ohnivé smrti a spalovací pece. Smrt byla zářivý oheň, smrt byla teplo a slunce. Nebyla to temná, pochmurná záleitost. Byl to důleitý moment v jejich výchově a on, zatracený bledý hlupák, okamitě přiznal svou nevědomost.

Ta jeho bledost byla dalí věcí. Podíval se na své ruce a s hrůzou si uvědomil, e bledí lidé v tomto světě rovně neexistovali. Budou ho pro jeho bledost podezřívat. U první zřízenec se ho ptal: Jste jeden z těch muů, kteří se nedávno vrátili z Marsu? A tenhle zřízenec byl čistý a zářící jako nový měďák, tváře červené zdravím a energii. Lantry si strčil své bledé ruce do kapes. Byl si vak pořád vědom zřízencova pátravého pohledu.

Chtěl jsem říct, řekl Lantry, nechci spát. Chci přemýlet.

Neviděl jste tady před chvílí zřízence, který má slubu? zeptal se zřízenec.

Nevím. Zrovna jsem přiel.

Zdálo se mi, jako by někdo otvíral a zavíral ohnivou propust.

Nevím, opakoval Lantry, Mu zmáčkl tlačítko na zdi. Andersone?

Hlas odpověděl: Ano?

Mohl bys pro mě vyhledat Saula?

Prozvoním chodby. Odmlka. Nikde ho nemůu najít.

Díky. Zřízenec se zatvářil zmateně. Několikrát po sobě lehce pokrčil nos. Necítíte něco?

Lantry zavětřil. Ne. Měl bych?

Já něco cítím.

Lantry sevřel v kapse nů. Čekal.

Vzpomínám si, e jednou, kdy jsem jetě byl dítě, řekl mu, nael jsem na poli mrtvou krávu. Leela tam u dva horké slunečné dny. Byla cítit zrovna tak. Zajímalo by mě, co to je?

Ach, já vím, co je to, řekl Lantry klidně. Napřáhl ruku. Tady.

Coe?

Já, samozřejmě.

Vy?

Mrtvý několik set let.

Máte divný smysl pro humor. Zřízenec byl zmaten.

Ano. Lantry vytáhl nů. Víte, co to je?

Nů.

Pouíváte jetě noe na lidi?

Jak to myslíte?

Myslím  zabít je, noem, pistolí nebo jedem.

Máte divný smysl pro humor! Mu se nervózně zahihňal.

Chystám se vás zabít, řekl Lantry.

Nikdo nikoho nezabíjí, řekl mu.

Ne, dnes u ne, ale za stalých časů se to dělalo.

Slyel jsem o tom.

Tohle bude první vrada po třech stech letech. Právě jsem zabil vaeho kamaráda. Strčil jsem ho do spalovací pece.

Tato slova měla ohromující účinek. Ochromila mue svou nelogičnosti, ochromila ho tak dokonale, e Lantrymu poskytla čas, aby vyrazil. Namířil nů proti muově hrudi. Chystám se vás zabít.

To je ílené, řekl mu ohromeně. Lidé takové věci nedělají.

Dělají, řekl Lantry. Vidíte?

Nů se zabodl do masa. Mu na to hleděl pochybovačně. Lantry zachytil padající tělo.

III.

Salemská spalovací pec explodovala o esté ráno. Obrovský komín se roztřítil na tisíc kousků, které byly rozmetány do země, do nebe a do domů spících lidí. Vude byl oheň a rámus, víc ohně, ne na podzim hoří na kopcích.

V čase výbuchu byl William Lantry pět mil odtamtud. Viděl, jak město vzplanulo jako obrovské krematorium. Zvrátil hlavu, smál se a tleskal při tom rukama.

Docela jednoduché. Chodíte si po světě a zabíjíte lidi, kteří nevěří ve vrady, kteří o nich slyeli jen nepřímo jako o temných zvycích dávných barbarů. Vejdete do velínu spalovací pece a zeptáte se: Jak funguje spalovací pec? A mu, který to řídi, vám to poví, protoe kadý v tomto světě budoucnosti říká pravdu, nikdo nele, není tu ádný důvod pro le, ádné nebezpečí, kterému by bylo nutno čelit lí. Na světě nebyl jediný zločinec a o JEHO existenci jetě nikdo nevěděl.

Ach, byli to neuvěřitelně důvěřiví lidé. Mu z velínu mu vysvětlil, jak spalovací pec funguje, které ventily řídí tlak plynu pro udrování ohně, kterými pákami se ovládají a nastavují. Hezky si spolu pohovořili. Byl to bezstarostný, naivní svět. Lidé věřili lidem. O chvíli později pak Lantry probodl mue noem, nastavil ventily na přetíení a za půl hodiny u míří pryč z města, a vesele si přitom hvízdal.

Před obrovským černým mrakem exploze zbledlo nyní i nebe.

To byl jen začátek, řekl Lantry s očima upřenýma k obloze. Zničím je vechny, dřív, ne jen vytuí, e se do jejich společenství dostal člověk bez morálky. Nedokáou počítat s takovou proměnou, jako jsem já. Jsem mimo jejich chápání. Jsem nepochopitelný, nemoný, a proto neexistuji. Můj boe, mohu jich zabít stovky tisíc dřív, ne si uvědomí, e na tomto světě znovu existuje vrada. Vdycky to můe vypadat jako neastná náhoda. To je obrovská, neuvěřitelná mylenka!

Oheň pálil město. Seděl dlouho pod stromem, dokud nepřilo ráno. Pak si v horách nael jeskyni a usnul.

Při západu slunce ho probudil sen o ohni. Zdálo se mu, e byl sám vren do spalovací pece, napospas plamenům, spálen beze zbytku. Posadil se na udusané zemi v jeskyni a tie se sám pro sebe zasmál. Napadla ho mylenka.

Seel dolů do města a vyhledal telefonní budku. Vytočil ÚSTŘEDNU. Dejte mi policejní oddělení, řekl.

Prosím? zeptala se telefonistka.

Zkusil to jinak. Ochranu zákona. řekl.

Spojím vás s ochranou pořádku, řekla konečné.

V jeho mysli začal nesměle tikat strach jako maličké hodinky. Předpokládejme, e spojovatelka uznala termín policejní oddělení za anachronismus, zjistila si jeho číslo a poslala někoho, aby to proetřil? Ne, to bylo nepravděpodobné. Proč by ho měla podezírat? Paranoia neměla v téhle civilizaci místo.

Ano, ochranu pořádku. přisvědčil.

Bzučení. Muský hlas řekl: Ochrana pořádku. U telefonu Stephens.

Dejte mi oddělení vrad. řekl Lantry a usmál se.

Coe?

Kdo vyetřuje vrady?

Promiňte, ale o čem to mluvíte?

Asi mám patné číslo. Lantry zavěsil a zakuckal se. Dobrý boe. Tady neexistují takové věci jako oddělení vrad. Nebyly tu ádné vrady, a proto nepotřebovali detektivy. Skvělé, skvělé!

Telefon znovu zazvonil. Lantry na chvíli zaváhal a pak ho zvedl.

Povězte mi, řekl hlas ze sluchátka. Kdo vlastně jste?

Ten mu, který telefonoval, právě odeel. řekl Lantry a znovu zavěsil.

Rozběhl se. Mohli by poznat jeho hlas a moná někoho poslali, aby ho zadrel. Lidé nelou, a on právě lhal. Znali jeho hlas. Lhal. Ten, kdo le, potřebuje psychiatra. Mohli přijít, aby zjistili, proč le.

Pro nic jiného. Z ničeho jiného ho ani vinit nemuseli. Proto musí uprchnout.

Ach, jak opatrný teď bude muset být. Neznal nikoho na tomto světě, na tomto přímém, pravdomluvném a morálním světě. Byl podezřelý u svou bledostí, a tím, e v noci nespal. Nekoupal se, páchl jako  zdechlá kráva?  a byl podezřelý. Vím.

Musí jít do knihovny. Ale to bylo také nebezpečné. Jak vlastně dnes vypadaly knihovny? Byly v nich jetě knihy, nebo cívky s filmy, ze kterých se knihy promítají na plátno? Nebo mají lidé knihovny doma a velké veřejné knihovny u nejsou třeba?

Rozhodl se, e to riskne. Jestlie pouije archaický termín, můe to proti němu znovu obrátit podezření, ale zároveň bylo nanejvý důleité, aby zjistil o tomhle hloupém světě nějaké informace. Přistoupil k mui, který el kolem. Kudy se jde do knihovny?

Mu se nezdál být překvapený. Dva bloky na východ a jeden blok na sever.

Děkuji.

Jak jednoduché.

Do knihovny doel o několik minut později.

Mohu vám nějak pomoci?

Podíval se na knihovnici. Mohu vám pomoci, mohu vám pomoci! Svět plný ochotných lidí! Rád bych dostal nějakého Edgara Allana Poea. Tuto větu měl pečlivé připravenou. Neřekl rád bych si přečetl. Příli se bál, e knihy mohly být pasé, e knihtisk patřil k zapomenutým uměním. Moná, e vechny zdejí knihy byly třírozměrné filmy. Ale copak se daly udělat filmy ze Sokrata, Schopenhauera, Nietzsche nebo Freuda?

Zopakujte mi prosím jetě jednou to jméno.

Edgar Allan Poe.

ádný takový autor v naich seznamech není.

Můete se jetě podívat?

Zalistovala. Ach ano. Má na záznamu červenou značku. Byl jedním z autorů spálených při Velkém ohni v roce 2265.

Jsem to ale hlupák.

To nic, uklidnila ho. Zajímáte se o něj?

Měl jisté zajímavé barbarské mylenky o smrti, řekl Lantry.

Hrozné, odpověděla a nakrčila nos. Straidelné.

Ano, straidelné. Vlastně ohavné. Dobře, e byl spálen. Odporné. Mimochodem, nějakého Lovecrafta byste neměli?

To má být kniha o sexu?

Lantry vybuchl smíchy. Ne, ne. To je autor.

Znovu zalistovala v kartotéce. Byl taky spálen. Spolu s Poem.

Předpokládám, e se to týká i Machena a mue, který se jmenoval Derleth, a jiného jménem Ambrose Bierce?

Ano. Zavřela kartotéku. Vichni spáleni a dobře se stalo. Podívala se na něj teplým pohledem plným zájmu. Vsadím se, e jste se právě vrátil z Marsu.

Proč si to myslíte?

Zrovna včera tu byl jeden z nich. Jen si z Marsu odskočil a hned se zase vracel. Také se zajímal o literaturu týkající se nadpřirozena. Tam na Marsu jsou snad jetě hrobky.

Co jsou to hrobky? Lantry se začínal učit být nenápadný.

To jsou takové věci, kde kdysi pohřbívali lidi.

Barbarský zvyk. Příerný!

e ano? No, a zdá se, e právě hrobky Maranů toho mladého výzkumníka zaujaly. Přiel sem a ptal se, jestli nemáme něco od autorů, o kterých jste se zmiňoval. Samozřejmě, nic takového nemáme. Zadívala se na jeho bledou tvář. Jste přece jeden z těch kosmonautů, ne?

Ano, odpověděl. Zítra se vracím na loď.

Ten druhý mu se jmenoval Burke.

No jistě, Burke! Můj dobrý přítel.

Je mi líto, e vám nemohu pomoci. Měl byste si vzít nějaké vitamíny a zajít si do solária. Vypadáte hrozně, pane

?

Lantry. To bude v pořádku. Stejně vám moc děkuji. Na shledanou o přítím Halloweenu!

Vy jste ale chytrák, zasmála se. Ale kdyby jetě existoval nějaký Halloween, povaovala bych to za pozvání na rande.

Jene ho taky spálili. řekl.

Jistě, úplně spálili, řekla. Dobrou noc.

Dobrou noc. řekl a odeel.

Ach, jak opatrně se v tomto světě pohyboval! Byl velice tichým muem, jako nějaký temný gyroskop, vířící beze zvuku. Kdy kolem osmé hodiny večerní el ulicí, zpozoroval s jistým potěením, e tam nebylo ádné zvlátní osvětlení. Na rozích byly obvyklé pouliční lampy, ale bloky samy byly osvětleny jen skrovně. Bylo to snad tím, e se tihle pozoruhodní lidé nebáli tmy? Neuvěřitelný nesmysl! Kadý se přece bojí tmy. I on sám se jí bál, kdy byl malé dítě. Bylo to stejně přirozené jako jíst nebo dýchat.

Po ulici běel malý chlapec, následován esti jinými. Ječeli a křičeli a váleli se po temném a chladném říjnovém trávníku, pokrytém spadaným listím. Lantry je několik minut pozoroval, ne přistoupil k jednomu z malých chlapců, který odpočíval, zhluboka nabíraje vzduch do svých malých plic, jako to hoi dělají, kdy chtějí nafouknout papírový pytlík.

Pojď sem na chvíli, řekl Lantry. Vypadá chytře.

Jistě, řekl chlapec.

Můe mi říct, zeptal se mu. proč tu nejsou ádné lampy kromě těch na nároích?

Proč? zeptal se chlapec.

Jsem učitel a chtěl bych si vyzkouet tvé vědomosti, řekl Lantry.

Dobré. řekl chlapec. Je to proto, e ádná světla mezi bloky nejsou třeba.

Aleje tu poněkud ero, namítl Lantry.

Ano? podivil se chlapec.

Nebojí se? zeptal se Lantry.

Čeho? odpověděl chlapec otázkou.

Tmy, řekl Lantry.

Cha, cha, zasmál se chlapec. Proč bych měl?

Proto, řekl Lantry. Je černá a temná. Pouliční osvětlení bylo navíc vynalezeno proto, aby zahnalo tmu a strach.

To je hloupost. Pouliční osvětlení slouí k tomu, aby člověk viděl, kam jde. Není čeho se bát.

Vechno jsi popletl

 řekl Lantry. Chce snad říct, e bys klidně seděl celou noc uprostřed prázdné ulice a ničeho se nebál?

Čeho bych se měl bát?

Čeho, čeho, čeho, ty hlupáku. Přece tmy!

Cha, cha.

el bys do hor a zůstal tam celou noc sám?

Jistě.

A nebál by ses?

Jistě.

Jsi lhář!

Neříkejte mi tak oklivě! vykřikl chlapec. Lhář byla samozřejmě nadávka. Zdálo se, e nejhorí, jaká existovala.

Lantry byl z té malé příery úplně zběsilý. Podívej se, naléhal, podívej se mi do očí



Chlapec se podíval.

Lantry pomalu vycenil zuby. Napřáhl ruce a zaal prsty do tvaru drápů. Zaklebil se, divoce zagestikuloval a pak zkřivil tvář do děsivé masky hrůzy.

Cha, cha, zasmál se chlapec. Vy jste legrační.

Co jsi to říkal?

Jste legrační. Udělejte to znovu. Hej, kluci, pojďte sem! Ten člověk umí legrační věci!

Dej mi pokoj.

Udělejte to jetě jednou, pane.

Dej mi pokoj, dej mi pokoj. Dobrou noc! Lantry se rozběhl pryč.

Dobrou noc, pane! volal za ním chlapec.

ílenství, samé ílenství, obrovské, vezachvacující, zatracené ílenství! Nikdy dřív ve svém ivotě něco takového neviděl! Vychovávat děti bez jediné petky představivosti! Kam se poděje vekerá radost dětství, jestlie vám vezmou představivost?

Zastavil se. Pak pokračoval pomalou chůzí a poprvé o sobě začal pochybovat. Přejíděl si rukou po obličeji, kousal se do prstů a pak zjistil, e stojí sám mezi bloky domů a cítí se mizerně. Vydal se vzhůru ulicí k nároí, kde svítila pouliční lucerna. To u je lepí. řekl a rozpřáhl ruce jako někdo, kdo se otvírá teplu ohně.

Zaposlouchal se. Kromě nočního koncertu cvrčků nic neslyel. Pak zasyčel oheň, kdy oblohou proletěla raketa. Byl to zvuk pochodně, kterou někdo jemně mávl v temném nočním vzduchu.

Zaposlouchal se a poprvé si viml, co na něm bylo tak zvlátní. Nevydával ádny zvuk. Tiché elestění nozder a plic úplně chybělo. Jeho plíce nečerpaly ani kyslík, ani kysličník uhličitý; byly nehybné. Chloupky v jeho nose se nechvěly teplým nočním vzduchem. Neozývalo se z něj tiché umění dechu. Podivné. Směné. Zvuk, který si, dokud byl naivu, nikdy neuvědomoval, dech, který ivil jeho tělo, mu teď, kdy byl mrtev, chyběl!

Slýchával ho jen v dlouhých bezesných nocích, kdy člověk nemůe usnout a poslouchá a slyí zvuk svého nosu, jak pomalu nasává vzduch, a pak tiché buení rudých hromů krve ve svých spáncích, ve svých uních bubíncích, ve svém hrdle, ve svých opuchlých zápěstích, v teple svých beder a v prsou. Vechny tyhle tiché zvuky byly pryč. Buení v zápěstích utichlo, pulzování hrdla zmizelo, vibrace prsou byly pryč. Zvuk krve obíhající jeho tělem nahoru a dolů, nahoru a dolů. Bylo to jako by poslouchal sochu.

A přitom  il! Nebo se alespoň pohyboval. Jak to bylo moné, ve světle vech těch vědeckých hypotéz, teorii a jistot?

Jen jedinou věcí a jedině tou věcí.

Nenávistí.

Nenávist byla jeho krví, která v něm obíhala nahoru a dolů, nahoru a dolů. Byla jeho srdcem, které sice nebilo, ale bylo teplé. Byl  co vlastně? Zá. Nenávist. Poručili mu, aby vstal ze své rakve na hřbitově. On v ní chtěl zůstat. Nikdy neměl touhu vstát a chodit po zemi. Stačilo mu leet po vechna ta staletí v hloubi truhly a vnímat, ale necítil hemení miliónu drobných tvorečků v zemi kolem něj, červů, kteří se pohybovali hluboko v půdě jako mylenky v mozku.

Pak přili oni a řekli: Půjde ven a do pece! A to je to nejhorí, co je moné člověku říci. Nemůete mu říkat, co udělá. Kdy mu řeknete, e zemře, nebude chtít zemřít. Jestlie řeknete, e neexistuje nic takového jako upíři, boe, pak se bude snait být upírem. Jen z pouhého vzdoru. Řekneteli mu, e mrtvý člověk nemůe chodit, vyzkouí to na vlastních údech. Jestlie mu řeknete, e k vradám u nedochází, vynasnaí se, aby docházelo. Byl in toto naprosto nemonou věcí. Zrodil se z jejich prakticismu a ignoranství. Ach, jak byli patní! Potřebovali, aby jim ukázal. A on jim ukáel Slunce je dobré a způsobuje noc, a tak není nic zlého ani na tmě, říkali.

Tma je strach, zařval tie k domům kolem. Je zamýlena jako kontrast. Musíte mít strach, slyíte! Strach byl na světě vdycky. Vy ničitelé Edgara Allana Poea a skvělého mistra slov Lovecrafta, vy paliči halloweenových masek a ničitelé luceren z vydlabaných dýní! Proměním zase noc v to, čím byla kdysi, ve věc, proti které člověk vystavěl města osvětlená svítilnami!

Jako v odpověď na jeho slova se po nebi přehnala dalí raketa s dlouhým a bohatým ohonem ohně. Lantry ucouvl a rozběhl se zpátky.

IV.

K malému městečku Vědecký přístav to bylo jen deset mil cesty. Překonal je pěky, před úsvitem, ale ani to nebylo dobré. Ve čtyři hodiny ráno na cestě vedle něj zastavil stříbrný brouk.

Ahoj, pozdravil mu uvnitř.

Ahoj, odpověděl Lantry unaveně.

Proč jdete pěky? zeptal se mu.

Jdu do Vědeckého přístavu.

Proč nejedete?

Rád chodím pěky.

Nikdo nechodí rád pěky. Je vám patně? Mohu vás odvézt?

Díky, ale já půjdu raději pěky.

Mu zaváhal a pak zabouchl dveře vozu. Dobrou noc.

Kdy vůz zmizel mezi kopci, zamířil Lantry do blízkého lesa. Svět plný ochotných hlupáků. Můj boe, copak člověk u nemohl ani chodit, aby ho někdo nepodezíral? Znamenalo to tedy jedinou věc. Dál u chodit nesmí, musí jezdit. Měl nabídku toho mue přijmout.

Zbytek noci se drel dost daleko od silnice, aby mohl včas zmizet v porostu, kdy se objeví automobil. Za úsvitu se schoulil do prázdné a suché odvodňovací roury a zavřel oči.

Jeho sen byl dokonalý jako sněhová vločka.

Viděl hřbitov, kde leel pohřben celá staletí. Slyel, jak se ránem rozléhají kroky kopáčů, kteří přili dokončit svou včerejí práci Neviděljsi mou lopatu, Jíme?

Tady leí.

Moment, počkej moment!

Co se děje?

Podívej se. Minulý večer jsme to nedodělali, nemám pravdu?

Nedodělali.

Zůstala tady jetě jedna rakev, je to tak?

Ano.

Správné, je tady a otevřená!

Pakjsi tedy ve patné díře.

Lantry. William Lantry.

To je on, ten, co jsme ho vykopávali. Je pryč!

Co se tu mohlo přihodit?

Jak to mám vědět. Včera večer tady ta mrtvola byla.

To není jisté. Neviděli jsme ho.

Dobrý boe, lidé přece nepohřbívali prázdné rakve. Byl v téhle truhle, a teď tam není.

,fifoná, e ta truhla byla prázdná.

Nesmysl. Cítí ten puch? Ur cite tam byl.  Chvíle ticha.

Nikdo to tělo přece nemohl vzít, nebo ano?

Pročby to dělal?

Moná ze zvědavostí.

Nebuď směný. Lidé přece nekradou. Nikdo nekrade.

Ano, ale pak je jen jediné řeeni

Ano?

Vstal a odeel sám.

Chvíle ticha. Ve svém snu Lantry očekával, e uslyí smích. Neozval se. Místo toho uslyel hlas kopáče, který po chvíli přemýlení řekl: Ano. Samozřejmě, tak to asi bude. Vstal a odeel sám.

Je to zajímavá mylenka,  řekl druhý. Jen si to porny li!

Ticho.

Lantry se probudil. Byl to jen sen, i kdy tak realistický. Jak podivně se ti mui chovali. Ovem ne nepřirozeně, to ne. Mluvili přesně tak, jak byste očekávali od lidí budoucnosti. Lidé budoucnosti. Lantry se unaveně zaklebil. Od tebe to byl anachronismus. Teď byla budoucnost. Dělo se to teď. Ne tři sta let po dneku, ale dnes, ne potom, ani v ádném jiném čase. Tohle nebylo dvacáté století. Ach, jak klidně ti mui v jeho snu řekli: Vstal a odeel sám.

zajímavá mylenka. Jen si to pomysli. Ani se jim přitom nezachvěl hlas. Vůbec se přitom neohlédli přes rameno a lopaty v jejich rukou se ani nezachvěly. Jene co se dá dělat, pro jejich čisté a čestné mysli to bylo jediné řeení: mrtvolu jistě nikdo neukradl. Nikdo nekrade. Mrtvola tedy musela sama vstát a odejít. Jediný, kdo měl právo vzít mrtvolu, byla mrtvola sama. Z několika náhodných slov kopáčů si Lantly domyslel, co si myslí. Byl muem, který leel v bezvědomí, nikoli mrtvým po celá staletí. Ruch venku, jejich práce, ho přivedli k ivotu.

Kadý slyel o těch malých zelených ropuchách, je leely celá staletí v zkamenělém bahně nebo v ledu, ivé, ano, ivé! A kdy je vědci vysvobodili a rozehřáli, jako zázrakem ty malé abky v jejich rukou oily, skákaly a dívaly se. Bylo tedy jen přirozené, e hřbitovní kopáči přemýleli o Lantrym stejným způsobem.

Ale co kdy si v následujících dnech spojí souvislosti? Co kdy spojí zmizení mrtvoly a explozi spalovací pece? Co kdy se ten bledý mu jménem Burke, který přiel z Marsu, znovu vrátí do knihovny a řekne té mladé eně, e chce nějaké knihy a ona mu odpoví: Před několika dny tu byl vá přítel Lantry. On řekne: Jaký Lantry? Neznám nikoho, kdo se tak jmenuje. A ona řekne: Ach, on lhal. Lidé z této doby přece nelou. Tak jeden fakt zapadne do druhého, maličkost k maličkosti, náznak k náznaku. Bledý mu, který byl bledý a neměl by být, lhal, a lidé nelou, a mu, který el pěky po oputěné cestě, a lidé nikdy nechodí pěky, a mrtvola, která zmizela ze hřbitova, a spalovací pec, která explodovala a a

Přijdou na něj. Budou ho hledat. Bude snadné ho nalézt. Chodí pěky. Le. Je bledý. Najdou ho, zajmou a strčí do propusti nejbliího krematoria a William Lantry se tak stane krocanem k Čtvrtému červenci!

Byla tu jen jediná věc, kterou musel udělat rychle a v co největím měřítku. Divokým pohybem vstal. Jeho rty se rozířily, jeho temné oči záplaty a jeho tělo se roztřáslo. Musí zabíjet a zabíjet a zabíjet a zabíjet a zabíjet. Musí své nepřátele měnit v přátele, v lidi jako je on sám, kteří chodí pěky, ale neměli by chodit pěky, kteří jsou bledí, místo toho aby byli opáleni. Musí zabíjet a znovu zabíjet a jetě zabíjet. Musí dělat mrtvoly a neivá těla a mrtvé lidi. Musí ničit spalovací pece a krematoria a zpopelňovače a spalovací pece. Explozi za explozí. Smrt za smrtí. Tam, kde budou městské spalovací pece v ruinách a místní márnice budou praskat mrtvolami lidí zabitých při výbuchu, tam bude mít přátele, společníky ve smrti, jako je on sám.

Dřív, ne ho vystopují a polapí a zabijí, musí být sami zabiti. Jen tak bude v bezpečí. Bude moci zabíjet, a oni ho nezabijí. Lidé dnes prostě nezabíjejí. V tom bylo jeho bezpečí. Vylezl z oputěné odvodňovací roury a vyel na cestu.

Vytáhl z kapsy nů a zastavil kolemjedoucího brouka.

Bylo to jako na Čtvrtého července! Největí ohňostroj, jaký kdy viděl. Komín spalovací pece Vědeckého přístavu se zlomil v půli a rozletěl se do stran. Tisíc drobných explozi bylo zakončeno jednou velkou. Hořící úlomky dopadaly na město, bořily domy a zapalovaly stromy. Výbuch probudil lidi ze spánku a pak je znovu uspal, tentokrát navdy.

William Lantry, který seděl v brouku, jen mu nepatřil, líně zamířil k telefonu. Při zkáze spalovací pece zahynulo nějakých čtyři sta lidí. Mnoho z nich bylo pohřbeno pod zbořenými domy, ostatní byli zabiti letícími úlomky kovu. Bylo nutno zřídit provizorní márnici a

Následovala její adresa. Lantry si ji tukou zaznamenal do bloku. Mohl takhle pokračovat, pomyslel si, od města k městu, z kraje do kraje a ničit spalovací pece, sloupy ohně, dokud se celá ta čistá a obrovská sí plamenů a krematorií nezhroutí. Slavil báječný úspěch  jedinou explozí způsobil asi pět set úmrtí. Takto bylo moné zabít v krátkém čase celé statisíce.

Selápl pedál na podlaze brouka. Kdy projíděl temnými ulicemi města, usmíval se.

Městský koroner dostal přiděleno staré skladitě. Od půlnoci do čtvrté hodiny ranní svitěli edí brouci po ulicích, bičovaných detěm, a sváeli mrtvoly, které zřízenci ukládali na studenou betonovou podlahu. O půl páté práce skončila. Ve skladiti bylo asi dvě stě mrtvých těl, studených a bílých.

Mrtvoly byly ponechány bez dozoru, a kdy se na východě objevil první náznak úsvitu, přili příbuzní identifikovat své syny nebo své otce nebo své matky nebo své strýce. Lidé rychle vcházeli do skladitě, vykonali identifikaci a stejné rychle vycházeli ven. V est hodin, kdy byla obloha na východě ozářena sluncem, odeli i oni.

William Lantry proel irokou ulicí, vlhkou detěm, a vstoupil do skladitě.

V ruce drel kousek modré křídy.

Proel kolem koronera, který stál u vchodu a mluvil s jinými dvěma mui: 

zítra odvezete těla do spalovací pece v Mellin Townu

 Hlas utichl.

Lantry el dál, zvuk jeho kroků se rozléhal tichou ozvěnou na studeném betonu. Kdy procházel mezi leícími těly, zalila ho vlna náhlého ulehčení. Byl mezi svými. A  jetě něco lepího. On si je vytvořil. To on je udělal mrtvými! On si opatřil takové mnoství odpočívajících přátel!

Díval se koroner? Lantry se ohlédl. Ne. Skladitě bylo v ranním eru tiché a stinné. Koroner odeel; vyel se svými dvěma pomocníky na ulici; po ulici přijel brouk a koroner se pustil do řeči s někým, kdo seděl uvnitř.

William Lantry udělal modrou křídou u kadého leícího těla pentagram. Pohyboval se při tom rychle, rychle, bezhlesně, bez mrknutí oka. Po několika minutách vzhlédl, a kdy viděl, e koroner je pořád zaměstnán hovorem, pokreslil křídou podlahu u stovky těl. Pak vstal a strčil křídu do kapsy.

Teď byl čas, aby vichni dobří mui přili a přidali se k nim, teď byl čas, aby vichni dobří mui přili a přidali se k nim, teď byl čas, aby vichni dobří mui přili a přidali se k nim, teď byl čas

Jak leel po celá staletí v zemi, prosakovaly k němu dolů mylenky procházejících lidí a probíhajícího času, pomalu, do jeho hlubokého hrobu. Z nějaké jeho dávno mrtvé paměti teď ironicky a pořád dokola klepal černý psací stroj černé souvislé řádky slov:

Teď je čas, aby vichni dobří mui, aby vichni dobří mui přili a přidali se

William Lantry.

Jiná slova

Vyjdi, má lásko, a zůstaň

Hbitá hnědá lika přeskočila

Parafrázuj to. Hbitá oivená mrtvola přeskočila přes zhroucenou spalovací pec

Lazare, vyjdi ze svého hrobu

Znal ta správná slova. Musel je jen pronést tak, jak byla pronáena před staletími. Musel jen učinit patřičná gesta rukama a pronést ta slova, ta temná slova, která způsobují, e mrtví oívají, zvedají se a chodí.

A a se zvednou, povede je městem, kde zabijí ostatní, a ostatní se zvednou a budou chodit. Ke konci tohoto dne s nimi půjdou u tisíce dobrých přátel. A co ti naivní, iví lidé tohoto roku, tohoto dne, této hodiny? Budou na to zcela nepřipraveni. Budou poraeni, protoe vůbec nebudou očekávat válku jakéhokoliv druhu. Nebudou tomu věřit, budou to mít za sebou dřív, ne zjistí, e se takové nelogické věci stávají.

Pozvedl ruce. Jeho rty se pohnuly. Začal pronáet slova. Nejdříve eptem, ale kadým slovem jeho hlas sílil. Opakoval je znova a znova. Jeho oči byly těsně zavřeny. Jeho tělo se chvělo. Začal se naklánět dopředu, proti mrtvým tělům. Temná slova plynula z jeho úst. Byl okouzlen svými vlastními formulemi. Náhle se odmlčel, nakreslil na betonu dalí modré symboly dávno mrtvých čarodějů a sebejistě se při tom usmíval. Jetě okamik a první mrtvé tělo se zachvěje. Jetě okamik a zvedne se, chladná mrtvola se postaví na nohy!

Jeho ruce se zvedly do vzduchu. Jeho hlava se sklonila. Mluvil, mluvil, mluvil. Gestikuloval. Mluvil hlasitě k mrtvým tělům, oči mu plály a tělo se chvělo napětím. Teď! zvolal divoce. Vstaňte vichni!

Nic se nestalo.

Zvedněte se! zaječel s hroznou trýzní v hlase.

Prostěradla halící mrtvé leela dál nehnutě v modrobílém stínu.

Poslechněte mě, vstaňte! řval.

Venku na ulici zasvitěl automobil. Skláněl se ke kadému tělu zvlá a ádal, aby ho poslechlo. ádná odpověď. Divoce se vztyčoval mezi vyrovnanými bílými řadami, zvedal ruce do výe a zase se skláněl k modrým symbolům.

Lantry byl velice bledý. Olízl si rty. No tak, vstávejte. řekl. Vstávali, vdycky vstávali, po celá tisíciletí. Kdy uděláte znaky  tak! a řeknete slova  tak! vdycky vstanou! Proč ne teď, proč ne vy! Vstaňte, vstaňte, dřív, ne se oni vrátí!

Strop skladitě se ztrácel ve stínech. Ocelové nosníky se kříily a vedly dolů. Pod jeho střechou bylo ticho, ruené jen vztekem osamělého mue.

Lantry ztichl.

Skrz pootevřené dveře skladitě zahlédl svit posledních ranních hvězd. Byl rok 2349.

Jeho oči vychladly a ruce mu bezmocně klesly podél těla. Nehýbal se.

Za dávných časů se lidé chvěli strachy, kdy slyeli kvílení meluzíny, za dávných časů se lidé křiovali a zaklínali a věřili v oivené mrtvoly a netopýry a bílé vlky. A dokud v to věřili, umírali a netopýři a bílí vlci existovali. Lidská víra jim dodávala ivot.

Ale

Podíval se na těla přikrytá bílými prostěradly.

Tito lidé nevěřili.

Nikdy nevěřili. Nikdy by věřit nedokázali. Nedokázali by si ani představit, e mrtvý můe chodit. Mrtví přece končili v plamenech. Nikdy ani neslyeli o pověrách, nikdy se nechvěli nebo netřásli nebo nebáli tmy. Chodící mrtvoly nemohou existovat, to by přece bylo nelogické. Byl přece rok 2349!

Proto tito lidé nemohli vstát, nemohli znovu chodit. Byli mrtví a nehybní a studení. Křída, zaklínání, pověry, nic je nemohlo přimět, aby chodili. Byli mrtví a věděli, e jsou mrtví!

Byl sám.

V tomto světě byli iví lidé, kteří chodili a jezdili v broucích, pili své koktejly v malých, intimně osvětlených barech u cesty, líbali eny a celé dny se mezi sebou bavili.

Ale on nebyl ivý.

Tu trochu tepla, kterou měl, mu dodalo tření.

Tady ve skladiti teď bylo dvě stě mrtvých lidi, studených a leících na podlaze. První mrtvoly po celá staletí, kterým bylo dovoleno být mrtvolami déle ne několik hodin. První, které nebyly ihned odvezeny do spalovací pece, aby shořely jako kus fosforu.

Mohl by s nimi být astný, být jedním z nich.

Ale nebyl.

Byly úplně mrtvé. Nevěděly, ani nevěřily, e by jednou mohly znovu chodit. Byly mrtvé více ne sama smrt.

A on zůstal sám, mnohem víc sám, ne byl kdy kterýkoliv člověk před ním. Cítil, jak mrazení jeho osamělosti naplňuje jeho hruď a pomalu ho dusí.

William Lantry se náhle obrátil a vzdychl.

Zatímco tam stál, někdo veel do skladitě. Vysoký mu s bílými vlasy, oblečený do lehkého plátě a bez klobouku. Nedalo se říct, jak dlouho u Lantryho pozoroval.

Nebylo proč tady déle zůstávat. Lantry se otočil a pomalu zamířil k východu. Nenávistně se podíval na mue, kterého míjel, a mu se zvědavě podíval na něj. Slyel ho? Zaklínání, prosby, křik? Tuil něco? Lantry zpomalil. Viděl mu, jak dělá křídou znamení? A dokázal by v nich rozpoznat symboly ze starých pověr? Pravděpodobně ne.

Kdy Lantry doel ke dveřím, zastavil se. Na okamik nechtěl nic ne ulehnout a být studený, znovu skutečně mrtvý a být tie nesen ulicí k nějaké vzdálené spalovací peci, kde by se v eptajícím ohni proměnil v popel. Pokud skutečně zůstal sám a neměl ádnou monost vytvořit si své vojsko, měl potom vůbec jetě nějaký důvod, aby pokračoval? Zabíjení? Ano, mohl zabít tisíce lidí. Ale to nestačilo. Dříve nebo později ho stejně dostanou.

Pohlédl k chladnému nebi.

Temnou oblohou prosvitěla raketa, táhnoucí za sebou pruh ohně.

Mars rudě plál mezi milióny hvězd.

Mars. Knihovna. Knihovnice. Mluvila. Vracející se kosmonauti, hrobky.

Lantry téměř vykřikl. Násilím zadrel své ruce, které tolik chtěly sáhnout na oblohu a dotknout se Marsu. Báječná rudá hvězda na obloze. Dobrá hvězda, která mu dala novou naději. Kdyby měl ivé srdce, určitě by se mu v tu chvíli divoce rozbuilo, vyrazil by mu pot. Jeho pulz by se zrychlil a v očích by mu vyrazily slzy!

Rozběhl by se tam, odkud odlétají vesmírné rakety. Jednou nebo druhou by se dostal na Mars. Vyhledal by maranské hrobky. Tam, tam byly mrtvoly a on by vsadil zbytek své nenávisti na to, e by se mohly probudit a spolupracovat s ním! Byla to prastará civilizace, odliná od pozemské a svou strukturou podobná egyptské, pokud jejich knihovny mluvily pravdu. A Egypané  jaká to byla civilizace, opředená temnými pověrami a strachem! A takový byl jistě i Mars. Báječný Mars!

Ale nesmí zapomínat na bezpečnost. Musí se pohybovat obezřetně. Chtěl běet, ano, ale to byl ten nejhorí druh pohybu vůbec. Mu s bílými vlasy se na Lantryho čas od času podíval otevřenými dveřmi. A kolem bylo příli mnoho lidí. Kdyby k něčemu dolo, přemohli by ho svým počtem. Dokázal by si poradit jen s jediným muem.

Lantry se přinutil zastavit na schodech před skladitěm. Mu s bílými vlasy rovně vyel na schody a s hlavou zvrácenou se díval na oblohu. Vypadal, jako by kadou chvíli chtěl něco říct. Pak sáhl do kapsy a vytáhl balíček cigaret.

V.

Stáli před márnicí vedle sebe, vysoký, snědý, bělovlasý mu a Lantry s rukama v kapsách. Byla chladná noc a na obloze zářil bílý měsíc, který svým světlem barvil domy, cestu i kus řeky v dáli.

Cigaretu? Mu Lantrymu nabídl otevřený balíček.

Díky.

Oba si zapálili. Mu přejel pohledem po Lantryho ústech. Chladná noc.

Chladná.

Několikrát přelápli na místě. Hrozné netěstí.

Hrozné.

Tolik mrtvých.

Tolik.

Lantry měl pocit drobného závaí na misce vah. Druhý mu se na něj nedíval, ale poslouchal ho a cítil ho. To napětí na něj tíivě doléhalo. Chtěl se sebrat a odejít, pryč od nejistoty váháni. Vysoký bělovlasý mu řekl:

Jmenuji se McCIure.

Máte tam uvnitř nějaké přátele? zeptal se Lantry.

Ne. Náhodná známost. Strané netěstí.

Strané.

Váili jeden druhého. Brouci svitěli ulicí na svých sedmnácti tie vířících pneumatikách. Měsíc ozářil městečko v klínu černých hor.

Chtěl jsem říct

 začal McCIure.

Ano?

Mohl byste mi odpovědět na jednu otázku?

Rád. Otevřel nů v kapse kabátu a čekal.

Jmenujete se Lantry? zeptal se mu konečně.

Ano.

William Lantry?

Ano.

Pak ale musíte být ten mu, který včera přiel ze salemského hřbitova, mám pravdu?

Ano.

Dobrý boe. Jsem tak rád, e jsem vás potkal, Lantry! Snaíme se vás nalézt celých těch čtyřiadvacet hodin!

Mu napřáhl ruku, potřásl Lantrymu pravici a poplácal ho po zádech.

Coe? řekl Lantry.

Dobrý boe, člověče, proč jste utekl? Chápete vůbec, jaký je to okamik? Musíme s vámi mluvit!

McCIure se usmíval a zářil. Dalí potřásání rukou, dalí plácání po zádech. Mys/e/jsem si, e to jste vy!

Ten mu je ílený, pomyslel si Lantry. Úplně ílený. Vyhodil jsem jim do vzduchu spalovací pec, zabíjel lidi a on mi potřásá rukou. Blázen, úplný blázen!

Mohl byste jít se mnou do Dvorany? zeptal se mu i a vzal ho za loket.

Jajaké dvorany? Lantry ucouvl.

Dvorany vědy, samozřejmě. To se nestává kadý rok, e se setkáme se skutečným případem obnovy ivotních pochodů. U drobných zvířat ano, ale u člověka! Půjdete?

Co to má znamenat? otázal se Lantry. Co mají vechny ty řeči znamenat?

Můj drahý příteli, jak to myslíte? zeptal se mu udiveně.

To je jedno. Je to jediný důvod, proč se o mé zajímáte?

Jaký jiný důvod by tu měl být, pane Lantry? Ani nevíte, jak jsem rád, e vás vidím! Vypadalo to, e se dá kadou chvíli do tance. Tuil jsem to, u kdy jsme byli spolu uvnitř. Byl jste bledý a vůbec. A pak ten způsob, jakým kouříte cigaretu, něco na něm je, a jetě spoustu jiných věcí, kadá zvlá skoro nepostřehnutelná. Ale jste to vy, opravdu, jste to vy!

Jsem to já. William Lantry, řekl sue.

Výborně, příteli! Tak pojďme!

Brouk rychle svitěl ranní ulicí. McCIure pořád mluvil.

Lantry seděl a uasle poslouchal. Jaký to byl hlupák, ten McCIure, kdy za něj hrál s jeho kartami! Potrhlý vědec nebo co, který ho nebral jako podezřelé individuum, vradícího jedince. Ach ne! Úplné naopak! Bral ho jako případ obnovy ivotních pochodu, za který ho povaoval. Dokonce ani jako nebezpečného člověka. Nic takového!

Samozřejmě, jásal McCIure a klebil se. Nevíte, kam jít, na koho se obrátit. Vechno pro vás musí být skoro neuvěřitelné.

Ano.

Něco mi říkalo, e dnes v noci budete tam v márnici. řekl McCIure astně.

Ach? Lantry ztuhl.

Ano. Nedokáu to vysvětlit. Jak bych to jen řekl. Staří Američané? Měli jste zvlátní představy o smrti. A vy jste byl mezi mrtvými dlouho, take mě napadlo, e vás budou přitahovat mrtví, netěstí, márnice a takové věci. Není to příli logické. Vlastně to je hloupé. Je to jen pocit. Nemám rád pocity, ale teď jsem ho měl. Myslím, e jste tomu říkali předtucha, nemám pravdu?

Dá se to tak nazvat.

A vy j sté tam byl!

Byl jsem tam. přisvědčil Lantry.

Máte hlad?

U jsem jedl.

Jak jste se sem dostal?

Stopoval jsem.

Coe jste dělal?

Brali mě lidé na silnici.

Pozoruhodné.

Asi vám to tak připadá. Zadíval se na domy, které cestou míjeli. Tohle je éra kosmických cest, e ano?

Ach, na Marsu jsme přistáli u před nějakými čtyřiceti lety.

Úasné. A ty velké komíny, ty vysoké věe uprostřed kadého města?

Tohle. Jetě jste o nich neslyel? Spalovací pece. Ach, nic takového, jako za vaich časů, to samozřejmě ne. Něco se s nimi děje. Jedna vybuchla v Salemu a druhá tady, obě ve čtyřiadvaceti hodinách. Díváte se, jako byste chtěl něco říct?

Přemýlel jsem, řekl Lantry. Jaké jsem měl těstí, e jsem se z rakve dostal včas. Jinak jsem se mohl ocitnout v té vaí spalovací peci a shořet.

Jistě.

Lantry si pohrával s ukazateli na přístrojové desce brouka. Nepoletí na Mars. Plány se mění. Pokud tenhle hlupák odmítá vidět násilný čin, kdy ho má před nosem, a si zůstane hlupákem. Pokud si nespojí dvě exploze s muem z hrobu, taky dobře. Jen a se sami klamou. Pokud si nedovedou představit, e někdo můe být zlý, proradný a vrah, pak a jim pomůe samo nebe. Uspokojením si zamnul ruce. Ne, nemusí jetě podnikat cestu na Mars, Lantry, příteli. Nejprve se přesvědčíme, jestli nám nebude lépe tady. Spousta času. Spalovací pece můou jetě týden nebo dva počkat. Člověk má být chytrý, to přece ví. Dalí exploze by mohly být na kodu.

McCIure vanil pořád dál.

Samozřejmě, nemůeme vás rovnou začít zkoumat. Budete si chtít odpočinout. Odvezu vás k sobě.

Díky. Necítím se na testy a vyetření. Dost času za týden nebo jindy.

Přijeli před dům a veli dovnitř. Přirozeně se budete chtít vyspat.

Spal jsem celá staletí. Rád bych zůstal vzhůru. Nejsem unaven.

Dobře. McCIure ho uvedl do domu. Hlavou pokynul k baru. Pití nám udělá dobře.

Vezměte si sám, řekl Lantry. Já a později. Chtěl bych si jen sednout.

Ale jistě, posaďte se. McCIure si namíchal koktejl. Rozhlédl se po místnosti, podíval se na Lantryho, na chvíli se zastavil se sklenicí v ruce, naklonil hlavu na stranu a mlaskl jazykem. Pak pomalu upil ze své sklenice. Vypadal, jako by něco poslouchal. Na stole jsou cigarety. řekl.

Díky. Lantry si jednu vzal, zapálil si a vyfoukl obláček kouře. Nějakou chvíli oba mlčeli.

Moná jsem to vzal příli na lehkou váhu, pomyslel si Lantry. Moná bych ho měl zabít a uprchnout. Zatím je jediným člověkem, který mě poznal. Moná, e je to vechno past. Moná tu teď sedíme a čekáme na policii. Nebo na to, co teď mají místo policie. Podíval se na McCIura. Ne. Nečekali na policii. Čekali na něco jiného.

McCIure mlčel. Díval se na Lantryho tvář a díval se na Lantryho ruce. Dlouho se díval na Lantryho hruď a vypadal při tom spokojeně. Upil koktejlu. Podíval se na Lantryho nohy.

Nakonec řekl. Kde jste vzal aty?

Poádal jsem někoho o aty a on mi dal tyhle. Bylo to od něj zatraceně hezké.

Tak to dnes na světě chodí. Vechno, co musíte udělat, abyste něco získal, je o to poádat.

McCIure znovu zmlkl. Jeho oči se hýbaly. Jen oči, nic jiného. Jednou nebo dvakrát pozvedl sklenici s pitím.

Někde tikaly malé hodinky.

Řekněte mi něco o sobě, pane Lantry.

Není toho moc, co bych o sobě mohl říct.

Jste skromný.

Ani ne. Vy víte o minulosti vechno. Já nevím o budoucnosti nic; vlastně bych měl říct o dneku a předvčerejku. V rakvi se toho mnoho nedozvíte.

McCIure neodpověděl. Náhle se posadil do křesla, opřel se a zavrtěl hlavou.

Nikdy mne nebudou podezřívat, pomyslel si Lantry. Nejsou podezřívaví, prostě neuvěří, e by mrtvoly mohly chodit. Proto jsem v bezpečí. Budu se vyhýbat vyetření. Jsou sluní  nebudou mě k ničemu nutit. Pak to zařídím tak, abych se dostal na Mars. A pak budou hrobky a krásné časy pro mne. Boe, jak je to vechno prosté. Jak jsou ti lidé naivní.

McCIure seděl tie dalích pět minut. Zaplavila ho vlna chladu. Z jeho tváře se začala pomalu vytrácet barva. Naklonil se dopředu a ani něco řekl, nabídl Lantrymu dalí cigaretu.

Díky, Lantry si ji vzal. McCIure se opět opřel v křesle a přehodil si jednu nohu přes druhou. Nedíval se na Lantryho, ale přitom jako by ho nějakým způsobem pozoroval. Pocit zvaování se vrátil. McCIure byl jako vysoký tíhlý ohař, který naslouchá něčemu, co nikdo jiný nemůe slyet. Ty vysoké zvuky stříbrné píalky, které dokáe zaslechnout pouze pes. Zdálo se, jako by McCIure naslouchal právě takové neviditelné píalce, oči a ústa napůl otevřená, nozdiy tie oddechující.

Lantry nasál kouř z cigarety, nasál kouř z cigarety, nasál kouř z cigarety a zase ho vyfoukl a vyfoukl a vyfoukl. McCIure připomínal hubeného rudosrstého ohaře, který naslouchal a naslouchal tenkou membránou ucha s tuením, které bylo tak přesně mikroskopické, e ho cítil jen on sám nějakým smyslem ukrytým v mozku hlouběji ne zrak, čich a sluch.

Místnost byla naplněna lehkým cigaretovým kouřem, který působil jakýsi neviditelný hluk stoupající vzhůru ke stropu. McCIure byl teploměr, chemický analyzátor, naslouchající ohař, lakmusový papír a anténa; to vechno najednou. Lantry se nehýbal. Moná ten pocit přejde. Jako přeel předtím. McCIure seděl dlouho bez hnutí a pak, bez jediného slova, kývl hlavou ke karafě se sherry a Lantry stejně tie odmítl. Seděli a dívali se, ale nedívali se jeden na druhého.

McCIure pomalu strnul. Lantry viděl, jak jeho tváře blednou, ruce křečovitě svírají sklenici sherry a v očích se mu objevuje výraz porozuměni, který u nezmizel.

Lantry se nehýbal. Nemohl. Vechno to bylo tak fascinující, e chtěl pouze vidět a slyet, co bude dál. Od této chvíle to bylo McCIurovo představeni.

McCIure řekl: Nejprve jsem si myslel, e se jednalo o první psychózu, kterou jsem kdy viděl. Myslím tím vás. Myslel jsem, e se přesvědčí sám, Lantry se přesvědčí sám, e je nemocen a e sám řekne, e to vechno způsobil on. McCIure mluvil jako ze sna, bez odmlky.

Myslel jsem si, e záměrně nedýchá nosem. Pozoroval jsem vae nosní dírky, Lantry. Za poslední hodinu se chloupky ve vaem nose ani jedenkrát nezachvěly. To nestačilo. To byl jen jeden fakt do sbírky. To nestačilo. Dýchá ústy, řekl jsem si, úmyslně. Pak jsem vám nabídl cigaretu a vy jste nasál a vyfoukl, nasál a vyfoukl. Ani trochu kouře vám nevylo nosem. Řekl jsem si, no dobře, to je v pořádku. Prostě nelukuje. Je na tom snad něco hrozného? Vechno jen ústy, vechno jen ústy. Potom jsem začal pozorovat vai hruď. Za celou tu dobu se ani jednou nezvedla nebo nepoklesla, nic. Dělá to úmyslně, pomyslel jsem si. Vechno to dělá úmyslně. Nepohybuje hrudí, jen lehce, kdy si myslí, e se nedívám. To jsem si myslel.

Slova se rozléhala tichem místnosti, bez odmlky, stále jakoby ze sna. A pak jsem vám nabídl pití a vy jste ho odmítl a já si pomyslel, e nepijete, to jsem si pomyslel. Je snad na tom něco hrozného? A potom jsem vás pozoroval a pozoroval, celý ten čas. Lantry zadruje dech, přemáhá se. Ale teď, ano, teď jsem vechno pochopil. Teď u vím, jak to vechno je. Víte, jak to vím? Neslyel jsem v místnosti dýcháni. Čekal jsem a neslyel jsem nic ne ticho. ádny tlukot srdce ani nasávání plic. V místnosti bylo ticho. Nesmysl, mohl by někdo říct, ale já vím. Při spalovací peci, vím. Je tu rozdíl. Vejdete do místnosti, kde na posteli leí člověk, a vy okamitě víte, jestli vzhlédne a promluví na vás, nebo jestli u nikdy nepromluví. Můete se smát, jestli chcete, ale je to tak. Je to mimo chápáni. Je to jako pískání, které slyí pes, ale ne člověk. Je to jako tikání hodinek, které u tikají tak dlouho, e je člověk nevnímá. Něco je prostě v místnosti, kdy je v ní ivý člověk. A něco v ní není, kdy je v ní mrtvý.

McCIure na chvíli zavřel oči. Postavil svou sklenici na stůl. Chvíli se nehýbal. Pak si vzal cigaretu a zapálil si ji a potom ji zase odhodil na černý podnos.

Jsem v téhle místnosti sám, řekl.

Lantry se nehýbal.

Jste mrtev, řekl McCIure. Můj mozek to neví. Není to věc, ke které můe člověk dojít přemýlením. Je to věc pocitů a podvědomí. Nejprve jsem si myslel, tento mu si myslí, e je mrtev, oivená mrtvola, upír. Není to logické? Nemohl by si myslet mu pohřbený před mnoha staletími, který vyrostl ve světě pověrčivé, omezené civilizace, e vstal z hrobu? Ano, je to logické. Ten mu je ve stavu autohypnózy a přizpůsobuje si své tělesné funkce své sebeiluzi, své obrovské paranoie. Ovládá svůj dech. Říká sám sobě. On nemůe slyet můj dech, protoe jsem mrtev. Jeho vnitřní mysl cenzuruje zvuk jeho dechu. Nedovoluje si jíst nebo pít. Tyto věci pravděpodobné dělá ve spánku, částí své mysli, která po zbylý čas ukrývá důkazy jeho lidství před ním samým.

McCIure domluvil. Mýlil jsem se. Vy nejste nemocen. NeobeIháváte sám sebe. Ani mne. Je to vechno naprosto logické a  musím připustit  skoro děsivé. Dělá vám dobře ten pocit, e mě děsíte? Nemám pro vás ádnou nálepku. Jste velice podivný člověk, pane Lantry. Jsem rád, e jsem vás potkal. Je to samozřejmé velice zajímavé.

Je na tom něco patného, být mrtev? zeptal se Lantry. Je to zločin?

Musíte přiznat, e je to nanejvý neobvyklé.

Moná, ale je to zločin? zeptal se znovu Lantry.

Nemáme zločiny a soudy. Přirozeně vás budeme chtít prozkoumat, zjistit, jak k tomu dolo. Je to jako ta chemikálie, která je naprosto netečná a najednou je z ní ivá buňka. Kdo můe říct, kdy a co se přihodilo? Jste něčím nemoným. To stačí, aby se z toho člověk zbláznil.

Pustíte mne, a mne prozkoumáte?

Nikdo vás nebude dret. Jestlie si nepřejete být zkoumán, nebudete. Ale já doufám, e nám vyjdete vstříc.

Rozmyslím si to. řekl Lantry.

Řekněte mi, zeptal se McCIure. Co jste dělal v márnici?

Nic.

Slyel jsem vás mluvit, kdy jsem tam přiel.

To byla pouhá zvědavost.

Lete. A to je patné, pane Lantry. Pravda je mnohem lepí. Pravda je, e jste mrtev a byl jste jediný mrtvý a velice osamělý. Tak jste zabíjel lidi, abyste měl společnost.

Jak jste na to přiel?

McCIure se zasmál. Logika, drahý příteli. Kdy u jsem věděl, e jste mrtev, v tu chvíli, kdy jsem věděl, e jste  jak říkáte  upír (hloupý název!), hned jsem si to spojil s výbuchem spalovací pece. Před tím tu ádné spojení nebylo. Ale pak to vechno zapadlo do sebe, fakt, e jste mrtev, ze kterého se dala odvodit vae osamělost, nenávist, závist, vechny pravděpodobné motivace chodící mrtvoly. Mělo mi to být jasné u v okamiku, kdy jsem se dozvěděl o spalovací peci rozmetané výbuchem a viděl vás mezi mrtvolami v márnici, jak hledáte přátele a lidi jako vy sám, kteří by vám pomohli



Drte hubu! Lantry vyskočil ze idle. Byl v půli cesty ke svému protivníkovi, kdy se McCIure vrhl stranou a hodil po něm karafu se sherry. Lantry si v zoufalství uvědomil, e jako idiot zahodil svou jedinou anci zabít McCIura. Měl to udělat dřív. Moment překvapení byl Lantryho jedinou zbraní. Jestlie lidé ijí ve společnosti, kde jeden druhého nezabíjí, nepodezírají se navzájem. Pak k nim můete přijít a zabit je.

Vrate se! Lantry vytáhl nů.

McCIure zvedl idli, která stála před ním. Mylenka útěku, obrany a boje pro něj byla stále jetě nová. Částečně u ji přijal, ale na Lantryho straně byla pořád jetě velká výhoda, pokud by ji chtěl Lantry vyuít.

Ach, ne, řekl McCIure a drel idli mezi sebou a útočícím muem. Vy mě chcete zabít. Je to divné, ale je to pravda. Nedokáu to pochopit. Chcete mě podřezat noem nebo něco takového a je na mně, abych vám v tom podivném konáni zabránil.

Zabiju vás! zasyčel Lantry. Proklel sám sebe. To bylo to nejhorí, co mohl říct.

Zaútočil přes idli a uchopil McCIura.

McCIure byl naprosto věcný. Nic z toho nebudete mít, kdy mě zabijete. A vy to víte. Dreli jeden druhého a zmítali se v divokém, vratkém tanci. Vrazili do stolu, ten se převrátil a věci na něm se rozbily. Vzpomínáte, co se stalo v márnici?

To je mi jedno! křičel Lantry.

Nepodařilo se vám probudit ty mrtvé, nemám pravdu?

To je mi jedno! ječel Lantry.

Podívejte se, řekl McCIure velice rozumně. Nikdy nebude víc takových, jako jste vy, take to nemá smysl.

Pak vás vechny zničím, vechny! Ječel Lantry.

A co potom? Budete stále sám, nebudete mít nikoho, kdo by byl jako vy.

Dostanu se na Mars. Tam jsou hrobky. Najdu dalí takové, jako jsem já!

Ne. řekl McCIure. Včera byla odeslána prováděcí instrukce.

Vechny hrobky budou zbaveny mrtvol. Přítí týden budou spáleny.

Spadli v objetí na podlahu. Lantry dosáhl rukama na McCIurovo hrdlo.

Prosím, řekl McCIure. Copak to nevidíte, zemřete. Jak to myslíte? křičel Lantry.

Jestlie nás vechny zabijete a zůstanete sám, zemřete! Nenávist ve vás zemře. To nenávist způsobila, e se pohybujete, nic jiného. Nenávist vám dává sílu k pohybu. Nic jiného! Zemřete, musíte zemřít. Nejste nesmrtelný. Nejste ani ivý, nejste nic, jen chodící nenávist.

To je mi jedno! zařval Lantry a začal mue krtit, buit pěstmi do jeho hlavy a třást bezbranným tělem. McCIure se na něj podíval zastřeným pohledem.

Přední dveře se otevřely. Veli dva mui.

Poslyte, řekl jeden z nich. Co to děláte? Nějaká nová hra?

Lantry vyskočil a dal se na útěk.

Ano, nová hra! řekl McCIure a zvedl se ze země. Chyte ho a vyhrajete!

Mui popadli Lantryho. Vyhráli jsme, řekli.

Puste mne! zaječel Lantry a udeřil je do obličeje, a se jim spustila krev.

Drte ho pevně! křičel McCIure.

Dreli ho.

Drsná hra, co? řekl jeden z nich. A co budeme dělat tedl

Brouk svitěl po lesklé cestě. Kapky detě bubnovaly na jeho skla a vítr rval temné zelené mokré stromy. V brouku, ruce na řídícím polokole, mluvil McCIure. Jeho hlas byl sebejistým, hypnotickým epotem. Ostatní dva mui seděli na zadním sedadle. Lantry seděl nebo spí leel na předním sedadle, hlavu zvrácenou dozadu, oči lehce otevřeny a na jeho tváři se zrcadlila zářící zelená světla z palubní desky. Nemluvil.

McCIure mluvil tie a logicky, o ivotě a pohybu, o smrti a nehybnosti, o Slunci a velkém slunci spalovací pece, o prázdných hřbitovech, o nenávistí a o tom, jak nenávist ije a způsobuje, e hlinění lidé oívají a pohybují se, a jak nelogické bylo to vechno, to vechno, to vechno. Kdy je někdo mrtvý, je mrtvý, je mrtvý, je mrtvý a to je ve, ve, ve. Nemá se snait, aby tomu bylo jinak. Vůz eptal na ubíhající cestě. Dé tie bubnoval na čelní sklo. Mui na zadním sedadle se nehlučně bavili. Kam mířili? Ke spalovací peci, samozřejmě. Cigaretový kouř se pomalu točil ve větru a stáčel se do edivých smyček a spirál. Kdy je někdo mrtev, musí to přijmout.

Lantry se nehýbal. Byl loutkou, které ustřihli provázky. V jeho srdci u byla jen nepatrná nenávist, která zářila z jeho očí jako dva vyhasínající uhlíky.

Jsem Poe, pomyslel si. Jsem ve, co zůstalo z Edgara Allana Poea, a jsem ve, co zůstalo z Ambrose Bierce, a ve, co zůstalo z mue jménem Lovecraft. Jsem edý noční netopýr s ostrými zuby a jsem hranatá černá monolitická příera. Jsem Osiris a Bal a Set. Jsem Necronomicon. Kniha mrtvých. Jsem Červená smrt. Jsem mu zazděný v katakombách s bednou Amontillada

Jsem tančící kostra. Jsem rakev, rubá, blesk za oknem starého domu. Jsem holý podzimní strom, jsem vrzající okenice. Jsem zaloutlý svazek svíraný v kostnaté ruce, varhany hrající o půlnoci na půdě. Jsem maska, maska lebky z posledního říjnového večera. Jsem otrávené jablko poskakující ve vědru vody, aby se do něj zabořil dětský nos, zakously dětské zuby

Jsem černá svíce rozsvícená před obráceným kříem. Jsem víko rakve, prostěradlo s očima, zvuk kroků na temném schoditi. Jsem Dunsany a Machen, jsem Pověst o spících svatých. Jsem Opičí pracka a Fantom Rickshaw. Jsem Kočka a kanárek, gorila, netopýr. Jsem duch Hamletova otce na cimbuří hradeb.

To ve jsem já. A to vechno teď bude se mnou spáleno. Dokud jsem il, ili i oni. Dokud jsem se pohyboval a nenáviděl a existoval, existovali oni. Jsem vemi, kdo si na ně pamatuji. Jsem ve, co jetě existuje a co po dnení noci existovat nebude. Dnes v noci nás vechny, Poea, Bierce i Hamletova otce, spálí najednou. Udělají z toho velkou podívanou a spálí nás jako na hranici, jako figury v den Guye Fawkese, s benzínem, pochodněmi, křikem a vím ostatním!

A jaký nářek se po nás zvedne. Svět bude od nás očitěn, ale co je takový svět beze strachu, kde je temná obrazotvornost z temných dob, napětí a očekávání, pověry starého října? Jsou pryč, nikdy se u nevrátí, zničený a zmařený a spálený lidmi raketového věku, lidmi spalovacích pecí, ničícími a vyhlazujícími, nahrazeny dveřmi, které se otvíráji a zavírají, a světly, která svítí a zahánějí strach. Kdybychom si jen dokázali vzpomenout, jak jsme kdysi ili, co to pro nás byl Halloween a kdo byl Poe a jak jsme si váili temné morbidnosti. Jen jediný douek Amontillada, přátelé, ne nás spálíte. To vechno, vechno u existuje jen v jediném mozku na Zemi. Dnes v noci zemře celý svět. Jen jediný douek, prosím.

Jsme tady, řekl McCIure.

Spalovací pec byla jasně osvětlena. Ozývala se tam tichá hudba. McCIure vystoupil z brouka a obeel ho. Otevřel dveře. Lantry jen leel. Řeči, ty rozumné logické řeči z něj pomalu vysuily ivot. Nebyl u víc ne voskem s nepatrnou září v očích. Tenhle svět budoucnosti, jak ti mui umějí mluvit, jak logicky a rozumně dokáou připravit o ivot. Jednodue v něj nevěří. Síla jejich nevíry ho zmrazila. Nedokázal pohnout ani rukou ani nohou. Mohl jen nesmyslně mumlat a mrkat očima.

McCIure a ostatní dva mu pomohli z vozu, poloili ho do zlaté truhly a po válečkovém stole ho dopravili do teplem sálajícího nitra budovy.

Jsem Edgar Allan Poe, jsem Ambrose Bierce, jsem Halloween, jsem rakev, rubá, opičí pracka, fantom, upír

Ano, ano, řekl mu McCIure tie. Já vím. Já vím.

Válečky na stole se roztočily. Stěny kolem něj a za ním se daly do pohybu a začala hrát hudba. Jste mrtev, jste logicky mrtev.

Jsem Usher, jsem Maelstrom, jsem Rukopis nalezený v láhvi. Jsem Jáma a jsem Kyvadlo, jsem Zrádné srdce a jsem Havran, víckrát ne, víckrát ne.

Ano, řekl McCIure, který el pomalu vedle něj. Já vím.

Jsem v katakombách, křičel Lantry.

Ano, v katakombách, řekl mu kráčející vedle něj.

Jsem připoután řetězem ke zdi a není tu jediná láhev Amontillada! křičel Lantry slabým hlasem a jeho oči se zavřely.

Ano, řekl někdo.

Pohyb. Plamenná propust se otevřela.

Teď někdo začíná zazdívat celu, vězní mne v ní!

Ano, já vím. epot.

Zlatá truhla sklouzla k ohnivému jícnu.

Zazdívá mne uvnitř! To je báječný vtip, samozřejmě! Teď u mne puste! Divoký výkřik a dalí smích.

My víme, chápeme



Vnitřní ohnivá propust se otevřela. Zlatá rakev klouzala do plamenů.

Pro lásku boí, Montresore! Pro lásku boí!