Smrt je vdycky osamělá

Ray Bradbury

Kalifornské Benátky mívaly hodně co nabídnout lidem, kteří si potrpěli na smutek. Skoro kadý večer nad nimi leela mlha, na pobřeí kvílela naftová čerpadla, v průlivech plíchala voda, a kdy se zvedl vítr a skučel na otevřených prostranstvích, dopadal vám se sykotem písek do oken.

To bylo jetě v dobách, kdy se benátské molo rozpadalo a zmíralo v moři a kdy se v něm třeba i naly kosti obrovského dinosaura, tobogánu, ponořeného pod vlnami, které ustupovaly s odlivem a zase se s přílivem vracely.

Na konci jednoho dlouhého průlivu bylo vidět staré cirkusové vozy, které sem kdosi zavezl a zanechal, a kdy se sem člověk zael o půlnoci podívat, spatřil v klecích nejrůznějí tvory, ryby a raky, pohybující se spolu s mořskými proudy, a měl dojem, e tu snad zanikly a rezaví vechny cirkusy světa.

A kadou půlhodinu se tu valila k moři hlučná lavina, veliká červená tramvaj, která o půlnoci ostře vybírala zatáčku, metala jiskry na vysoké dráty a odjíděla se zaúpěním připomínajícím mrtvé, kteří se převracejí ve spánku, jako by ta tramvaj i osamělí mui, kteří ji řídili, věděli, e napřesrok u tu nebudou, koleje e zmizí pod betonem a asfaltem a vysoké, jako pavučina roztaené dráty budou natočeny na obrovské kotouče a kamsi odvezeny.

A právě tehdy, v těch osamělých letech, kdy se mlha nikdy nezvedla a vichry nepřestávaly kvílet, k moři ujíděla ta stará červená tramvaj a vysoko na obloze duněly hromy, jsem se jedné noci setkal s přítelem Smrtí, jenome tenkrát jsem to jetě nevěděl.

Byla detivá noc a já si četl knihu v staré naříkající rachotící elektrice, která ujíděla od jedné liduprázdné, vyhozenými jízdenkami poseté stanice, k druhé. Jen já a ten velký churavý dřevěný vůz a vepředu řidič, který hlučně posunoval mosaznými páčkami, povoloval brzdu, a kdy bylo zapotřebí, jako by vypoutěl páru z pekelných ohňů.

A pak ten člověk kousek dál v té uličce, kterého jsem si vůbec neviml, kdy nastupoval.

Uvědomil jsem si konečně, e tam je, protoe u za mnou dlouho stál a pořád se pohupoval, jako by se nemohl rozhodnout, co dělat, protoe ve vagónu bylo na čtyřicet prázdných míst, a takhle pozdě v noci je při tolika volných sedadlech opravdu těké si vybrat, na které usednout. Konečně jsem ho přece jen uslyel, jak si sedá, a také jsem ho ucítil  páchl jako zem, z které při odlivu stouplo moře. Páchly mu nejenom aty, ale táhl z něj alkohol, zřejmě narychlo vypitý.

Neohlédl jsem se na něj. Dávno jsem se u poučil, e kdy si člověk někoho prohlíí, jen ho tím povzbuzuje k rozhovoru.

Zavřel jsem oči a pevně drel hlavu odvrácenou na druhou stranu. Ale nebylo mi to nic platné.

Au! zaúpěl ten mu.

Cítil jsem, jak se křečovitě předklání na sedadle. Ucítil jsem na krku jeho horký dech. Přidrel jsem se za kolena a uhnul jsem před ním trochu ní.

Au! zaúpěl mu jetě hlasitěji. Připomínalo to výkřik člověka, který se řítí z útesu a volá, aby ho někdo zachránil, anebo plavce, který se dostal příli daleko do moře a snaí se, aby ho někdo zahlédl.

Ach boe!

Prudce teď lilo, mohutná červená tramvaj se řítila přes půlnoční trávníky a dé jí buil do oken, take nebylo vidět na iré louky kolem. Projeli jsme Culver City, ani jsme nezahlédli filmové ateliéry, a řítili jsme se dál, velký vůz se nakláněl ze strany na stranu, podlahová prkna mu úpěla, prázdná sedadla skřípěla a píala ječela.

Těsně za mnou se vzdul stralivý nápor proudícího vzduchu a mu, kterého jsem dosud neviděl, zvolal: Smrt!

Dalí jeho slova přeruila píala, take musel začít znovu.

Smrt!

Znovu se rozječela píala.

Smrt je vdycky osamělá, řekl hlas za mnou.

Myslel jsem si u, e se ten člověk rozpláče. Zarytě jsem se díval do prudkého detě, který se řinul přímo proti nám. Mu povstal v zoufalé naléhavosti, jako by mě snad chtěl zbít, kdy ho nebudu poslouchat a konečně se neotočím. Chtěl, abych se na něj podíval. Tolik si přál vtáhnout mě do svého souení. Cítil jsem, jak ke mně napřahuje ruce, zaaté v pěst nebo vztaené jako drápy, a netuil jsem, jestli mnou chce zatřást anebo mě zmlátit. Ví silou jsem se chytil za sedadlo před sebou.

Smrt! vyrazil ze sebe mu.

Tramvaj zabrzdila a zastavila.

Jen to dopověz, pomyslel jsem si.

Je vdycky osamělá! řekl mu příerným epotem a odeel.

Slyel jsem, jak se zadní dveře otvírají. Konečně jsem se otočil.

Ve voze nikdo nebyl. Mu odeel a svůj pohřeb si odnesl s sebou. Slyel jsem, jak na cestičce pod tramvají zavrzaly kroky.

A jak se dveře zase zabouchly, neviditelný mu si tam venku pro sebe cosi mumlal. Pořád jetě jsem ho slyel oknem. Něco o hrobě. Něco o hrobě. A něco o osamělosti.

Tramvaj sebou trhla a burácivě odjela vysokou trávou a bouří.

Vysunul jsem okno, naklonil se ven a zahleděl se zpátky do mokré temnoty.

Neviděl jsem vak ani neslyel, zda je tam někde město a lidé, anebo jediný člověk se svým stralivým smutkem. Tramvaj ujíděla k oceánu.

Na chvíli se mne zmocnil děsivý pocit, e se vrhne do vody.

Prudce jsem spustil okno a roztřeseně jsem se posadil.

Po celý zbytek cesty jsem si musel pořád připomínat, vdy ti je teprve sedmadvacet. A nepije. Jenome

Přece jen jsem si skleničku dal.

Na tomhle dalekém ztraceném konci pevniny, kde se kdysi dávno zastavily těké vozy průkopníků a s nimi i lidé, jsem nael podřadný výčep, kde nebylo ivé due, a na hospodského, který se zalíbením sledoval na nočním televizním programu komika Hopalong Cassidyho.

Dvojitou vodku prosím.

Sám jsem uasl nad tím, co jsem řekl. Proč vlastně piju? Chci si snad dodat odvahy a zavolat Peg, své dívce, která je teď na dva tisíce mil ode mě v Mexico City? Říct jí, e jsem v pořádku? Nic se mi ale přece nestalo, ne?

Prodělal jsem jen cestu starou noční tramvají, studený dé a ten úděsný hlas za sebou, z něho čiely výpary strachu. Hrozil jsem se vak návratu do svého bytu a do postele, prázdné jak lednička, kterou zahodili cestou na západ zeměděltí dělníci.

Prázdnějí u bylo jen mé bankovní konto, úspory velkého amerického romanopisce, které jsem měl ve staré bance postavené ve stylu románského kostela na břehu moře, v budově, jí hrozilo, e ji při nejbliím přílivu pohltí voda. Pokladníci vyčkávali kadé ráno ve veslicích a ředitel utápěl svoje starosti v nejbliím baru. Jen málokdy jsem někoho z nich viděl. Stejně jsem neměl moc co ukládat, protoe se mi jen tu a tam podařilo prodat povídku některému pokoutnímu detektivnímu časopisu. A tak

Dopil jsem vodku a otřásl se.

Prokristapána! zděsil se hospodský. Jeden by řekl, e jste si prvně dal panáka.

A taky e ano.

Vypadáte hrozně.

Vdy mi taky hrozně je. U jste si někdy myslel, e se stane něco straného, a nevěděl jste co?

Tomu se říká vábi na mozku.

Polkl jsem jetě trochu vodky a zachvěl jsem se.

Ne, ne. Myslím něco opravdu straného, co se k vám blíí ze vech stran.

Hospodský se mi podíval přes rameno, jako kdyby najednou zahlédl ducha toho mue z elektriky. Přivedl jste si to s sebou?

Ne.

Tak to tu není.

Ale on na mě promluvil, řekl jsem. Byl to nějaký běs.

Běs?

Do obličeje jsem mu neviděl. Ach boe, mně je teď jetě hůř. Dobrou noc.

Radi toho pití nechte!

Ale to u jsem byl ze dveří a rozhlíel se na vechny strany po tom, co na mne určitě číhá. Kudy se mám dát domů, abych se nemusel potýkat s tmou? Rozhodl jsem se.

Věděl jsem, e je to patné rozhodnutí, ale stejně jsem spěně zamířil podél temného kraje starého průlivu k ponořeným cirkusovým vozům.

Jak se lví klece do toho průlivu dostaly, nikdo nevěděl. A nikdo si zřejmě ani nepamatoval, jak se uprostřed starého, poněkud chátrajícího města octly tyhle průlivy a proč se u od roku 1910 s evelením převalují kolem vech dveří semena a s nimi kousky chaluh a vlákna tabáku z cigaret pohozených na břehu moře.

Ty průlivy tu vak prostě byly, a na konci jedné té vodní cesty, temné zelené a potaené olejem, leely staré cirkusové vozy a klece, kterým pomalu oprýskával bílý email i zlatý lak a rezavěly mohutné mříe.

Kdysi dávno, počátkem dvacátých let, ty klece zřejmě rachotily krajem jak bouřka za jasného letního dne, přecházela v nich zvířata a lvi nakrmení masem otvírali tlamy, aby vydechovali horký dech. Benátkami a přes pole i louky táhla svůj skvostný náklad spřeení bílých koní jetě dávno předtím, ne se společnost Metro-Goldwyn-Mayer začala tvářit, jako by vytvářela kdovíjaké umění, a vytvořila jen nový typ cirkusu, jen bude navdycky ít na kouscích filmu.

A tady skončilo vechno, co zůstalo z té staré nádhery. Některé z vozů stály i v hloubce průlivu rovně, jiné leely převrácené na bok a ponořené do vod, které je za úsvitu obnaovaly a kolem půlnoci zakrývaly. Mezi mříemi vplouvala dovnitř a zase vyplouvala hejna ryb. Ve dne sem chodívali kluci, poskakovali po obrovských zapomenutých ostrovech z oceli a dřeva, a někdy si dokonce vlezli dovnitř, řvali jako lvi a lomcovali mříemi.

Ale teď, dlouho po půlnoci, kdy poslední vlak u odjel po pustých písčinách k severu, plíchala v průlivech černá voda a olizovala klece, jako si stařeny olizují bezzubé dásně.

Utíkal jsem sem, hlavu skloněnou v deti, který najednou zřídl a ustal. Temnou spárou pronikl měsíc jako obrovské oko, upřeně na mne zahleděné. el jsem po zrcadlech, v nich se odráel tentý měsíc a mraky. el jsem, oblohu pod nohama, a  najednou se cosi stalo

Odkudsi, asi o blok dál, se přivalila mezi břehy průlivu černá a hladká přílivová vlna slané vody. Někde se tam protrhl písečný val a vpustil moře dovnitř. A sem se pak dostaly temné vody. Vlny dosáhly k malé lávce přesně ve chvíli, kdy jsem stanul v jejím středu.

Vody syčely a převalovaly se kolem lvích klecí.

Lekl jsem se a přidrel se zábradlí můstku.

Nebo do jedné klece, přesně pode mnou, pronikl náhle mříemi slabý pramínek světla.

A z klece mi kynula jakási ruka.

Zřejmě se tam právě probudil nějaký starý krotitel lvů a sám se podivil, na jak podivném místě se to octl.

Pae v kleci se za mříemi malátně natahovala. Krotitel lvů se zcela probouzel.

Voda klesala a zase stoupala.

A k mříím se přitiskl jakýsi duch.

Naklonil jsem se nad zábradlím a nemohl uvěřit vlastním očím.

Duch vak teď začal nabývat přesnějího tvaru. U nejenom ta ruka a pae, ale celé tělo schoulené uvnitř se volně kývalo, jako obrovská loutka uvězněná v elezech.

Bledý obličej s prázdnýma očima, v kterých se obráelo měsíční světlo a jinak vůbec nic, vypadal jako stříbrná maska.

Příliv pak jako by trochu zaváhal a ustoupil. Tělo zmizelo.

Kdesi v mé hlavě vjíděla do zatáčky na zrezavělých kolejích obrovská tramvaj, brzdila a srela jiskry a se skřípotem zastavovala, zatímco mu, jeho jsem ani nespatřil, s kadým popojetím, poskočením a rychlejím tempem vyráel ona slova.

Smrt  je vdycky  osamělá.

Ne!

Vlny se zase vzduly v pohybu připomínajícím seanci, jak si ji pamatujeme z nějakého spiritistického večera.

A uvnitř klece se znovu vztyčil ten duch stále určitějího tvaru.

Byl to mrtvý člověk a chtěl ven.

Někdo příerně vykřikl.

A kdy se v domcích na kraji temného průlivu rozehlo na deset světel, pochopil jsem, e jsem to křičel já.

Dobrá, tak si ustupte, ustupte si!

Přijíděla dalí auta, dalí policisté, dalí světla se rozsvěcovala v domech, dalí a dalí lidé vycházeli v upanech, omráčeni spánkem, a stavěli se vedle mne, omráčeni čímsi mnohem silnějím ne spánkem. Vypadali jsme jako hlouček uboáckých aků, zanechaných na můstku, kteří se teď dívají dolů na svůj potopený cirkus.

Stál jsem tam a třásl se po celém těle, vytřetěně jsem se díval na klec a v duchu jsem si říkal: Proč jsem se vlastně neobrátil? Proč jsem se nepodíval na člověka, který věděl vechno o tom mui tam dole v cirkusáckém voze?

Proboha, napadlo mne, co kdy ten člověk z naeho vlaku vstrčil toho mrtvého do klece?

Důkaz? ádný jsem neměl. Jenom ta čtyři slova opakovaná hodinu po půlnoci v noční tramvaji. A ten dé, který se řinul na vysoké dráty a znovu ta slova opakoval. A také způsob, jím se jako smrt přivalila studená voda průlivem, omyla klece a vrátila se jetě chladnějí, ne přila.

Ze starých přízemních domků vybíhali dalí podivní aci.

Dejte si pokoj, lidi, vdy jsou tři ráno. Zmizte odtud!

Znovu se rozprelo a policisté, kteří sem přijeli, se po mně dívali, jako by chtěli říct, proč ses radi nestaral o sebe? Nebo nepočkal do rána a nezavolal nám to anonymně?

Jeden policista stál teď v černých plavkách na kraji průlivu a znechuceně se díval na vodu. Zřejmě nebyl u dlouho na slunci, protoe měl tělo úplně bílé. Stál a díval se, jak se vlny valí do klece a nadnáejí spáče, který jako by nám vem kýval. Za mříemi se objevil obličej. Byl tak vzdálený ivotu, a na mne padl smutek. V hrudi se mi stralivě sevřelo. Musel jsem trochu ustoupit, protoe jsem zaslechl, jak mi do hrdla stoupá první chvějivý kael větící zoufalství.

Náhle prořízlo vodu bílé policistovo tělo. Policista se ponořil. U jsem si myslel, e se také utopil. Na olejovitou hladinu průlivu dopadal dé.

A vtom se policista objevil v kleci, s obličejem obráceným k mříím, a taktak přemáhal zvracení.

Otřáslo to mnou, protoe jsem měl pocit, e se nám zase zjevil ten mrtvý a jetě naposled se chce nadýchnout douku ivota.

Vzápětí jsem zahlédl, jak se plavec vzadu v kleci odrazil a táhne za sebou cosi dlouhého, přízračného jako pohřební stuhu ze světlé chaluhy.

Kdosi zoufale hořekoval. Proboha, pomyslel jsem si, to přece nemůu být já.

Mrtvola u leela vytaena na břeh průlivu a plavec se otíral ručníkem. V hlídkových vozech pozhasínala světla. Nad mrtvým se teď skláněli tři policisté s baterkami a tie rozmlouvali.

Řekl bych, e tu byl sotva pár hodin.

Kde je koroner?

Má vyvěený telefon. Jel pro něho Tom.

Měl náprsní taku  nebo nějaký průkaz?

Vůbec nic. Nejspí to byl nějaký tulák.

Začali mrtvému převracet kapsy.

Ne, ádný tulák to nebyl, řekl jsem a najednou jsem se zarazil.

Jeden policista se obrátil a posvítil mi baterkou do obličeje. S velkým zájmem se mi podíval do očí a vyslechl zvuky, pohřbené kdesi v mém krku.

Znáte ho?

Ne.

Tak proč tedy 

Proč si to tak beru? Proto. Protoe je navdycky mrtvý. Prokrista, a já ho nael.

Mylenky se mi rozběhly.

Před několika lety jsem jednou za mnohem jasnějího letního dne zael za roh a spatřil člověka, který zůstal leet pod zabrděným autem. Řidič zrovna vyskakoval z vozu a stanul nad mrtvým. Vykročil jsem a tu jsem se zarazil.

Na chodníku u mé boty leelo cosi růového.

Uvědomil jsem si, e jsem něco takového viděl na střední kole v laboratoři. Kousíček mozkové tkáně.

V tu chvíli prola kolem úplné cizí ena, zastavila se a dlouho se dívala na mrtvého pod vozem. Pak udělala z náhlého popudu něco, co sama od sebe jistě nečekala. Poklepala mui na rameno a jemně ho pohladila, jako by chtěla říct, no tak, tak u si z toho nic nedělejte.

Zabil ho někdo? slyel jsem najednou sám sebe, jak se ptám.

Policista se otočil. Jak vás to vůbec napadlo?

Jak by se jinak, chci říct, jak by se vůbec dostal do té klece pod vodou, kdyby ho tam někdo nevstrčil?

Baterka se znovu rozsvítila a pátrala mi po obličeji jako ruka lékaře hledajícího symptomy.

To vy jste nám telefonoval?

Ne, zachvěl jsem se. Já jenom vykřikl, a se kolem rozsvítila vechna světla.

Podívejte, zaeptal někdo.

U mrtvého teď klečel detektiv, člověk nevelké postavy, s počínající pleí, a převracel mu kapsy kabátu. Vypadly z nich pomačkané cucky a molky čehosi, co vypadalo jak mokré sněhové vločky, a byl to vlastně papír.

Co to ksakru je? zeptal se někdo.

Já vím, pomyslel jsem si, ale mlčel jsem.

S třesoucí se rukou jsem se naklonil vedle detektiva a sebral trochu té mokré papírové hmoty. Detektiv zrovna vyndával z druhé kapsy dalí rozmáčený papír. Nechal jsem si kousek v dlani, vstal a vstrčil jsem si ho do kapsy. Vtom detektiv vzhlédl.

Jste úplně promáčený, řekl. Nahlaste tamhle tomu důstojníkovi své jméno a adresu a běte domů. Koukejte se rychle usuit.

Znovu se dalo do detě a já se celý třásl. Obrátil jsem se, ohlásil důstojníkovi své jméno a adresu a utíkal k svému bytu.

Proběhl jsem tak kolem jednoho bloku, kdy u mne zastavilo auto a otevřely se dveře. Z vozu vyhlédl ten malý pleatý detektiv.

Proboha, vy ale vypadáte hrozně.

To u jsem od někoho slyel, zrovna před půl hodinou.

Nastupte si.

Bydlím hned v dalím bloku.

Koukejte nastoupit!

Celý roztřesený jsem vlezl do auta a detektiv mne zavezl poslední dva bloky k mému zatuchlému maličkému bytu, za který jsem platil třicet dolarů měsíčně. Kdy jsem vystupoval, málem jsem upadl, jak jsem byl roztřesený a zesláblý.

Crumley, řekl detektiv. Jmenuju se Elmo Crumley. A přijdete na to, co jste si vlastně schoval do kapsy za starý papír, tak mě zavolejte.

Provinile jsem se na něj podíval. Mimoděk jsem zastrčil ruku do kapsy. Přikývl jsem. Jasně.

U si s tím nelamte hlavu a netvařte se tak zničeně, řekl Crumley. Nebyl to nikdo  zarazil se, jako by se zastyděl nad tím, co řekl, a naklonil se nad volantem, e pojede dál.

Proč vlastně myslím, e to někdo byl? řekl jsem. ,,A si vzpomenu kdo, tak vás zavolám.

Stál jsem tam jako přimrzlý. Bál jsem se, e těsně za mnou číhají dalí hrůzy. Nevyvalí se černé vody průlivu, kdy otevřu dveře od bytu?

Běte! řekl Elmo Crumley a zabouchl dvířka vozu.

Auto se rozjelo v dalím náporu detě, v kterém jsem skoro nemohl otevřít oči, a brzy se proměnilo ve dvě červené tečky.

Pohlédl jsem přes ulici k telefonní budce nejblií benzínové pumpy, odkud jsem jakoby ze své kanceláře volal redaktorům, kteří se mi pak nikdy neozvali. mátral jsem v kapsách a hledal drobné. Zavolám do Mexico City, pomyslel jsem si, probudím Peg, promluvím zase jednou o svých starostech, povím jí o té kleci a o tom člověku  a prokristapána, vyděsím ji snad k smrti!

Radi poslechnu toho detektiva, řekl jsem si. Bě domů.

Třásl jsem se teď tak prudce, e jsem nemohl ani zastrčit zatracený klíč do zámku.

Dé mě pronásledoval a dovnitř.

Doma mě čekala prázdná, estkrát est metrů velká garsonka s proleelým gaučem a knihovničkou, kde stálo čtrnáct knih a jetě zbývalo a dost volného místa, s laciným křeslem, koupeným od jakéhosi dobročinného spolku, a s nenatřeným psacím stolem ze smrkového dřeva od firmy Sears Roebuck, na kterém stála nenamazaná standardní underwoodka z roku 1934, velká jako pianola a hlučná jak dřeváky na holé podlaze.

Ve stroji vyčkávavě trčel arch papíru. V dřevěné bedně po jedné straně stolu bylo uloeno vechno, co jsem kdy vydal, v jednom jediném stohu. Byly tam výtisky časopisu Dime Detective, Detective Tales a Black Mask, které mi vechny platily třicet a čtyřicet dolarů za povídku. Na druhé straně čekala dalí bedna, e do ní začnu ukládat rukopis. Zatím v ní byla jediná stránka knihy, s kterou jsem se pořád nedokázal hnout z místa.

ROMÁN BEZ NÁZVU.

A pod tím mé jméno. A datum, 1. července 1949.

Co bylo před třemi měsíci.

Zachvěl jsem se zimou, svlékl se do naha, utřel se ručníkem a vzal si na sebe koupací plá. Pak jsem se vrátil a zadíval se na psací stůl.

Sáhl jsem na stroj a lámal si hlavu, jestli je to ztracený přítel, mu, anebo krutá milenka.

Jetě před několika týdny vyluzoval stroj zvuky neurčitě připomínající Múzy. Teď jsem vak nad tou zatracenou mainou větinou sedával, jako kdyby mi někdo uřízl v zápěstí obě ruce. Tak asi třikrát denně jsem k němu usedal jako bezmocná obě svých literárních tueb. Nic z toho ale nevyplynulo. A kdy jsem i něco napsal, skončilo to na podlaze, v chumáčích, které jsem večer co večer zametal. Procházel jsem onou dlouhou poutí známou jako vyprahlé končiny v Arizoně.

Hodně to mělo co dělat s tím, e Peg byla daleko mezi mumiemi v mexických katakombách a já si připadal oputěný, v Benátkách u tři měsíce nevysvitlo slunce a měli jsme jen ero, mlhu a dé a pak zase jen ero, mlhu a dé. Večer co večer jsem se balil do chladivého povlečení a za úsvitu jsem vstával provlhlý jako houba. Poltář jsem měl kadé ráno mokrý, a ani jsem netuil, jaké sny mne tak pronásledovaly, e jsem ho takhle prosolil.

Podíval jsem se oknem k telefonu, od kterého jsem denně od rána do večera čekal, e zazvoní, ale on nikdy nezazvonil a nenabídl mi odměnu za můj skvělý román, pokud bych jej ovem byl dokázal dopsat loni.

Viděl jsem, jak se mi prsty pátravě pohybují po klávesnici stroje. Připadalo mi, e vypadají jako ruce toho mrtvého cizího člověka v kleci, pohupující se ve vodě pohybem mořských sasanek, anebo jako ruce toho člověka, který stál dneska v noci za mnou ve vlaku, ruce, které jsem vlastně ani nespatřil.

Oba ti mui na mne kývali.

Pomalu, pomaličku jsem se posadil.

Něco mi builo v hrudi, jako kdy někdo naráí do mříí oputěné klece.

Někdo mi dýchal zezadu na krk

Musel jsem oba ty mue odehnat. Musel jsem něco udělat, abych je uklidnil a potom sám usnul.

Z hrdla mi vyel zvuk, jako kdybych měl zvracet. Ale nezvracel jsem.

Místo toho jsem začal ukat do stroje a malými x přepisovat slova ROMÁN BEZ NÁZVU, a mi úplně zmizela.

Pak jsem posunul papír o řádku a zjistil jsem, e mi na něm vyskakují slova:

SMRT a potom JE a potom VDYCKY a pak a nakonec OSAMĚLÁ. Divoce jsem se uklíbl na ten název a jetě hodinu bez ustání psal, a tramvaj srící blesky odjela detěm a lví klec se zalila černou mořskou vodou, která se valila dál a dál a odnesla s sebou toho mrtvého

To ve mi plynulo paemi, po rukou a ze studených konečků prstů na stránku papíru.

A potom přila v prudké záplavě tma. Zasmál jsem se; tak jsem byl rád, e přila. A padl jsem do postele.

V noci jsem začal kýchat, kýchal jsem bez ustání, zbědovaně jsem leel v posteli, vypotřeboval celou krabici papírových kapesníků a měl jsem pocit, e mě ta rýma snad nikdy nepřejde.

Té noci zhoustla mlha a daleko v zátoce, kdesi ponořený a ztracený, znovu a znovu houkal mlhový roh. To houkání se ozývalo, jako by tam někde plul od břehu ke svému hrobu nějaký obrovský, dávno u mrtvý mořský tvor a cestou bědoval, e na něm nikomu nezáleí a nikdo e nepopluje za ním.

Té noci zafoukal oknem do mého bytu vítr a rozházel mi na stole strojem psané stránky mého románu. Poslouchal jsem, jak papír epotá jako ty vody v průlivu a jako dech na mém krku, a konečně jsem usnul.

Kdy jsem se probudil, bylo u pozdě a zářilo slunce. Prokýchal jsem se a ke dveřím, zeiroka je prudce otevřel a vstoupil do tak oslňujícího denního světla, e se mi zachtělo ít navěky, a současně jsem se za tu mylenku tak zastyděl, a jsem chtěl jako Achab udeřit do slunce. Raději jsem se vak rychle oblékl. aty, které jsem večer měl na sobě, byly jetě vlhké. Vzal jsem si tenisové ortky a sako a pak jsem zpřevracel kapsy svého vlhkého plátě a hledal molky papírové hmoty, které teprve před pár hodinami vypadly z obleku mrtvého mue.

Dotkl jsem se těch kousků nehtem a vydechl jsem. Věděl jsem u, co je to za papír. Ale jetě jsem nedokázal tomu poznání čelit.

Neumím valně běhat. Ale utíkal jsem

Pryč od průlivu, od klece, od hlasu mluvícího v temnotě vlaku, od mého pokoje a čerstvě napsaných stránek, které o tom vem začaly vyprávět a teď jen čekaly, a si je někdo přečte. Já je vak jetě číst nechtěl. Jenom jsem slepě utíkal na pobřeí k jihu.

Do té ztracené země.

Konečně jsem se zastavil a zadíval se na dopolední krmení těch podivných mechanických zvířat.

Naftové studné. Naftová čerpadla.

Vyprávěl jsem vdycky svým známým, e se sem ti velcí pterodaktylové dostali vzduchem, počátkem století sem přiletěli za pozdních nocí vystavět si hnízda. Lidé z pobřeí se s úlekem probudili, kdy uslyeli pumpování obrovitých lačných tvorů. Posadili se na postelích, probuzeni skřípotem, ustěním a pohyby kostlivcovitých tvarů a máváním těkých holých křídel, která se ve tři ráno zvedala a zase klesala jako předvěký dech. Po celém pobřeí se táhl jako čas jejich pach, jetě z dob, kdy ani neexistovaly jeskyně a neili lidé, kteří se v těch jeskyních skrývali, pach dungle, která zapadla do země a uzrála tam v naftu.

Běel jsem tím lesem brontosaurů a představoval jsem si triceratopy a jeaté stegosaury, jak lapají v černém blátě a zapadají do dehtu. Jejich nářky se ozvěnou odráely od břehu a v příboji se ozývalo jejich dávné dunění.

Utíkal jsem kolem bílých domečků, jak se tu později uhnízdily mezi vemi těmi netvory, a kolem průlivů, zbudovaných a zalitých vodou, v nich se v roce 1910 jetě obráela jasná obloha. Na čistých vodách tu tehdy pluly bílé gondoly a mosty ověené světélkujícími árovkami byly příslibem budoucích promenád, ty se vak stavily jenom nakrátko jako hostující baletní skupiny a pak utekly a nikdy u se po válce nevrátily. A zatímco se gondoly potopily a stáhly s sebou do hlubin poslední smích veselé společnosti, tmavá zvířata dál a dál vysávala písek. Pár lidí samozřejmě zůstalo, skryto v chatrčích anebo zamčeno ve vilách středozemního stylu, které tu vyrostly jakousi podivnou ironií architektury.

Jak jsem tak běel, najednou jsem se zastavil. Měl jsem se rovnou obrátit a jít hledat ty rozmáčené zbytky papíru a potom vypátrat i jméno jejich zbloudilého mrtvého majitele.

Jenome přede mnou právě stál jeden z těch středozemních paláců, zářivě bílý jak měsíc v úplňku osvětlující písčiny.

Constance Rattiganová, zaeptal jsem, Mohla byste vyjít ven a něco nám zahrát?

Byla to vlastně oslnivě bílá arabská maurská pevnost postavená průčelím k pobřeí, jako by vyzývala příboj, aby vystoupil a strhl ji do moře. Měla minarety a věičky a modro-bílé dladičky přepečlivě poloené na písčitých stupních, sotva třicet metrů od míst, kde se v nejhlubí úctě skláněly zvědavé vlny a krouivým letem se snáeli rackové, aby se sem aspoň kratičce podívali, a kde jsem teď bez hnutí stál já.

Constance Rattiganová.

Nikdo vak nevyel.

Osamělý a výjimečný v tomto kraji jetěrek skrýval palác proslulou filmovou královnu.

V jedné věi svítilo celý den a celou noc jediné okno. Nikdy jsem tam neviděl zhasnuto. Je tam teď Constance?

Ano!

Nebo kolem okna se mihl stín, jako by se na mne někdo přiel podívat a pak rychle zmizel jak můra. Stál jsem tam a vzpomínal.

V dvacátých letech proila Constance Rattiganová rok závratného úspěchu, který pak skončil prudkým pádem achtou a do filmových sklepů. Jak tvrdily staré noviny, přistihl ji její reisér v posteli s kadeřníkem z atelieru a přeřezal jí svaly na nohou, aby u nikdy nemohla chodit svou krásnou chůzí, kterou na ní tak miloval. Potom utekl a skočil do moře, aby uplaval k západu a někam k Číně. Constance Rattiganovou u nikdy nikdo nespatřil. A nikdo nevěděl, jestli vůbec můe chodit.

Proboha, slyel jsem sám sebe eptat.

Měl jsem pocit, e se Constance někdy vydává v noci do mého světa a e máme společné známé. A skoro jsem věřil, e jsme se tu a tam málem setkali.

Tak jdi, pobízel jsem sám sebe, udeř tím mosazným klepadlem ve tvaru lva, co má Constance na dveřích k moři.

Ne. Zavrtěl jsem hlavou. Bál jsem se, e by se mi objevilo jen ektoplazma z černobílého filmu.

Člověk se vlastně ani nechce setkat se svou velikou láskou, jen by rád snil, e jedné noci vyjde jeho milovaná z domu, e vítr, který za ní bude povívat, smae její stopy v písku, a ona e dojde a k jeho bytu, zauká na okno, vstoupí a svým duevním světlem rozvine po jeho stropě dlouhé pásy filmu.

Constance, drahá Constance Rattiganová, říkal jsem si, vyběhni ven. Naskoč si do duesenbergu, té velké bílé limuzíny, zářivě a oslnivě zaparkované v písku, nastartuj, zamávej a odvez mě na jih do Coronada, na sluncem zalité pobřeí!

Nikdo vak nenastartoval, nikdo nezamával, nikdo mne neodvezl na jih do slunce, pryč od mlhového rohu, skrytého kdesi na moři.

A tak jsem se zase obrátil, překvapen, e mám tenisky zamáčené slanou vodou, a vydal se nazpátek ke studenému deti v klecích, já, o něm nikdo kromě mne netuil, e jsem největí spisovatel světa.

S mokrými konfetami a molky promáčené papírové hmoty v kapse od saka jsem vstoupil do jediného podniku, o kterém jsem věděl, e tam musím zajít.

Tam se toti scházeli starci.

Byl to malý temný krámek u trati, kde se prodávalo cukroví, cigarety a časopisy a také jízdenky na ty velké červené tramvaje, které jezdí z Los Angeles k moři.

Tenhle krámek páchnoucí laciným tabákem vedli dva nikotinem potřísnění bratři, kteří se v jednom kuse hádali a hateřili jako dvě staré panny. Ignorujíce ty hádky jako diváci na nudném tenisovém utkání sedávalo na lavičce po jedné straně krámku celé hodiny a dny několik staříků, kteří se dělali jetě starí, ne byli. Jeden tvrdil, e mu je dvaaosmdesát. Druhý vykládal, e mu je devadesát. A třetí říkal, e mu je čtyřiadevadesát. Kadý týden tvrdili něco jiného, protoe se nikdo z nich nepamatoval, co si minulý měsíc navymýlel.

A kdy je člověk poslouchal, jak se tak kolem valily velké elezné tramvaje, téměř slyel, jak se starcům odlupuje z kostí rez a koluje jim krevním oběhem, aby se na malou chviličku zachvěla v jejich umírajících utkvělých pohledech, kdy se mezi jednotlivými větami na několik dlouhých hodin odmlčeli a snaili se rozpomenout, o čem to vlastně začali mluvit v poledne a co třeba chtěli dopovědět o půlnoci, a oba pokorpení bratři zavřou krám a s posmrkáváním odejdou do svých staromládeneckých postelí.

Nikdo nevěděl, kde ti starci ijí. Večer co večer, kdy bratři s brbláním odeli do tmy, se starci rozptýlili jako semínka laskavce, odváti slaným větrem do vech stran.

Zastavil jsem se ve věčném soumraku toho místa a zadíval se na lavičku, kde starci sedávali u od počátku světa.

Jedno místo teď mezi nimi bylo prázdné. Tam kde dřív vdycky sedávali čtyři, byli teď jenom tři, a viděl jsem jim na obličejích, e něco není v pořádku.

Pohlédl jsem jim k nohám, kde leely nejenom hromádky cigaretového popela, ale i mírná návěj podivných papírových útrků, konfet ze stovek tramvajových jízdenek pokroucených do roztodivných tvaru písmen L, X a M.

Vyndal jsem ruku z kapsy a porovnal teď u skoro uschlou namočenou kai s tím sněhem na podlaze. Shýbl jsem se, sebral pár papírků a nechal je spadnout vzduchem ve tvaru dalího písmene.

Pohlédl jsem na prázdné místo na lavici.

Kde je ten starý pán? Ale hned jsem se zarazil.

Nebo starci se na mne dívali, jako bych vystřelil do jejich mlčení z puky. A bylo na nich i vidět, jak si v duchu říkají, e nejsem zvlá vhodně oblečený na pohřeb.

Jeden, snad nejstarí, si zapálil fajfku, zatáhl z ní a po chvíli řekl: Vak on přijde, chodí sem kadý den.

Druzí dva sebou vak neklidně trhli a v obličeji jim leel jakýsi stín.

Kdo vlastně bydlí? odváil jsem se zeptat.

Stařec přestal balat z fajfky. A koho to jako zajímá?

Mě, odpověděl jsem. Znáte mě přece. Chodím sem u léta.

Starci se po sobě znepokojeně podívali.

Je to moc důleité, řekl jsem.

Starci se naposled pohnuli.

U kanárů, zamumlal ten nejstarí.

Coe?

U té paní, co prodává kanáry. Fajfka mu vyhasla. Znovu si ji zapálil, ale v očích měl ustaraný pohled. Hlavně ho nechte na pokoji. Nic mu není. Není nemocný. Určitě přijde.

Protestoval vak a příli, take se ostatní staříci pomalu a nenápadně zavrtěli na lavici.

A jak se jmenuje  zeptal jsem se.

To ovem byla chyba. Nevědět, jak se jmenuje! Proboha, to ví přece kadý! Starci si mě rozezleně měřili.

Zrudl jsem a rychle ustoupil.

U paní, co prodává kanáry! řekl jsem a vyběhl ze dveří tak rychle, e mě málem přejela benátská tramvaj, která projíděla na deset metrů od dveří krámku.

Blbče! vykřikl řidič, vyklonil se a hrozil mi pěstí.

U paní, co prodává kanáry! křičel jsem idiotsky a zamával na řidiče, aby viděl, e jsem ivý.

A potácivě jsem se vydal na cestu, e ji půjdu hledat.

Kde bydlí, jsem objevil podle nápisu v okně.

Kanáři na prodej.

V Benátkách bylo a jetě pořád je plno zapadlých zákoutí, kde lidé nabízejí na prodej poslední obnoené kousky svých duí a snaně doufají, e je od nich nikdo nekoupí.

Stěí se najde starý dům s nevypranými záclonami, kde by neměli v okně vystavenou nějakou cedulku.

NASH z r. 1927. PŘIJATELNÁ CENA. VZADU.

Nebo MOSAZNÁ POSTEL. TÉMĚŘ NEUÍVANÁ. LEVNÁ. V PRVNÍM PATŘE.

Kdy se tak člověk prochází kolem, napadne ho, na které straně té postele se asi spalo, jak asi dlouho na obou stranách a jak dlouho u na ní nikdo neleel, dvacet něho třicet let?

Anebo HOUSLE, KYTARY, MANDOLÍNY.

A ve výloze prastaré nástroje, bez drátů a strun, ale zato pokryté pavučinami, a uvnitř stařec shrbený nad ponkem a dávající tvar dřevu, s hlavou stále odvrácenou od světla a rukama ve věčném pohybu, člověk, který tu zůstal z roku, kdy gondoly byly vytaeny na dvorky a začaly se v nich pěstovat květiny.

Jak je to u dlouho, co prodal housle nebo kytaru?

Zaukám mu na okno a na dveře. Stařec dál řee do dřeva a letí je smirkovým papírem a obličej i ramena se mu otřásají. Směje se snad, e tak na něho ukám, a on dělá, e neslyí?

A pak přijde okno s posledním nápisem.

POKOJ S VYHLÍDKOU.

Z pokoje je vidět moře. Ale deset let tam u nikdo nevkročil. Moře jako by ani neexistovalo.

Zahnul jsem naposled za roh a nael to, po čem jsem pátral.

Cedulka visela v sluncem zahnědlém okně, křehká písmena napsaná starou tukou, slabou jak vyvětraná citrónová áva, a vybledlá u, propánaboha, před padesáti lety!

Kanáři na prodej.

Ano, před půlstoletím někdo olízl pičku tuky, napsal cedulku a vyvěsil ji, aby tu zůstala po léta, přilepena kouskem mucholapky, a pak si zael vypít čaj nahoru do pokojů, kde prach zbarvil zábradlí do pryskyřicovitého odstínu a zahltil árovky, take vydávaly orientální světlo, kde poltáře se proměnily v chuchvalce a z prázdných ramínek ve skříních visely stíny.

Kanáři na prodej.

Nezaklepal jsem. O to jsem se z bezhlavé zvědavosti pokusil před několika lety a pak jsem zas odeel, protoe jsem si připadal jako hlupák.

Otočil jsem starou dveřní koulí. Dveře se hladce otevřely. Přízemi bylo úplně prázdné. V jediném pokoji tam nebyl kus nábytku. Zavolal jsem praným slunečním světlem.

Je někdo doma?

Měl jsem dojem, e v podkroví kdosi zaeptal:



nikdo.

V oknech leely mrtvé mouchy. Pár nočních můr, které zahynuly v létě roku 1929, si opraovalo křídla o přední tabulky.

Kdesi daleko nade mnou, kde se skrývala ve své věi stará holohlavá jeibaba, upadlo jediné peříčko a jemně se dotklo vzduchu.



ano?

V temných trámech zaeptala my:



pojď dál.

Strčil jsem trochu víc do vnitřních dveří. Hlasitě, vrzavě zaskřípěly a povolily. Měl jsem dojem, e tu zůstaly nenamazány schválně, aby kadého, kdo přijde bez ohláení, hned prozradily rezavé panty.

Na vyhaslou árovku nahoře v předsíni zaukala můra.



sem nahoru



Vystoupil jsem po schodech k polednímu příeří, kolem zrcadel obrácených ke zdi. Jediné sklo neodráelo můj příchod. A ádné neuvidí, a budu odcházet



ano? zaeptal kdosi.

Zaváhal jsem u dveří nad schoditěm. Snad jsem čekal, e a nahlédnu dovnitř, uvidím obrovského kanára, nataeného na koberci z prachu, kanára, který nezpívá, jen mluví v epotech srdce.

Vstoupil jsem dovnitř.

Zaslechl jsem polekaný vzdech.

Uprostřed prázdného pokoje stála postel a na ní leela se zavřenýma očima a jemně oddechujícími ústy stařena.

Archeopteryx, pomyslel jsem si.

Váně. To jsem si skutečně myslel.

Viděl jsem kdysi podobné kosti v muzeu, křehká, jakoby plazí křídla těch dávno ztracených vyhynulých ptáků jejich tvary se dotkly pískovce jemnými lepty, jako vytvořenými nějakým egyptským knězem.

Ten kout i to, co v něm zůstalo, připomínal nános řeky, ve které opadla voda. V jejím poklidném toku se dala teď vysledovat pohozená loutka ze slámy a z útlé kostry.

Stařena leela na zádech, tak opatrně nataená, a jsem ani nemohl uvěřit, e je ivá, připadala mi spí jako nějaká fosílie nedotčená krokem věku.

Ano? Maličká zeloutlá hlava těsně nad přikrývkou otevřela oči. Zasvitly na mne střípky světla.

Co ti kanáři? slyel jsem náhle sám sebe. Ta cedulka u vás v okně? Máte je jetě?

Ach boe, povzdechla si stařena. Proboha!

Úplně na kanáry zapomněla. Zřejmě u kolik let nesela dolů. A já byl asi první, kdo po tisíci dnech vystoupil do jejího poschodí.

Ale to u je dávno. Kanáři. Jistě, měla jsem pár nádherných kanárů, zaeptala.

To bylo v roce 1920, zaeptala znovu. A v roce 1930 a 1931. Pomalu ztichla. V těch letech se jí roky zastavily.

Přilo vdycky jen dalí ráno. A dalí poledne.

Krásně zpívali, milánkové moji, jak ti překrásně zpívali! Ale jakiv si je nikdo nepřiel koupit. Proč? Nikdy jsem ádného neprodala.

Rozhlédl jsem se. Vzadu v severním koutě pokoje stála ptačí klec a ve skříni, napůl schované dalí dvě.

Nezlobte se, zaeptala. Nejspí jsem zapomněla vyndat tu cedulku z okna.

Vykročil jsem ke klecím. Moje tuení bylo správné.

Na dně první klece jsem spatřil list Los Angeles Times z října 1927.

HIROHITO NASTOUPIL NA TRŮN

Dnes odpoledne se ujal vlády mladý, teprve sedmadvacetiletý monarcha

Přistoupil jsem k dalí kleci a uasl Se vemi svými hrůzami mne zaplavilv vzpomínky na doby střední koly.

NA ADDIS ABEBU DOPADAJÍ BOMBY

Mussolini triumfuje

Haile Selassie protestuje

Zavřel jsem oči a odvrátil jsem se od toho téměř u zapomenutého roku. Tehdy v těch dávných dobách přestalo ustit peří a zmlkli slavíci. Zastavil jsem se u postele a nad tou zuboenou, vemi oputěnou enou. Slyel jsem sám sebe, jak říkám:

Posloucháte někdy v neděli dopoledne Kanáří hodinku ze Skalistých hor?

S flainetářem, co hraje, a studiem plným kanárů, kteří zpívají s ním? zvolala nadené stařena a radostí jako by jí omládlo tělo a zbystřila hlava. Oči jí zazářily jako roztřítěné sklo. Kdy je ve Skalistých horách jaro?

Sladká Sue a Můj modrý ráji, řekl jsem.

e ale byli ti kanáři báječní?

Báječní. Mně bylo tehdy devět a snail jsem se teď pochopit, jak mohli ti ptáci tak skvěle zpívat a dret notu. Jednou jsem řekl mamince, e ty klece určité mají stěny obloené zpěvníčky z obchodních domů.

Jste zřejmě citlivý chlapec. Stařeně klesla vyčerpáním hlava a zavřely se jí oči. Takoví u se nerodí.

A taky se nikdy nerodili, pomyslel jsem si.

Ale asi jste sem nepřiel jen tak kvůli kanárům? zaeptala.

Ne, přiznal jsem. Chtěl jsem se zeptat na toho starého pána, co u vás bydlí.

Je mrtvý, viďte?

Ne jsem jí stačil odpovědět, klidně pokračovala: Od včerejího rána jsem ho dole v kuchyni neslyela. A včera v noci mi ticho prozradilo vechno. Kdy jste teď otevřel dole dveře, hned jsem pochopila, e někdo přinesl patnou zprávu.

Je mi to moc líto.

Nemusíte si dělat těkou hlavu. Nikdy jsem ho nevídala, leda o vánocích. Stará se o mne sousedka, dvakrát denně přijde, ustele mi a dá mi najíst. Tak on tedy umřel? Znal jste ho dobře? Bude mít pohřeb? Tamhle na prádelníku je padesát centů. Kupte mu kytičku.

Na prádelníku ádné peníze nebyly. Vlastně tam ani nebyl prádelník. Dělal jsem, jako by tam ten prádelník byl, a zastrčil jsem si do kapsy neexistující peníze.

Přijďte tak za půl roku, eptala stařena. To mi u bude dobře. A začnu zas prodávat kanáry a

jene vy se pořád díváte na dveře! Opravdu u musíte jít?

Ano, paní, řekl jsem provinile. Směl bych vás ale upozornit, e máte nezamčené dveře od domu?

A co by ne, koho by mohla zajímat taková stará enská, jako jsem já? Naposled jetě pozvedla hlavu.

Oči jí zasvítily. V obličeji se jí bolestně zachvělo cosi, co pulsovalo pod kůí a chtělo ven.

Do tohohle domu a sem po těch schodech jaktěiv nikdo nepřijde, zvolala.

Hlas jí zeslábl jako rádio kdesi za kopcem. A jak spoutěla oční víčka, jako by se u pomalu vzdávala osudu.

Proboha, vdy ona chce, aby někdo přiel a udělal jí tu hrůznou laskavost!

Jenome já ne, pomyslel jsem si.

Zeiroka otevřela oči. Neřekl jsem to snad nahlas?

Ne, řekla a zadívala se mi hluboko do obličeje. Vy to nejste.

Kdo nejsem?

Ten, co stává před mými dveřmi, kadý večer. Povzdychla si. Ale nikdy nejde dovnitř. Proč sem vlastně nepřijde?

Zarazila se jako hodiny. Jetě dýchala, ale čekala, a odejdu.

Ohlédl jsem se.

Vítr rozvířil ve dveřích prach jak lehkou mlhu, a se zdálo, jako by tam někdo čekal. Ten tvor, ten člověk, co přicházel kadý večer a stával dole v předsíni.

Já tu teď vlastně překáím.

Sbohem, řekl jsem.

Ticho.

Měl jsem tam zůstat, posvačit s ní, poobědvat nebo posnídat. Jenome člověk nemůe chránit vechny lidi, vude a pořád.

Čekal jsem u dveří.

Sbohem.

Vydechla to slovo ze svého dlouhého spánku? Věděl jsem jenom, e mne odehnala svým dechem.

Kdy jsem sestupoval ze schodů, uvědomil jsem si, e pořád jetě nevím, jak se jmenoval ten stařec, co se utopil ve lví kleci a v obou kapsách měl hrstě neveselých koulet z vlakových jízdenek.

Nael jsem jeho pokoj. Ale nic mi to platné nebylo. Nikde tam nezůstalo jeho jméno, stejně jako tam nezůstal on.

Z počátku se obvykle vechno dobře daří. Ale jen málokdy v dějinách lidí, malých městeček a velkoměst bývá dobrý i konec.

Vechno se začíná rozpadat, tučnět, rozlézat. Doba se vymyká z kloubů. Mléko kysne. Dráty na vysokých sloupech přenáejí v noci za padající mlhy patné zprávy. Voda v průlivech slepne lemem. Křee pazourkem, a on nevydá ani jiskřičku. Dotkne se eny, a nepocítí sebemení teplo.

Náhle je po létu.

V tvých skrytých kostech se ozývají zimní sněhy.

A tehdy je na čase uchýlit se za zeď.

Přesně řečeno, za zeď malého kamrlíku, kolem které se jako děsivé sny řítí velké červené tramvaje a burcují člověka ze spánku na studené ocelové posteli v neútulném suterénu nepříli královských a zcela zapomenutých kanářích bytů, kde na předních průčelích dávno odpadala čísla a nápis se jménem ulice na rohu byl ze severního směru pootočen k východu, take i kdyby tě někdo chtěl hledat, navdycky by zabočil k jinému bulváru.

Zatím tu vak pořád jetě je zeď blízko tvé postele, zeď, na kterou se můe zahledět uslzenýma očima anebo po ní sáhnout, ale nikdy se jí nemůe dotknout, protoe je příli daleko, příli hluboká a příli prázdná.

Věděl jsem, e a najdu pokoj toho starce, najdu i tuto zeď.

A nael jsem ji.

Dveře, stejně jako vechny dveře v tom domě, byly odemčené, jako by čekaly, a do nich vstoupí vítr, mlha nebo nějaký bledý cizí člověk.

Veel jsem dovnitř. A zaváhal jsem. Snad jsem čekal, e v prázdné posteli najdu starcův rentgenový otisk. Jeho pokoj, stejně jako pokoj té stařeny nahoře, vypadal jako na konci garáové výprodeje, vechno tu bylo ukradeno, a u to mělo cenu nikláku nebo centu.

Na podlaze nezůstal ani kartáček na zuby, ani mýdlo, ani ínka. Stařec se nejspí myl jednou denně v moři, kadé poledne si vyčistil zuby chaluhou, vypral si jedinou koili v slaných vlnách a leel vedle ní v dunách, ne uschla, jestli ovem vůbec vylo slunce.

Postupoval jsem místností jako hlubinný potápěč. Kdy o někom víte, e zemřel, dokáe vám vechno, co zanechal, zadret kadý pohyb, a dokonce i dech.

Prudce jsem se nadechl.

Hádal jsem patně.

Nebo jeho jméno tu přece jen bylo, tady na zdi. Div jsem neupadl, jak jsem se skláněl, abych se na ně podíval.

Znovu a znovu se jméno opakovalo, načmárané na zdi vzadu za jeho postelí. Znovu a znovu, jako by se stařec bál senility či zapomnětlivosti, hrozil se, e se jednoho rána probudí beze jména, a tak je znovu a znovu vykraboval do zdi od nikotinu potřísněným nehtem.

William. A potom Willie. A pak Will. A pod těmi třemi jmény Bill.

A potom znovu, znovu a znovu.

Smith. Smith. Smith. Smith.

A pod tím William Smith.

A potom Smith W.

Jeho násobilka mi jasně vyvstávala před očima a zase se vytrácela, protoe jestli jsem se někdy celé noci něčeho děsil, pak toho, co jsem viděl ve své vlastní budoucnosti. Sebe v roce 1999, oputěného, jak tie vyrývám nehtem do omítky drobná písmena

Proboha, zaeptal jsem. Počkej!

Postel vyjekla jako kočka, kdy se jí někdo dotkne ve spánku. Celou vahou jsem ulehl a prsty přejíděl po stěně. Byla tam dalí slova. Nějaké poselství, naráka, klíč k celé té záhadě?

Vzpomněl jsem si na kouzla, jaká jsme prováděli v dětství, kdy mi třeba kamarádi něco napsali do bloku a potom popsanou stránku vytrhli. Jenome já jsem si vdycky vynesl blok z místnosti, přejíděl měkkou tukou po vytlačených slovech, jak zůstala na prázdných stránkách, a slova mi pomalu vystoupila na povrch.

Přesně něco takového jsem udělal teď. Nael jsem si tuku a jemné jí třel povrch zdi. Před očima se mi začaly objevovat čmárance nehtů, tady ústa, jinde zas oko, velijaké tvary a útrky starcových snů.

Čtyři ráno a nemůu spát.

A pod tím stralivá prosba:

Boe, prosím tě  chtěl bych spát!

A za úsvitu zoufalství:

Prokristapána.

A potom nápis, který mě málem srazil na kolena, jak jsem se tam tak krčil. Nebo tam byla tato slova:

U zase stojí v předsíni.

Ale to jsem byl přece já, před pěti minutami, pomyslel jsem si, nahoře před pokojem té staré eny. Byl jsem to já, před chviličkou před tímhle prázdným pokojem. A taky

Včera v noci. V temném deti, v tramvaji. Kdy ten mohutný vůz vybíral zatáčky, dřevěné lity mu úpěly, naletěná mosaz se zachvívala a za mnou se kdosi pohupoval v uličce a hořekoval nad tou pohřební cestou.

U zase stojí v předsíni.

A stál tam v uličce vagónu.

Ne, ne. To u je snad a moc!

Copak je to nějaký zločin, stát v uličce vagónu a naříkat, anebo stát tady v předsíni, prostě se dívat na dveře a čistě jenom svým mlčením dát starci vědět o své přítomnosti?

Ano, ale co kdy ten neznámý jednou v noci vstoupil do pokoje?

A co kdy s sebou přinesl osamělou smrt?

Zadíval jsem se na čmárance, slabé a vybledlé jako cedulka venku s oznámením, e jsou na prodej kanáři. A pak jsem se obrátil a prchal od té stralivé věty plné osamění a zoufalství.

Venku v předsíni jsem se zastavil a trochu se nadýchl. Snail jsem se uhodnout, jestli tu v posledním měsíci znovu a znovu stával někdo jiný, člověk, jemu za obličejem u byly vidět kosti.

Chtělo se mi vyskočit a zavolat nahoru, abych otřásl prázdnými ptačími klecemi: Jestli přijde ten chlap znovu, tak mě proboha zavolejte!

Jenome jak? Kousek od sebe jsem uviděl prázdný stojan na telefon a pod ním seznam z roku 1933.

Tak aspoň zavolejte z okna!

Ale kdo by slyel její hlas, podobný otočení klíče v zrezavělém zámku?

Přijdu a budu tu hlídat, napadlo mne. Ale proč?

Protoe ta mrtvá mumie z vyschlého mořského dna, ta stará uvadlá ena, která tam leí nahoře v pohřebních obvazech, se modlí, aby k ní zavál po schodech studený vítr.

Zamkněte vechny dveře! napadlo mne.

Ale kdy jsem se pokouel zavřít dveře od domu, ani se nedovřely.

Slyel jsem jen studený vítr, který s epotem pořád jetě pronikal dovnitř.

Cestou na policejní stanici jsem kus cesty utíkal a pak jsem trochu zpomalil a zastavil jsem se.

Protoe mi těsně za hlavou začali ustit suchými křídly mrtví kanáři.

Chtěli ven. A jen já je mohl zachránit.

A protoe jsem kolem sebe vycítil, jak v nánosech Nilu začínají stoupat tiché vody a chystají se zaplavit dávný Nikotris a s ním dva tisíce let starou Faraónovu dceru.

Jen já jsem mohl zabránit, aby ji temný Nil neodnesl i se svým pískem.

Běel jsem ke své staré underwoodce.

Psal jsem a zachránil ptáky. Psal jsem a spasil ty staré suché kosti.

Provinile, ale vítězoslavně, vítězoslavně, ale provinile jsem je vytáhl z válce psacího stroje a na plocho uloil na dně své krabice, která mi připomínala klece, pískovec a říční dno, a kde začnou zpívat, jen kdy si přečtu svá slova, a eptat, jenom kdy budu otáčet stránky.

Tím jsem se spasil a rozjařeně odeel.

K policejní stanici jsem zamířil pln velkolepých představ, divokých nápadů, neuvěřitelných klíčů k celé záhadě, moných dohadů a jasných řeení.

Kdy jsem tam přicházel, připadal jsem si jako nejlepí akrobat světa, vystupující na nejvyí visuté hrazdě zavěené z největího balónu.

Netuil jsem jetě, e detektiv, poručík Elmo Crumley, je vyzbrojen dlouhými jehlami a vzduchovkou.

Kdy jsem přicházel, otvíral právě dveře policejní stanice. Cosi v mém obličeji ho zřejmé varovalo, e na něj chci vychrlit vechny své nápady, představy, pojetí a moné stopy. Zvedl ruku, jako by si chtěl otřít obličej, téměř uskočil nazpět a unaveně kráčel chodbou, jako by se přiblioval k mině.

Co tu pohledáváte?

Copak se od občanů nečeká, e přijdou na policii, kdy mohou vyřeit vradu?

Kde tu vidíte nějaké vrady? Crumley se podíval po okolí a opravdu, ádné vrady tam pozorovat nebylo. Co jetě chcete?

Opravdu si nemíníte vyslechnout, co jsem vám přiel říct?

Vechno u jsem to slyel. Crumley kolem mne energicky proel a zamířil ke svému autu, zaparkovanému u kraje vozovky. Jak někdo v Benátkách umře na infarkt anebo zakopne o tkaničky, určitě si to sem dalí den někdo přiene a začne mi vykládat, jak vyřeit to zastavené srdce anebo zas zavázat ty tkaničky. Vám přímo kouká z obličeje, e mi chcete o těch infarktech a tkaničkách povídat, a já včera celou noc nespal.

el dál a já utíkal za ním, protoe si to rázoval sto dvaceti kroky v minutě po způsobu Harryho Trumana.

Slyel mě, jak jdu za ním, a zavolal na mne přes rameno: Něco vám povím, vy Papá Hamingwayi 

Copak vy víte, čím se ivím?

To ví v Benátkách kadý. Kdykoliv vám uveřejní povídku v Dime Detective nebo ve Flynns Detective, slyí vás celé město, jak to vykřikujete někde u novinového pultu v hospodě a ukazujete ty časopisy.

Aha, řekl jsem a z balónu mi unikl poslední zbytek horkého vzduchu. Zůstal jsem stát před Crumleyho autem a kousal jsem se do dolního rtu.

Crumley si toho viml a zatvářil se provinile a otcovsky. Pro kristapána, řekl.

Co se děje?

Víte, co mě nejvíc tve na detektivech amatérech? zeptal se Crumley.

Já nejsem ádný detektiv amatér. Jsem spisovatel z povolání a mám citlivá tykadla.

Take jste vlastně luční koník, co se naučil psát na stroji, řekl Crumley a čekal, a se uklidním. Ale kdybyste strávil tolik let co já v Benátkách, v mé kanceláři a v márnici, u byste dávno věděl, e kadý pobuda, co projde kolem, a kdekterý opilec, co se sem dopotácí, má tolik teorií, důkazů a odhalení, e by to zaplnilo bibli a potopilo výletní loď, na které si vyrazili na piknik baptisti. Poslouchat kadého upovídaného kněze, co proel dveřmi vězení, je polovina lidí podezřelých, jedna třetina zatčených a ostatní před soudem nebo na ibenici. Proč bych měl v takové situaci poslouchat nějakého mladého pisálka, který si jetě ani neudělal jméno v literatuře  znovu jsem sebou trhl a on opět chvíli čekal, a který náhodou nael člověka utopeného neastnou náhodou ve lví kleci, a u si myslí, e narazil na Zločin a trest a připadá si jako Raskolnikovův syn. Konec projevu. Teď mi odpovězte.

Vy znáte Raskolnikova? řekl jsem uasle.

Znal jsem ho snad dřív, ne jste se narodil. Ale za to si člověk nic nekoupí. Vysvětlete mi, oč vám jde.

Jsem spisovatel. O lidských citech toho vím víc ne vy.

Blbost. Já jsem detektiv. Vím víc o faktech ne vy. Nebojíte se, e vás fakta jen popletou?

Já 

Povězte mi, chlapče. Proil jste vůbec něco?

Cokoliv.

Jistě, cokoliv. Velké věci v normálním ivotě. Nejrůznějí věci. Třeba nemoc, znásilnění, smrt, válku, revoluci, vradu.

Matka i otec mi zemřeli 

Pokojně?

Ano. Ale při jednom přepadení mi zastřelili strýce 

Viděl jste, jak ho zastřelili?

Ne, ale 

Kdy jste to neviděl, tak se to nebere v úvahu. Jde o to, jestli jste u někdy předtím nael něco jako člověka ve lví kleci?

Ne, připustil jsem po zaváhání.

Tak vidíte, a tím to je. Pořád jetě jste v oku. Nevíte, co je ivot. Já se narodil a vyrostl v márnici. A vy jste poprvé zahlédl koutkem oka pitevní stůl. Co kdybyste přestal křičet a el si po svých? Vtom si uvědomil, e sám mluví a dost zvýeným hlasem, a řekl: Ne, a co kdybych pro změnu přestal já křičet a jel si po svých?

A to také udělal. Otevřel dvířka od vozu, rychle si nastoupil, a ne jsem se stačil trochu vzpamatovat, byl pryč.

Zaklel jsem, zabouchl za sebou dveře telefonní budky, hodil do otvoru cent a zavolal přes pět mil do Los Angeles. Na druhé straně zvedl někdo telefon a já slyel, jak rádio vyhrává La Raspu, někdo mlátí dveřmi a splachuje záchod, ale taky jsem cítil, jak mě tam čeká slunce, které jsem tolik potřeboval.

Paní, co bydlela v suterénu na rohu Temple a Figueroa, nervózní stejně jako ten telefon, co drela v ruce, si konečně odkalala a řekla:

Qué?

Paní Gutierrezová! křičel jsem. Pak jsem se zarazil a začal znovu. Paní Gutierrezová, tady je Cvokou.

Váně? vydechla a pak se rozesmála. Sí, sí! Chcete mluvit s Fannií?

Ne, stačí, kdy na ni zavoláte. Zavoláte na ni, prosím vás, paní Gutierrezová?

Zavolám.

Slyel jsem ji, jak odchází. Slyel jsem, jak se celá ta zchátralá rozvrzaná barabizna naklání. Jednou tu usedne na střechu kos a celý ten uboácký dům se sesype. Slyel jsem, jak za ní apká po linoleu její malý mexický psík, podobný trochu čmeláku, a těká.

Pak jsem uslyel, jak se otevírají venkovní dveře domu, paní Gutierrezová vychází na verandu druhého patra, sklání se a slunečním světlem volá do prvního poschodí.

Hej, Fannie! Hej, Fannie! To je Cvokou!

Zavolal jsem do svého aparátu: Řeknete jí, e bych nutně potřeboval přijít na návtěvu!

Paní Gutierrezová chvíli čekala. Pak jsem zaslechl, jak zaskřípěla veranda druhého patra, jako kdyby se na palubu vyvalil obrovitý kapitán a rozhlíel se po světě.

Hej, Fannie, Cvokou potřebuje přijít na návtěvu!

Dlouho bylo ticho. Potom se vzduchem nad dvorem domu pozvedl sladký hlas. Slovům jsem ale nerozuměl.

Řekněte jí, e potřebuju Tosku!

Tosca! křičela paní Gutierrezová dolů do dvora.

A zase bylo dlouho ticho.

Pak se celý dům znovu naklonil, tentokrát na druhou stranu, jako by se země převracela v polední dřímotě.

Kolem paní Gutierrezová začaly stoupat první tóny Tosky. A paní Gutierrezová se ozvala.

Fannie říká 

Slyím tu hudbu, paní Gutierrezová. A ta znamená ano!

Zavěsil jsem. A v té chvíli se na pár metrů ode mne, dokonale načasováno, přivalilo na břeh sto tisíc tun slané vody. Přikývl jsem v úctě nad boí přesností.

Přesvědčil jsem se, e mám v kapse dvacet centů, a rozběhl jsem se, abych chytil nejblií tramvaj.

Byla obrovitá.

Ve skutečnosti se jmenovala Cora Smithová, ale říkala si Fannie Floriana, a nikdo jí taky jinak neřekl. Znával jsem ji před lety, kdy jsem jetě bydlel v tom zchátralém domě, a vídal jsem se s ní, i kdy jsem se pak přestěhoval k moři.

Fannie byla tak tlustá, e nikdy nespala vlee. Celé dny a noci proseděla ve velké kapitánské idli, připevněné k palubě svého bytu, a linoleum měla zhmoděné a pokrábané, jak si je rozryla svou těkou vahou. Pohybovala se co nejméně, protoe kdy občas přeplula pokoj ke dveřím a protáhla se do chodbičky k úzkému záchodu, v prsou i v krku jí vířil dech. Bála se, e jednou v tom záchodu uvízne. Proboha, říkávala často, víte, jak by to bylo hrozné, kdyby museli přijet hasiči a z toho záchoda mě vytáhnout! A pak se zas vrátila k idli, rádiu a gramofonu, odkud jen stačilo sáhnout k ledničce plné zmrzliny, másla a majonézy a vůbec nejrůznějích kodlivých jídel v značně kodlivém mnoství. V jednom kuse jen jedla a poslouchala. Vedle ledničky měla knihovnu, ale v té nestály ádné knihy, jen tisíce desek s Carusem, Galli-Cureim, Swarthoutem a ostatními. Kdy dozněly poslední písně a poslední deska se o půlnoci se zasyčením zastavila, stáhla se Fannie do sebe jako slon zastřelený za tmy. Mohutné kosti v rozkypělém svalstvu jí znehybněly. Kulatý obličej byl jako měsíc, dohlíející nad poadavky rozsáhlých teritorií jejího těla. Seděla podloena poltáři, dech jí unikal, zase se vracel a opět unikal, jako by se Fannie hrozila laviny, kterou by mohla spustit, kdyby se jen trochu víc zaklonila, váha jejího těla by ji strhla a svalstvo by jí zahltilo a rozdrtilo plíce a navdycky vyřadilo její hlas a uhasilo její světlo. Sama o tom nikdy nemluvila, ale kdy se jí kdosi jednou zeptal, proč nikdy nespí v posteli, vyděené jí zahořelo v očích, a nikdo u se před ní o postelích nezmínil. Byla tak tlustá, e vdycky měla vraha po boku. Ustraeně spala v té své hoře masa a ráno se probouzela s úlevou, e má zas jednu noc za sebou a e ji překonala.

V uličce před domem čekala bedna, v jaké se přepravují piana.

Ta je má, řekla Fannie. A umřu, vyneste tu bednu nahoru, ulote mě do ní a sneste mě dolů. Je to má bedna. A kdy u mě tak poslouchá, buď tak moc hodný a podej mi tu lahvičku majonézy a líci.

Stál jsem před dveřmi domu a poslouchal.

Fanniin hlas plynul dolů chodbami. Vyvěral čistý jak horská bystřina a přeskakoval od prvního patra k přízemí a potom dolní chodbou. Málem jsem se jejího zpěvu mohl napít, jak byl čirý.

Fannie.

Jak jsem tak stoupal k přízemí, zatrylkovala několik taktů z Traviaty. A kdy jsem přecházel po prvním poschodí a zastavil se, abych se zavřenýma očima naslouchal, vítala Madame Butterfly zářivou loď v přístavu a poručíka v bílé uniformě.

Domem zněl hlas tíhlé japonské dívky, stojící za jarního odpoledne nahoře na kopci. A na stolku u okna před verandou druhého patra byl obrázek té dívky, tehdy sedmnáctileté. Dívka váila nanejvý pětapadesát kilogramů, ale to bylo u hodně dávno. Mě sem přivábil po starých schodech spí ten hlas  příslib kouzelného jasu.

Věděl jsem, e sotva dojdu ke dveřím, zpěv ztichne.

Fannie, řeknu, slyel jsem tu teď někoho zpívat.

Váně?

Bylo to něco z Bohémy.

To je ale divné. Kdo jen to mohl být?

U léta jsme spolu hráli tuhle hru, rozmlouvali jsme o hudbě, debatovali o symfoniích, baletu či opeře, poslouchali je z rádia, přehrávali si je na jejím starém rozvrzaném gramofonu, ale jakiva, ani za tři tisíce let, by mi Fannie nezazpívala, kdy jsem byl u ní v pokoji.

Dneska vak bylo vechno jiné.

Kdy jsem přicházel chodbou, přestala zpívat. Ale určitě měla vechno promylené, naplánované. Moná e vyhlédla z okna a viděla mě, jak přicházím ulicí. Moná e zahlédla mým svalstvem i moje kosti. A třeba jí můj hlas, kdy jsem jí telefonoval zdaleka přes celé město, přinesl (i kdy to bylo nemoné) i trochu smutku té noci a také detě. Kadopádně se v mohutném vyzrálém Fanniině těle probudila jakási mocná intuice. A Fannie pro mě měla spoustu překvapení.

Stál jsem u jejích dveří a naslouchal.

Nejdřív zaskřípění, jako by se vlnami prodírala obrovská loď. To se tam pohnula jakási velká mylenka.

Něco tichounce zasyčelo  gramofon!

Zaukal jsem na dveře.

Fannie, zavolal jsem. To jsem já, Cvokou.

Voila!

Fannie otevřela dveře a z pokoje zahřměla hudba. Jedinečná ena, spustila nabrouenou dřevěnou jehlu na syčící desku a pak se přeplavila přes pokoj, drela ruku na klice a čekala. Jenom se klika maličko pohnula dolů, Fannie doiroka rozevřela dveře a zevnitř se vyřinul Puccini, pohltil mne a vtáhl dovnitř. Fannie Floriana jen pomáhala.

Na desce byla první strana Tosky. Fannie mne usadila v rozviklané idli, zvedla mi prázdnou ruku a vloila do ní sklenici dobrého vína. Já přece nepiju, Fannie.

Nesmysl. Jen se na sebe podívej, jak vypadá. Pij! Proplula kolem mne jako ti zázrační hroi, co ve Fantasii blednou jako vatočník, a spustila se jako nějaký stralivý záhon na svou bezmocnou idli.

Kdy byla deska skoro u konce, rozplakal jsem se.

Ale no tak, eptala Fannie a znovu mi nalila. Tak si z toho nic nedělej.

Při Puccinim vdycky brečím, Fannie.

Jistě, zlatíčko, ale ne tolik.

Máte pravdu, tolik ne. Vypil jsem polovinu druhé sklenky. Byl to StEmilion ročník 1938 z dobré vinice a Fannii ho přinesl a nechal jeden bohatý známý, kdy si sem přiel přes celé město pořádně popovídat a od srdce se zasmát, a oba se dobře pobavili, bez ohledu na to, kdo z nich měl větí příjem. Viděl jsem jednou večer, jak sem přicházejí po schodech Toscaniniho příbuzní, a chvíli jsem počkal. Jindy jsem potkal Lawrence Tibbetta, který el zrovna ze schodů, a jak jsme se míjeli, kývli jsme na sebe. Přátelé, co si sem přili promluvit, vdycky přináeli nejlepí láhve a pokadé odcházeli s úsměvem. Střed světa můe leet kdekoli. Tady byl v prvním poschodí chudého činovního domu na patné straně Los Angeles.

Utřel jsem si slzy rukávem od saka.

Tak mi vechno pověz, řekla ta mohutná tlustá paní.

Nael jsem mrtvého člověka, Fannie. A nikoho to nezajímá!

Pro pána boha! Kulatý obličej se jí jetě víc zaokrouhlil, jak rozevřela doiroka oči, a pak soustrastně změkl. Chudáčku malý. A kdo to byl?

Jeden z těch sympatických dědouků, co sedávají před pokladnou na zastávce benátské tramvaje a klábosí tam snad u od dob, co Billy Sunday pratil biblí a William Jennings Bryan pronesl svou řeč na Cross of Gold. Vídal jsem je tam u jako kluk. Čtyři starce. Připadalo mi, e u tam sedí od počátků světa, přilepeni k těm dřevěným lavicím. Snad jaktěiv jsem ádného neviděl, e by vstal a někam el. Sedávali tam celé dny, celé týdny a celé roky, kouřili fajfky nebo doutníky, vykládali si, jak to jde s politikou od desíti k pěti, a rozhodovali, co udělat s touhletou zemí. Kdy mi bylo patnáct, jeden z nich se po mně podíval a povídá: e změní svět k lepímu, a vyroste, viď, chlapče? a já odpověděl: Ano, pane. On na to: Věřím, e to dokáe. Viďte, pánové? Určitě, řekli vichni a usmáli se na mne. A toho stařečka, co se mě tehdy na to ptal, jsem včera v noci nael ve lví kleci.

V kleci?

Pod vodou, v průlivu.

To chce dalí stranu Tosky.

Fannie se zvedla jako lavina, jak příliv přeplula ke gramofonu, s mocnou silou zvedla přenosku a s boím epotem poloila jehlu na nový povrch.

Kdy se rozezněla hudba, vrátila se Fannie ke své idli jak přízračná loď, královská a bledá, tichá a starostlivá.

Vím asi, proč to tak těce proívá, řekla. Kvůli Peg. Je pořád jetě v Mexiku, studuje tam, viď?

U je dva měsíce pryč. A mně to připadá jako dva roky, řekl jsem. Proboha, já jsem tak oputěný.

A zranitelný, dodala Fannie. Neměl bys jí tam zavolat?

Proboha, Fannie, to si nemůu dovolit. A na její účet jí volat nechci. Musím jen doufat, e se zítra nebo pozítří ozve sama.

Chudáčku. Jsi nemocný láskou.

Nemocný smrtí. Nejstranějí je, Fannie, e ani nevím, jak se ten starý pán jmenoval! Není to hrozné?

Vlastně mě dorazila ta druhá strana Tosky. Seděl jsem tam se sputěnou hlavou a slzy mi tekly ze pičky nosu do vína.

Úplně sis zničil StEmilion, řekla Fannie jemně, kdy deska dohrála.

Straně zuřím, Fannie, řekl jsem.

Proč? Fannie stála jako obrovské granátové jablko u gramofonu, naostřila dalí jehlu a nala veselejí desku.

Proč?

Někdo ho zabil, Fannie. Někdo ho do té klece vstrčil. Jinak se tam dostat nemohl.

Proboha, zaeptala.

Kdy mi bylo dvanáct, zastřelili mi při přepadení strýčka, pozdě v noci, v autu. Na jeho pohřbu jsme si s bratrem přísahali, e najdeme vraha, který ho zabil. Ale ten je pořád někde na svobodě. A to u se stalo dávno, v jiném městě. Tentokrát k tomu dolo tady. Ten, kdo toho starého pána utopil, ije jen na pár bloků ode mne v Benátkách. A a ho najdu 

Tak ho předá policii. Fannie se předklonila, mohutným, ale jemným pohybem. A se pořádně vyspí, bude ti líp.

Pak mi pohlédla do obličeje.

Ne, řekla, kdy v něm spatřila můj pohřeb. Nebude ti líp. Tak si dělej, co chce. Buď stejný blázen jako vichni chlapi. Boe, co je to za ivot pro nás pro enské, kdy se musíme dívat, jak se ti blázni zabíjejí, jak zabijáci zabíjejí zabijáky, a my jenom stojíme na kraji cest, voláme nechte toho, a nikdo nás nedbá. Copak mě ani neslyí, miláčku?

Poloila na gramofon dalí desku, jako by ji láskyplně políbila na dráky, jako příboj přila ke mně a dotkla se mé tváře velkými růovými chryzantémovými prsty.

Jenom buď, prosím tě, opatrný. Benátky se mi nelíbí. Není tu dost světel na ulici. A ta zatracená naftová čerpadla pumpují celé noci, bez přestání, ani zanaříkání by v tom rámusu nebylo slyet.

Benátky mě nedostanou, Fannie, ani to, co Benátkami bloudí.

Co stojí v předsíni a čeká, pomyslel jsem si, před dveřmi starců a stařen.

Fannie se náhle nade mnou změnila v obrovský ledovec. Zřejmě se mi znovu podívala do obličeje, který ve prozrazoval, nic neutajil. Instinktivně pohlédla na dveře, jako by za nimi přeel stín. Její jasnozřivost mne ohromila.

A u si dělá, co chce, řekla hlasem ztraceným hluboko v těch sto třiceti kilech náhle vyděeného těla, sem mi to nenos.

Smrt s sebou člověk přinést nemůe, Fannie.

Ale ano. Ne vejde dole do domu, pořádně si utři boty. Má vůbec peníze, aby sis mohl dát vyčistit oblek? Trochu ti dám. Vyleti si boty. Vyčisti si zuby. Nikdy se neohlíej. I oči dokáí zabít. Kdy se na někoho podívá, a on pozná, e vlastně chce, aby tě někdo zabil, tak tě oddělá. Přijď zase někdy, chlapče, ale nejdřív se uměj a dívej se rovnou před sebe.

To jsou jen třesky plesky, Fannie. Něco takového smrt nezaene, a vy to dobře víte. Ale stejně bych vám sem nikoho nepřivedl, leda sebe, přání moc astných let a lásku, Fannie.

Tím sněhy na Himalájích roztály.

Fannie se otočila pomalu jako kolotoč. Náhle jsme oba zaslechli hudbu, která u dávno zaznívala ze syčící desky.

Carmen.

Fannie Floriana si zabořila prsty do poprsí, zvedla vějíř z černé krajky, vihla jím, a se rozevřel a rozkvetl, zakrouila si jím před svýma najednou rozzářenýma očima, cudně spustila řasy a nechala znovu zaznít svému zapomenulému hlasu, svěímu jako chladná horská voda, mladému, jak jsem si připadal jetě před týdnem já.

Zpívala. A jak zpívala, přecházela po pokoji.

Bylo mi, jako bych se díval na těkou oponu, která se pomaličku zvedá v Metropolitní opeře a náhle se ovíjí kolem Gibraltaru, rozvířena pohyby íleného dirigenta, který dokáe roztančit slony a vylákat z hlubin bílé, alkohol chrlící velryby.

Ke konci první árie jsem se zas rozplakal.

Tentokrát ale smíchy.

Teprve později jsem si pomyslel, proboha. Vdy je to poprvé, co ve svém pokoji zpívala.

A mně!

Dole bylo odpoledne.

Stál jsem v sluncem ozářené ulici a trochu nejistě se pohupoval, v ústech pachu po víně. Zadíval jsem se nahoru k prvnímu patru zchátralého čináku.

Doznívaly ke mně tóny písně na rozloučenou, loučení mezi Butterfly a jejím mladým poručíkem, kdy celý v bílém odplouval.

Fannie se nejasně rýsovala na verandě a dívala se na mne dolů se smutným úsměvem v malých, poupěti podobných ústech  mladé děvče uvězněné v kulatém, jak měsíc za úplňku irokém obličeji, které teď za sebe nechalo o naem přátelství a mém odchodu mluvit jen hudbu v pokoji.

Kdy jsem ji tak viděl, vzpomněl jsem si na Constance Rattiganovou, zamčenou v maurské pevnosti nad mořem. Chtěl jsem na ni zavolat a zeptat se, co myslí o té podobě.

Fannie vak na mne zamávala. A tak mi nezbývalo, ne na ni zamávat také.

Byl jsem teď připraven čelit Benátkám v dobrém počasí.

Počkej, ty jeden holohlavče, co vůbec nevypadá jako detektiv  Elmo Crumley, říkal jsem si, u jdu!

Nakonec jsem se pak ale jen poflakoval před budovou benátské policejní stanice a připadal si jako největí hlupák na světě.

Nedokázal jsem se rozhodnout, jestli Crumley tam uvnitř je kráska či zvíře.

V té nerozhodnosti jsem bloumal po chodníku, a z okna v horním poschodí, kde byla věznice, vyhlédl kdosi nápadně podobný Crumleymu. Dal jsem se na útěk.

Při pomylení, e by si na mne otevřel pusu jak silnou baterku a spálil mi broskvové chmýří na tvářích, mi srdce kleslo v těle, jako kdy padá vestka ze stromu.

Prokrista, říkal jsem si, kdy u se mu konečně dokáu postavit a vyvalím na něj vechna svá tajemství, co se mi ukládají jako prach na náhrobním kameni v mé bedně na rukopisy? Kdy? U brzy.

Stalo se to hned v noci.

Před mým bytem se strhla asi ve dvě ráno malá bouřka s detěm.

Nesmysl, řekl jsem si, jak jsem tak v posteli poslouchal dé. Malá bouřka? Jak vlastně malá? Asi metr iroká, dva metry vysoká, na jednom jediném místě? Dé, co by smáčel jenom můj práh, nespadl vůbec nikde jinde a pak by rychle přestal?

K čertu!

Vyskočil jsem a doiroka otevřel dveře.

Na obloze nebylo ani mráčku. Hvězdy jasně zářily a vůbec nebyla mlha. Nemohlo tady pret.

A přece leela před mými dveřmi kalu vody.

A k té se táhla řada stop obrácených k mému domu a potom dalí řada otisků bosých nohou odcházejících opačným směrem.

Stál jsem tam plných pět vteřin a vtom jsem vykřikl: Tak tedy pozor!

Bylo jasné, e tam asi půl minuty stál někdo mokrý, téměř u se chystal zaklepat, říkal si, jestli jsem asi vzhůru, a pak odeel k moři.

Ne, zamrkal jsem. K moři ne. Moře jsem měl po pravé straně, západním směrem.

Otisky bosých nohou mířily doleva ode mne, na východ.

Sledoval jsem je.

Utíkal jsem, jako bych snad mohl dohonit tu nepatrnou bouřku.

A vtom jsem doběhl k průlivu.

Stopy tam končily přímo na kraji 

Prokrista!

Uasle jsem se díval na mastnou vodu.

Rozeznával jsem, kde někdo vylezl na břeh a zamířil půlnoční ulicí k mému bytu, a pak utíkal zpátky, nebo kroky teď byly delí, a 

Skočil do vody?

Proboha, kdo by plaval v tak pinavé vodě?

Někdo, komu to nevadí, kdo se nebojí nemocí? Někdo, kdo rád přichází za noci a odchází za tmy, protoe z toho má povyraení, legraci, anebo si potrpí na smrt?

el jsem po kraji průlivu, díval se na vodu a dával pozor, jestli se někde nezčeří temná hladina.

Voda opadala a zase stoupala a valila se zdymadlem, které u dávno zrezivělo. Kolem proplulo hejno malých tuleňů, ale byl to jen potěr a neměl nikam namířeno.

Jetě tam jsi? volal jsem. Proč jsi sem přiel? A proč zrovna ke mně?

Zhluboka jsem nasál vzduch a zatajil dech. Nebo ve vyhloubené betonové jámě pod cementovým bunkrem na druhé straně vratkého mostu

Jako by tam vystoupl z vody mastný okraj vlasů a pak namatěné čelo. A vytřetěně se na mne podívaly nějaké oči. Mohla to dost dobře být mořská vydra, pes anebo černá sviňucha, která zabloudila do kanálu a uvízla tady. Hlava zůstávala dlouhou chvíli napůl povystrčena nad vodou.

A já si vzpomněl na něco, co jsem se jako kluk dočetl v románech o Africe. O krokodýlech ijících v podzemních jeskyních podél břehů Konga. Tato zvířata se prý ponořují pod vodu a nikdy nevyplouvají na povrch. Pod vodou se ukrývají v tajném břehu a čekají, a tudy někdo neopatrný poplave. V takové chvíli vystřelí ze svých doupat pod vodou a vrhají se za potravou.

Dívám se snad na podobné zvíře? Na něco, co si potrpí na noční proudy, skrývá se v dírách pod břehy a občas vychází ven, opatrně nalapuje a zanechá na místě, kde se zastaví, deovou vodu?

Díval jsem se na tmavou hlavu ve vodě. A ta hlava pozorovala lesklýma očima mne. Ne, to nemůe být člověk!

Zachvěl jsem se. Skočil jsem kupředu, jako se vrháme k nějakému děsu, aby nám zmizel, a jako zaháníme pavouky, krysy a hady. K tomu skoku mne nevedla odvaha, ale strach.

Tmavá hlava se ponořila. Voda se zčeřila. Hlava se u neobjevila.

Celý roztřesený jsem se vracel stopou temného detě, který mě přiel navtívit a ke dveřím. Na prahu pořád jetě byla louička vody.

Shýbl jsem se a zvedl ze středu té kaluinky hrstku chaluh. A teprve pak jsem si uvědomil, e jsem k průlivu a nazpátek běel jen v trenýrkách.

Zděsil jsem se a rychle jsem se ohlédl. Na ulici vak nikdo nebyl. Vyskočil jsem a zabouchl dveře.

Zítra, pomyslel jsem si, půjdu a pohrozím pěstmi na Elma Crumleyho.

V pravé pěsti budu dret hrst drtě z tramvajových lístků.

V levé chuchvalec vlhké chaluhy.

Ale na policejní stanici za ním nepůjdu! Z vězení, stejně jako z nemocnice se mi dělá slabo v kolenou.

Crumley přece někde bydlí.

A tam ho taky najdu a řádně mu pohrozím.

Asi sto padesát dní do roka pronikne slunce mlhou v Benátkách a v poledne.

Asi edesát dní do roka se slunce vyhoupne z mlhy, a kdy má zase kolem čtvrté nebo páté zapadat.

Asi čtyřicet dní nevychází slunce vůbec.

Po zbytek roku, kdy máte těstí, vychází slunce tak jako jinde v Los Angeles a v Kalifornii v půl esté anebo v est ráno a svítí celý den.

Právě ty čtyřicetidenní a edesátidenní cykly jsou tak skličující, e střelci začínají čistit puky. Kdy u dvanáct dní nezasvitne slunce, jdou si staré dámy koupit jed na krysy. Ale třináctého dne, kdy u se chystají nasypat si ráno arsen do čaje, se slunce vyhoupne na oblohu a podivuje se, proč jsou vichni tak smutní, a staré dámy nasypou jed krysám u průlivu a samy si dají koňak.

Za toho čtyřicetidenního období se znovu a znovu ozývá mlhový roh ztracený kdesi v zálivu a houká bez ustání, a máte pocit, e se na místním hřbitově začínají hýbat nebotíci. Anebo se vám pozdě v noci stane, e kdy mlhový roh houká a houká, v podvědomí vám vypluje jakési podivné obojivelné zvíře a plave k moři. Plave někam, kam ho to vábí, dost moná, e jenom za sluncem. Vechna chytrá zvířata u utekla na jih. Zůstal jste tu sám na studené duně s prázdným psacím strojem, vybraným bankovním kontem a vlanou postelí. Máte strach, e a usnete, vynoří se u vás to zvíře schované hluboko v moři. Abyste se ho zbavil, vstanete ve tři ráno a napíete o něm povídku, ale ádnému časopisu ji několik let nepolete, protoe se bojíte. Thomas Mann neměl psát o smrti, ale o neúspěchu v Benátkách.

Protoe je to vechno pravda anebo jen výplod představ, bydlí moudří lidé v Benátkách co nejdál od moře. Pravomoc policie končí stejně jako mlha u Lincoln Avenue.

Tam, na samém pomezí úředně spravovaného území a patného počasí, leí zahrada, kterou jsem zatím viděl tak jednou nebo dvakrát.

Jestli v ní stojí dům, se vůbec nedá poznat. Kolem roste tolik keřů, stromů, tropických křovin, palem, orobinců a áchorů, e by se člověk snad musel dovnitř prodírat sekačkou. Cesta tam nevede ádná, jenom vylapaná pěinka. Přece tam ale stojí nízký domek, po bradu zabořený do nesekané trávy, ale tak daleko od ulice, e vypadá spí jako slon uvízlý v dehtové jámě a odsouzený k brzkému zániku. Na brance není ani potovní schránka. Listono zřejmé hází potu do zahrady a pak rychle uteče, ne po něm z dungle něco skočí.

V létě voní z té zelené zahrady pomeranče a meruňky. A co není pomeranč anebo meruňka, je kaktus či orchidej anebo v noci kvetoucí jasmín. Nikdy odtud není slyet sekačka na trávu. Nikdy nezasvití kosa. A nepronikne sem mlha. Na hranici vlhkého věčného benátského era přeívá domek uprostřed citrónů, které září po celou zimu jako světla na vánočním stromku.

A kdy jde člověk někdy kolem, má pocit, e zaslechl, jak tam okapi dusají po serengetské pláni, anebo zahlédl velká mračna plameňáků, rudých jak zapadající slunce, polekaných a krouících v čirém slunci.

A v tomhletom domku, zasvěcen do tajů počasí a oddaný mylence zachránit si svou věčně opálenou dui, il asi čtyřicetiletý mu, který u trochu pleatěl a mluvil skřípavým hlasem a který přicházel k moři a nadechl se mlhy, jen kdy se musel zabývat přestupky proti celním předpisům, poruováním zákonů a občas i smrtí, je také mohla být vradou.

Elmo Crumley.

A já nael jeho a jeho dům jenom proto, e řada lidí vyslechla moje dotazy, přikývla a ukázala mi, kudy jít.

Kadý mi prozradil, e pozdě odpoledne vchází vdycky ten malý detektiv do své zelené dungle a mizí mezi hlukem vstávajících hrochů a snáejících se plameňáků.

Co mám teď dělat? pomyslel jsem si. Stát tu na kraji té jeho divočiny a volat na něj?

První vak zavolal Crumley.

Prokristapána, to jste zas vy?

Kdy jsem přicházel k brance, vynořil se zrovna ze své divoké dungle a nalapoval po zarostlé pěince.

Jsem to já.

Jak si tak detektiv razil cestu po neposekané pěině, zdálo se mi, e slyím zvuky, které jsem si vdycky představoval, kdy jsem el kolem: Thompsonovy gazely ve skoku, zebry z kříovek, které se těsně za mnou plaily, a k tomu větrem nesený zápach zlaté lví moči.

Tak se mi zdá, e u jsme si to vechno odříkali včera, zabručel Crumley. Snad jste se nepřiel omluvit? Nebo mi chcete říci něco jetě hlasitějího a směnějího?

Stačilo by, kdybyste se na chvíli zastavil a poslouchal, řekl jsem mu.

Je vás opravdu slyet dodaleka, to musím uznat. Jedna má známá, co bydlí tři bloky od místa, kde jste nael tu mrtvolu, tvrdí, e jste křičel tak, e se jí pořád jetě nevrátily kočky. Dobrá, u stojím. Tak co?

Po kadém jeho slovu se mi pěsti zabořily jetě hlouběji do kapes sportovní bundy. Nedokázal jsem je vytáhnout. Stál jsem tam se sklopenou hlavou a odvrácenýma očima a snail se popadnout dech.

Crumley pohlédl na náramkové hodinky.

Tu noc za mnou stál v tramvaji nějaký člověk, vykřikl jsem najednou. Určitě nacpal toho starého dědu do lví klece.

Nekřičte mi tu tolik. Jak to víte?

Svíral jsem v kapsách pěstě. Cítil jsem, jak za mnou natahuje ruce. Cítil jsem, jak pohybuje prsty, jako by o něco prosil. Chtěl, abych se otočil a podíval se na něj! Copak vichni vrazi nechtějí být odhaleni?

Takhle to tvrdí psychologové v laciných detektivkách. Proč jste se na něj nepodíval?

Člověk se nerad dívá na opilce. Přisednou si pak a dýchají na vás.

To máte pravdu. Crumley si dovolil trochu zvědavosti. Vyndal váček s tabákem a papírek a začal si balit cigaretu, ale schválně na mne ani nepohlédl. A dál?

Měl jste ho slyet. Kdybyste ho byl slyel, tak byste mi věřil. Proboha, vdy mluvil jako duch Hamletova otce a z hloubi hrobu, jako by volal, nezapomeň na mne! Ale jetě víc  podívej se na mne, poznej mě, zatkni mě.

Crumley si zapálil cigaretu a pohlédl na mne kouřem.

Po těch jeho slovech jsem v několika vteřinách o deset let zestárl, řekl jsem. Jakiv jsem si nebyl tak jistý svými pocity!

Kadý na světě má své pocity. Crumley si prohlíel cigaretu, jako kdyby se nemohl rozhodnout, jestli se mu líbí, nebo ne. Kdekdo má babičku, co zkouí psát pro televizi písničky na reklamu ovesných vloček, a pak mu je pořád prozpěvuje, a by ji člověk nejradi vyrazil dui z těla. Textaři, básníci, amatértí detektivové, vichni ti cvoci jsou přesvědčeni, e nad ně není. Víte, co mi připomínáte, synu? Ten dav idiotů, co se vrhl na Alexandra Popea, mával na něj svými básněmi, romány a esejemi a chtěl po něm radu, a se Pope rozběsnil a napsal Esej o kritice.

Vy znáte Alexandra Popea?

Crumley si zarmouceně vzdychl, odhodil cigaretu a zalápl ji.

Myslíte si snad, e detektivové jsou samí omezenci? Jasně e znám Popea, prokristapána. Četl jsem si ho pozdě v noci pod dekou, aby si rodiče nemysleli, e jsem teplou. A teď vypadněte.

Chcete prostě říct, e je to vechno k ničemu? vykřikl jsem. To se ani nepokusíte toho starého pána zachránit?

Zrudl jsem, kdy jsem si uvědomil, co jsem to řekl.

Myslím 

Vím, co si myslíte, řekl mi Crumley trpělivě.

Pohlédl dolů ulicí, jako by viděl a k mému bytu, psacímu stolu a ke stroji, který tam stojí.

Přiel jste na něco zajímavého, anebo si to aspoň myslíte. A tak jste z toho celý vedle. Chcete zas nastoupit do velké červené tramvaje, rozjet se jí pozdě v noci domů, chytit toho opilce a předat nám ho, ale i kdy to uděláte, ten chlap tam nebude, a jestli ano, bude úplně jiný a vůbec ho nepoznáte. A tak máte krvavé prsty, jak mlátíte do psacího stroje, a dobře vám to píe, jak říká Hemingway, a jak jste posedlý svou intuicí, rostou vám dlouhá a úasně citlivá tykadla. Jenome za vai citlivost si nekoupím ani slanou vodu.

Vykročil k předním dvířkům svého vozu jako při včerejím netěstí.

Ne, to nedělejte! vykřikl jsem na něho. U ne. Víte, proč jste takový? árlíte!

Crumleymu div neuletěla hlava z ramenou. Prudce se otočil.

Coe?

Téměř jsem viděl, jak sahá po revolveru, i kdy ho u sebe neměl.

A, a a  vyhrkl jsem. Jakiv to nedokáete!

Úplně jsem ho svou drzostí ohromil. Otočil hlavu a vytřetěně se na mne zadíval přes střechu svého auta.

Co e nedokáu? zeptal se.

Nic z toho, co chcete udělat, ne-do-ká-e-te!

Vyrazil jsem to ze sebe a uasle jsem zmlkl. Nevzpomínal jsem si, e bych kdy takhle na někoho řval. Ve kole jsem byl vdycky prt. Jen si na nás učitelka otevřela pusu, sklapl jsem kufry. Ale teď 

Leda e se naučíte, řekl jsem u mírně a cítil jsem, jak mi do obličeje stoupá horká červeň, poslouchat svůj aludek, a ne hlavu.

Filozofické rady pro zaostalé detektivy od Normana Rockwella. Crumley se opřel o auto, jako by ho nic jiného na světě nemohlo udret. Rozesmál se, ale pak si zakryl dlaní ústa a přidueně řekl: Tak mluvte dál.

Vdy to nechcete slyet.

U dávno jsem se tak nezasmál, chlapče.

Ústa se mi sevřela, jako bych je měl zalepená. Zavřel jsem oči.

Tak povídejte, vybídl mne Crumley u mírněji.

Jde jenom o to, začal jsem pomalu, e jsem u před lety zjistil, e čím víc přemýlím, tím hůř mi jde práce. Kadý si myslí, e by člověk měl v jednom kuse přemýlet. Ne, raději vechno procítím a pak to napíu, znovu to procítím a znovu napíu, a teprve potom o tom přemýlím. Mylení přijde a později.

V Crumleyho obličeji se objevilo podivné světlo. Crumley naklonil hlavu a pohlédl na mne a pak ji zas naklonil na druhou stranu jako opice v zoologické zahradě, která se dívá mříemi a podivuje se, co je to tam sakra venku za zvíře.

Pak beze slova, dalího smíchu či úsměvu usedl na přední sedadlo svého vozu, klidně otočil klíčkem v zapalování, mírně stiskl plyn a pomalu, pomaličku odjel.

Ujel ulicí tak asi dvacet metrů, zabrzdil, chvíli přemýlel a potom couvl, naklonil se ke mně z okna a zavolal:

Prokristapána! Důkaz! Nějaký zatracený důkaz!

Po jeho slovech jsem vytáhl pravou ruku z kapsy od bundy tak prudce, a jsem málem roztrhl látku.

Po chvíli jsem natáhl ke Crumleymu pěst a otevřel třesoucí se prsty.

Podívejte, řekl jsem. Víte, co to je? e ne? Vím já, co to je? Vím. Vím, kdo byl ten stařec? Ano. Víte vy, jak se jmenoval? Ne!

Crumley si poloil hlavu na pae zkříené na volantu. Pak si povzdechl. Dobrá, tak si to poslechneme.

Tohle jsou malá áčka, béčka a céčka, řekl jsem a díval jsem se na ten starý papír ve své dlani. Abeceda, písmenka, zkroucená z tramvajových jízdenek. Protoe jezdíte autem, asi jste léta takové lístky neviděl, jenome já, od té doby, co jsem odloil kolečkové brusle, chodím buď pěky anebo jezdím tramvají, take mám těchhle lístků doma nastláno.

Crumley zvedl hlavu, ale pomalu, nechtěl vypadat moc zvědavě ani horlivě.

Ten děda si tam na stanici vdycky těch lístků nacpal plné kapsy, řekl jsem. Házel je jako konfety po lidech na Silvestra anebo někdy i v červenci a volal veselý čtvrtý červenec! Kdy jsem vás viděl, jak tomu starému chudákovi převracíte kapsy, hned jsem věděl, e je to určitě on. Tak co tomu teď říkáte?

Dlouho bylo ticho.

Do prčic! Crumley se tvářil, jako by se modlil, a seděl s očima zavřenýma, stejně jako před minutou já. Bůh mi pomoz. Nastupte si.

Coe?

Nastupte si, zatraceně. Teď mi dokáete, co jste povídal. Myslíte si o mně, e jsem blbec?

Ano. Chci říct  ne. Otevřel jsem dvířka a snail se nastoupit s levou pěstí pořád jetě zastrčenou do levé kapsy. Mám jetě něco, tuhle chaluhu, co mi včera někdo nechal u dveří, a 

Drte zobák a sledujte mapu.

Auto se prudce rozjelo.

Rychle jsem naskočil a málem jsem si vyvrátil krk.

Vstoupili jsme s Elmo Crumleym do místnosti plné tabákového kouře a zapráené jak půda starého domu.

Crumley se zadíval na prázdné místo mezi starci, kteří se k sobě skláněli jako suché proutěné idle.

Crumley vykročil dovnitř, natáhl ruku a ukázal jim konfety ze ztvrdlých písmenek.

Starci u měli dva dny čas přemýlet o tom prázdném místě mezi sebou.

Mizera, zaeptal jeden z nich.

Kdy mi něco takovýho ukáe policajt, zamumlal druhý a mouravě se podíval na směs ve své ruce, je to určitě z Willyho kapes. Chcete, abych s váma el a identifikoval ho?

Ostatní dva mui se od starce, který teď promluvil, odvrátili, jako by řekl něco oplzlého.

Crumley přikývl.

Stařec si podepřel roztřesené ruce holí a těce vstával. Crumley se snail mu pomoci, ale stařec ho sprail tak zuřivým pohledem, e Crumley rychle ustoupil.

Nechoďte ke mně!

Stařec buil holí do podlahy z tvrdého dřeva, jako by jí chtěl potrestat za patné zprávy, a vyel ze dveří.

li jsme za ním do mlhy a detě, nebo v Benátkách v jiní Kalifornii právě úplně uhaslo boí světlo.

Do márnice jsme vstupovali s dvaaosmdesátiletým muem, ale kdy jsme vycházeli, bylo mu sto deset a u se ani nemohl opírat o hůl. Z očí mu vyprchal plamen, ani nás neodmítl, kdy jsme se snaili pomoct mu do auta, a jen tam seděl a hořekoval: Proboha, kdo ho tak straně ostříhal? Kdy se to stalo? Blábolil dál, protoe potřeboval říkat nesmysly. To jste mu udělali vy? křičel, ale na nikoho určitého. Kdo to udělal? Kdo?

Já vím, pomyslel jsem si, ale neřekl jsem nic. Pomohli jsme mu z auta a zpátky k jeho místu na studené lavici, kde čekali ostatní starci a tvářili se, jako by si naeho návratu ani nevimli. Dívali se ke stropu nebo k podlaze a čekali, a odjedeme, aby se mohli rozhodnout, jestli si od toho starého kamaráda, z kterého se najednou stal cizí člověk, odvrátí, anebo si k němu přisednou, aby ho zahřáli.

Mlčky jsme ujíděli s Crumleym k téměř oputěnému domu, kde bývali na prodej kanáři.

Čekal jsem před dveřmi a Crumley se el podívat na prázdné zdi v starcově pokoji a přečíst si jména, a dalí a dalí jména, William, Willy, Will, Bili, Smith, Smith, Smith, která starý mu vyryl nehtem do stěny a zajistil si tak nesmrtelnost.

Crumley vyel, ale jetě se zastavil a mouravě se ohlíel do stralivě pustého pokoje.

Prokrista, zamumlal.

Viděl jste ta jména na zdi?

Viděl. Crumley se rozhlédl a udivilo ho, e pořád jetě vyčkává před těmi dveřmi a dívá se dovnitř. Stojí venku v předsíni.

Kdo to tam stál?

Podíval se na mne, jako by si mě chtěl změřit. Nebyl jste to vy?

Dobře víte, e ne, odpověděl jsem a kousek ustoupil.

Mohl bych vás zatknout pro vloupání a vstup do cizího domu, řekl.

Ale neuděláte to, řekl jsem zneklidněně. Tyhle dveře a vůbec vechny dveře u byly léta otevřené. Mohl sem přijít, kdo chtěl. A taky přiel.

Crumley se ohlédl do tichého pokoje.

Jak můu vědět, e jste ta slova nevyryl do té zdi sám, svým zatraceným nehtem, jen abyste mě patřičně vyděsil a přinutil mě, abych uvěřil té vaí potrhlé nesmyslné teorii?

To písmo na stěně je přece roztřesené, je to čmáranice starého člověka.

Jene jste na to mohl pomyslet a písmo napodobit.

Mohl, ale neudělal jsem to. Proboha, co ode mě jetě chcete, abych vás přesvědčil?

Rozhodně víc ne husí kůi na krku, to vá ujiuju.

Tak to ostatní najdete nahoře, řekl jsem mu a znovu zastrčil ruce do kapes a sevřel do pěstí. Chaluhu jsem pořád jetě měl schovanou, připravenou. Zajděte si tam. Podívejte se. A potom přijďte dolů. A povězte mi, co jste viděl.

Crumley naklonil hlavu, znovu se po mně podíval tím svým opičím pohledem a pak si povzdechl a el nahoru, jako starý podomní obchodník s obuví, který nese v kadé ruce bedýnku s botami.

Nahoře na schodech dlouhou chvíli postál jako lord Carnarvon před čekající Tutanchamónovou hrobkou. Měl jsem dojem, e slyím zevnitř, jak tam ustí a objevují se duchové starých ptáků. A zdálo se mi, e slyím eptat mumii, vystupující z říčního prachu. Ale to se ve mně ozývala jen stará múza, která se děsila stralivých překvapení.

Po chvíli jsem vak jen slyel, jak si kdosi eptá jméno na stěně, jednou, dvakrát, třikrát, jako by ta stará paní, co kdysi prodávala kanáry, četla obrázek po obrázku egyptské hieroglyfy.

Konečně se Crumley vrátil, ale tentokrát s tíhou v aludku a s unaveným obličejem.

Já toho veho nechám, řekl.

Čekal jsem.

Hirohito nastupuje na trůn, citoval Crumley staré noviny, které právě viděl na dně klece.

Addis Abeba? nadhodil jsem.

Je to opravdu u tak dávno?

Teď jste to aspoň vechno viděl, řekl jsem mu. Jaký jste si z toho udělal závěr?

Jaký závěr jsem si měl udělat?

Nevyčetl jste jí to z obličeje? Nepoznal jste to?

Co?

e je na řadě.

Coe?

Má to přece vechno v očích. Ví o tom člověku, co stává v předsíni. Doel a k jejímu pokoji, ale dovnitř nevstoupil. A ona čistě jen čeká a modlí se, aby přiel. Je mi straná zima po celém těle a nemůu se zahřát.

Jen to, e jste měl pravdu s těmi útrky jízdenek a zjistil jste, kde ten člověk bydlel a kdo to vlastně byl, z vás jetě nedělá velmistra týdne. e je vám straná zima? Mně je taky straná zima. Jenome za to, e vy máte tuení a mně je zima, si nekoupím ani kus rádla pro psa.

Kdy tam nepostavíte někoho na hlídku, je ta enská do dvou dnů mrtvá.

Kdyby se od nás čekalo, e postavíme hlídku ke kadému, kdo má do dvou dnů umřít, tak nám nezbyde jediný policajt. Chcete po mně, abych el za kapitánem a radil mu, kam má posílat své lidi? Shodil by mě ze schodů a pratil by za mnou mým odznakem. Podívejte, vdy ta enská je hotová nula. Hrozně nerad to říkám. Ale tak u to u policie chodí. Kdyby to byla nějaká osobnost, moná by se tam dal někdo postavit 

Tak si tam stoupnu sám.

Radi si to rozmyslete. Musíte někdy jíst anebo spát. Pořád tu být nemůete, a dobře to víte. Poprvé si zaběhnete pro párek v rohlíku, a ten chlap, jestli vůbec existuje, přijde, trochu ji postraí a je po ní. Jakiv tu nikdo nebyl. Poletoval tu nocí jen chomáč chlupů, co vyplivla nějaká kočka. Nejdřív to slyel ten starý chlapík. A teď to slyí paní, co prodávala kanáry.

Crumley se zadíval po dlouhých temných schodech k pokoji, kde nezpívali ádní ptáci, nezelenalo se jaro v Skalistých horách a ádný patný flainetář nezahrál kdysi v nějakém zapomenutém roce svým malým lutým kamarádům.

Nechte mi trochu času, a si to můu promyslet, chlapče, řekl.

Abyste byl pak spoluviníkem při vradě?

U si zas vymýlíte! Crumley zabouchl dvířka vozu, a zaúpěla v závěsech. Jak to, e jste mi chvílemi docela sympatický a pak bych vás málem ukrtil?

Takhle vás dokáu rozčilit? zeptal jsem se.

Ale to u byl pryč.

Crumley se čtyřiadvacet hodin neozval.

Skřípal jsem zuby, a se mi z nich sypal jemný práek, narovnal jsem si svou underwoodku a protáhl jsem Crumleyho psacím strojem jako parním válcem.

Řekněte něco! psal jsem.

Jak to, odpovídal Crumley odkudsi zvnitřku mého fantastického stroje, e jste mi chvílemi docela sympatický a pak bych vás málem ukrtil?

V tom stroj vyukal: Zavolám vás ten den, co ta stará paní, která prodávala kanáry, umře.

Zřejmě jsem si před lety přilepil na underwoodku dvě nálepky. Na jedné stálo SPIRITISTICKÁ TABULKA. A na druhé velkými písmeny: NEMYSLI.

Nemyslel jsem. Jen jsem nechal tu starou spiritistickou tabulku, a si čile mlátí a rachotí.

Kdy u se pustíme společně do toho problému?

Pro mě jste problém vy, odpovídal Crumley pičkami mých prstů.

Chcete být postavou v mém románu?

U jí jsem.

Tak mi pomozte.

Ani náhodou.

Sakra!

Vytrhl jsem papír ze stroje.

A vtom zazvonil můj soukromý telefon.

Připadalo mi, e k němu běím deset mil a pořád si v duchu říkám:

Peg!

Vechny eny, které pro mě kdy něco znamenaly, byly knihovnice, učitelky, spisovatelky anebo prodávaly kníky. Peg zvládala nejméně tři z těch povolání, jenome teď byla daleko, a to mne děsilo.

Trávila celé léto v Mexiku, kde končila studium panělské literatury, učila se panělsky, jezdila vlakem s mrzutými peony anebo autobusem se astnými prasaty, psala mi láskou prohavené dopisy z Tamazunchale a znuděná psaní z Acapulca, kde slunce bylo a příli oslňující a gigolové naproti tomu jen málo  alespoň pro ni, která se znala s Henry Jamesem a radila Voltairovi a Benjaminu Franklinovi. Vude s sebou nosila koík na obědy plný knih. Často jsem si myslíval, e si kvečeru pochutnává jako na vydatné svačině na bratřích Goncourtech.

Peg.

Jednou týdně mi zavolala odněkud z malého městečka či velkoměsta, rovnou po návratu z katakomb mumií v Guanajuatu anebo celá udýchaná po sestupu z Teotihuacánu, a tři kratičké minuty jsme poslouchali, jak nám tluče srdce, a znovu a znovu si říkali stejné hlouposti, onu litánii, která zní líbezně, a ji říkáte sebedéle či sebečastěji.

Kadý týden, kdy mi přiel ten hovor, se nad telefonní budkou rozzářilo slunce.

A kadý týden, kdy jsme domluvili, slunce uhaslo, zvedla se mlha, a mně se chtělo utíkat a schovat si hlavu pod přikrývky. Místo toho jsem vak namlátil do psacího stroje několik mizerných básní, nebo jsem sepsal povídku o Marance, která touí po lásce a ve snách si představuje, jak se k ní z oblohy spoutí pozeman, aby si ji odnesl s sebou, a je za svou námahu zastřelen.

Peg.

Některé týdny jsem byl tak na mizině, e jsme museli zkouet staré telefonní triky.

Tak mne třeba volali z centrály v Mexiku a přepojovali hovor na mé jméno.

Koho e chcete? řekl jsem. Co jste to říkala, slečno? Ozvete se mi!

A v té chvíli jsem slyel, jak si Peg daleko ode mne vzdychla. Čím déle jsem říkal takové nesmysly, tím víc jsem mohl hovor protahovat.

Okamik, slečno, řeknete mi to jetě jednou.

Slečna z centrály opakovala mé jméno.

Moment  podívám se, jestli tu je. Kdo ho volá?

A z dálky dvou tisíc mil rychle odpovídal Pegin hlas: Řeknete mu, e volá Peg! Peg!

A já dělal, e odcházím a zase se vracím k telefonu. Není tu. Zavolejte za hodinu.

Za hodinu! opakovala Peg jako ozvěna.

A v tom to v telefonu cvaklo, tie zavrčelo a Peg se mi zase ztratila.

Peg!

Skočil jsem do budky a strhl sluchátko z háku.

Haló? křičel jsem.

Ale nebyla to Peg.

Ticho.

Kdo volá? řekl jsem.

Mlčení. Někdo tam ale byl, ne dva tisíce mil daleko, ale velice blízko. A slyet bylo tak dobře, a jsem rozeznával, jak se na druhém konci v nozdrách a ústech toho tichého člověka pohybuje vzduch.

Co chcete? řekl jsem.

Mlčení. A zvuky, jaké vyvolává na telefonní lince čekání. A u mě volal kdo chtěl, měl otevřená ústa, přititěná těsně k mluvítku. A já jsem slyel jen epot, epot.

Prokristapána, pomyslel jsem si, to přece nemůe být ten člověk, co za mnou tak těce oddechoval, proč by mě volal do telefonní budky? Copak někdo telefonuje do budky? Nikdo přece nemá tuení, e je to moje soukromá kancelář.

Ticho. Dech. Ticho. Dech.

Přísahám, e ze sluchátka mi eptal chladný vzduch a zmrazil mi ucho.

Ne, děkuju, řekl jsem.

A zavěsil jsem.

Se zavřenýma očima jsem přebíhal ulici a byl jsem u v polovině, kdy vtom telefon zazvonil znovu.

Zastavil jsem se uprostřed vozovky, vytřetěně jsem se zadíval zpátky na telefon a bál jsem se ho dotknout, bál jsem se toho dechu.

Čím déle jsem tam vak stál a riskoval, e mě něco přejede, tím víc mi ten telefon zněl jako pohřební telefon, který volá ze hřbitova a přináí patné zprávy. Nedalo mi to, musel jsem se vrátit a zvednout sluchátko.

Ona pořád jetě ije, řekl kdosi.

Peg? vykřikl jsem.

Nerozčilujte se tak, řekl Elmo Crumley.

Opřel jsem se o stěnu budky a snail se popadnout dech. Ulevilo se mi, ale taky jsem dostal vztek.

Volal jste před chvíli? vyrazil jsem ze sebe. Jak to, e znáte tohle číslo?

V tomhletom bohem zatraceným městě u kadý slyel ten telefon zvonit a viděl vás, jak k němu letíte.

Tak kdo jetě ije?

Paní, co prodávala kanáry. Včera večer jsem si to ověřil.

Jene to bylo včera večer.

Kvůli tomu vás teď nevolám. Přijďte dneska k večeru ke mně domů. Nejspí vás roztrhnu jako hada.

Proč?

Proč jste stál ve tři ráno před mým domem?

Já?

Radi si opatřte pořádné alibi. Nemám rád, kdy mě někdo chce strait. Kolem páté jsem doma. Jestli se rychle vymáčknete, dostanete moná i pivo. Ale jestli mi začnete mluvit kolem dokola, tak vás nakopu do zadku.

Crumley! zařval jsem.

Koukejte přijít! A zavěsil.

Pomalu jsem se vracel k domovním dveřím.

Telefon znovu zazvonil.

Peg!

Nebo ten člověk, co vydechuje studený led? Anebo e by to byl Crumley ve své nejprotivnějí náladě?

Prudce jsem rozrazil dveře, skočil dovnitř, zabouchl za sebou a pak jsem s nekonečnou trpělivostí vloil do své underwoodky čistý bílý list papíru s Elmo Crumleym a přinutil ho, aby mi říkal jen samé hezké věci.

Vtom se přes Benátky převalilo deset tisíc tun mlhy, dorazilo mi a k oknům a proniklo spárami ve dveřích dovnitř.

Kdykoliv mě začne skličovat vlhký bezútěný listopad, vím, e je na čase odejít znovu někam dál od moře a dát se ostříhat.

Takové ostříhání má v sobě cosi, co mírní krev, zklidňuje srdce a upevňuje nervy.

A kromě toho pořád nemohu zapomenout na toho starce, jak klopýtá z márnice a běduje: Proboha, kdo ho tak straně ostříhal?

Samozřejmě e ten stralivý sestřih má na svědomí Cal. A tak jsem měl několik důvodů, proč zajít za Calem, nejhorím holičem v Benátkách a snad i na světě, ale laciným, kterému stačí zavolat přes přílivové vlny mlhy a u čeká s těmi svými tupými nůkami a ohání se vrčavým elektrickým strojkem, který u vyděsil a udivil leckteré chudé spisovatele i nekodné zákazníky, kdy zabloudili dovnitř.

Cale, říkal jsem si, zaeň trochu tu tmu.

Vpředu nakrátko. A dobře vidím.

Po stranách nakrátko. A dobře slyím.

Vzadu nakrátko. A cítím, co se za mnou plíí.

Jene jsem to ke Calovi nestihl, alespoň tentokrát ne.

Kdy jsem vyel z domu do mlhy, vykračoval si po Windward Avenue průvod obrovských tmavých slonů. Nebo tam vlastně tančily pavanu černé náklaďáky vzadu s velkými jeřáby a drapáky. S ohluujícím hřměním se valily k molu a chystaly se je strhnout či aspoň začít s bouráním. Tady v Benátkách se o tom mluvilo u kolik měsíců. A teď ten den přiel. Nebo přijde nejpozději zítra.

Aspoň jsem si měl čím zkrátit čekání na návtěvu u Crumleyho.

A jít za Calem mě zas tolik nelákalo.

Sloni se těce vláčeli, hekali pod svými stroji a otřásali chodníky a nezadritelně se valili pohltit zábavní podnik, koně i kolotoč.

Připadal jsem si jako starý ruský spisovatel, íleně zamilovaný do zimy a dující vichřice, ale co jsem měl dělat v té chvíli jiného, ne jít za tím průvodem?

Ne jsem se dostal k molu, polovina náklaďáků u sjela do písku a chystala se zamířit proti vlnám a pochytat vechno to harampádí, co jí kdo nahází přes zábradlí. Ostatní zamířily po prohnilých prknech k Číně a cestou vířily dřevěný shnilý prach.

Kýchal jsem, utíral si nos do papírového kapesníku, ale pořád jsem el za nimi. S takovou rýmou bych byl měl zůstat doma v posteli, ale představa, e bych si měl jít lehnout s tolika mylenkami, plnými mlhy, mrholení a detě, mě poháněla dál.

Stál jsem udiven vlastní slepotou uprostřed mola a asl jsem, kolik je tady lidí, které jsem u viděl, a vlastně je ani neznám. Polovina podniků byla zabedněná čerstvě uříznutými borovými prkny. Několik jich zůstalo otevřených, zřejmě čekaly, a přijde patné počasí, rozhází jim krouky nebo jim zpřevrací láhve od mléka. Asi před esti stánky stáli staře vyhlíející mladíci anebo starci, kteří vypadali jetě starí, ne byli, a dívali se, jak vozy rachotí k nejzazímu, přímo nad mořem poloenému konci mola a chystají se uhryznout a pohltit posledních edesát let.

Rozhlédl jsem se a vtom jsem si uvědomil, jak málokdy jsem nahlédl do těch zavřených dveří anebo za staené a přitlučené plachty.

Znovu se mne zmocnil pocit, e mne někdo sleduje, a prudce jsem se otočil.

Po molu se plíil veliký věchet mlhy, ani si mne neviml a plul dál.

Člověk nemusí vdycky brát předtuchu zvlá váně.

V těchto místech, uprostřed mola, stála malá temná chatrč, kolem které jsem chodil aspoň deset let, ale jakiv jsem ji neviděl s vytaenými roletami.

Dnes poprvé byly rolety vytaené.

Podíval jsem se dovnitř.

Proboha, pomyslel jsem si, vdy je tam celá knihovna.

Rychle jsem přistoupil k oknu a říkal jsem si, kolik asi podobných knihoven se skrývá na molu anebo je ztraceno ve starých uličkách Benátek.

Stál jsem u okna a vzpomínal na večery, kdy jsem vídal za roletou světlo a stín ruky, která obracela stránky neviditelné knihy, a slýchal jsem hlas eptající jakási slova, deklamující poezii a filozofující o temném vesmíru. Vdycky mi připadalo, jako by tam mluvil spisovatel, kterého mučí pochybnosti, nebo herec sklouzávající do zapomnění, kdy u jen zaskakuje za druhé, třeba Lear s dvojími dalími zlými dcerami a jen s posledním zbytkem rozumu.

Teď vak, dneního poledne, byly rolety vytaené. Uvnitř jetě svítilo světýlko, v pokoji, kde nebylo ivé due, stál jen psací stůl, idle a staromódní, ale prostorná koená pohovka. Kolem divanu se na vech stranách tyčily ke stropu celé útesy, věe a valy knih. Bylo jich určitě na dva tisíce, vude nacpané a navrené a ke stropu.

Ustoupil jsem o kousek a zadíval se na nadpisy, které jsem leckde u viděl, ale rozhodně jsem je neviděl kolem dveří a nad dveřmi takové chatrče.

TAROKOVÉ KARTY. Písmo u bylo vybledlé.

Na dalím nápisu bylo VĚTĚNÍ Z RUKY.

Dalí hlásal velkými písmeny FRENOLOGIE.

A pod ním stálo ROZBORY PÍSMA.

A vedle HYPNOTISMUS.

Poodstoupil jsem kousek ke dveřím, protoe na nich visela maličká vizitka připíchnutá těsně nad klikou.

Přečetl jsem si jméno majitele té chatrče.

A. L. SHRANK.

A pod jménem byla napsána tukou, i kdy ne docela tak slabě jako Kanáři na prodej, tato slova:

Praktizující psycholog.

estinásobně hrozivý člověk.

Přiloil jsem ucho ke dveřím a naslouchal.

Opravdu jsem uvnitř mezi strmými kupami zapráených knih slyel Sigmunda Freuda, jak eptá, e penis je jenom penis, ale dobrý doutník se dá kouřit? Hamleta, jak umírá a bere vechny s sebou? Virginii Woolfovou jako utopenou Ofélii, jak leí na pohovce, aby uschla, a vypráví svůj smutný příběh? Tarokové karty, které teď někdo míchá? Hlavy jak ananasové melouny? Skřípějící pera?

Tak nakoukneme dovnitř, řekl jsem si.

Znovu jsem se podíval oknem, ale viděl jsem jenom prázdnou pohovku uprostřed proleelou do tvaru mnoha těl. ádné jiné lůko v místnosti nebylo. A. L. Shrank zřejmě přespává na té pohovce. A ve dne na ní lehávají cizí lidé a chrání si vnitřnosti, jako by měli v těle rozbité sklo? Nechtělo se mi tomu věřit.

Ty knihy mne vak fascinovaly. Nejenom e jich byly plné police, ale leely i ve vaně, kterou jsem viděl pootevřenými dveřmi po jedné straně. Kuchyň tam ádná nebyla. A i kdyby byla, zřejmě by měla ledničku plnou výtisků Pearyho Na severní točně a Byrda Sám a sám. A. L. Shrank se nejspí koupe v moři, jako mnozí tady kolem, a své hostiny pořádá o kus dál, ve stánku Hermanových párků v rohlíku.

Nezapůsobilo vak na mě ani tak těch devět set anebo tisíc knih, jako jejich názvy, jejich náměty, jejich neuvěřitelně temná, záhubu větící stralivá jména.

Na nejvyích, téměř půlnočních policích stál ve ví své ponurosti Thomas Hardy vedle Sestupu a pádu římského impéria, který se opíral o děsivého Nietzscheho a bezútěného Schopenhauera, v těsném sousedství s Anatomií melancholie, s Edgarem Allanem Poem, Mary Shelleyovou, Freudem, Shakespearovými tragédiemi (komedie vidět nebylo), Markýzem de Sade, Thomasem De Quincy, Hitlerovým Mein Kampfem, Spenglerovým Úpadkem západního světa, a tak dále, a tak dále

Byl tam Eugene ONeill. Oscar Wilde, ale jen jeho smutná esej z vězení, nic z jeho do lila načechraných próz či enciánových vtipů. Kousek dál se o sebe opírali Genghis Khan a Mussolini. Nejvyí police byly zasněené knihami jako Sebevrada coby odpověď, Hamletova Temná noc či Lemmingova cesta k moři. Na podlaze leela Druhá světová válka a Krakatoa, Výbuch, který byl slyet po celém světě, Hladovějící Indie a Rudé slunce vychází.

Kdy přelétnete očima takové knihy a trochu se nad nimi zamyslíte a kdy se pak na ně znovu nevěřícně zadíváte, můete udělat jenom jedno. Jako kdy někdo mizerně natočí Smutek sluí Elektře, jedna sebevrada tam stíhá druhou, vrada následuje za vradou a incest za incestem, místo otrávených jablek nastupuje vydírání, lidé padají ze schodů anebo lapou po pytlích strychninu, můete jenom pohodit hlavou a

Rozesmát se.

Co je tu tolik k smíchu? ozvalo se za mnou.

Otočil jsem se.

Povídám, co je tu tolik k smíchu?

Stál tam s hubeným bledým obličejem jen na pár čísel od pičky mého nosu.

Člověk, co spává na pohovce analytika.

Člověk, který nashromádil vechny ty knihy o konci světa.

A. L. SHRANK.

Tak co tedy? řekl.

Vae knihovna? vykoktal jsem.

A. L. Shrank se na mne rozezleně díval a čekal.

Natěstí jsem kýchl, Čím jsem si vymazal z obličeje vechen smích a mohl jsem zakrýt svůj zmatek kapesníkem.

Promiňte mi, prosím vás, řekl jsem. Mám doma přesně čtrnáct knih. Člověk často nevidí, aby se newyorská veřejná knihovna najednou octla na benátském molu.

V Shrankových drobných, jasně lutých ličích očích pohasly plamínky. Hubená ramena mu klesla. Malé pěstičky se zase rozevřely. Po té chvále se zadíval do svého okna, jako by je viděl poprvé, a chvíli tam civěl.

Jistě. řekl ano, ty knihy jsou vechny moje

Stál jsem a shlíel dolů na mue, který neměřil víc ne půldruhého metru, a neobutý snad jetě méně. Straně rád bych se byl podíval, jestli nemá devíticentimetrové podpatky, ale raději jsem upíral oči na temeno jeho hlavy. Shrank si ani neuvědomoval, e si ho prohlíím, tak byl hrdý na vechny ty literární stvůry, které mu zamořily temné police.

Mám pět tisíc, devět set deset knih, oznámil mi.

Víte jistě, e jich není pět tisíc, devět set jedenáct?

Přepečlivě se zadíval jen na svou knihovnu a chladně se mne zeptal: Čemu se smějete?

Těm názvům 

Názvům? Naklonil se jetě blí k oknu, jako by hledal v policích mezi vemi vraednými knihami nějakého veselého zrádce.

Poslyte, řekl jsem neobratně, copak nemáte v knihovně nic o létu, pěkném počasí, lehkém větříku? Nemáte ádné knihy k potěení, astné objevy jako Leacockovy Slunné črty z maloměsta? Za krásného léta a Literární poklesky, Červnový smích?

Ne! Shrank to vykřikl a vztyčil se na pičky, ale pak se zarazil a zase sklesl. Ne 

Co třeba Peacocka nebo Hucka Finna, Tři mue ve člunu, Otec hlava rodiny? Klub Pickwicků? Roberta Benchleyho? Jamese Thurbera? S. J. Perelmana 

Pálil jsem na něj jména jako z kulometu. Shrank poslouchal a málem se před tím mým přívalem radostných titulů přikrčil. Ale nechal mě, a mi nápady doly.

Co třeba Savonarolovy vtipy nebo Směné průpovídky Jacka Rozparovače  zarazil jsem se.

A. L. Shrank tu stál zachmuřeně a ledově a odvracel se ode mne.

Lituji, řekl jsem, a opravdu jsem vech těch slov zalitoval. Vlastně bych se nejraději u vás někdy zastavil a trochu si ty knihy prohlédl. Tedy, kdyby vám to nevadilo.

A. L. Shrank to vechno uváil, rozhodl se, e se chovám dostatečně kajícně, a sáhl po dveřích. S tichým zanaříkáním se měkce otevřely. Shrank se otočil a prohlíel si mne drobnýma jasnýma jantarovýma očima. Hubené prsty se mu chvěly u boku.

Proč byste neel hned teď? navrhl mi.

Teď nemůu. A někdy jindy, pane 

Shrank. A. L. Shrank. Psycholog. Ne, kdepak, ádny Shrink, jak vás třeba napadlo a jak se říká u nás v Americe psychiatrům. Já jsem jen obyčejný Shrank, bezvýznamný lékař ztracených bytostí.

Napodoboval teď mé ertování. Jeho nedomrlý úsměv byl jen odvarem mého úsměvu. Cítil jsem, e kdybych zavřel ústa, přestal by se usmívat i on. Pohlédl jsem na dveře nad ním.

Jakto e jste tu nechal tu starou cedulku o tarokových kartách? A co ta frenologie a hypnostismus?

Jetě jste se nezmínil o mém nápisu o rozborech. A ten o numerologii je hned za dveřmi. Zajděte ke mně.

Vykročil jsem, ale hned jsem se zarazil.

Jen pojďte dál, řekl A. L. Shrank. Pojďte, naléhal a teď se opravdu usmíval, ale spí rybím ne psím úsměvem. Vstupte.

Při kadém jeho jemném pobídnutí jsem o kousek postoupil, a a s příli zřejmou ironií jsem se přitom díval na nápis o hypnotismu přímo nad hlavou toho drobného mue. Shrank při tom ani nemrkl.

Pojďte, řekl a kývl ke knihovně, ale ani se na ni nepodíval.

Pozvání mne neodolatelně lákalo, i kdy jsem věděl, e ve vech těch knihách se píe jen o automobilových netěstích, úmyslně zaloených poárech, důlních výbuích a duevních úchylkách.

Proč ne, řekl jsem.

A vtom se celé molo otřáslo. V dálce, na samém konci narazil do mola obrovitý tvor. Bylo to, jako by velryba zaútočila na nějakou loď, nebo kdyby Queen Mary prorazila starým bedněním. Velká elezná zvířata, skrytá tam kdesi ve tmě, začínala drásat prkna na kusy.

Vibrace otřásly bedněním a prorazily s nárazem smrtelnosti a osudovosti mým i Shrankovým tělem. Kosti se nám zachvívaly v krvi. Oba jsme trhli hlavou, jak jsme se snaili prohlédnout mlhou na dílo zkázy kdesi za námi. Prudké rány mne maličko odhodily od dveří. Kolem se vechno chvělo a otřásalo mohutnými ranami, které postrčily Shranka na jeho prahu jak bledou loutku. Bledost mu rozkvetla na bledém obličeji. Vypadal jako člověk vyděený zemětřesením nebo příbojem, který se valí na molo. Znovu a znovu buily a tloukly o sto metrů dál v mlze obrovské stroje a na mléčné bílém Shrankově čele a tvářích jako by vyvstávaly neviditelné pukliny. Začala válka! Co nejdřív se po molu přivalí temné tanky, budou vechno ničit, před nimi se pohrne směrem k pevnině záplava karnevalových uprchlíků a brzy mezi ně přibude i A. L. Shrank, a se mu zřítí domek z tmavých tarokových karet. Měl jsem teď příleitost prchnout, ale neudělal jsem to. Shrank se na mne zase zahleděl, jako bych ho mohl zachránit před tou invazí, která u číhala za ním. Měl jsem dojem, e se mne co chvíli chytne za loket, aby neupadl. Molo se otřáslo. Zavřel jsem oči. Zdálo se mi, e slyím, jak zvoní můj soukromý telefon. Málem jsem vykřikl, to je můj hovor! Ten je pro mne!

Zachránil mne vak příboj muů, en a pár dětí, kteří běeli opačným směrem, ne k zemi, ale k druhému konci mola, přímo nad mořem, a v jejich čele utíkal mohutný muský v tmavém pláti a v měkkém klobouku, jaký nosíval G. K. Chesterton.

Jetě jednou se můete svézt, jetě naposled! křičel. Máte poslední anci! Pospěte si!

Shapeshade! zaeptal A. L. Shrank. Ano, byl to Shapeshade, jediný majitel a provozovatel starého Benátského kina na začátku mola, kina, které do týdne zmizí pod zemí a změní se v hromadu celuloidu.

Tudy! křičel z mlhy Shapeshade. Pohlédl jsem na A. L. Shranka. Pokrčil rameny a přikývl, vlastně mi dával svolení. Vyběhl jsem do husté mlhy.

Táhlý drkotavý klapot a supění, stoupající pomalé řinčení, rachocení a řev, jako kdy nějaká obrovitá umělá stonoka stoupá a k okraji děsivého snu, nahoře se na chvilku zarazí, aby se trochu nadýchla, a pak se řítí serpentinou jekotu, svitění, hromového řevu a lidského křiku dolů bezednou prostorou, aby zaútočila, tentokrát jetě rychleji, na dalí svah, na dalí sráz vystupující jetě vý a vý a spadající do hysterie.

Horská dráha.

Stál jsem a díval se na ni prořídlou mlhou.

Prý bude za hodinu mrtvá.

Co jsem jen pamatoval, patřila k mému ivotu. Skoro kadý večer byl odtud slyet smích a jekot lidí vzlétajících do výin takzvané existence a řítících se dolů k imaginárnímu osudu.

Dneska k večeru tedy pojede naposled, jetě ne jí pyrotechnici přilepí k dinosauřím nohám výbuninu a srazí netvora na kolena.

Naskočte si, volal nějaký kluk. Je to zadarmo!

Moná e zadarmo, ale pro mě vdy hotová mučírna, řekl jsem.

Jen se podívejte, kdo sedí vepředu, zavolal někdo. A vzadu!

Seděl tam pan Shapeshade, veliký černý klobouk měl naraený přes ui a smál se. Za ním Annie Oakleyová ze střelnice.

Za Annií Oakleyovou seděl pán, co vedl zábavní podnik, a vedle něj stará paní, která točila strojem na cukrovou vatu a prodávala iluzi, je se člověku rozpustila za chvíli v puse, take měl hlad, dávno ne dorazil ke stánku, kde se prodávala čínská jídla.

Za nimi seděli chlápkové od stánku, kde se strefovalo do lahví od mléka a házelo krouky, a vichni se tvářili, jako by se dávali fotografovat na pas do věčnosti.

Jenom pan Shapeshade se coby kormidelník tvářil nadeně.

Nebuďte zbabělci, jak říkal kapitán Achab! křičel.

Čím jsem si připadal zvlá jako zbabělec.

Nechal jsem výběrčího lístku, a mi pomůe do zadní řady, vyhrazené ustraencům.

Jedete poprvé? smál se.

A taky naposled.

Vichni si pěkně zakřičíme?

Proč ne? volal pan Shapeshade.

Puste mě dolů, říkal jsem si v duchu. Vichni umřeme!

A u to jede  nejede nic! křičel ten chlapík, co prodával lístky.

Nahoru to byla nádhera, ale dolů hotové peklo.

Měl jsem příerný pocit, e jak jsme sjíděli, odstřelil někdo pod horskou dráhou kola.

Kdy jsme dopadli a na dno, ohlédl jsem se. Na molu stál A. L. Shrank a díval se na nás jako na ílence, kteří si dobrovolně nastoupili na Titanic. Potom pomalu odeel do mlhy.

To u jsme vak zase stoupali. Vichni křičeli na celé kolo. Křičel jsem taky. Prokristapána, pomyslel jsem si, vdy my křičíme, jako kdyby se nám to kdovíjak líbilo!

Kdy bylo po vem, rozeli se lidé z té slávy do mlhy, otírali si oči a přidrovali se jeden druhého.

Pak přiběhli mui s dynamitem a začali přivazovat výbuniny k nosníkům a příčkám obrovské horské dráhy. Pan Shapeshade stál vedle mne.

Chtěl jste tu snad zůstat a dívat se na to? zeptal se mne jemně.

Asi bych to nesnesl, odpověděl jsem mu. Viděl jsem kdysi film, kde zastřelili divákovi přímo před očima slona. Straně jsem trpěl, kdy ten slon padl a převalil se. Bylo mi, jako kdybych se díval, jak někdo bombarduje katedrálu svatého Petra. Byl bych nejradi ty lovce zabil. Ne, děkuju.

Jakýsi mu s praporkem u nám stejně mával, abychom odeli.

Vraceli jsme se s Shapeshadem mlhou. Uchopil mne za loket jako dobrosrdečný středoevropský strýček, který dává rady svému oblíbenému synovci.

Tak přijďte dneska večer. Nebudou ádné exploze. ádné ničení. Jen radost. Legrace. Krásné staré časy. Můj biograf. Moná e se tam večer bude hrát poslední film. Anebo moná a zítra. Zadarmo. Gratis. Jste hodný chlapec, tak přijďte.

Vzal mne kolem ramenou a pak se odkolébal mlhou jako obrovská tmavá vlečná loď.

Kdy jsem el kolem, viděl jsem, e A. L. Shrank má pořád jetě doiroka otevřené dveře, ale dovnitř jsem u nevstoupil.

Chtělo se mi běet, zatelefonovat na účet volaného z budky u benzínové pumpy, ale bál jsem se, e ty dva tisíce mil ticha mi jenom budou eptat o smrti na prosluněných ulicích, o rudém masu vyvěeném ve výkladech carnecerií a o osamělosti tak nezměrné, a připomíná otevřenou ránu.

Vlasy mi zeedly. Skoro o tři čísla mi povyrostly.

Cale, pomyslel jsem si. Můj drahý straný holiči konečně se za tebou vypravím.

Calovo holičství v Benátkách leelo přímo proti radnici a vedle krámku, kde se na vysoké úroky půjčovaly peníze na kauce, kde z mucholapek, které snad u deset let nikdo neuklidil, visely jako mrtví artisté z visuté hrazdy mouchy, a kam jako stíny vcházeli mui a eny odnaproti z vězení a zase vycházeli jak aty, které jaktěiv nikdo neoblékl. A vedle byl koloniál, který patříval starým manelům, teď u dávno mrtvým, jen jejich syn tu sedával celé dny za výkladem, občas moná i prodal konzervu nějaké polévky a jinak bral od rána do večera po telefonu dostihové sázky.

V holičství leelo za výkladem taky pár much, mrtvých sotva deset dní, ale aspoň tu jednou měsíčně uklidil Cal, který vedl svou oficínu s dobře namazanými nůkami, nenamazanými lokty a mátou zavánějícími klepy z růových úst. Choval se, jak kdyby tu měl na starosti včelstva a bál se, aby se mu nerozlétla, a tak se oháněl zákazníkům kolem uí velkým stříbrným bzučícím broukem, a kdy mu najednou ten brouk ztuhl v ruce, zakousl se vám do vlasů a u se nepustil, Cal zaláteřil a kubl, jako by vám chtěl vytrhnout zub.

A proto, kromě úsporných důvodů, jsem se dal u Cala stříhat jen dvakrát do roka.

Ale chodil jsem k němu kadý rok, protoe Cal dokázal snad nejlíp ze vech holičů na světě mluvit, bájit, klít, lámat si s kdečím hlavu, a v jednom kuse vykládat, co dokáe člověka inspirovat. A se mu člověk zmínil, o čem chtěl, vechno znal seshora, ze strany i zezdola, a jak vysvětloval tu nesmyslnou Einsteinovu teorii, najednou se odmlčel, zavřel jedno oko, naklonil hlavu a poloil vám svou velkou otázku, na kterou nikdy neexistovala jasná odpověď.

Poslyte, vyprávěl jsem vám někdy, jak jsem se znával se starým Scottem Joplinem? Tak si to teda poslechněte, proboha a prokristapána, jak to bylo se starým Scottem a se mnou. Stalo se to tehdy v roce 1915, kdy mě Scott učil, jak hrát ragtime Javorový list. Povím vám o tom.

Na stěně visel obrázek Scotta Joplina, podepsaný inkoustem před kolika stoletími a vybledlý teď jako cedulka té paní, co prodávala kanáry. Na obrázku byl mladičký Cal, jak sedí na stoličce u piana a nad ním se sklání Joplin, veliké černé ruce poloené na rukách blaeného chlapce.

Navdycky tady zůstávalo na stěně rozradované dítě, zachycené na kousku filmu, přikrčené, jak se chystalo udeřit do pianových kláves, dychtivé vrhnout se do ivota, do světa a do vesmíru a veho toho se zmocnit. Ten kluk měl na tváři takový výraz, e mi pukalo srdce, kdykoliv jsem ho viděl. Tak jsem se na něj radi nedíval. Stačilo vidět Cala, jak se dívá na ten obrázek, chystá se uplivnout a připravuje si svou starou otřepanou velkou otázku a vůbec u o nic neprosí ani neádá a nevrhá se k pianu, aby si zahrál ten ragtime.

Cal.

Cal vypadal jako kovboj, který teď pohání u jen holičské idle. Představte si texaské kovboje. tíhlé, větrem olehané, pořád opálené, co v těch svých irácích nadosmrti přilepených k hlavě i spí, a dokonce se v těch zatracených kloboucích i sprchují. Takový byl Cal, se zbraní v ruce se vrhal na svého nepřítele, zákazníka, stříhal mu vlasy, krátil po straně kotlety, zálibně naslouchal svým nůkám, obdivoval harmonické bzučení čmeláka a v jednom kuse mluvil, a jsem měl dojem, e mi křepčí v kovbojském tanci kolem idle, se stetsonem naraeným přes ui, celý nedočkavý, jen se vrhnout k pianu a vyloudit na něm úsměv.

Někdy jsem předstíral, e ani nevidím, jak se po pianu uchváceně dívá a vrhá milostné pohledy na ty čekající černé a bílé a bílé a černé klávesy. Nakonec jsem si vak zhluboka masochisticky povzdechl a zvolal jsem: Tak, Cale, dejte se do toho.

A Cal se do toho dal.

Pln energie se vrhl kovbojským skokem přes místnost, a najednou tu byl v dvojí podobě, jednou v zrcadle, rychlejí a čilejí ne ve skutečnosti, a rychle zvedající víko piana, aby předvedl vechny ty luté zuby, protoe u se nemohl dočkat, a z nich vymámí hudbu.

Tohle si poslechněte, synku. Slyel jste jaktěiv, aspoň jedinkrát v ivotě něco takovýho?

Ne, Cale, uznal jsem, jak jsem tak seděl s napůl zpustoenou hlavou na idli. Ne, řekl jsem po pravdě, něco takového jsem jaktěiv neslyel.

Proboha, křičel ten stařec, jak v mých mylenkách naposled vycházel z márnice. Kdo ho tak straně ostříhal?

Viděl jsem teď viníka, jak stojí ve výkladu své oficíny, dívá se do mlhy a vypadá jako některá z těch postav v prázdném pokoji, kavárně nebo na nároí, jak je maluje Hopper.

Cal.

S největím přemáháním jsem otevřel dveře od krámu a s pohledem upřeným k zemi jsem opatrně vstoupil.

Vude po podlaze leely kučery hnědých, černých a edivých vlasů.

Podívejme se, řekl jsem s falenou bodrostí, tak se mi zdá, e jste se dneska činil.

Abych pravdu řek, odpověděl mi Cal a dál se díval ven tím výkladem, ty vlasy tu leí u nejmíň pět est neděl. Do těhle dveří jakiv při zdravým rozumu nikdo nevleze, kromě pobudů, čím nemyslím vás, bláznů, čím taky nemyslím vás, nebo pleounů, co na vás extra neplatí, nebo lidí, co se chtějí zeptat, kudy se jde do blázince, anebo vorcáků, a tím vás zas myslím. Tak se posaďte tamhle do tý idle a připravte se na popravu, protoe elektrický nůky jsou u dva měsíce rozbitý a nemám na to, abych si je dal do správky. Tak se posaďte.

Posluen svého popravčího jsem vykročil kupředu, posadil jsem se a zadíval se na vlasy poházené po zemi, na ty symboly tiché minulosti, které určité něco znamenaly, ale mlčely. I kdy jsem se na ně podíval ze strany, neviděl jsem v nich vak ádné zvlátní tvary ani hrozivé předzvěsti.

Konečně se Cal otočil a zamířil kolem zapomenutého porcelánu a přes moře poházených vlasů a nechal své ruce, aby samy od sebe zvedly hřeben a nůky. Kousek za mnou vak zaváhal, jako kat, kterému přijde líto, e musí useknout hlavu mladému králi.

Zeptal se mne, jak dlouhé chci ty vlasy, anebo spíe jak zničené, ale já se vytřetěně díval přes bílou arktickou prázdnotu krámku na Calovo piano.

Poprvé za těch patnáct let bylo přikryté. edolutý orientální úsměv mu skrývalo bílé márniční prostěradlo.

Cale! Nemohl jsem z toho prostěradla odtrhnout oči. Na chvíli jsem zapomněl i na toho dědu z benátské stanice, jak tam leel studený s tím příerným účesem. Cale, řekl jsem, jakto e u nehrajete o javorovém listí?

Cal zacvakal nůkami a pak mi jimi cvakal po krku.

Cale? řekl jsem.

Stalo se něco? zeptal jsem se.

Kdy u bude konec toho umírání? řekl Cal kdesi daleko.

A čmelák teď bzučel a bodal mě do uí, a mi po páteři zase přejíděla ta chladná hrůza, a pak se Cal s tichým zaklením pustil do díla těmi tupými nůkami, jako kdyby měl ponout zplaněné obilí. Ucítil jsem slabý závan whisky, ale seděl jsem dál s očima upřenýma přímo před sebe.

Cale? řekl jsem.

Vechno to stojí za starou belu.

Cal hodil nůky, hřeben a mrtvého stříbrného čmeláka na polici a odmajdal přes oceán starých vlasů k pianu. Strhl z něj přehoz a piano se zaklebilo jako veliký bezduchý tvor. Cal k němu usedl, poloil obě ruce jak splihlé tětce na klávesy a pánbůhví, co se to chystal hrát.

Jene z piana vydoloval jen něco, co připomínalo zlomený zub v rozdrcené dásni.

Zatraceně. K čertu! Do prčic! Vdy já jsem uměl hrát, uměl jsem vyloudit z tý rachotiny něco ivýho. Naučil mě to Scott  starý Scott  Scott.

Najednou ztichl.

Pohlédl na stěnu nad pianem. Kdy si viml, e se na něj dívám, honem odvrátil pohled, ale bylo u pozdě.

Poprvé po dvaceti letech tam nevisel obraz Scotta Joplina.

Piano nemělo víko, a tak musel Cal znovu přikrýt ten úsměv kusem látky a pak se zas vrátit ke mně, smuteční host na svém vlastním pohřbu, a znovu vzít do ruky mučící nástroje.

Sedmadevadesát nula pro Scotta Joplina proti holiči Calovi, řekl, jak se pokouel vystihnout prohranou hru.

Přejel mi třesoucími se prsty po hlavě.

Jeíi, to jsem vás ale zřídil. Proboha, takhle oklivě vás ostříhat, a to jetě nejsem ani v polovině. Měl bych vám zaplatit za vechny ty roky, co jste díky mně běhal po světě jako teriér stiený praivinou. A to se vám jetě musím přiznat, co jsem provedl před třema dny jednomu svému zákazníkovi. Je to hotová hrůza. Moná, e jsem ho chudáka tak zohavil, a ho někdo radi zabil, aby mu uetřil trápení.

Znovu jsem se naklonil v idli, ale Cal mě zas jemně opřel.

Měl bych dávat novokain, ale nedělám to. Musím vám to teď dopovědět, jak to bylo s tím dědou. Poslouchejte.

Poslouchám, Cale, řekl jsem, protoe kvůli tomu jsem sem přece přiel.

Seděl zrovna tam, co teďka sedíte vy, začal Cal. Zrovínka tam seděl, co vy teď, podíval se do zrcadla a povídá, dejte se do toho. Přesně tak to řekl. Dejte se do toho, Cale. Dneska mě čeká největí večer mého ivota, povídá. V Myronově tančírně v Los Angeles. Léta u jsem tam nebyl. A teď si mě tam pozvali, e prý jsem vyhrál první cenu, povídá. V čem? ptám se ho. e prý jsem nejvýznamnějí starousedlík Benátek. A to u je přece důvod k oslavě. Nechte si to zatím pro sebe a hoďte se do parády, řekli mi. A tak jsem teď tady, Cale. Ostříhejte mě hezky nakrátko, kolem dokola, ale neudělejte mi z hlavy biliárovou kouli. A trochu mě postříkejte tou tygří vůní. Ostříhal jsem ho, e by ho ani ďábel nepoznal. Ten děda si nejspí nechával ty svoje hustý sněhobílý vlasy neostříhaný dva roky. Pocákal jsem ho voňavkou, a mu utekly vechny blechy. Domů jsem ho poslal celýho astnýho, a ani bych se nedivil, kdyby mi tu byl nechal poslední dva dolary. Seděl zrovna tam, co vy teď, opakoval Cal.

A teď je mrtvý, dodal.

Mrtvý! skoro jsem vykřikl.

Někdo ho nael ve lví kleci pod vodou v průlivu. Mrtvého.

Někdo, opakoval jsem. Ale nedodal jsem u, e jsem to byl já.

Ten dědou nejspí jakiv nepil ampaňský, anebo aspoň u dávno ne, stouplo mu do hlavy a spadl do vody. Puste se do práce, Cale, řekl mi. Tak vidíte, jak to chodí. V tom průlivu jsem zrovna tak dobře mohl leet já anebo vy, a on u je chudák po celým tom svým ubohým ivotě navdycky sám. Z toho má člověk divný mylenky, co? Ale co je to s vámi, synku? Nějak nevypadáte dobře. e já moc mluvím?

Neříkal, kdo se pro něho zastaví, a jak, kdy a proč? ptal jsem se Cala.

Zřejmě to velká sláva nebyla. Někdo pro něho nejspí přijel benátskou lokálkou, stavil se pro něj a odvezl ho rovnou do města do Myronovy tančírny. Jel jste u někdy tou tramvají v sobotu v noci tak kolem jedné? Od Myrona se hrnou staré dámy a staří pánové v koichách, z kterých to táhne naftalínem, a v zelených smokincích, vonící Ben Hurem a lacinými doutníky, celí astní, e si nezlomili na parketu nohu, holé hlavy zpocené, líčidla rozteklá a ličí koeiny u trochu opelichané. Jednou jsem tam taky zael, rozhlédl jsem se a rovnou jsem koukal zmizet. Připadalo mi, e by tramvaj se vemi těmi lidmi mohla zastavit rovnou na hřbitově Rose Lawn, cestou k moři, a půl by jich tam mohlo zůstat. Ne, děkuju pěkné, to není nic pro mě. Ale moc mluvím, viďte? Jestli se vám to nechce poslouchat, jen mi řekněte  omlouval se Cal.

Kadopádně, pokračoval po chvíli, je mrtvý a pod drnem, a nejhorí na tom vem je, e jetě tisíc let bude leet v tom hrobě a vzpomínat, kdo ho naposled tak straně ostříhal, a odpověď zní, e já.

Prostě u to byl takový týden. Lidi se patně ostříhanými vlasy se vytratí, někdo je najde utopené, a já po vech těch letech konečně u zatraceně dobře vím, e těmahle rukama nic pořádnýho nedokáu, a 

Nevíte, kdo se pro toho starého pána zastavil a odvedl ho na tu tancovačku?

Kdo ví? a komu na tom sejde? Dědou povídal, e mu ten dotyčný povídal, aby ho čekal před Benátským kinem, e prý se podívají na kousek programu, navečeří se u Modestiho, to je poslední jetě otevřená restaurace na molu, i kdy podle mě dost oufl, a pak zajdou do města do té tančírny. Jetě naposled si křepce vytočit valčík s devětadevadesátiletou Královnou růí. Tomu se říká večer, co? A potom rychle domů a navěky spát. Ale proč to vechno chcete vědět, synku? Snad 

Vtom zazvonil telefon.

Cal na něj pohlédl a zbledl jako stěna.

Telefon zazvonil třikrát.

Nezvednete to, Cale? zeptal jsem se.

Cal se díval na přístroj docela stejně jako já na svůj soukromý telefon u benzínové pumpy, na dva tisíce mil mlčení a těký dech. Zavrtěl hlavou.

Nač bych ten telefon zvedal, kdy z něj slyím jen patné zprávy? řekl.

Jednou ho budete chtít zvednout, řekl jsem.

Pomalu jsem si odvázal od krku ubrousek a vstal jsem.

Cal ke mně automaticky natáhl ruku, dlaní nahoru, jak se ode mě chystal vzít peníze. Vtom se na ruku podíval, zaklel a zase ji spustil, otočil se a bouchl pokladnou.

Na pokladně vyskočil nápis Mimo provoz. Pohlédl jsem na sebe do zrcadla, a kdy jsem se uviděl, málem jsem vytěkl jako tuleň.

Moc hezky jste mě ostříhal, Cale, řekl jsem.

Vypadněte.

Cestou z krámu jsem natáhl ruku k místu, kde visíval obraz Scotta Joplina, pianisty, který dokázal zahrát prsty připomínající dva trsy velikých černých banánů senzační muziku.

Moná e si toho Cal viml, ale neřekl nic.

Cestou z krámu jsem uklouzl po starých vlasech.

el jsem, dokud jsem nenalezl sluneční světlo a Crumleyho přízemní domek skrytý ve vysoké trávě. Zůstal jsem stát venku.

Crumley zřejmě vytuil, e tam jsem. Prudce rozrazil dveře a řekl: U tu zas stojíte?

Jakiv jsem tady nestál. Neumím postávat venku a děsit ve tři ráno lidi, řekl jsem.

Pohlédl dolů na svoji levou ruku a natáhl ji ke mně.

Na dlani mu leel chuchvaleček mastné zelené chaluhy, na které bylo vidět, jak pevně ji svíral v ruce.

Natáhl jsem také ruku, jako kdybych chtěl vynést eso, a rozevřel jsem prsty.

Na dlani mi leel úplně stejný chuchvalec chaluhy, jen trochu suí a lesklejí.

Crumley vzhlédl od obou naich rukou k mým očím, čelu, tvářím a bradě. Vydechl.

U vech meruňkových koláčů, vyřezávaných dýní, domácích rajčat, podzimních broskví a svatých Mikuláů, vdy vy vypadáte zrovna tak jako vechno to, co jsem jmenoval. Copak vás můu z něčeho obvinit, kdy máte takový obličej?

Spustil ruce a zůstal stát vedle mne.

Máte rád pivo, viďte?

Ani moc ne, odpověděl jsem.

e bych vám snad radi uvařil čokoládu?

Uměl byste to?

To se ví, e ne, ksakru. Jen hezky pijte pivo a koukejte, a vám chutná. A pojďte dál. el přede mnou a vrtěl hlavou a já jsem vstoupil za ním, zavřel jsem dveře a připadal jsem si jako ák desáté třídy, který přiel na návtěvu ke svému učiteli.

Crumley stál u okna obývacího pokoje a díval se na suchou pranou pěinu, po které jsem před chvílí přiel.

Ve tři ráno, proboha, říkal si tie. Ve tři. A přesně tamhle. Slyel jsem tam někoho plakat, co tomu říkáte? Usedavě plakat. A mi z toho naskočila husí kůe. Měl jsem dojem, e je tam nějaká víla, víte taková, co větí smrt. Proboha. Počkejte, podívám se vám znovu do obličeje.

Obrátil jsem se k němu.

Prokristapána, řekl, vdycky se tolik červenáte?

Nemůu si pomoct.

Váně, vy byste mohl vyvradit půl hinduské vesnice a pořád jetě vypadat jako boí neviňátko. Co jíte nejraději?

Čokoládové tyčinky. A kdy si to můu dovolit, mám vdycky v ledničce est druhů zmrzliny.

Vsadil bych se, e si ji kupujete místo chleba.

Chtěl jsem to popřít, ale byl by mě přistihl při li.

Tak se uklidněte a řekněte mi, které pivo nemůete ani vidět? Mám příerného budweisera, hnusného budweisera a vůbec nejodpornějího budweisera. Tak si račte vybrat. Anebo radi ne. Dovolte, abych vybíral sám. Pomalu odeel do kuchyně a vrátil se s dvěma plechovkami. Jetě trochu svítí slunce. Půjdeme radi ven.

A zavedl mě k sobě na zahradu.

Byla to neuvěřitelná zahrada.

Co je vám na ní divného? Crumley mě vedl zadními dveřmi domku do sytě zelené voňavé záře tisíce rostlin  břečanů, áchorů, sukulentů a kaktusů. Jen zářil. Mám tu na deset různých druhů orchidejí, tamhle u plotu je iowská kukuřice, tohle je vestka, tady meruňka a tady pomerančovník. A víle, proč to vechno dělám?

Kadý na světě potřebuje dvě anebo i tři zaměstnání, odpověděl jsem bez zaváhání. Jedna práce nikomu nestačí, zrovna tak jako nikomu nestačí jeden ivot. Chtěl bych od obojího po desíti.

Jasně. Lékaři by měli kopat příkopy. Kopáči by měli aspoň jednou týdně vest dětskou kolku. Filozofové by měli dva večery z desíti umývat nádobí v nějaké pinavě putyce. Matematici by měli pískat na píalky ve kolní tělocvičně. Básníci by měli pro změnu řídit náklaďáky a policejní detektivové 

By měli mít rajské zahrady a pěstovat si je, řekl jsem tie.

Jeimarjá. Crumley se zasmál, zavrtěl hlavou a pohlédl na zelenou chaluhu, kterou jetě pořád drtil v ruce. Vy jste ale otravně přemoudřelý. Myslíte, e jste mě prokoukl? To je mi ale překvapení! Sklonil se a otevřel zahradní branku. Slyte, slyte, jak se dřív říkalo. Pst!

Jemný detík se snáel v třpytných květech, které dopadaly po celém tom ráji a epotaly: Uti se. Zklidni. Buď váný. Zůstaň tu. ij navěky.

Cítil jsem, jak se mi vechny kosti rozplývají ve svalech.

Ze zad mi spadlo cosi jako tmavá kůe.

Crumley naklonil hlavu ke straně a zadíval se mi do obličeje. A proč?

Pokrčil jsem rameny. Vidíte kadý den tolik neřádstva, e tohleto prostě potřebujete.

Potí je v tom, e chlapi u nás na stanici se o něco takového ani nepokusí. Smutné, co? Představte si, být celý ivot jen policajtem a ničím jiným. To bych se snad oddělal. Víte, co bych chtěl  přinést sem vechno to svinstvo, co vidím kadý týden, a zkompostovat ho. To bych vypěstoval nádherné růe!

Anebo obrovské mucholapky, poznamenal jsem.

Zamyslel se nad tím a přikývl. Za tohle si zaslouíte pivo.

Zael do kuchyně a já jsem zůstal stát venku v té dungli, zhluboka jsem se nadechoval chladného vzduchu, ale nic jsem necítil, takovou jsem měl rýmu.

Léta u chodím kolem vaí zahrady, řekl jsem. A vdycky jsem si lámal hlavu, kdo asi bydlí uprostřed takové obrovské, po domácku vyrobené dungle. Teď kdy jsem se s vámi setkal, pochopil jsem, e to nemůe být nikdo jiný ne vy.

Crumley si musel dát velký pozor, aby neupadl na podlahu, a doslova se svíjel nad tou poklonou radostí. Pak se ovládl a otevřel dvě opravdu stralivá piva. Se sebezapřením jsem jedno usrkoval.

To se neumíte líp tvářit? zeptal se mne Crumley. Opravdu máte radi kakao?

Jo. Napil jsem se jetě trochu, a to mi dodalo odvahy, abych se zeptal: Jedno bych chtěl vědět. Proč tady vlastně jsem? To jste si mě pozval kvůli tomu chuchvalci, co jste nael před domem, kvůli té chaluze? A já si tu teď prohlíím vai dungli a piju to hnusné pivo. U tedy nejsem podezřelý?

Prokristapána! Crumley se napil piva a zamrkal na mne. Kdybych si o vás myslel, e jste nějaký cvok, co cpe lidi do lví klece, tak jste u dva dny pod zámkem. Myslíte si, e o vás vechno nevím?

Není toho moc k vědění, řekl jsem zaraeně.

To si jen myslíte. Tak si to poslechněte. Crumley se znovu napil, zavřel oči a četl vechny ty podrobnosti z rubu svých víček. Na jeden blok od vaeho domu je hospoda, zmrzlinář a vedle něj obchod s čínskými specialitami. Vichni si tam o vás myslí, e to nemáte v hlavě v pořádku. Říkají vám Cvok. Anebo taky Blázen. Moc toho namluvíte a k tomu nahlas. Vichni to slyí. Pokadé, kdy prodáte povídku Potrhlým příběhům nebo Překvapivým povídačkám, vědí to vichni po celém molu, protoe otevřete okno a vyřváváte to na celé kolo. Prokristapána! Ale pod tím vím je přece jen něco jiného, chlapče, mají vás rádi. Sice se vichni shodují, e nemáte ádnou budoucnost, protoe koho by sakra napadlo vydat se do vesmíru a přistát na měsíci? A koho bude odedneka do roku 2000 zajímat Mars? Jenom vás. Flashe Gordona. Jenom takového potrhlého cvoka jako jste vy, Buck Rogers.

Zuřivě jsem se červenal, napůl dopálený a trochu v rozpacích, ale vlastně mě vechna ta pozornost trochu těila. Často mi lidé říkali Flash nebo Buck, ale kdy mě tak oslovil Crumley, najednou to sedělo, a ani mě to nemrzelo.

Crumley otevřel oči, viděl, e se červenám, a řekl: Ale u toho radi necháme.

Jakto e jste to o mně věděl, jetě ne byl ten děda  zarazil jsem se a řekl to trochu jinak: jetě ne umřel?

Zajímá mě vechno.

Větinu lidí nezajímá nic. Přiel jsem na to u ve čtrnácti. Vichni odloili ten rok hračky. Já řekl rodičům, e bez hraček nejsou ádné vánoce. A tak mi dávali rok co rok hračky. Ostatní kluci dostávali koile a kravaty. Začal jsem chodit na astronomii. Ze čtyř tisíc studentů na naí střední kole se mnou pozorovalo oblohu jen patnáct kluků a čtrnáct děvčat. Ostatní běhali kolem dokola a dívali se jim na nohy. Z toho je jenom vidět 

Instinktivně jsem se obrátil, protoe mě něco napadlo. Jakoby mimoděk jsem zamířil přes kuchyň.

Mám jisté tuení, řekl jsem. Směl bych 

Co? zeptal se Crumley.

Máte tu pracovnu?

Samozřejmě. Proč? Crumley se trochu polekaně zamračil.

Tím mě jen přiměl, e jsem naléhal jetě o trochu víc. Nebude vám vadit, kdy se podívám?

Víte 

Vykročil jsem směrem, kudy pohlédl Crumley.

Místnost byla hned za kuchyní. Kdysi slouila za lonici, ale teď byla prázdná a na psací stůl, idli a psací stroj na stole.

Věděl jsem to, řekl jsem.

Postavil jsem se za idli a podíval se na stroj. Nebyla to stará vymlácená underwoodka, ale poměrně nová corona s čerstvou páskou a po jedné straně s hromádkou lutých papírů.

Teď je mi jasné, proč se na mě tak díváte, řekl jsem. Ano, proč vdycky nakláníte hlavu ze strany na stranu, mračíte se a mhouříte oči!

To se vám jen snaím zrentgenovat tu velkou palici, zjistit, jestli v ní vůbec máte mozek a jak ten mozek pracuje, řekl Crumley a naklonil hlavu k levé a potom k pravé straně.

Nikdo neví, jak mozek funguje, nevědí to ani spisovatelé, nikdo. Já z něj jen vechno po ránu vyhodím a na měsíc.

Blbost, řekl Crumley mírně.

Ne, je to pravda.

Pohlédl jsem na stůl, který měl dole po obou stranách tři zásuvky.

Natáhl jsem ruku a sáhl ke spodní zásuvce nalevo.

Crumley zavrtěl hlavou.

Přehmátl jsem a sáhl po spodní zásuvce napravo.

Crumley přikývl.

Pomalu, velmi pomalu jsem zásuvku otevřel.

Crumley vydechl.

V krabici bez víka tam leel rukopis. Odhadoval jsem ho tak na sto padesát, dvě stě stran, začínal první stránkou a neměl titulní list.

Jak dlouho leel tenhle rukopis v tom spodním upleti? zeptal jsem se. Jestli se nezlobíte.

Proč bych se zlobil, řekl Crumley. Pět let.

Tak ho teď dopíete, řekl jsem.

Nač bych ho měl sakra dopisovat? Proč?

Protoe jsem vám to řekl. A vím, co mluvím.

Zavřete to uple, řekl mi Crumley.

Jetě ne. Vytáhl jsem idli, posadil jsem se a vloil do stroje arch lutého papíru.

Napsal jsem do jedné řádky čtyři slova a pak o kousek stroj posunul a napsal dalí tři.

Crumley mi nahlíel přes rameno a tie ta slova přečetl.

Smrt je vdycky osamělá. Nadechl se a dočetl do konce: Napsal Elmo Crumley. Nedalo mu, aby to neopakoval: Napsal Elmo Crumley. Propánaboha.

Tak vidíte. Poloil jsem novou titulní stránku na čekající rukopis a tie zavřel přihrádku. Tohle vám daruju. Najdu si pro svou knihu jiný název. A teď to musíte dopsat.

Vloil jsem do stroje dalí arch papíru a zeptal se Crumleyho: Co jste měl za číslo dole na poslední stránce rukopisu?

Sto edesát dva, odpověděl Crumley.

Vyukal jsem 163 a nechal papír ve stroji. Tak tady na vás bude čekat, řekl jsem. Zítra ráno vstanete, zajdete ke stroji, nikam nebudete telefonovat, nepustíte se do novin a nepůjdete ani do koupelny, jen se posadíte, začnete psát a uvidíte, e Elmo Crumley bude nesmrtelný.

Blbost, řekl Crumley, ale docela tie.

Slibuje vám to Bůh. Ale musíte pracovat. Vstal jsem a zadívali jsme se spolu na coronu, jako by to bylo jediné dítě, které kdy Crumley mohl mít.

Snad mi neporoučíte, mládenče? zeptal se Crumley.

Ne, poroučí vám to vá mozek, jen ho musíte poslouchat.

Crumley ucouvl, odeel do kuchyně a vyndal si dalí pivo. Čekal jsem u jeho stolu, dokud jsem neslyel, jak vzadu bouchly dveře se sítí proti hmyzu.

Crumleyho jsem nael na zahradě, jak stojí u otáčecí zahradní fontány a nechává si dopadat na obličej chladivé kapky, protoe bylo teď teplo a tady, na samém okraji mlné oblasti sálalo slunce.

Kolik jste to zatím prodal povídek? zeptal se Crumley. Čtyřicet?

Ano, a po třiceti dolarech. To jsem bohatý autor, co?

Jste bohatý. Včera jsem stál kdovíjak dlouho u pultu s časopisy v Abeho krčmě a přečetl jsem si povídku, co jste napsal o tom chlapíkovi, který si najednou uvědomí, e má v sobě kostru, a je tím k smrti vyděený. Bylo to váně senzační. Kde ksakru chodíte na takové nápady?

Mám v sobě taky kostru. odpověděl jsem. Větina lidí si toho jakiv nevimne.

Crumley mi podal pivo a díval se na mne, jak se klebím. Ten děda 

William Smith?

Jistě, William Smith. Dneska ráno přila pitevní zpráva. Neměl v plících vodu.

To znamená, e se neutopil. To znamená, e ho tam někdo na břehu průlivu zabil, a hned jak byl mrtvý, ho vstrčil do klece. To dokazuje 

Neskákejte před vlak, nebo vás přejede. A nikomu ani slovo, e jsem vám o tom řekl, nebo vám to pivo zas vezmu.

Ochotně jsem mu pivo nabídl. Odstrčil moji ruku.

Co jste zjistili o tom účesu? zeptal jsem se.

O jakém účesu?

Pana Smithe těsně před smrti někdo příerně ostříhal. Vzpomínáte si, jak nad ním bědoval v márnici ten jeho známý? Věděl jsem, e ho tak mohl zřídit jediný mizerný holič.

Pověděl jsem Crumleymu o Galovi, o tom, jak někdo slíbil Williamu Smithovi, e dostane cenu, o Myronově tančírně, o Modestim a o velké červené tramvaji.

Crumley trpělivě poslouchal a potom řekl: Chatrná historka.

Nic jiného ale nevíme, řekl jsem. Chcete, abych se zeptal v kině Benátky, jestli ho tu noc, co zmizel, viděli postávat venku?

Ne, odpověděl Crumley.

Chcete, abych se přeptal u Modestiho, v tramvaji a v Myronově tančírně?

Ne, řekl Crumley.

Co tedy ode mě chcete?

Abyste se do toho nepletl.

Proč?

Protoe, začal Crumley a zarazil se. Pohlédl na zadní dveře svého domku. Protoe kdyby se vám něco stalo, tak tu zatracenou knihu jaktěiv nedopíu. Někdo musí tu slátaninu přečíst, a já nikoho jiného neznám.

Zapomínáte, řekl jsem, e ten, kdo stál včera v noci před vaím domem, čeká u taky před mým. To přece nemůu připustit, ne? Přece se nenechám pehovat od chlapa, co mi prozradil název, který jsem vám pravě vyukal na stroji. To přece nejde.

Crumley se mi podíval do obličeje a viděl jsem, e myslí na meruňkové koláče, banánové dorty a jahodovou zmrzlinu.

Hlavně si dejte pozor, řekl mi. Co kdy ten děda uklouzl, pratil se to hlavy, a do vody spadl u mrtvý, take mu nenali v plících vodu.

Jistě, přeplaval průliv a vlezl si sám do klece.

Crumley se na mne po straně podíval, jako by odhadoval, kolik váím.

Tie odeel do své dungle a asi minutu byl pryč. Čekal jsem.

A najednou jsem uslyel, jak kdesi daleko troubí slon. Pomalu jsem se otočil do hustého zahradního detě a naslouchal. O kus blí rozevřel své velké, včelím úlům podobné nozdry lev a zprudka, vraedně vydechl. A v té chvíli se přehnalo kolem jako letní vítr stádo antilop a gazel, a jak se lehce dotýkalo suché země, uchvacovalo mne svým během.

A najednou stál na pěině Crumley, divoce se usmíval jako kluk, který se zpola pyní a zpola stydí za bláznovství, o něm svět neměl do této chvíle a hodiny ani tuení. Ironicky se zasmál a ukázal dvěma dalími lahvemi piva na est reproduktorů liliovitého tvaru zavěených jako veliké tmavé květy ve stromech. Z těch se nám kolem dokola ozývaly antilopy, gazely a zebry a ochraňovaly nás před bezejmennou nebezpečnou zvěří číhající hned za plotem. Slon znovu zatroubil a úplně mne roztesknil.

Je to natočené v Africe, docela zbytečně mi vysvětloval Crumley.

Senzační, řekl jsem. Ale co je zas tohle?

Na deset tisíc afrických plameňáků se vzneslo ze zářivé sladkovodní laguny, tenkrát před pěti tisíci dny, kdy jsem jetě chodil do střední koly a z divoké Afriky se vrátili letadlem Martin a Osa Johnsonovi, aby se procházeli mezi námi, obyčejnými Kaliforňany a vyprávěli nám neuvěřitelné příběhy.

A vtom jsem si vzpomněl.

Právě v ten den, kdy jsem chtěl horempádem utíkat na Johnsonovu přednáku, zahynul Martin Johnson kousek od Los Angeles při leteckém netěstí.

Ale tady v rajském zátií Crumleyho dungle náhle ti Johnsonovi ptáci oili.

Mé srdce se rozlétlo spolu s nimi.

Pohlédl jsem k obloze a zeptal jsem se: Co uděláte, Crumley?

Nic, odpověděl. Ta stará paní, co prodávala kanáry, bude ít navěky. Můete na to vsadit.

Jenome nemám co, jsem vorc, řekl jsem.

Kdy se později toho dne vynořili z vody utopenci, pokazilo to vem po celém pobřeí výlet. Lidé si rozhořčeně balili koíky s jídlem a vraceli se domů. Psi se dychtivě běeli podívat na ty neznámé lidi poloené na břehu, ale rozezlené eny a podrádění muové si je zas zavolali k sobě. Seskupili i děti a honem je poslali pryč s výtkou, e u se nikdy nemají s tak divnými cizími lidmi stýkat.

Utonutí bylo koneckonců zakázaným tématem. Podobně jako o sexu se o něm nikdy nemluvilo. A proto také byl utopený člověk, který se odváil objevit na břehu, persona non grata. Moná e některé děti utíkaly k vodě a v duchu pořádaly tajné pohřby, ale dámy, které i po tom, co se celé rodiny odvrátily a odely domů, zůstaly na břehu, roztáhly si slunečníky a otočily se zády, jako by na ně z příboje zavolal někdo, komu je cítit z úst. A se o tom napsalo v novinách co chtělo, nic nepomáhalo. Ztracení plavci prostě přicházeli bez pozvání, povolení či varování, a jako nevítaní příbuzní museli být co nejrychleji odexpedováni do záhadných ledových domů někde ve vnitrozemí.

Ale jen se tu nějakého cizího člověka, který se pokouel surfovat, zbavili, u jste slyeli, jak děti, co tu dolují písek, volají: Koukni, mami, jé, podívej se!

Jde pryč! Honem!

A po pobřeí se ozývaly kroky běící od jetě teplých prohlubinek v písku.

Kdy jsem se vracel od Crumleyho, doslechl jsem se o těch nevítaných hostech, o utonulých.

Jen nerad jsem odcházel ze slunce, které jako by věčně zářilo v Crumleyho zahradě.

Dojít k moři bylo jako dotknout se jiné země. Mlha se tady snáela, jako by vítala vechny ty patné zprávy z pobřeí. Utonutí neměla nic společného s policií, s nočními hrůzami anebo temnými překvapeními v průlivech, které si celou noc olizovaly zuby. Zavinily je prostě bouřlivé vlny přílivu a odlivu.

Pobřeí bylo teď prázdné. Já vak měl jetě prázdnějí pocit, kdy jsem pohlédl nahoru k starému benátskému molu.

Slyel jsem, jak někdo eptá: Rýe patná! eptal jsem to já.

Bylo to čínské zaklínadlo, jaké se vyvolává u rýových polí, aby se dobrá úroda zabezpečila před pustoením árlivých bohů.

Rýe patná!

Nebo někdo konečně lápl na toho obrovského hada.

Někdo ho zboural.

Ze vzdáleného konce mola navdycky zmizela horská dráha.

Její zbytky tu teď leely kvečeru jako velká rozházená dřívka ve hře, kterou jsme tak rádi hrávali, kdy jsme opatrně zvedali jedno po druhém, aby se ostatní nepohnula. Teď vak tu hru hrálo jen parní lopatové rypadlo, které se s funěním sklánělo a se zalíbením chňapalo po kostech.

Kdy u bude konec toho umírání? řekl mi před pár hodinami Cal.

Před sebou prázdný konec mola, jeho kostru tu postupně obírali, a přílivovou vlnu mlhy bouřlivě se valící ke břehu, cítil jsem v zádech údery studených ipek. Někdo mne sledoval. Prudce jsem se otočil. Nemýlil jsem se, skutečně mne někdo pozoroval. Na druhé straně ulice jsem zahlédl A. L. Shranka. Utíkal s rukama hluboko zabořenýma v kapsách kabátu, hlavu schovanou v tmavém límci, a co chvíli se ohlédl, jako krysa prchající před loveckými psy.

Proboha, pomyslel jsem si, u vím, koho mi připomíná. Poea!

Slavné fotografie, střízlivé portréty Edgara Allana s jeho mohutným, jak lampa z mléčného skla klenutým obočím, zamylenýma, noční oheň připomínajícíma očima a tragickými smutnými ústy skrytými pod tmavým knírem, s kravatou nakřivo na neupraveném límci nad věčně se svírajícím a kubajícím krkem.

Edgar Allan Poe.

Poe prchal. Prchal i Shrank. A co chvíli se ohlíel do rychlé beztvaré mlhy.

Prokristapána, pomyslel jsem si, pronásleduje nás to vechny.

Ne jsem doel ke kinu Benátky, netrpělivá mlha u vechno pohltila.

Starý biograf pana Shapeshada byl naprosto jedinečný, poslední z řady říčních člunů na světě, leících při kraji vody.

Přední část kina spočívala na betonové cestě, která vedla z Benátek k Ocean Parku a Santa Monice.

Zadní trčela přes molo, take visela druhým koncem nad vodou.

Zastavil jsem se v této pozdní denní hodině před biografem, pohlédl na plachtovinu nad vchodem a strnul jsem.

Neohlaovaly se ádné filmy. Stálo tam jediné, obrovské, edesát čísel veliké slovo.

SBOHEM.

Bylo mi, jako by mne někdo bodl do aludku.

Přistoupil jsem k pokladně. Seděl tam pan Shapeshade, a jak na mne zamával, usmál se s maniakální dobroduností.

Sbohem? řekl jsem smutně.

To se ví! zasmál se pan Shapeshade. Tratatá, tralala. Sbohem. Dneska je vstup zadarmo. Jen jděte dál! Kadý přítel Douglase Fairbanksa, Thomase Meghana, Miltona Sillse a Charlese Raye je můj kamarád.

Ta jména z mého dětství mě dojala. Vídal jsem vdycky ty lidi, jak se kmitají na plátnech starých kin, kdy mi byly dva, tři a čtyři roky a seděl jsem mamince na klíně v studeném biografu v severním lllinoisu. Bylo to před tím, ne přila nouze a my odjeli jetě před sezónními zemědělskými dělníky ve staré omlácené kraksně, protoe táta si chtěl hledat místo za dvanáct dolarů týdně.

Já dovnitř nemůu, pane Shapeshade.

Podívejme se na mládence, co nechce ani do kina! Pan Shapeshade vztáhl ruce k nebi a zakoulel očima jako Stromboli, který u má dost Pinocchia a nejradi by mu prostříhal provázky. A proč ne?

Kdy vycházím za denního světla z biografu, je mi smutno. Vechno je nějak patné.

A kdepak uvidíte slunce? zvolal pan Shapeshade.

Ne vyjdete ven, bude u noc!

Spí jsem se vás chtěl zeptat na něco, co se tu stalo před třema dny, řekl jsem. Neviděl jste tu náhodou toho starého dědu od tramvajové pokladny, Billa, Willyho, Williama Smithe, jak čeká večer před vaím kinem?

Jistě, volal jsem na něho. Co se vám to stalo na hlavě? povídám. Nestrhl vám grizzly paruku? ptám se. Měl vlasy, e to bylo k uchechtání. Kdo na něj vzal sekačku na trávu? Ten ďábel Cal?

Ano. Viděl jste někoho, kdo se tu s Williamem Smithem seel a odvedl si ho?

Měl jsem moc práce. Najednou si přilo est lidí pro lístky, povate, est! Kdy jsem se ohlédl, byl pan Smith pryč, Willie byl prostě pryč. Proč?

Ramena mi poklesla. Na obličeji mi muselo být znát zoufalství. Shapeshade mi honem chtěl projevit účast a dýchl na mne otvorem pokladny, a to zavanulo sen-senem.

Jestlipak víte, kdo se nám dneska objeví na tom velikém, od molů proraném plátně z dvaadvacátého roku? Fairbanks! Černý pirát! Povate! A Zlomené květy. Lon Chaney? Kdo byl jetě lepí? Fantom opery?

Ale proboha, pane Shapeshade, vdy jsou to vechno němé filmy.

A co na tom? Kde jste byl v roce 1928, e vám to ulo? Čím víc se toho ve filmu namluví, tím hůř to dopadá. Jo, ve Voskovém panoptiku, tam si jetě herci zahráli. Pohybovali ústy a člověk ani necítil nohy. A tak si dáme jetě naposled němé filmy, ne? Docela tiché. Ani slovíčko, jen dvanáct metrů velké pohyby a est metrů iroké kleby a úsměky. Němí fantómové. Mlčící piráti. eredové a hrbáči, co si něco říkali ve větru a deti a nechali za sebe mluvit varhany. Jetě je tam spousta míst. Jděte dál.

Otočil kličkou pokladny.

Přístroj mi podával pěkný nový oranový lístek.

Rád. Vzal jsem si lístek a zadíval se do tváře starému mui, který u čtyřicet let nevyel na slunce, bláznivě miloval filmy a určitě by si raději četl Stříbrné plátno ne Britskou encyklopedii. Oči měl trochu pomatené ví tou láskou pro staré tváře na včerejích plakátech.

Co s vámi  začal jsem se ptát.

Shapeshade si vak hned domyslel, co chci říct. Co se mnou bude zítra, a mi zbourají biograf? Jen se nebojte. Mám své útočitě! A moje filmy taky, vech těch tři sta filmů, co tu mám v promítací kabině, ale brzy se s nimi postěhuju na pobřeí, o míli dál na jih, do suterénu, kde si promítám filmy a směju se.

Ke Constanci Rattiganové! zvolal jsem. Často jsem viděl, jak jí v suterénním okně anebo nahoře v salónu kmitá dlouho do noci takové zvlátní světýlko. To jste tam byl vy?

A kdo jiný? blaeně mi odpověděl Shapeshade. U léta, sotva jsem tady hotový, odkluu po břehu s deseti kilogramy filmu pod kadou paí. Constance celé dny prospí, to ano, ale celé noci se se mnou dívá na filmy a jí praenou kukuřici, to víte, taková u je Rattiganová, a tak si tam sedíme a dríme se za ruce jako dvě bláznivé děti, okrádáme filmové archívy a někdy si pobrečíme, e u ani nevidíme na oči, kdy chceme zase převinout cívky.

Pohlédl jsem na plá za fasádou biografu a najednou jsem v duchu viděl pana Shapeshada, jak utíká tmou při kraji příboje, drí v ruce kukuřici, Mary Pickfordovou, Holloway Suckerse a Toma Mixe a spěchá k té staré královně, aby se stal nejpokornějím milencem proměnlivých stínů a světel, jaké se míhají za vech těch svítání a soumraků po snovém plátně.

A jak se pak Shapeshade těsně před svítáním, aspoň jak tvrdily vechny ty pověsti, dívá na Constance Rattiganovou, která utíká nahá po břehu, vrhá se do chladných slaných vln, vynořuje se s výivnými chaluhami v rovných bílých zubech a majestátně si pročesává vlasy, zatímco Shapeshade pokulhává ve stoupajícím slunci domů, opilý vzpomínkami a v morku kostí, v dui, srdci i přeastných ústech si mumlá a pobrukuje tóny starých varhan.

Poslyte. Naklonil se ke mně jako Ernest Thesiger v erých chodbách Starého temného domu anebo jako Dr. Praetorius hrozivě se zjevující ve Frankensteinově nevěste. Zajděte si uvnitř za plátno. U jste tam někdy byl? e ne? Vylezte si v noci na jevitě a za plátno. To je záitek! Jako kdy se najednou octnete v nakloněném kabinetu doktora Caligariho. Budete mi navdycky děkovat.

Potřásl jsem mu rukou a najednou jsem se na ni zaraeně podíval.

Páni! vykřikl jsem, vy ale máte ruku! Není to ta pracka, co se najednou objevila ve tmě za knihovnou v Kočce a kanárovi, popadla toho advokáta a někam ho odvlekla, jetě ne stačil přečíst poslední vůli?

Shapeshade se zadíval dolů na svoji ruku, uvelebenou v mé, a blaeně se rozzářil. Vy jste váně moc milý, řekl.

Snaím se, pane Shapeshade, odpověděl jsem. Dělám, co můu.

Uvnitř jsem klopýtal uličkou, a jsem si nahmatal cestu k mosaznému zábradlí a skoro se dopotácel nahoru po jevitních schůdcích na věčně půlnoční scénu, vlezl za plátno a el se podívat na veliké duchy.

A duchové to opravdu byli, vysocí, bledí, černoocí stínoví fantómové času, ze ikmého zorného úhlu, z něho jsem se na ně díval, pokroucení jak bílé karamely, gestikulující a pohybující ústy v tichu a čekající na první tóny varhan, které se jetě neozvaly.

A pak se za rychlého klepání a drnčení objevil Fairbanks s obličejem nakřivo, Lilian Gishová, která se rozpoutěla jako vosk po plátně, a Fattie Arbuckle, který vypadal ze strany mnohem tíhlejí, naráel vyhladovělou hlavou o vrek plátna a zase klouzal do tmy, zatímco já tu stál, cítil jsem, jak se pod podlahou převalují vlny, a jak se molo a biograf postavený v bouřlivých vodách naklání, vre a zachvívá, jak prkny proniká pach soli, přes plátno se kmitají dalí obrazy, bílé jako smetana a tmavé jako inkoust, a celá budova kina se nadzvedá jako měch, s výdechem zase jako měch klesá, a já se potápím spolu s ní.

A právě v té chvíli zahřmely varhany.

Bylo to jako v tom okamiku před pár hodinami, kdy se přivalil mohutný, nikým neviděný parník a udeřil do mola.

Kino se naklonilo, nezvedlo a zase se řítilo dolů, jako by ujídělo po horské dráze.

Varhany řvaly, vřetěly a vystřelovaly Bachovo Preludium v c-moll, a se ze starých svícnů zvedal prach, záclony se neklidné pohybovaly jako pohřební roucha a já stál za plátnem, sahal po něčem, čeho bych se mohl zachytit, a děsil jsem se, aby se něco nedotklo mne.

Nade mnou se bolestně chvěly a pohybovaly ústy bledé obrazy a Fantom sestupoval po schodech paříské opery, na tváři masku ve tvaru bílé lebky a na hlavě klobouk s perem, kráčel po těch schodech právě před chvílí, kdy ztemnělou uličkou určitě přiel Shapeshade, zachrastil a zazvonil mosaznými krouky, přidrujícími krátkou oponu kolem varhan, usadil se jako Osud a Odplata, aby vytáhl jako pavouka klíče, zavřel oči, doiroka otevřel ústa a nechal rozeznít Bacha.

Bál jsem se ohlédnout. Jen jsem se díval přes ty dvanáctimetrové fantomy na neviditelné obecenstvo, sedící jako přibité na svých místech, chvějící se spolu s hudbou, přitahované stralivými výjevy, pozvedávané a zase vrhané dolů nočními proudy pod palubou biografu.

Je tam snad i on mezi vemi těmi bledými obličeji, zahleděnými na rozkmitanou minulost? Je to snad tamhle jeho tvář anebo ten obličej o kousek dál, tvář mue, který tak truchlí v tramvaji, chodí po kraji průlivu a ve tři ráno odchází detěm? Bezbarvé luny, zachvívající se ve tmě, hlouček duí tam vepředu, dalí o kousek za nimi, padesát, edesát lidí, stralivých, podezřelých, kteří se moná znovu chystají do mlhy, aby se srazili s děsem a klesli bez sebemeního hlesu, jenom za hlasitých nárazů moře vracejícího se pro čerstvé síly.

Který z nich to je, ze vech těch nočních poutníků? ptal jsem se sám sebe, a co bych tak asi mohl vykřiknout, abych ho vylekal, a by se rozběhl uličkou a já se urputně pustil za ním?

Z plátna se na mne usmála obrovská lebka, milenci prchli na střechu Opery, Fantom je pronásledoval, strhl si červenou kápi, vyslechl jejich ustraený milostný rozhovor a uklíbl se, varhany zaječely, biograf sebou trhl a naklonil se spolu s těkými vodami, jak u oslavoval mořské pohřby pro případ, e by se snad prkna rozestoupila a my se propadli do hlubin.

Oči mi rychle přejíděly od jednoho vzhůru obráceného obličeje k druhému a jetě dál a vý, a nahoru k okénku promítací kabiny, kde shlíelo dolů na okouzlující osudy vykreslované na plátno celými gejzíry světla a tmy kus obočí a jedno ílené oko.

Oko Poeova havrana.

Anebo spí Shrank!

Člověk, který dovedl vykládat z tarokových karet, psycholog, frenolog, numerolog a

Promítač filmů.

Někde přece musel otáčet filmem, kdy Shapeshade buil v křečích nadení do varhan. Větinou běhal ten starý pán večer co večer od pokladny k promítací kabině a k varhanům a mlátil do nich jako posedlý kluk převlečený za roztěkaného starce.

Ale teď?

Kdo jiný by sem měl přijít na noční rej hrbáčů, kráčejících koster a chlupatých pracek strhávajících perly z hrdla spící eny?

Shrank.

Varhany se rozezněly, jak nejhlasitěji dovedly. Fantom zmizel. Na plátně se objevil nový záběr z Jekylla a Hydea z roku 1920.

Seskočil jsem ze scény a rozběhl jsem se uličkou mezi vemi těmi zloduchy a vrahy.

Poeovo oko vak z promítacího okénka zmizelo.

Ne jsem doběhl ke kabině, byla prázdná. Film se odvíjel na světélkujícím přístroji sám. Jekyll, který se právě chystal přeměnit v Hydea, sklouzl po kuelích světla, aby udeřil do chomáče chlupů na plátně. Hudba ztichla.

Kdy jsem vycházel z biografu, nael jsem dole vyčerpaného, ale astného pana Shapeshada, jak sedí zase v pokladně a prodává lístky mlze.

Vztáhl jsem ruce, uchopil jeho a stiskl.

Vy ádnou patnou rýi nemáte, viďte?

Coe? zvolal Shapeshade, kterému to polichotilo, i kdy nevěděl proč.

Budete ít navěky, řekl jsem.

Víte snad něco, co pánubohu zůstalo utajeno? zeptal se Shapeshade. Přijďte sem jetě. V jednu v noci. Uvidíte Veidta v Caligarim, ve dvě Chaneyho Směj se, aku, směj, ve tři Gorilu a ve čtyři Netopýra. Kdo by si mohl přát víc?

Já ne, pan Shapeshade.

Odcházel jsem lehkou mlhou.

Není vám smutno? volal za mnou Shapeshade.

Myslím, e ne.

Kdy o tom musíte přemýlet, tak vám určitě smutno není.

Snesla se tmavá noc.

Viml jsem si, e Modestiho kavárna má dnes nějak brzy zavřeno, anebo e snad u je zavřená napořád, to jsem nevěděl, a tak jsem se ani nemohl zeptat na Williama Smithe, svátečně ostříhané vlasy a večeři.

Na molu byla tma. Jediné svělýlko blikalo v okně tarokové chatrče A. L. Shranka.

Zamrkal jsem.

To zatracené světlo zděeně zhaslo.

patná rýe? zeptal se mne Crumley po telefonu. Protoe jsem vak volal já, promluvil docela vesele. Co je to za řeči?

Crumley, řekl jsem a pevně jsem polkl. Mám dalí jméno do naeho seznamu.

Do jakého seznamu?

Přece hned za tou paní, co prodávala kanáry.

To není ná seznam, ale vá 

Shrank, řekl jsem.

Coe?

A. L. Shrank, psycholog z benátského mola 

Vykladač tarokových karet, pratěný sběratel knih, amatérský numerolog, Pátý jezdec Apokalypsy?

Vy ho znáte?

Chlapče, já znám kadého nad molem, na molu, v molu i pod molem, kadého vzpěrače, co zaklepal bačkorama, kadého mrtvého tuláka na noční plái, co za svítání pomalu oije, kdy si přihne devětasedmdesátiprocentního mukátového vína. A. L. Shrank, ten poďobaný skřet? Ani nápad!

Nezavěujte! Vidím mu to na obličeji. Přímo si o to říká. Je dalí na řadě. Loni jsem napsal pro Dime Detective povídku o dvou vlacích v nádraí, co jedou opačným směrem a na chvíli vedle sebe zastaví. Jeden člověk pohlédne naproti na druhého, chvíli se na sebe upřeně dívají a tu ten první pochopí, e se tam nikdy neměl podívat, protoe ten člověk v druhém vlaku je vrah. Vrah se ohlédne a usměje. A to je vechno. Čistě se jenom usměje. A můj hrdina si uvědomí, e je odsouzen k záhubě. Odvrátí pohled, snaí se zachránit. Ale ten druhý, ten vrah, se na něj dívá dál. A kdy můj hrdina znovu vzhlédne, je okno vedlejího vlaku prázdné. Uvědomí si, e vrah z vlaku vystupuje. Vzápětí se zabiják objevuje ve vlaku mého hrdiny, v jeho vagónu, přichází uličkou a sedne si rovnou za něj. Hrůza, co? Hrůza.

Je to senzační nápad, ale ve skutečnosti se to takhle nestává, namítl Crumley.

I stává, častěji, ne si myslíte. Jeden můj známý si vyjel loni přes celé Státy rollsroysem. Cestou ho estkrát někdo málem donutil, aby sjel ze silnice, v Oklahomě, Kansasu, Missouri a Illinoisu, vdycky mutí, co dostali vztek, e má tak drahé auto. Povést se jim to, tak to byla vrada, a nikdo nic nevěděl.

To je něco jiného. Drahé auto je drahé auto. A těm muským bylo úplně jedno, kdo v něm sedí. Jene co vy mi tu tvrdíte 

Na světě jsou ti, co vradí, a ti, co jsou vraděni. Ten děda v čekárně jako by čekal, a ho někdo zabije, a ta paní, co prodávala kanáry, taky. Mají to v očích  vezmi si mě, říká ten jejich pohled, udělej mi to k vůli, zahub mě navdycky, řekl jsem.

Shrank, dodal jsem potom. Vsadil bych na to ivot.

To nedělejte, řekl mi Crumley, najednou mnohem tieji. Jste správný kluk, ale pánbůh ví, e jste jetě zelenáč.

Shrank. opakoval jsem. Kdy se teď hroutí molo, musí jít ke dnu i on. Jestli ho někdo nezabije, přiváe si kolem krku Sestup a pád Západu nebo Anatomii melancholie a skočí z posledního zbytku mola. Shrank.

A jako by se mnou souhlasil, zařval z hloubi Crumleyho afrického území lev touící po krvi.

Zrovna, kdy jsme spolu my dva začali tak dobře vycházet, řekl Crumley.

A zavěsil.

V celých Benátkách vytahovali lidé poprvé po celých týdnech, měsících, ba letech rolety.

Město na oceánu jako by se probouzelo, jen aby zase navdycky usnulo.

V malém oprýskaném obíleném domku přímo proti mému bytu vytáhli během dne roletu a

Kdy jsem té noci veel domu, pohlédl jsem naproti přes ulici a uasl jsem.

Zíraly tam na mne oči.

Nejenom jedny oči, ani desatery, ale nejméně stery.

Byly to skleněné oči a leely v zářících pěinkách anebo byly vystaveny na malých podstavečcích.

Byly modré, hnědé, zelené, rezavé a luté.

Přeel jsem svoji úzkou uličku, zastavil jsem se a prohlíel si tu překrásnou výstavu, která mi připomínala drápky z dětských let.

S těmi by se hrálo v prachu na kolním dvoře, řekl jsem sám k sobě.

Oči mlčely. Spočívaly na svých podstavcích anebo byly poházeny v malých skupinkách na bílém sametu, a upřeně se dívaly skrze mne a za mne, do jakési studené budoucnosti za mými zády a mou páteří.

Kdo asi udělal ty skleněné oči a kdo je vystavil ve výkladu a potom čekal uvnitř, aby je prodal a zasadil do lidských očních důlků, to jsem opravdu nevěděl.

A u to byl, kdo chtěl, byl to jen dalí, ve skrytu pracující benátský řemeslník nebo obchodník. Občas jsem vídával daleko v hlubinách domku ostrý bílomodrý plamen a čísi ruce, jak zpracovávají slzy roztaveného skla. Ale stařec (v kalifornských Benátkách ijí jen staří lidé) měl obličej skrytý za silným kovovým a skleněným chráničem proti ohni. Z dálky bylo jen vidět, jak se rodí nový pohled, slepé oko, zaostřované v plameni a druhý den vystavené jako zářivý bonbón ve výloze.

Nevěděl jsem ani, jestli si někdo chodí ty zvlátní perky kupovat. Jakiv jsem neviděl nikoho, kdo by doklopýtal do domku a potom křepce vyel ven s jasnějím pohledem. Za celý tento rok byla roleta vytaena jen asi dvakrát měsíčně.

Kdy se tak díváte, vy divné oči, pomyslel jsem si, vidíte ztracené kanáry? A víte, kam zmizeli?

A dejte mi pozor na můj byt, ano? chtělo se mi dodat. Zůstaňte bdělé celou noc. Vdy počasí se můe změnit. Třeba začne pret. A mého zvonku se mohou dotknout stíny. Vímejte si toho, prosím vás, a dlouho si to pamatujte.

Lesklé krásné drápky, které mne kdysi provázely při hrách na kolním dvoře, vak ani nemrkly.

A v té chvíli vyklouzla ze stínů za vystavenými oky ruka, podobná ruce čaroděje, a stáhla přes oči víčko.

Měl jsem dojem, e skláři snad vadí, e upírám oči na jeho oči.

Anebo měl moná strach, e kýchnu tak prudce, a přijdu o jedno oko, a budu si od něj chtít koupit nějaké náhradou.

Zákazník! To by mu asi úplně zkazilo neposkvrněnou pověst. Deset let u tu vyfukuje sklo, a jedinkrát nic neprodal.

A v tom mne jetě napadlo, neprodává on také plavky z roku 1910?

Vrátil jsem se domů a podíval se z okna.

Kdy jsem teď nestál venku jak inkvizice, roleta byla opět vytaená.

Oči zářily a jako by čekaly.

Co asi dneska uvidí? napadlo mne.

A ádná lítost, ádný záchvat citu mým chtěním neotřese 

Rázem jsem se probudil.

Co? zeptal jsem se prázdného stropu.

Řekla to snad lady Mackbeth?

Mým chtěním neotřese.

Člověk se nemá ničeho, z ádného důvodu bát.

A s tím musí přeít a do svítání.

e by se mi snad otírala o dveře mlha? Nebo se snaila vyzkouet mou klíčovou dírku? A nepřiplíila se mi a k prahu zvlátní jemná přeprka a nenechala mi před dveřmi chaluhu?

Bál jsem se tam jít podívat.

Otevřel jsem oči. Pohlédl jsem do předsíňky, která vedla do mé dvakrát čtyři metry velké kuchyně a dvakrát dva velké koupelny, vhodné tak leda pro sbor liliputánů.

Včera jsem si tam pověsil starý bílý roztrhaný koupací plá.

Teď vak ten plá u nebyl plátěm. Co jsem si sundal brýle a poloil si je u postele, a mé oči bez nich zůstaly takové, jako skutečně byly, téměř slepé, plá se

proměnil.

Byla z něj bestie.

Kdy mi bylo pět a bydleli jsme na východě v Illinoisu, musel jsem občas chodit pozdě v noci na záchod po tmavých schodech, a jak tam nebyla rozsvícená lampička, vdycky stávala nahoře bestie. Někdy zapomněla maminka lampičku rozsvítit. A já se straně snail vyjít po tich schodech a nepodívat se nahoru. Jene jsem vdycky měl strach a nahoru jsem se podíval. A bestie tam vdycky byla, hučela jako temné lokomotivy, řítící se noční krajinou, jako pohřební vlaky, odváející bratrance a strýčky, které jsem měl rád. Čím jsem byl větí, tím delí byly ty pohřební vlaky. Ne mi bylo sedm a osm, zemřelo mi několik tet a dědeček, a vechny jsem je viděl mrtvé v krematoriu anebo pochovávané do země, mezi desítkami dalích sympatických příbuzných, a vlak v takových nocích pak burácel jetě hlasitěji, a byla to smrt a byla to bestie, bez tvaru, jen s nocí a hvězdami, a čekala tam na mne a číhala, kdy jsem stál dole pod schody a

Straně jsem vykřikl.

Nebo bestie teď visela na kraji dveří vedoucích do tmy, do předsíně, do kuchyně, do koupelny.

Díkybohu, pomyslel jsem si, e takhle k ránu nejezdí jen kousek ode mne ty velké červené tramvaje a nehvízdají svými temnými píalkami.

Jdi pryč, bestie, pomyslel jsem si.

Ale bestie neodcházela.

Vím, e tam nejsi, bestie, promluvil jsem k tomu tvaru na dveřích. Vlastně nejsi nic. Jsi jen můj starý koupací plá.

Nanetěstí jsem jej vak jasně neviděl.

Kdybych tak aspoň dosáhl na svoje brýle, pomyslel jsem si, nasadil bych si jej a vyskočil.

Ale nedokázal jsem roztřesenou rukou brýle uchopit.

Jak jsem tam tak leel, bylo mi osm a potom sedm a pak pět a čtyři roky, a byl jsem pořád mení a mení a mení a mení, zatímco bestie na dveřích byla čím dál tím větí, tmaví a delí.

Bál jsem se i mrknout. Bál jsem se, e bych tím jediným pohybem bestii vydrádil, a by se ke mně tie snesla a

Tie se dotkla mé nohy.

Ach! zaječel kdosi.

Protoe naproti v ulici zazvonil telefon. Pevně jsem zavřel oči.

Buď zticha! pomyslel jsem si. Nebo se bestie zase pohne.

Telefon zvonil jako divý. Ve čtyři ráno. Ve čtyři! Prokrista! Kdo to jen můe být?

Peg? Uvězněná v mexických katakombách? Zbloudilá?

Telefon vyzváněl.

Anebo to zuří v bouři chladný dé, prchající noc a alkohol, truchlící nad stralivými událostmi, zatímco se do zatáčky s jekotem řítí obrovský vlak.

Telefon ztichl.

Jak jsem tak leel s očima pevně zavřenýma, zuby zaatými, přikrývkou přetaenou přes hlavu, obrácený k propocenému poltáři, zdálo se mi, e slyím jemný epot. Ustrnul jsem.

Ani jsem nedýchal, i srdce se mi zastavilo.

Protoe právě teď, v té chvíli

Necítil jsem snad, jak se mne cosi dotklo  a dopadlo

Na konec mé postele?

A. L. Shrank nebyl přítí obětí.

Ani prodavačka kanárů neobletěla náhle jedinkrát svůj pokoj a nevydechla naposled.

Zmizel někdo jiný.

A důkaz, e se to skutečně stalo, uviděly nedlouho po svítání třpytivé skleněné oči naproti mému unavenému bytu.

Před domem zastavilo nákladní auto.

Jak jsem tak leel beze spánku a vyčerpaný, uslyel jsem je a převrátil jsem se na posteli.

Kdosi zaukal na dveře mé rakve.

Vzchopil jsem se a vstal, přehoupl se jako balón ke kvíře u dveří a vytřetěně jsem se zadíval do tváře velkého statného vola. Tvář mne oslovila jménem, já potvrdil, e se tak opravdu jmenuji, vůl mne poádal, abych se podepsal, já podepsal cosi, co vypadalo jako sdělení mrtev při příjmu, a díval jsem se, jak závozník oddusal zpátky ke svému náklaďáku, sundává zezadu povědomě vyhlíející zabalený předmět a přiváí mi ho po cestičce.

Proboha! řekl jsem, co je to? Kdo 

Ale veliký balík, který mi ten mu přivalil ke dveřím, narazil do veřejí a vydal hudební tón. Uskočil jsem, protoe jsem vytuil odpověď

Kam to chcete? zeptal se vůl a rozhlíel se po přeplněném luxusním pokoji hodném potrhlého stylu komika Groucha Marxe. Třeba semhle?

Opřel zabalený předmět jednou stranou o zeď, pohrdavě se podíval po mé pohovce, koupené od dobročinné společnosti, po holé podlaze a psacím stroji a odklusal dobytčím krokem ke svému náklaďáku. Dveře za sebou nechal dokořán otevřené.

Přes ulici jsem viděl deset tuctů jasně modrých, hnědých a rezavých očí, které mne pozorovaly i ve chvíli, kdy jsem strhával obal a zaraeně se zadíval na

Úsměv.

Proboha! vykřikl jsem. To je přece to piano, co jsem slyel hrát 

Javorový list.

Bum ho. Dveře náklaďáku se zabouchly. Auto s dunivým řevem odjelo.

Zhroutil jsem se na svou u dost zhroucenou pohovku a vůbec jsem nemohl uvěřit, e před sebou vidím ten iroký, prázdný slonovinový úsměv.

Crumley, řekl jsem v duchu. Na hlavě jsem cítil ohavný sestřih, vzadu moc vysoký, po stranách příli krátký. Prsty jsem měl strnulé.

Tak co zas, mládenče? řekl Crumley.

Rozmyslel jsem si to, říkal jsem si v duchu. Víte, Crumley, e nezmizí Shrank ani ta stará paní, co měla doma kanáry?

Ale, ale, řekl Crumley, a kdo tedy?

Cal, ten holič.

Ticho. Povzdech. A potom

Klapnutí. Volný tón.

Proto jsem se hned nerozběhl k telefonu a nezavolal svému příteli od policie, kdy jsem se ustrnule díval na tu památku z let Scotta Joplina.

Vechny skleněné oči naproti v ulici si prohlédly můj účes a sledovaly mne, jak zavírám dveře.

Proboha, pomyslel jsem si a já na to piano ani nedovedu zahrát do re mi fa.

Holičství bylo otevřené a nikdo v něm. Mravenci, včely, termiti a příbuzní sem vtrhli u před půlnocí.

Stál jsem u vchodu a díval se na tu dočista vykuchanou místnost. Vypadalo to tu, jako by někdo prostrčil předními dveřmi obrovský vysavač a vechno vycucl.

Piano jsem samozřejmě dostal já. Byl bych rád věděl, komu připadlo, anebo kdo o ně vůbec mohl stát, holičské křeslo, pomády, krémy a pleové vody, které jetě včera zbarvovaly svými odstíny a roztoky zeď se vemi těmi zrcadly. A taky bych byl rád věděl, kdo dostal vechny ty vlasy.

Uprostřed holičství přecházel jakýsi člověk, majitel domu, jak jsem si zřejmě potom uvědomil, asi padesátiletý mu, který přejíděl zametáčkem po podlaze zbavené vech těch vlasů a bez sebemeního zjevného důvodu jím klouzal po prázdných dladičkách. Vzhlédl a uviděl mne.

Cal je v čudu, řekl.

To vidím, odpověděl jsem.

Mizera, zmizel a zůstal mi dluen za čtyři měsíce nájemné.

To mu ly tak patně obchody?

Ani ne tak obchody jako stříhání. I za ty dva dolary stříhal nejhůř z celé Kalifornie, doslova by za to byl zaslouil metál.

Sáhl jsem si nahoru na hlavu a na týl a přikývl jsem.

Roák jeden, zdrhl a zůstal mi dluen za pět měsíců nájemné. Povídal hokynář odvedle, e jetě v sedm ráno tu Cal byl. V osm si přili z dobročinné společnosti pro holičské křeslo. Vechno ostatní dostala armáda spásy. Ale kdoví, komu přilo piano. Moc rád bych ho nael a prodal, abych se dostal aspoň částečně ke svým penězům. Domácí se na mne zadíval.

Mlčel jsem. Piano je přece jen piano. A u mě Cal obdaroval z jakéhokoliv důvodu.

Kam myslíte e odjel? zeptal jsem se.

Má prý příbuzné v Oklahomě a Missouri. Zrovna se tady někdo stavil a povídá, e slyel Cala, jak předevčírem tvrdil, e pojede a pojede, a se před ním zem propadne a on se zřítí rovnou do Atlantiku.

Cal by nic takového neudělal.

Ne, ten by spí někde západ do nejhorí rezervace mezi Čerokézy a nikdo by toho nelitoval. Jeíi, vy jste ale příerně ostříhaný.

Přeel jsem přes čisté bílé dladičky územím zbaveným vlasů a sám jsem ani nevěděl, co hledám.

Kdo vlastně jste? zeptal se domácí a napůl pozvedl kotě do palebného postavení.

Ten spisovatel, odpověděl jsem. Znáte mě přece. Cvokou.

Ksakru, já vás ani nepoznal. To vás tak zřídil Cal?

Zadíval se na můj sestřih. Cítil jsem, jak mi pod kůí stoupá krev. Jetě včera, řekl jsem.

Za to by ho snad měli zastřelit.

Přeel jsem pomalu přes místnost a za tenkou dřevenou přepáku, která skrývala zákulisí oficíny, nádoby na odpadky a záchod.

Zadíval jsem se do jednoho odpadkového sudu a uviděl jsem tam, co jsem hledal.

Fotografii Cala se Scottem Joplinem, přikrytou měsíční dávkou vlasů, kterých nebylo věru nijak moc.

Sáhl jsem do sudu a vytáhl fotografii.

V přítích pěti či esti vteřinách mi celé tělo jako by zledovatělo.

Protoe Scott Joplin zmizel.

Na obrázku byl pořád jetě Cal, navdycky patnáctiletý a usměvavý, s tenkými prsty rozloenými po klávesách piana.

Ale co ten mu, který stál s úklebkem nad ním!

To nebyl Joplin.

Byl to někdo úplně jiný, černoch, mladí a s mnohem zlovolnějím výrazem.

Přihlédl jsem jetě blí.

Na místě, kde bývala Scottova hlava, zůstaly stopy starého zaschlého lepidla.

Jeíi Kriste, slituj se nad Calem, pomyslel jsem si. Nikoho nás jakiv nenapadlo podívat se zblízka. A navíc byl ten obraz celou tu dobu zasklený a visel dost vysoko na zdi, take na něj mohl těko kdo dosáhnout a sundat ho.

Kdysi, u hodně dávno, nael Cal fotografii Scotta Joplina, vyřízl ji břitvou a přilepil přesně přes obličej toho druhého chlápka. Zřejmě zfaloval i podpis. A my se celá ta léta na tu fotografii dívali, vzdychali, uznale pomlaskávali a říkali: To je ale senzační, Cale! Ty jsi přece jen třída! Podívejme se!

A Cal se celá ta léta na tu fotku díval, věděl, e je to podvod a on sám, e je taky podvodník, a k tomu stříhal zákazníky, jako by je vysuilo kansaské tornádo a učesala maniakální sekačka, která se dočista zbláznila.

Otočil jsem fotografii a sáhl do sudu, jestli tam nenajdu bezhlavné tělo Scotta Joplina, které na obrázku chybělo.

Věděl jsem, e tam nebude.

Někdo si je u odnesl.

A ten, kdo je odloupl z fotografie, taky zavolal Calovi a vechno mu řekl. U to o tobě víme, Cale! Jsi nahý! Jsi odhalený! Vzpomněl jsem si, jak tady včera vyzváněl Calův telefon. A jak byl Cal vyděený a vůbec ho nechtěl zvednout.

A kdy potom přiel do té své oficíny, co se stalo? Asi tak před dvěma dny zběně pohlédl na fotografii a jako by dostal ránu do aludku. Kdy zmizela Joplinova hlava, byl konec i s Calem.

Mohl u jen prodat dobročinné společnosti holičské křeslo, věnovat armádě spásy vechy své pomády a mně poslat piano.

Přestal jsem hledat. Přeloil jsem fotografii Cala bez Joplina a vyel jsem se podívat, jak domácí pořád jetě zametá podlahu, na které nezůstal jediný vlas.

Cal, řekl jsem.

Domácí přestal zametat.

Cal to neudělal, řekl jsem. Chci říct, e Cala by něco takového ani nenapadlo. Myslíte, e Cal je jetě naivu?

Blbost, řekl domácí. Jasně, e je naivu, ije si tak čtyři sta mil na východ odsud a mně pořád jetě dluí za sedm měsíců nájemné.

Díky bohu, pomyslel jsem si. O Calovi Crumleymu říkat nemusím. Aspoň zatím ne. Kdy někdo uteče, neznamená to jetě, e vradil, anebo e byl zavraděn.

Opravdu ne?

e se rozjel k východu? Není Cal mrtvý u proto, e sedl za volant?

Vyel jsem ze dveří.

Vy ale vypadáte hloupě, chlapče, jak pořád chodíte sem a tam, řekl domácí.

Pořád jetě ne tak hloupě jak leckdo jiný, pomyslel jsem si.

Kam bych měl jít teď? Napadlo mne, kdy mi to piano zabírá celou garsonku a já přitom dokáu zahrát jen na svou starou underwoodku?

Telefon u benzínové pumpy zazvonil toho odpoledne v půl třetí. Po probdělé noci jsem byl tak vyčerpaný, e jsem si znovu lehl do postele.

Leel jsem a poslouchal.

Telefon zvonil bez ustání.

Vyzváněl dvě minuty nebo tři. Čím déle zvonil, tím větí mi byla zima. Ne jsem vyskočil z postele, natáhl si plavky a přeběhl ulici, třásl jsem se jako ve sněhové vánici.

Zvedl jsem sluchátko a daleko na druhém konci jsem vytuil Crumleyho. Jetě ani nepromluvil, a u jsem věděl, jaké má zprávy.

Tak se to přece jen stalo, viďte? řekl jsem.

Jak jste to věděl? Crumley mluvil, jako by také byl celou noc vzhůru.

Proč jste tam vlastně el? zeptal jsem se ho.

Kdy jsem se před hodinou holil, měl jsem najednou takové tuení, zrovna jak o tom mluvíte. Pořád tu jetě jsem, čekám na koronera. Přijdete mi připomenout, e jste mi to říkal?

Ne, ale i tak přijdu.

Zavěsil jsem.

Doma v mém bytě pořád jetě viselo na předsíňových dveřích do koupelny ono nic. Strhl jsem to ze dveří, mrtil tím o zem a dupl na to. Připadalo mi, e na to mám plné právo, protoe to v noci zalo na návtěvu za paní, co prodávala kanáry, a kdy se to těsně před svítáním vrátilo, vůbec nic mi neřeklo.

Prokrista, řekl jsem si, jak jsem stál otupěle na svém koupacím pláti, vechny klece jsou teď prázdné!

Crumley stál na jednom břehu řeky Nilu, u jeho vyschlého koryta. Já stál na druhém. Dole čekalo policejní auto a vůz z márnice.

Nebude se vám to líbit, řekl Crumley.

Počkal, a jsem na něj kývl, aby stáhl prostěradlo. Volal jste mne v noci? zeptal jsem se ho.

Crumley zavrtěl hlavou.

Jak dlouho je mrtvá?

Nejspí tak osm hodin.

Honem jsem počítal. Zemřela tedy ve čtyři ráno. Zrovna kdy naproti v ulici vyzváněl do noci telefon. Kdy volalo ono nic, aby mi něco řeklo. Kdybych byl běel a ten telefon zvedl, zafoukal by byl ze sluchátka studený vítr a řekl by mi  tohle.

Kývl jsem. Crumley zas přikryl tělo prostěradlem.

Paní, která mívala na prodej kanáry, tam byla i nebyla. Cosi z ní odletělo tmou. A to co zůstalo, vypadalo stralivě.

Oči měla upřené na jakési děsivé nic, na tu věc u mých předsíňových dveří, na neviditelnou tíhu na konci mé postele. Ústa, která kdysi eptávala, otevřete si jen, pojďte nahoru, pojďte dál, vítejte, byla teď otevřená v leknutí a protestu. Chtěla cosi poslat pryč, chtěla, aby to odelo, aby to nezůstávalo!

Crumley drel v prstech prostěradlo a pohlédl na mne.

Nejspí bych se vám měl omluvit.

Za co?

Těko se nám mluvilo, protoe leela mezi námi a vytřetěně se dívala na cosi hrůzného na stropě.

Za to, e jste tak správně hádal. A za to, e já pochyboval.

Nebylo to tak těké uhodnout. Tady leí mrtev můj bratr. Mrtvý je i můj dědeček a tety. A taky maminka a otec. Smrt je vdycky stejná, ne?

Jo. Crumley spustil prostěradlo, jako kdy sníh padá za podzimního dne do údolí Nilu. Ale tohle je prostě normální smrt, chlapče. ádná vrada. Takový výraz mívají v obličeji lidé, kdy cítí, jak dostávají záchvat a srdce jim uniká z hrudi.

Chtělo se mi hlasitě odporovat. Kousl jsem se vak do jazyka. V tom jsem koutkem oka cosi zahlédl, prudce se otočil a přikročil k prázdným klecím. Chvíli mi trvalo, ne jsem si uvědomil, nač se to dívám.

Jeii, zaeptal jsem. Hirohito. Addis Abeba. Jsou pryč. Obrátil jsem se ke Crumleymu, zadíval se na něj a ukázal.

Někdo vzal z klecí ty staré stránky novin. Ten kdo sem přiel, nejen vyděsil tu starou paní k smrti, ale odnesl si i noviny. Propánaboha, vdy je to hotový sběratel suvenýrů. Vsadil bych se, e má plné kapsy konfet z tramvajových lístků a odlípnutou hlavu Scotta Joplina.

Coe má ze Scotta Joplina?

Crumleymu se do toho moc nechtělo, ale přece jen se přiel podívat na dna klecí.

Najděte ty noviny a máte ho, řekl jsem.

To se snadno řekne, povzdechl si Crumley.

Vedl mne dolů kolem zrcadel obrácených ke zdi, které v noci neviděly nikoho, kdo el nahoru, a ani ho neviděly odcházet. Dole pod schoditěm bylo zapráené okno a v něm ta cedulka. Ani jsem nevěděl, proč vlastně to dělám, ale natáhl jsem ruku a vyndal cedulku z oprýskaného, lepenkou slepovaného rámu. Crumley mne pozoroval.

Můu si to nechat? zeptal jsem se ho.

Kdykoliv se na to podíváte, zabolí vás to, řekl Crumley. Ale co. Jen si to nechte.

Sloil jsem papír a zastrčil si ho do kapsy.

Z ptačích klecí nahoře v pokoji nezaznívaly ádné písně.

V té chvíli veel koroner a pohvizdoval si v dobrém rozpoloení po odpoledním pivu.

Mezitím začalo pret. Prelo nám celou cestu přes Benátky, kdy Crumley odjíděl autem od jejího domu, dál od mého bytu a od telefonů, které vyzvánějí v nejnevhodnějí dobu, dál od edivého moře, prázdného pobřeí a vzpomínek utonulých plavců. Přední sklo automobilu připomínalo veliké oko, které zapláče, zase se osuí a znovu zapláče, kdy přes ně přejede stěrač a zarazí se, přejede a zase se zarazí a se zavrzáním začíná znovu přejídět po skle. Díval jsem se přímo před sebe.

Ve svém domku v dungli mi Crumlcy pohlédl do obličeje, uhodl, e si dám raději koňak ne pivo, nalil mi a kývl k telefonu v lonici.

Máte vůbec peníze, abyste zavolal do Mexico City?

Zavrtěl jsem hlavou.

Tak teď si to můete dovolit, řekl Crumley. Zavolejte si. Promluvte si s tím svým děvčetem. Zavřete dveře a povídejte.

Popadl jsem ho za ruku a málem jsem mu v ní přelámal vechny kosti, jak jsem se div nezalkl nadením. A pak jsem zavolal do Mexika.

Peg!

Kdo volá?

To jsem já, já!

Proboha, ty ale mluví divně, jako bys byl hrozně daleko.

Taky jsem daleko.

A jsi iv, díkybohu.

Jasně, e jsem iv.

Včera v noci jsem měla straný pocit. Vůbec jsem nemohla spát.

V kolik hodin, Peg, v kolik?

Ve čtyři, proč?

Jéii!

Co je?

Ale nic. Taky jsem nemohl spát. Jaké je Mexico City?

Samá smrt.

Proboha, a já myslel, e se umírá jen tady.

Coe?

Ale nic. Páni, je to ale senzační slyet tvůj hlas.

Tak něco řekni.

Něco jsem řekl.

Pověz to jetě jednou.

Proč tolik křičí, Peg?

Nevím. Vlastně u vím proč. Kdy u mi sakra konečně řekne, abych si tě vzala?

Peg, řekl jsem zmateně.

Tak kdypak?

Kdy mám jen třicet dolarů týdně, čtyřicet při velkém těstí, někdy celé týdny nic a někdy kolik měsíců ani vindru?

Sloím slib chudoby.

To určitě.

Ano. Za deset dní se vrátím a sloím ho za nás za oba.

Deset dní je jako deset let.

Proč musejí eny vdycky ádat mue o ruku?

Protoe jsme zbabělci a bojíme se víc ne vy.

Ochráním tě.

To jsou mi řeči. Vzpomněl jsem si na včerejí dveře, na to, co viselo v noci na dveřích a co mi leelo u nohou. Měla by sis pospíit.

Pamatuje si vůbec můj obličej? zeptala se Peg najednou.

Coe?

Pamatuje si ho, viď, protoe zrovna před hodinou se mi stalo něco hrozného, příerného, nemohla jsem si vzpomenout na tvou tvář, na barvu tvých očí, a uvědomila jsem si, co jsem to udělala za hloupost, e jsem si s sebou nevzala tvoji fotografii a e vůbec nevím, jak vypadá. Děsí mě pomylení, e bych na tebe mohla zapomenout. Ty na mě nikdy nezapomene, viď?

Neřekl jsem jí, e zrovna včera jsem si nemohl vzpomenout, jaké barvy má oči, a jak to mnou na hodinu otřáslo, a e to pro mne bylo skoro jako smrt, kdy jsem si nedokázal uvědomit, kdo z nás zemřel dřív, Peg nebo já.

Je ti lip, kdy mě slyí?

Ano.

Jsem tam s tebou? Vidí mé oči?

Ano.

Ví co, hned jak zavěsí, poli mi proboha fotku. U se nikdy nechci bát 

Ale já mám jen mizerný snímek z automatu za pětadvacet centů 

Tak mi ho poli! Nikdy jsem neměla odjet a sem a nechat tě tam samotného, bez ochrany.

Mluví o mně, jako kdybych byl tvoje dítě.

A co jsi jiného?

Nevím. Dokáe láska lidi ochránit, Peg?

Musí. Jestli tě neochrání, nikdy neodpustím Bohu. Ale ví co, budeme jetě chvíli mluvit. Dokud spolu mluvíme, je s námi láska a tobě je dobře.

U je mi váně dobře. Uzdravilas mě. Včera mi bylo zle, Peg. Nebylo to nic váného. Něco jsem snědl. Ale u jsem v pořádku.

A se vrátím domů, hned se k tobě nastěhuju, a si říká co chce. Kdy se vezmeme, budu jen ráda. Jen si bude muset zvyknout, e pracuju, zatímco ty dopisuje to svoje velké americké dílo, a nerozčilovat se kvůli tomu. Jednou, později, zas bude ivit ty mě.

Chce mi poroučet, co mám dělat?

Samozřejmé, protoe se mi vůbec nechce zavěsit, nejradi bych s tebou mluvila celý den a vím, e tě to skoro nic nestojí. Řekni mi jetě něco, to co chci tolik slyet.

Řekl jsem jí jetě něco.

A v tom se mi ztratila, telefon tie bzučel a já tam zůstal stát s drátem dva tisíce mil dlouhým, na kterém číhaly miliardy stínů a vechny se ke mně plíily. Přeruil jsem je, ne se mi stačily dostat do ucha a vklouznout do hlavy.

Otevřel jsem dveře, vykročil z lonice a uviděl Crumleyho, jak čeká u ledničky a sahá pro dalí zásoby.

Vy ale vypadáte překvapeně, zasmál se Crumley. Asi jste při tom plácání docela zapomněl, e jste u mě?

Zapomněl, řekl jsem.

A jak jsem od něj bral vechno, co mi z ledničky podával, teklo mi z nosu a ta rýma mi hrozně vadila.

Vezměte si papírový kapesník, chlapče, řekl Crumley. Vezměte si celou krabici.

A kdy u jste u toho, sepite mi ten svůj seznam, dodal.

Ná seznam, řekl jsem.

Zúil oči, otřel si nervózní rukou pleatící hlavu a přikývl. Seznam a pořadí těch, kteří mají zemřít jako dalí. Zavřel oči, přemoen těkými starostmi.

Ná seznam, řekl.

Nepověděl jsem mu hned o Calovi.

A kdy u jste u toho  Crumley upíjel dalí pivo, napite jmého vraha.

Musel by to být někdo, kdo zná v kalifornských Benátkách kdekoho, řekl jsem.

Pak bych to taky mohl být já, poznamenal Crumley.

To ani neříkejte.

Proč?

Protoe mě to děsí, řekl jsem.

Sepsal jsem ten seznam.

Udělal jsem dva seznamy.

A najednou jsem si uvědomil, e sepisuji třetí.

První seznam byl krátký a plný případných vrahů, jene jsem o ádném nevěřil, e by to mohl vrah být.

Druhý, nazvaný Vyber si svou obě, byl dost obsáhlý, se jmény vech, kdo měli v nejblií době zmizet.

A uprostřed práce jsem si uvědomil, e u jsem dost dlouho nezachytil vechny ty benátské potulné lidičky. A tak, dokud jsem jetě měl v paměti Cala, jsem sepsal stránku na téma Holič Cal a potom dalí o Shrankovi, jak utíká ulicí, a jetě jednu o vech těch lidech na horské dráze, jak se spolu se mnou vrhají do pekel, a dalí o divadle na velkém nočním parníku, plavícím se přes Styx a k Ostrovu mrtvých, aby (co mi připadalo nemyslitelné) potopili pana Shapeshada.

Nakonec jsem sepsal kázání o slečně Kanárové a stránku o skleněných očích, sebral vechny listy papíru a uloil je do své mluvící krabice. Je to velká krabice, kterou mám postavenou vedle psacího stroje, a jsou v ní uloeny vechny mé mylenky, které ke mně časně ráno promlouvají a říkají mi, kam chtějí jít a co míní udělat. Leím a v polospánku je poslouchám, a potom vstanu a jdu jim svým psacím strojem pomoci, aby se dostaly, kam nejvíc chtějí, anebo udělaly něco zvlá odvázaného, a tak vznikají moje povídky. Někdy jsou o psu, který si chce vykopat hrob. Někdy o stroji času, který musí pracovat pozpátku. Někdy o mui se zelenými křídly, který smí létat jen v noci, aby ho nikdo neviděl. A někdy o mně, jak se mi v posteli, podobné náhrobku, stýská po Peg.

Odnesl jsem jeden ten seznam Crumleymu.

Jak to, e jste ho nenapsal na mém stroji? zeptal se Crumley.

Vá stroj na mě jetě není zvyklý a jenom by mě zdroval. Můj běí vdycky napřed a mám co dělat, abych ho dohonil. Přečtěte si to!

Crumley si přečetl seznam moných obětí.

Proboha, zamumlal, vdy vy tam máte půl benátské obchodní komory, Lví klub, bleí cirkus a vechny majitele zábavních podniků, co se v Americe provozují na molech.

Sloil jsem papír a zastrčil si ho do kapsy.

Proč tam nepřihodíte pár známých, mezi kterými jste dřív bydlel dole ve městě?

V hrudi mi poskočila ledová ába.

Vzpomněl jsem si na starý zchátralý činovní dům, na temné chodby, na milou paní Gutierrezovou a na rozkonou Fannii.

ába poskočila znovu.

Radi to ani neříkejte, zaprosil jsem.

Kde máte dalí seznam, ten seznam vrahů? Vyjmenoval jste tam taky obchodní komoru?

Zavrtěl jsem hlavou.

Snad se mi ho nebojíte ukázat, protoe tam taky figuruju? zeptal se Crumley.

Vytáhl jsem seznam z kapsy, pohlédl na něj a přetrhl ho.

Kde máte ko na papíry? zeptal jsem se.

Jetě jsem ani nedomluvil, a u se přes ulici proti Crumleyho domu připlíila mlha. Zaváhala, jako by po mně pátrala, a pak, aby potvrdila mé paranoidní podezření, se tie převalila přes ulici, zahalila Crumleyho zahradu, uhasila vánoční světla na pomerančovnících a citronovnících a zahltila květiny, a zavřely ústa.

Jak to, e si ta mlha troufne a sem? zeptal jsem se.

Sem se dostane leccos, odpověděl Crumley.

Qué? Je to Cvokou?

Sí, paní Gutierrezová.

Volám do kanceláře?

Sí, paní Gutierrezová.

Fannie křičí venku na verandě.

Slyím ji, paní Gutierrezová.

Daleko v ostrůvku slunce, kam nedoléhá mlha, mrholení ani dé a kde nenaráí příboj, který by s sebou přináel podivné návtěvníky, stál starý dům a Fanniin soprán tam vykřikoval jako Sirény.

Povězte mu, slyel jsem volat Fannii, e mám novou desku Mozartovy Kouzelné flétny.

Fannie vzkazuje 

Já ji slyel a sem, paní Gutierrezová. Povězte jí, e je to moc dobrá zpráva.

Ráda by, abyste přiel na návtěvu, stýská se jí po vás a doufá prý, e jí odpoutíte.

Ale co? snail jsem se rozpomenout.

Říká 

To u prolétl teplým čistým vzduchem Fanniin hlas.

Vyřiďte mu, a přijde, ale nikoho s sebou nevodí!

To mi vyrazilo dech. V krvi mi vyvstaly duchové dávných zmrzlin. Copak jsem někdy něco takového udělal? přemýlel jsem. Koho myslí, e bych jí bez pozvání přivedl?

A vtom jsem si vzpomněl.

Na upan zavěený pozdě v noci na dveřích. Nech ho tam. Na kanáry, co byli na prodej. Nenos sem ty prázdné klece. Na lví klec. Nestrkej ji ulicemi. Na Lona Chaneyho. Nesloupni ho ze stříbrného plátna a neschovej si ho do kapsy. Nedělej to.

Proboha, Fannie, pomyslel jsem si, valí se u ta mlha i k vám, tak daleko od moře? Spustí se mrholení i na ten starý dům? Dotkne se dé vaich dveří?

Křičel jsem do telefonu tak hlasitě, e mne Fannie slyela a dole.

Řekněte jí, e přijdu sám, paní Gutierrezová. Sám! Ale povězte jí, e to jetě nevím jistě. Nemám vůbec peníze, ani na tramvaj. Moná, e přijedu zítra 

Fannie říká, e kdy přijedete, tak vám peníze dá.

Príma, jenome do té doby mám prázdné kapsy. Vtom jsem uviděl listonoe, jak přechází ulici a zastrkává mi do potovní schránky obálku.

Počkejte moment, vykřikl jsem a rozběhl se ke svým dveřím.

Dopis byl z New Yorku, s ekem na třicet dolarů za povídku, kterou jsem právě prodal časopisu Bizarre Tales, o mui, ijícím ve strachu před větrem, který ho pronásledoval kolem světa a do Himalájí a teď mu pozdě v noci třásl domem, jak lačnil po jeho dui.

Rozběhl jsem se zpátky k telefonu a volal: Jestli to jetě stihnu do banky, tak večer přijedu!

Fannii to bylo hned přetlumočeno, a jetě ne tlumočnice zavěsila, zazpívala Fannie tři tóny Zvonečkové árie z Lakme.

Pádil jsem do banky.

Hřbitovní mlho, říkal jsem si v duchu, nepronikni do tramvaje jetě přede mnou, ne se rozjedu k Fannii.

Bylo-li molo obrovským Titanikem plujícím nocí k ledovci, s pasaéry čile přestavujícími lehátka, chystal teď na ně kdosi dynamit a přitom si zpíval Blí k Tobě, Boe, blí.

Starý činovní dům na rohu Temple a Figueroa pořád jetě plul prostředkem barria, skoro ze vech oken tu visely záclony, lidé a také prádlo, utlučené k smrti v pračkách na zadních verandičkách, a chodbami se vznáela vůně plněných placek tacos a lahůdkového konzervovaného hovězího.

Sám o sobě to byl malý Ellis Island, zaplavený lidmi asi z estnácti zemí. V sobotu večer se v hořejím poschodí pekly tortilly a po chodbách se tančila conga, ale jinak zůstávaly po větinu týdne dveře zavřené a lidé si chodili brzy lehnout, protoe vichni pracovali dole ve městě ve velkých krejčovských dílnách a v jednotkových obchodních domech, nebo v údolí v podnicích, které tu jetě zbyly z válečného průmyslu, anebo na Olivia Street, kde prodávali podřadnou biuterii.

O dům se nikdo nestaral. Domácí, paní OBrienová, sem chodila co nejméně, protoe se bála kapesních zlodějů a strachovala se o svou dvaasedmdesát let starou počestnost. Jestli vůbec někdo o dům dbal, byla to Fannie Floriana, která dokázala ze svého operního balkónu v prvním poschodí vyvolávat tak sladce různé příkazy, e i mládenci z herny naproti v ulici se přestávali natřásat jako holubi a kohouti na smetiti, přicházeli s tágem v ruce, zamávali a volali: Olé!

V přízemí bydleli tři Číňané a obvyklí američtí Mexičané Chicanos, ve druhém patře jeden Japonec a tři mládenci z Mexico City, kteří vlastnili společné jediný bílý zmrzlinářský oblek  kadý jej oblékl na jeden večer v týdnu. Bydlelo tam i pár Portugalců, jeden noční hlídač z Haiti, dva obchodní cestující z Filipín a dalí Chicanos. A ano, paní Gutierrezová, která měla jediná v celém domě telefon.

První poschodí zabrala hlavně Fannie se svými sto třiceti kilogramy a pak tu bydlely dvě staropanenské sestry ze panělska, obchodní cestující se perky z Egypta a dvě dámy z Monterey, o nich se ukalo, e prodávají za nevysoké ceny svou přízeň kadému zbloudilému chlípnému hráči z protějí herny, kterému u je vechno jedno a čirou náhodou se dopotácí v pátek večer a sem. Prostě  kadá krysa ve svém doupěti, jak říkala Fannie.

Rád jsem stával za soumraku před tím domem, rád jsem poslouchal naplno hrající rádia, jak se ozývala ze vech oken, rád jsem čichal vechny ty vůně a poslouchal smích.

A rád jsem vcházel do domu a setkal se se vemi těmi lidmi.

Něčí ivot se dá shrnout tak krátce, e to netrvá o nic déle, ne kdy se někde zabouchnou dveře anebo někdo zakale pozdě v noci na temné ulici.

Podíváte se z okna a ulice je prázdná. Ten kdo zakalal, u odeel.

Někteří lidé se doijí pětatřicítky nebo čtyřicítky, ale protoe si jich nikdy nikdo nevimne, dohoří rychle jako svíčka, malí, téměř a neviditelní.

V tomhle domě a kolem něj se pohybovalo mnoství takových neviditelných anebo zpola neviditelných lidí, kteří tu ili, ale ne tak docela přesně.

Bydlel tu Sam a Jimmy a také Pietro Massinello a nejzvlátnějí z nich slepec Henry, temný jako chodby, jimi se svou černoskou hrdostí procházel.

Vichni, anebo skoro vichni za pár dní vdycky zmizeli, a kadý jinak. Mizeli tak pravidelné a tak různě, e si toho nikdo ani neviml. I mně téměř unikal význam jejich posledních sbohem.

Sam.

Sam byl přistěhovalec, který se načerno dostal do Ameriky z Mexika, umýval nádobí, občas si vyebral nějaké přespání, koupil si laciné víno, celé dny leel pod párou, pak se zmátořil a jako ivoucí mrtvola umyl zas dalích pár kusů nádobí, vykemral si střechu nad hlavou a znovu se pustil do vína z taky, v jaké si nosí lidé pití do restaurací. panělsky mluvil mizerně a anglicky jetě hůř, protoe slova cedil vdycky přes mukátové víno. Nikdo nevěděl, co povídá, a nikomu na tom neselo. Přespával ve sklepě, stranou nebezpečí.

Tolik o Samovi.

Jimmymu také nebylo rozumět, ne kvůli vínu, ale protoe mu někdo ukradl zuby. Chrup, který dostal zadarmo od městské zdravotní správy, mu zmizel jednou v noci, kdy byl tak neopatrný, e přespal v obskurní noclehárně na hlavní třídě. Zuby mu někdo ukradl ze skleničky vody, kterou měl postavenou u poltáře. Jimmy se ráno probudil a zjistil, e jeho iroký bílý úsměv je navdycky pryč. S prázdnými ústy, ale rozveselený dinem se Jimmy vrátil do starého domu, ukazoval si na růové dásně a smál se. A kdy tak přiel o protézy a navíc mluvil s českým přízvukem, nebylo mu stejně jako Samovi slovo rozumět. Ve tři ráno uléhal do starých van v suterénu, přes den vypomáhal při různých opravách a pořád se smál, i kdy nikdo nevěděl čemu.

Tolik o Jimmym.

Pietro Massinello měl sám svůj maličký cirkus, a stejně jak ostatní si směl v prosinci přestěhovat své houfy psů, koček, hus a papouků ze střechy, kde je měl přes léto, do zakrámované komory v suterénu, kde ta zvířata přeívala za těkání, kejháni, rvaček a podřimování celé roky. Bývalo ho vidět, jak běí ulicemi Los Angeles, vleče se s přenosným natahovacím gramofonem, který pak postaví někde na rohu ulice, zahraje na něm Povídky z Vídeňského lesa a poručí svým psům, aby zatancovali za pár těch drobných, co mu lidé naházejí, a celou tu cestu za ním běí jeho zboňující zvířata, dovádějící psi s papouky na zádech a jim v patách kachna. Massinello byl drobný muíček se zvonky na klobouku, s černým nalíčením kolem irokých nevinných bláznivých očí a rolničkami přiitými k manetám a ke klopám. Na lidi nemluvil, ale zpíval.

Na jeho komoře, přistavěné k přízemku, stál nápis ŘEDITEL a uvnitř vládla láska, láska nádherně oetřovaných, hýčkaných a rozmazlovaných zvířat k jejich neuvěřitelnému pánovi.

Tolik o Massinellu Pietrovi.

Slepý černoch Henry byl jetě podivuhodnějí. Podivuhodný proto, e nejenom čistě a jasně mluvil, ale bez holí procházel naimi ivoty a přeil i tehdy, kdy ostatní odeli bez fanfár do noci.

Čekal na mne, kdy jsem veel dolním vchodem do domu.

Čekal na mne ve tmě, schovaný u zdi, obličej tak černý, e ho nebylo ani vidět.

Vylekaly mne jeho oči, slepé, ale bíle vroubené.

Vyskočil jsem a zděeně se zajíkl.

Henry! Jste to vy?

To jsem vás vylekal, co? usmál se Henry, ale potom si vzpomněl, proč vlastně tam stojí. Čekám tu na vás, řekl. Ztiil hlas a rozhlíel se, jako by opravdu viděl stíny.

Něco se stalo, Henry?

Ano. Ne. Nevím. Vechno se mění. Ten starý barák u není, jak býval. Lidi jsou nervózní. A já taky.

Viml jsem si, jak nejistě hmatá ve tmě pravou rukou dolů a svírá mátově pruhovanou hůl. Jetě nikdy jsem ho neviděl, e by chodil o holi. Oči mi sjely ke pičce zakulacené čímsi, co vypadalo jako těký kus olova. Nebyla to slepecká hůl, ale zbraň.

Henry, zaeptal jsem.

Chvíli jsme tam tak stáli, já si ho prohlíel a viděl ho stejného, jako vdycky býval.

Slepce Henryho.

Henry dovedl vechno zpaměti. Ve své hrdosti si spočítal a zapamatoval kadé lápnutí v tomto bloku i v dalím a jetě dalím a dobře věděl, kolik kroků to je přes tu či onu křiovatku. S naprostou jistotou dokázal jmenovat ulice, po nich el, poznával je podle řeznictví, čističe bot, dragstóru anebo podle kouře a pachů vycházejících z heren. I kdy byly obchody zavřené, viděl vůně koer nakládané zeleniny, tabáku jetě zabaleného v krabicích, africkou slonovinou aromaticky vonící biliárové koule v jejich hnízdech anebo afrodiziakový závan benzínové stanice, kdy se někomu přelila nádr. Henry si kráčel s očima upřenýma přímo před sebe, bez tmavých brýlí a bez hole, tie si počítal kadý krok, a zabočil do Alovy hospody, pevně a bez zaváhání zamířil mezi přecpanými stoly k prázdné stoličce u piana, posadil se a sáhl po pivu, které mu tam, jetě ne přiel, automaticky postavil Al. Potom si zahrál tři melodie  včetně Javorového listu a bohuel o moc líp ne Cal  vypil to jediné pivo a odrázoval do tmy, kterou si osvojil svými kroky a odpočítáváním, zamířil domů, zavolal na neviditelné hlasy, jmenoval jména, hrdý na svého aluziemi skrytého génia. Řídil se jenom nosem a pevné svalnaté nohy ho nesly tisíce kroků denně.

Kdy se někdo pokusil převést ho přes ulici, a té chyby jsem se dopustil jen jednou, vykubl mu loket a sjel ho pohledem tak hněvivým, a neastník ohnivě zrudl v obličeji.

Nedotýkejte se mě, zaeptal. Neplete mě. Teď jste mě úplně zmátl. Kde jsem to byl? Přepočítal si pevně stočené copánky na temné hlavě. Aha, u vím. Pětatřicet přes tuhle ulici, sedmatřicet přes druhou. Nechal vás na kraji chodníku a dál u el sám, pětatřicet kroků přes Temple jedním směrem a sedmatřicet druhým přes Figueroa. Rytmus si vyukával neviditelnou holí. A pochodoval. Boe, on opravdu pochodoval.

A byl to Henry bez příjmení, slepec Henry, který slyel vítr, znal vechny pukliny v chodníku, čichal prach starého nočního domu, první varoval před věcmi čekajícími na schodech anebo přílinou půlnoční tíí na střee či před nebezpečným potem na chodbách.

A teď tu stál přititěn k popraskané malbě ve vchodu do domu a venku i v chodbách u byla úplná noc. Oči měl nejisté a zavřené, nozdry rozpálené a kolena trochu prohnutá, jako by ho někdo udeřil do hlavy. Hůl se mu třásla v tmavých prstech. Naslouchal, naslouchal tak úpěnlivě, e jsem se otočil a zadíval dlouhou jeskyňovitou chodbou a k samému konci domu, kde byly otevřené zadní dveře a číhala za nimi dalí noc.

Co se stalo, Henry? zeptal jsem se znovu.

Slíbíte mi, e neřeknete nic Florianně? Jak řeknete Fannii něco, co není pro její ui, má z toho málem záchvat. Slibujete mi to?

Nepřivodím jí ádný záchvat, Henry

Kde jste byl těch posledních pár dní?

Měl jsem své starosti, Henry, a byl jsem úplně na mizině. Mohl jsem přijet stopem, ale  vak to znáte.

Moc se tu stalo za pouhých osmačtyřicet hodin. Tak třeba Pietro, on, jeho psi, ptáci a husy  znáte jeho kočky?

Co je s Pietrem?

Někdo ho udal, zavolal policii. e prý je tady na obtí. Policie přijela, sebrala mu vechny ty jeho miláčky a odvezla ho. Jetě stačil rozdat pár zvířat mezi sousedy. Mám nahoře v pokoji jeho kočku. Paní Gutierrezová má nového psa. Kdy ho odváděli, plakal, představte si, Pietro plakal. Jakiv jsem neslyel muského tak neastně plakat. Bylo to hrozné.

Kdo ho udal, Henry? Byl jsem z toho sám celý pryč. V duchu jsem viděl vechny ty psy, co tak zboňovali Pietra, viděl jsem kočky a husy, jak si za ním oddaně vylapují, kanáry na jeho zvonečky zdobeném klobouku i Pietra samotného, jak jsem ho půl svého ivota vídal tancovat na nároích.

Kdo ho udal?

Nejhorí, e to nikdo neví. Policajti prostě přili a řekli Tady!, polovina zvířat zmizela nadobro a Pietro se dostal do lapáku, snad proto, e byl někomu na obtí, anebo e udělal před domem kravál, někoho uhodil, pratil policajta. To nikdo neví. Ale někdo to věděl. A to jetě není vechno 

Co jetě? zeptal jsem se a opřel se o zeď.

Sam.

Co je s ním?

Leí v nemocnici. Kvůli pití. Někdo mu dal dvě pořádné sklenice tvrdého, a ten blázen to vechno vyahl. Jak se tomu říká? Akutní alkoholismus? Jestli se doije zítřka, tak je to jenom z vůle boí. Nikdo neví, kdo mu to pití dal. A pak je tu Jimmy, s tím to dopadlo nejhůř!

Proboha, zaeptal jsem. Musím se na to posadit. Sedl jsem si na kraj schodů vedoucích nahoru k prvnímu poschodí.

A nikdo nemá tuení, kdo toho psa zabil.

Coe?

To byla taková stará deska, kdy jsem byl kluk, měla jetč pětasedmdesát otáček. A nikdo neví, kdo toho psa zabil. Pes seral spálené koňské kobliky z vyhořelé stodoly. Jakto e ta stodola vyhořela? Z domu sem zalítly jiskry a podpálily stodolu. Kde se vzaly ty jiskry z domu? Zevnitř ze stavení, od svíček kolem rakve. Proč byly ty svíčky kolem rakve? Někomu zemřel strýc. A tak to jde dál a dál. A celé to končí psem ve stodole, který seral spálené kobliky a poel. Neboli, Nikdo neví, kdo toho psa zabil. U mi ty vae příběhy docházejí, Henry. Lituji, e jsem vás hned nepochopil.

Taky je čeho litovat. Třeba teď Jimmyho. Víte přece, jak přespává kadou noc v jiném poschodí a jednou týdně se prostě vysvleče a vykoupe v koupelně v druhém patře? Anebo umývárně v přízemí? To věděl kadý! Včera v noci si vlezl opilý do plné vany. lehl hlavou dolů a utopil se.

Utopil se?

Utopil. Není to hloupost? A není to strané takhle si pořídit náhrobek? A vlastně ani ádný náhrobek mít nebude. Dostane se leda na hřbitov pro chudé. Nali ho ve vaně pinavé vody. Otočil se a byl tak opilý, e se uspal a k hrobu. A utopil se.

Prokristapána! řekl jsem a potlačil zároveň zasmání a vzlyk.

Ano, Jeíi Kriste, a nám Bůh pomůe. Henrymu se chvěl hlas. U víte, proč nechci, abyste o tom řekl Fannii? Povíme jí to, ale jedno po druhém, po několika týdnech. e je Massinello Pietro ve vězení, jeho psi navdycky ztracení, kočky vyhnané a husy upečené. Sam leí v nemocnici, Jimmy se utopil. A já? Jen se koukněte na tenhle kapesník, celý mokrý od mých očí, zmačkaný v ruce. Vůbec mi není dobře.

Nikomu není teď moc dobře.

A teď, Henry vztáhl ruku, neomylně ji namířil k mému hlasu a jemně mne uchopil za rameno. Teď jděte nahoru a buďte veselý. Aspoň před Fannii.

Zaukal jsem na Fanniiny dveře.

Díky Bohu, zaslechl jsem její výkřik.

Paroloď se valila nahoru k řece, zeiroka otevřela dveře a pustila se po linoleu dolů po proudu.

Pak se Fannie zřítila do křesla, pohlédla mi do obličeje a zeptala se: Co se stalo?

Co se stalo? Poslyte, pohlédl jsem na kliku, kterou jsem jetě drel v ruce. To necháváte pořád odemčeno?

A co by ne? Kdo by chtěl vpadnout dovnitř a dobýt Bastilu? Jenome Fannie se nezasmála. Byla ve střehu. Stejně jako Henry měla výborný čich. A já se potil.

Zavřel jsem dveře a sklesl do křesla.

Kdo umřel? zeptala se Fannie.

Jak to myslíte, kdo umřel? vykoktal jsem.

Vypadá, jako kdyby ses zrovna vrátil z čínského pohřbu a chystal se na druhý. Pokusila se o úsměv a trochu zamrkala.

Víte, rychle jsem přemýlel. To mě jen vyděsil na chodbě Henry. Vak Henryho znáte. Jdete chodbou, a ani ho ve tmě nevidíte.

Jsi patný lhář, řekla mi Fannie. Kam jsi se poděl? U jsem vyřízená, jak jsem pořád čekala, a přijde na návtěvu. Taky jsi někdy unavený, úplně vyčerpaný čekáním? Čekala jsem tě, milý mladíku, a měla o tebe strach. Bylo ti smutno?

Moc smutno, Fannie.

Vdy jsem to věděla. Kvůli tomu stranému dědkovi, co jsi ho nael ve lví kleci, viď? Jak si dovolil takhle tě rozesmutnět?

Nemohl za to, Fannie, povzdechl jsem si. Určitě by byl radi v pokladně Pacific Electric a počítal konfety na vestě.

Neboj se, Fannie tě rozveselí. Poloil bys jehlu tamhle na tu desku, miláčku? Ano, to je ono. S Mozartem se dobře tančí i zpívá. Musíme brzy pozvat nahoru Pietra Massinella, Kouzelná flétna je přesně, co on má rád, a řekneme mu, aby přivedl svoje zvířata.

Ano, Fannie, řekl jsem.

Poloil jsem jehlu na desku, a ta slibně zasyčela.

Chudáčku, řekla Fannie. Opravdu vypadá smutně.

Kdosi tichounce zakrábal na dveře.

To bude Henry, řekla Fannie. Nikdy neklepá.

Přeel jsem ke dveřím, ale ne jsem je stačil otevřít, ozval se venku Henryho hlas: To jsem jen já.

Otevřel jsem dveře a Henry začichal. Spearmint. Podle toho jsem vás poznal. Copak nikdy nic jiného nevýkáte?

Ani tabák.

Máte tu vůz, řekl Henry.

Coe tu mám?

Odkdy si můe dovolit taxíka? zeptala se Fannie. Tváře měla zrůovělé a oči jí zářily. Uili jsme si dvě nádherné hodiny s Mozartem a kolem té mohutné dámy přímo světélkoval vzduch. Tak co?

Váně, odkdy já si můu dovolit, začal jsem, ale zarazil jsem se, protoe Henry zavrtěl za dveřmi hlavou, jako by říkal: ne, a zvedl obezřele ke rtům prst.

Je to vá kamarád, řekl. Taxíkář, co vás zná z Benátek. Jasný?

Jasný, odpověděl jsem a zamračil jsem se. Kdy to říkáte.

A jetě něco. Tohle je pro Fannii. Pietro povídal, abych jí to donesl. Má u komoru dole tak přecpanou, e se mu tam to zvířátko nevejde.

A podal mi tlusoučkou předoucí mourovatou kočku.

Vzal jsem si od něj to sladké břemeno a odnesl je Fannii, která popadla zvíře do náručí a začala nadením sama příst.

To je ale krása! volala, celá nadená Mozartem i kočkou. Ta kočka je jak ze sna, jako ze sna!

Henry jí pokývl, kývl na mě a odeel chodbou.

Přistoupil jsem k Fannii a objal ji kolem ramen.

Jen si to poslechněte, poslechněte, jaký má motorek, volala Fannie, zvedla tu pokojovou kočičku a políbila ji.

Zamkněte se tu, Fannie, řekl jsem.

Co? zeptala se. Co?

Kdy jsem zas seel ze schodů, nael jsem Henryho, jak stojí ve tmě, napůl skryt u zdi.

Proboha, co tu děláte, Henry?

Poslouchám, odpověděl.

A co?

Tenhle dům, tohle místo. Pst. Pozor. Třeba teď.

Jeho hůl se zvedla a namířila jako tykadlo chodbou.

Kdesi v dálce zauměl vítr. Kdesi v dálce bloudil tmou vánek. Trámy si dosedly. Někdo dýchal. Zavrzaly dveře.

Já nic neslyím.

Protoe se snaíte. Nesnate se. Jen tu tak stůjte. Jen poslouchejte. Teď.

Poslouchal jsem a mráz mi přejel po zádech.

V domě někdo je, eptal Henry. Někdo, kdo sem nepatří. Dokáu to vycítit. Nejsem přece blázen. Někdo je tam nahoře, chodí sem a tam a nemá za lubem nic dobrého.

To přece není moné, Henry.

Je, zaeptal. Slepec to rozpozná. Třeba kdy je dole někdo cizí. Henry to hned ví. Kdy mě neslyíte, spadnete ze schodů nebo 

Nebo se utopíte ve vaně, pomyslel jsem si. Ale nahlas jsem řekl: A to tu chcete stát celou noc?

Někdo musí zůstat na strái.

Zrovna slepec? pomyslel jsem si.

Henry si domyslel, co mne napadlo. Přikývl. Jasně, starý Henry A vy u běte. Před domem na vás čeká ohromná krásně vonící limuzína duesenberg. ádné taxi, to jsem si vymyslel. Kdo pro vás mohl přijet tak pozdě večer, znáte někoho, kdo by měl takový bourák?

Nikoho.

Tak u jděte. Ohlídám Fannii za nás za oba. Ale kdo teď ohlídá Jimmyho, ani Jim ne. Ani Sam 

Chystal jsem se vyjít z jedné noci do druhé.

Moment, a jetě něco.

Zastavil jsem se. Henry se zeptal:

Co jste to přinesl dneska večer za patné zprávy a nechal si je pro sebe? Neřekl jste nic ani mně, ani Fannii.

Polkl jsem naprázdno.

Jak jste to poznal?

Vzpomněl jsem si na stařenu, jak tie, ve svých prostěradlech klesá do říčního koryta, a ji u není vůbec vidět. Vzpomněl jsem si na Cala a na víko od piana, prudce zabouchnuté přes jeho ruce, které hrávaly písničku o javorových listech.

Víte, mladý pane, vysvětloval mi Henry rozumně, i kdy výkáte spearmintky, měl jste dneska kyselý dech. To znamená, e netrávíte pořádně potravu. A to znamená, e spisovatelé, co přili kdovíodkud do vnitrozemí, mají teď patné časy.

Vichni teď mají patné časy, Henry.

Já pořád jetě těkám kolem sebe. Henry se napřímil a zahrozil holí na temnoucí chodby, kde dohořívaly árovky a i due u měly namále. Hlídací pes Henry. A vy u padejte!

Vyel jsem ke dveřím k vozu, který nejene voněl, ale i vypadal jako duesenberg, limuzína z roku 1928.

Byla to limuzína Constance Rattiganové.

Byla dlouhá, zářivá a nádherná asi jako výloha z Páté avenue, která se najednou octla na nesprávné straně Los Angeles.

Zadní dveře vozu byly otevřené. ofér seděl na předním sedadle, klobouk vraený přes oči, a zíral přímo před sebe. Ani se na mne nepodíval. Snail jsem se upoutat jeho pozornost, ale limuzína čekala, motor jí vrčel, a jen jsem zbytečné ztrácel čas.

Jakiv jsem v takovém voze neseděl.

A třeba se mi ta monost u nikdy nenaskytne.

Honem jsem skočil dovnitř.

Jen jsem dopadl na zadní sedadlo, vyrazila limuzína klouzavým pohybem hroznýe od kraje chodníku. Zadní dveře se za mnou zabouchly, a ne jsme dorazili ke konci bloku, ujíděli jsme u stovkou. Nahoru po Temple Hill jsme se řítili stodvacítkou. Vermontcm jsme vude stačili projet na zelenou a pak jsme zahnuli na Wilshire a ujíděli z města a do Westwoodu, bez ádného zvlátního důvodu, snad jenom pro zdejí malebné kouzlo.

Seděl jsem na zadním sedadle jako Robert Armstrong na klíně King Konga, jásal jsem a překypoval radostí a dobře jsem věděl, kam jedu, i kdy mi nebylo docela jasné, čím jsem si to vechno zaslouil.

Pak jsem si vzpomněl na večery, kdy jsem přicházíval navtívit Fannii a ve vzduchu před jejími dveřmi se jetě vznáela tá vůně Chanelu, kůe a paříských nocí. Constance Rattiganová tam byla pár minut přede mnou. Unikli jsme setkání jen asi o dva vlásky norku a obláček vůně Grand Marnier.

Kdy jsme se ve Westwoodu chystali otočit, projeli jsme kolem hřbitova, který je umístěn tak, e kdy si nedáte pozor, vjedete na jeho parkovitě. Anebo je to spí tak, e jak hledáte parkovitě, projídíte omylem mezi náhrobky? Kdo ví.

Ne jsem se nad tím stačil pořádně zamyslet, nechali jsme hřbitov i parkovitě za sebou a byli jsme na půl cestě k moři.

Svitěli jsme si to Benátkami a Windwardem k jihu podél pobřeí. Jak mírný detík, stejně tie a rychle, jsme projeli kolem mého bytečku. Zahlédl jsem slabé světlo v okně, za kterým stojí můj psací stůl. Co kdy tam sedím u toho okna a tohle vechno se mi jen zdá? pomyslel jsem si. A to u jsme za sebou nechali i mou oputěnou telefonní budku i Peg, dva tisíce mil vzdálenou na druhém konci tiché linky. Kdybys mě teď tak viděla, Peg! pomyslel jsem si.

Přesně o půlnoci jsme zatočili kolem veliké, jak kosti bílé maurské pevnosti, limuzína zastavila tak hladce, jako se vlna noří do písku, dveře se zabouchly a ofér, který ani po tak dlouhé cestě neřekl slovo, zmizel vzadu v pevnosti a u se neukázal.

Celou minutu jsem čekal, jestli se něco nestane. Kdy se nestalo nic, vyklouzl jsem jako nějaký zloděj zezadu z limuzíny, a ačkoliv jsem k tomu neměl sebemení důvod, připadal jsem si provinile a uvaoval jsem, jestli bych neměl utéct.

Nahoře v domě jsem zahlédl temnou postavu. ofér přecházel po benátských píscích maurskou pevností a jedno po druhém se rozsvěcela světla.

Já vak zůstával tie stát. Pohlédl jsem na hodinky. Minutová ručička odpočítala poslední vteřinu poslední minuty, a vtom se rozsvítilo na přední verandě.

Vyel jsem k otevřeným dveřím a vkročil do prázdného domu. Halou jsem zahlédl v dálce drobnou postavičku, jak pobíhá po kuchyni a připravuje pití. Děvčátko oblečené za panskou. Zamávalo na mne a odběhlo.

Vstoupil jsem do obývacího pokoje zaplněného zvěřincem poltářů nejrůznějích velikostí, od picla a po dánskou dogu. Posadil jsem se na největí z nich a klesl stejně hluboko, jako mi poklesla nálada.

Panská vběhla dovnitř, postavila dvě sklenice na podnos a vyběhla z pokoje, ne jsem ji vůbec uviděl (v pokoji svítila jenom svíčka). Jetě se otočila a zavolala na mne s přízvukem, který moná byl, anebo nebyl francouzský: Pijte!

Bylo to výtečné chlazené bílé víno, a opravdu jsem je potřeboval. Rýma se mi zhorila. V jednom kuse jsem kýchal, smrkal a zase kýchal.

V roce 2078 byla vykopána stará hrobka, zřejmě prý hrobka odněkud z kalifornského pobřeí, kde podle pověstí vládli před dávnými časy králové a královny a potom odeli spolu s odlivem po mělčinách. Někteří prý byli pochováni se svými kočáry. Jiní s památkami na svou panovačnost a velkolepost. Někteří po sobě zanechali jen svoje obrazy v podivných plechovkách, a kdy se ty obrazy prosvěcovaly a pomalu přetáčely klikou z cívky na cívku, mluvily jakýmisi jazyky a vrhaly na prázdná látková plátna černobílé stínové výjevy.

Jedna takto objevená a otevřená hrobka patřila kdysi královně a uvnitř nebylo ani smítko prachu, ani nábytek, jenom poltáře uprostřed místnosti a vude kolem v řadách za sebou a ke stropu navrené celé stohy plechovek označených podle ivotů, je ta královna vedla, jene ty ivoty nebyly opravdové, i kdy se opravdové zdály. Byly to do plechu vtěsnané a uvězněné sny. Z těch nádob křičeli dinové, nebo se do nich uchylovaly princezny, aby se navěky skryly před skutečností, je zabíjela.

A adresa té hrobky byla Speedway 27, Ocean Front, Benátky, Kalifornie v roce ztraceném pod pískem a vodou. A královna, co měla své filmy vyrovnané v plechovkách od podlahy a ke stropu, se jmenovala Rattiganová. A teď jsem tu tedy byl, čekal a přemýlel. Doufám, e není jako ta paní, co prodávala kanáry. Doufám, e se nezměnila v mumii s prachem v očích. A potom jsem přestal doufat.

Druhá egyptská královna se dostavila. Nevstoupila vak nikterak velkolepě a neměla na sobě stříbrnou hedvábnou večerní toaletu, ani elegantní aty s átkem anebo na míru ité kalhoty.

Vytuil jsem ji ve dveřích vzdálených přes celý pokoj, jetě ne promluvila, a jaká vlastně byla? ena asi sto edesát centimetrů vysoká, v černých plavkách a neuvěřitelně opálená po celém těle a na obličej, který si zřejmě chránila, nebo jej měla smetanově bílý. Vlasy měla nakrátko ostříhané, neurčité barvy, něco mezi blond, edivou a hnědou, a řádně rozcuchané, jako by jí na nich vůbec neselo, jen si je trochu pročísla a potom toho nechala. Postavu měla pěknou, pevnou a svinou a lachy na nohách jí rozhodně nikdo nepřeřezal. Bosá přeběhla rychle přes pokoj a zadívala se na mne rozzářenýma očima.

Plavete dobře?

Nijak zle.

Kolik temp byste uplaval v mém bazénu? Pokývla k velkému smaragdovému jezeru za francouzskými okny.

Dvacet.

Já jich uplavu pětačtyřicet. A kadý muský, kterého znám, musí uplavat čtyřicet, ne si ho pozvu do postele.

Tak to jsem zrovna propadl, řekl jsem.

Constance Rattiganová. Popadla mne za ruku a energicky mi jí potřásala.

Já vím, řekl jsem.

Poodstoupila a prohlédla si mne od hlavy a k patě.

Tak vy jste ten mladík, co výká spearmintky a rád poslouchá Toscu, řekla.

Copak jste mluvila se slepým Henrym i s Floriannou?

Samozřejmě! Ale počkejte chvíli. Jestli se jako kadý večer nesmočím, tak vám tu usnu.

Ne jsem stačil něco říct, vyběhla z francouzských dveří, oběhla bazén a zamířila k oceánu. Zmizela v první vlně a plavala tak daleko, e ji u ani nebylo vidět.

Napadlo mne, e a se vrátí, určité nebude mít chu na víno. Pomalu jsem zael do kuchyně, zařízené po holandském způsobu, smetanové bílé a nebesky modré. Bublal tu naplno kávovar a voněla káva, chystaná na počátek nového dne. Zkontroloval jsem si čas na laciných hodinkách  byla skoro jedna v noci. Nalil jsem kávu pro dva, odnesl ji na verandu, odkud byl pohled na neuvěřitelné jasně modrý bazén, a čekal na Constance Rattiganovou.

To je ono! zvolala, kdy přiběhla a otřásla se na kachlíčkách jako pes.

Popadla kávu a jenom div, e si nespálila ústa, jak rychle se do ní pustila. Jetě celá zadýchaná mi řekla: Takhle vdycky začínám den.

V kolik chodíte spát?

Někdy za úsvitu, jako upíři. Nepotrpím si na poledne.

A jak to, e jste tak opálená?

Mám v suterénu horské slunce. Proč se na mě tak díváte?

Protoe jste úplně jiná, ne jsem si vás představoval, řekl jsem. Myslel jsem si, e budete něco jako Norma Desmondová v tom jejím prvním filmu. Viděla jste ho?

Proboha, vdy já ho proívala! Polovina toho filmu, to jsem já, a ostatní je blábol. Ta husa Norma stojí o novou kariéru. Já bych se zase na celé dny radi zahrabala a vůbec nevycházela. U jsem si uila a dost vech těch producentů, co mi sahali na kolena, reisérů, co se mnou rovnou chtěli do postele, nesmělých spisovatelů a zbabělých scénáristů. Jenom to neberte jako uráku. Vy jste také spisovatel, viďte?

To sakra jsem.

Máte elán, chlapče. Drte se co nejdál od filmu. Tam vás oddělají. Co jsem to povídala? Jo, větinu svých krásných večerních atů jsem u dala před lety do dobročinného hollywoodského výprodeje. Zajdu tak na jednu premiéru ročně a moná na dvě dobročinná představení. Jinak se sejdu jednou za osm neděl s některým starým známým, naobědvám se u Sardiho nebo v Derby a potom zalezu znovu. S Fannií se vidím tak jednou za měsíc, obvykle asi v tuhle dobu. Ona je vlastně noční pták, asi tak jako vy.

Dopila kávu a vyfrotýrovala se velikým měkkým lutým ručníkem, který se dobře hodil k jejímu temnému opálení. Přehodila si ho přes ramena a znovu se na mne zadívala. Měl jsem dost času, abych si prohlédl enu, která byla i nebyla Constancí Rattiganovou, tou velkou císařovnou mého dětství. Na plátně to byla est metrů vysoká, pruná rafinovaná ena, do jejích osidel padali vichni mui, tmavovlasá a nádherná ve své tíhlosti. A najednou jsem měl před sebou sluncem seehlou poutní my, rychlou, hbitou, nestárnoucí, s ní jsme teď stáli před její meitou u středozemského bazénu, celou jakoby ze skořice, mukátového oříku a medu. Zadíval jsem se na ten dům a pomyslel jsem si, vdy tam nemají ani rádio, televizi, ani noviny. Constance Rattiganová si znovu rychle domyslela, o čem uvauji.

Právě! Mám doma jenom promítačku a filmy. Čas pracuje dobře jen jedním směrem. Pozpátku. S minulostí si vím rady. Co si počít s přítomností, to bych fakt nevěděla, a budoucnost mi můe být ukradená. Tam já u nebudu, ani o to nestojím a straně by mě natvalo, kdybyste mě k tomu nutil. Tohle je přesně ivot pro mě.

Pohlédl jsem na vechna ta rozsvícená okna jejího domu a na ty pokoje za okny a potom dál na oputěnou limuzínu při jedné straně meity.

Constanci Rattiganovou to dost zneklidnilo, take najednou zmizela a přiběhla zpátky s bílým vínem. Nalila nám a zamumlala: U je to vechno fuk. Vypijte si tohle. Já 

Jak mi tak podávala víno, najednou jsem se zčistajasna rozesmál. Vlastně ani tak nerozesmál, spí jsem vybuchl, rozřehtal se na celé kolo.

Co je vám k smíchu? zeptala se Constance Rattiganová a kousíček s vínem ustoupila. Co je tady tak legrační?

Vy, řval jsem, a vá ofér. A ta panská! Panská, ofér! A vy!

Ukázal jsem na kuchyň, na limuzínu a pak zase na ni.

Věděla, e je v pasti, a rozesmála se se mnou, pohodila hlavou nazad a báječně vyjekla.

Prokristapána, chlapče, vy jste mě odhalil! Ale já  já myslela, kdovíjak jsem dobrá!

A taky e jste! křičel jsem. Senzační! Ale jak jste mi podávala tu sklenici, viml jsem si něčeho na pohybu vaeho zápěstí. Najednou jsem viděl ruce vaeho řidiče na volantu. A prsty vaí panské na podnose. Constance, chci říct slečno Rattiganová 

Říkejte mi Constance.

V tom převlečení byste obstála jetě kdovíjak dlouho, řekl jsem. Prozradila vás jen úplná maličkost na vaich rukou a zápěstích.

Constance Rattiganová vyběhla z pokoje a přihnala se zpátky, dovádivě jako rozmazlený psík, s oférskou čapkou na hlavě. S očima rozzářenýma radostí a se zrůovělými tvářemi si oférskou čapku sundala a oblékla si čepeček panské.

Tak co, chcete típnout do zadku oféra? Anebo panskou?

Vichni tři máte senzační zadek! Nalila mi znovu, odhodila čepici i čepeček a řekla: Tohle je teď má jediná zábava. Léta jsem u nedostala angamá, a tak si dělám vechno sama. V noci jezdím inkognito městem. Večer nakupuju coby panská, taky inkognito. Dovedu zacházet s promítacím zařízením dole v suterénu a mýt auto. A nejsem patná kurtizána, jestli si potrpíte na kurtizány. Vydělávala jsem i padesát dolarů za noc, a to byly sluný prachy v roce 1923, kdy dolar byl jetě dolar a za dva si člověk koupil oběd.

Konečně jsme se přestali smát. Sklesl jsem do poltářů.

Ale proč tolik tajuplnosti a proč ty noci? zeptal jsem se. To nikdy nevycházíte ve dne?

Jenom na pohřby. Víte, Constance si usrkla kávy a opřela se do poltářů, které připomínaly celou smečku psů. Nemám moc ráda lidi. U jako mladá holka jsem začala trochu podivíntět. Zřejmě mi zůstalo na kůi moc otisků od filmových producentů. A není tak patné vést takhle sama dům.

A co tady dělám já?

Za prvé se znáte s Fannií. A za druhé vypadáte sympaticky. Jako chytrý, ale nerozumný kluk. Chci říct nevinný kluk. Máte takové velké modré oči plné naivity. To vás ivot jetě neudolal? Doufám, e vás nikdy nedostane. Připadáte mi spolehlivý, docela milý a zábavný. Ale ne, jak se říká sexy, vůbec ne sexy. Take vás nemíním lákat do postele a vae panictví zůstává neohroeno.

Nejsem panic.

Třeba ne, ale určitě tak vypadáte.

Rozzuřeně jsem se začervenal.

Pořád jste mi to jetě neřekla. Co tady dělám?

Constance Rattiganová poloila álek s kávou, naklonila se kupředu a zadívala se mi rovnou do obličeje.

Fannie má strach, řekla. Bojí se. Je vyděená. A tak mne napadlo, nemůete za to náhodou vy?

Na chvíli jsem na vechno zapomněl.

Jízda k pobřeí mi odvála z hlavy temnotu. Tím, e jsem byl v tomto domě, stál u bazénu, díval se, jak se ta ena noří do moře a zase vrací, cítil na tváři noční vzduch a v ústech víno, se mi posledních osmačtyřicet hodin vytratilo.

Najednou jsem si uvědomil, e jsem se u kolik týdnů vesele nezasmál. Smích téhle mladé eny mne vrátil do mých sedmadvaceti let, kolik mi mělo být, a ne k devadesátce, jak jsem si připadal, kdy jsem dnes ráno vstával.

Postrail jste tak Fannii vy? zeptala se Constance Rattiganová znovu, ale vtom zmlkla.

Proboha, vdy vy vypadáte, jako kdyby vám někdo přejel vaeho nejmilejího psa. Popadla mne za ruku a zmáčkla ji. Nakopla jsem vás rovnou do koulí?

Do koulí?

Jsem káča. Promiňte.

Pustila mou ruku. Zůstal jsem celkem klidný, a tak řekla: Je to jen tím, e bych tak strané ráda Fannii ochránila. Nejspí ani nevíte, kolikrát jsem u ní byla v tom zableeném baráku.

Jakiv jsem vás tam neviděl.

Ale viděl, jenome jste mě nepoznal. Jednou večer, před rokem na Cinco de Mayo se tam tancovala po chodbách conga a v suterénu se popíjelo víno a jedly tortilly. Vedla jsem při conze řadu, převlečená za Rio Ritu, a nikdo nevěděl, kdo jsem, co je jediný způsob, jak se dobře pobavit. Vy jste byl a vzadu a pořád jste vypadával z rytmu. Ani jsme spolu nemluvili. Po hodince jsem si na chvíli popovídala s Fannii a zmizela jsem. Větinou jsem za ní chodívala tak ve dvě ráno, protoe jsme se s Fannii poznaly ve dnech chicagské opery a malířského institutu, kdy já malovala a občas vystupovala v operním sboru a Fannii si zazpívala pár předních rolí. Znaly jsme Carusa a obě jsme byly hubené jako tyčky, dovedete si to představit? Fannie a hubená? Ale jaký měla hlas! A byly jsme mladé. Ostatek u znáte. Já to dotáhla daleko, ale po zádech mi zůstalo dost otlačenin od matrací. Kdy bylo těch stop a moc, odela jsem do ústraní a těím peníze tady na svém dvoře.

Ukázala nejméně na čtyři naftová čerpadla, která se zvedala a vzdychala vzadu za kuchyní, skvělá domácí zvířátka, zajiující pohodlný ivot.

A Fannie? Ta si prodělala oklivou lásku, která ji navdycky rozlomila vejpůl a nafoukla do velikosti, jak ji teď znáte. Nikdo jí nedokázal vrátit krásu, ádný mu to neuměl, ani já, ba ani ivot. A tak jsme toho vichni nechali a zůstali dobrými přáteli.

Podle toho, jak mluvíte, jste asi její dobrá přítelkyně.

To přátelství je dobré pro nás pro obě. Fannie je ohromně nadaná, milá, bláznivá ztracená due. A já jenom tak poskakuju v jejím mamutím menuetu. Kolikrát se spolu ve čtyři ráno od srdce vesele zasmějeme. O milostném ivotě si jedna druhé nic nemalujeme. Víme, e u se do něj nikdy nevrátíme, ona ze svého důvodu a já taky ze svého. Fannie poznala jednoho mue a příli zblízka a já jich zas poznala a moc a rychle. Odchod do ústraní má různé podoby, jak vidíte z mých převleků a jak vidíte z balónovitého tvaru Fannie Montgolferové.

Ale jak vy mluvíte o muích, vdy tady máte jednoho před sebou, řekl jsem.

Vy k nim nepatříte, to se pozná. Určitě byste neznásilnil děvče ze sboru a neudělal si z pracovního stolu v agentuře postel. A nedokázal byste shodit babičku ze schodů, jen abyste dostal pojistku. Jste moná trouba, to nevím, anebo tak trochu blázen, ale začala jsem si váit troubu a bláznů, prostě lidí, co si nechovají tarantule anebo netrhají křidýlka kolibříkům. Poetilých spisovatelů, kteří sní o tom, jak si vyletí na Mars a nikdy se u nevrátí na ná hloupý vední svět.

Uvědomila si, co vechno říká, a zarazila se.

Proboha, já toho ale namluvím. Vrame se radi k Fannii. Hned tak nic ji nevystraí, kdy bydlí dvacet let v tom starém doupěti, dveře cele dny dokořán a v ruce kelímek s majonézou, ale teď se mi na ní něco nelíbí. Vyskočí, jak někde kýchne blecha. Co tomu říkáte?

Včera jsme si jen přehrávali opery a smáli se. Nic neříkala.

Moná e nechtěla zatěovat Marana, tak vám taky říká, viďte? Poznám to podle toho, jak se jí chvěje kůe. Víte vůbec něco o koních? Viděl jste někdy, jak se koňovi zakube a otřese kůe, kdy na ni dosedne moucha? Na Fannii teď pořád dosedají neviditelné mouchy, a ona jen pevně stáhne ústa a po celém těle se jí třese maso. Vypadá to, e její spiritistická tabulka se najednou rozbila. Písečné hodiny jí nefungují, někdo jí do nich nasypal místo písku popel z urny. Ze dveří chladničky se ozývá podivný epot. V ledničce padá o půlnoci led a jí to zní jako podivný smích. V záchodě naproti přes chodbu to celé noci bublá. Termiti pod křeslem se chystají prokousat skrznaskrz a shodit ji do pekel. Pavouci na stěně jí spřádají pohřební rubá. Co tomu vemu říkáte? Samé výmysly. ádná fakta. Od soudu by ji s tím rovnou vyhodili. Chápete?



mým chtěním neotřese.

To mne jen napadlo, ale nahlas jsem neřekl nic. Místo toho jsem se zeptal: Mluvila jste o tom s Henrym?

Henry si o sobě myslí, e je nejgeniálnějí slepec světa. Nejsem z něj moudrá. Trousí jen samé naráky. Něco se prý chystá, ale co, to neřekne. Mohl byste nám pomoct? Mohla bych potom napsat Fannii, nebo ji zavolat k paní Gutierrezové anebo se u ní zítra v noci stavit a říct jí, e je to vechno nesmysl? lo by to?

Mohl bych dostat jetě trochu vína, prosím?

Nalila mi, a přitom ze mne nespustila oči.

Dobrá, řekla, tak mi začněte lhát.

Něco se opravdu děje, ale jetě je moc brzy, ne abych řekl co.

Jene ne mi to řeknete, bude u třeba pozdě. Constance Rattiganová vyskočila, začala chodit po pokoji a pak se zastavila a střelila po mně tvrdým pohledem. Proč mi nic nechcete říct, kdy víte, e Fannie je vyděená k smrti?

Protoe u sám mám dost toho, jak se lekám kadého stínu. Protoe jsem byl celý ivot zbabělec, a je mi z toho nanic. A se dozvím něco víc, tak vám zavolám!

Proboha! Constance Rattiganová se pohrdlivě zasmála. Vy ale umíte křičet. Trochu poodstoupím, a máte prostor. Vdy já vím, e máte Fannii rád. Myslíte, e by tu u mě měla pár dní, tak týden bydlet, abych ji ochránila?

Rozhlédl jsem se po nádherných poltářích, po lesklém sloním stádu saténových povlaků plněných husím peřím, tvarem i velikostí tolik podobných Fannii.

Zavrtěl jsem hlavou. Má svoje hnízdo. Kolikrát jsem se pokouel vylákat ji do biografu, do divadla, i do opery. Puste to klidně z hlavy. Fannie nevyla deset let na ulici. Kdyby ji někdo chtěl vytáhnout z toho baráku, z toho jejího obrovského sloního doupěte, tak váně nevím 

Constance Rattiganová si vzdychla a znovu mi nalila. Nijak by jí to neprospělo, viďte? Dívala se na můj profil. Já se díval na temný příboj za francouzskými dveřmi, kde se ve spánku převracely ve svém příhodném čase přílivové písky.

Vdycky je na vechno pozdě, viďte? pokračovala Constance Rattiganová. Člověk nemůe nijak ochránit Fannii ani nikoho jiného, zvlá ne, kdy mu chce někdo ublíit nebo ho zabít.

Kdo řekl něco o zabíjení? namítl jsem.

Vdy vy máte takový ten upřímný růový melounovitý obličej, na kterém je vechno znát. Kdy jsem předpovídala budoucnost, nevětila jsem z čajových lístků, ale z výmluvných očí a zranitelných úst. Fannie je vystraená, a to nahání strach i mně. Kdy si jdu v noci zaplavat, poprvé za celá ta léta si představuji, jak mě nějaká obrovská černá vlna odnese tak daleko, e u se nedostanu zpátky. A tve mě, kdy se mi takhle zkazí moje jediné opravdu velké potěení. Pak rychle dodala: Vy nejste náhodou ten, co mi ho kazíte, viďte?

Coe?

Náhle promluvila jako Crumley anebo jako Fannie, kdy mi říkala, abych s sebou nikoho nevodil.

Zřejmě jsem se zatvářil tak pobouřeně, e se ostře zasmála.

Jasně e ne. Jste prostě jeden z těch chlápků, co zabíjejí lidi na papíře, aby je nemuseli zabíjet opravdu. Promiňte.

Já vak u mezitím vyskočil a chystal se zprudka něco říct, vychrlit ze sebe něco divokého, i kdy jsem vlastně nevěděl co.

Poslyte, řekl jsem. Tohle byl bláznivý měsíc. Začínám si vímat věcí, kterých jsem si předtím snad nikdy neviml. Nikdy jsem nečetl nekrology, jaktěiv ne. Teď je čtu. Zaila jste někdy týdny anebo měsíce, kdy se vám spousta přátel zbláznila, odjela anebo najednou umřela?

Kdy je člověku edesát, zasmála se ironicky Constance Rattiganová, vypadají tak celé roky. Bojím se sejít ze schodů; jeden můj známý si tak zlomil vaz. Mám strach se najíst  dva přátelé se zalkli. A oceán? Tři přátelé se utopili. Letadla? est známých se při letu zřítilo. V autech jich zahynulo dvacet. A co ve spánku? Samozřejmě. Deset známých umřelo ve spaní, řekli si čert mě vem a byli v pánu. Pití? Čtrnáct známých má cyrhózu jater. Co vy mi budete povídat. Pro vás to vechno teprve začíná. Podívejte, mám tady svůj telefonní seznamek.

Popadla ze stolku u dveří černý notýsek a hodila mi ho.

Kniha mrtvých.

Coe?

Obracel jsem stránky a viděl jména. U poloviny jmen na kadé straně byl červený kříek.

Tenhle osobní telefonní seznam mám u pětatřicet let. Take polovina těch lidí na něm je u dávno mrtvá, a já pořád jetě nemám odvahu ta jména vygumovat nebo vytrhnout. Bylo by to jako definitivní smrt. Take jsem moná zbabělec jako vy, synu.

Vzala si svou knihu mrtvých.

Ucítil jsem od okna chladný vítr a zaslechl, jak se písek na pobřeí pohnul, jako by na něj poloilo obrovskou tlapu nějaké neviditelné zvíře.

Já Fannii nevyděsil, řekl jsem po dlouhé odmlce. Nejsem Tyfová Marie. Nepřenáím nákazu. Jestli tu někde to nebezpečí číhá nebo je u dokonce tady, přilo samo. Několik dní u je mi patně od aludku. Lidé umírají nebo utíkají, není v tom ádná souvislost a já nemůu nic dokázat. Kdy se něco stane, jsem vdycky nablízku nebo u toho a vyčítám si, e to včas nevytuím, nerozpoznám, neoznačím a nezarazím. Mám straný pocit, e to potrvá déle, ne vůbec snesu. A se podívám na koho chci, začnu o něm přemýlet a ptát se sám sebe, jestli není přítě na řadě, a vím, e kdy budu vyčkávat moc dlouho, ztratí se vichni. Tenhle týden jako by mizeli jetě rychleji. To je vechno, co jsem vám chtěl říct. A teď u ze mě nedostanete ani slovo.

Constance ke mně přistoupila, políbila si konečky prstů a přiloila mi pičky na ústa. U vás nebudu zlobit. Moná e jste zbabělec, ale dovedete rázně odseknout. Co byste chtěl teď, jetě trochu vína? Nebo nějaké filmy? Vykoupat se o půlnoci v mém bazénu? Trochu zdvořilostního sexu se svou filmovou maminkou? Anebo nic z toho veho?

Naklonil jsem hlavu, abych unikl jejímu výsměnému plamennému pohledu.

Filmy. Moc rád bych viděl Constance Rattiganovou v Krajkových záclonách. Naposled jsem ji viděl v pěti letech.

Vy ale dokáete opentlit starou enskou, a si připadá ohromně. Krajkové záclony! Tamhle se postavte a já zatím připravím promítačku. Kdy jsem byla malá, pracoval tatínek v jednom biografu v Kansas City a naučil mě s těmi přístroji zacházet. Pořád to jetě dovedu. Vlastně v tomhle domě nikoho nepotřebuji.

Ale ano, potřebujete, Mě. Abych se na ten film podíval.

Sakra! Constance přeskočila poltáře a začala se vzadu v salónu vrtat v promítacím přístroji. Z police o kus dál vytrhla krabici s filmem a obratně jej začala navlékat do stroje. Máte pravdu. Budu se dívat, jak se tváříte, kdy se díváte na mne.

Jak si tak Constance Rattiganová s pohvizdováním chystala promítací přístroj, otočil jsem se a seel na nízkou verandu nad pískem. Přejel jsem pohledem od jihu po pobřeí, kolem přední hranice Constancina pozemku k severu, a tu

Dole u čáry, kam a dosahuje voda, jsem cosi spatřil.

Stál tam bez hnutí jakýsi mu, anebo alespoň cosi, co jako mu vypadalo. Neměl jsem tuení, jak dlouho tam u je, ani jestli se právě nevynořil z vln příboje. Nerozeznal jsem, jestli je mokrý. Vypadal jako nahý.

Prudce jsem se nadechl a rychle pohlédl dovnitř. Constance Rattiganová si pohvizdovala mezi zuby a pořád jetě cosi kutila na promítacím přístroji.

Najednou se přihnala vlna, prudká jak dělová rána. Honem jsem se ohlédl. Mu tam pořád jetě stál, ruce sputěné k bokům, hlavu vztyčenou, nohy rozkročené, téměř vzdorovitý.

Jdi pryč! chtělo se mi křičet. Co tam pohledává? Nic jsme neudělali.

Opravdu nic? pomyslel jsem si vzápětí.

Nikdo si nezaslouí, aby byl zabit.

Ne?

Za tvarem tam na břehu se zvedla poslední vlna. Roztřítila se do řady prasklých zrcátek, které padaly dolů a jako by mue zakryly. Zmizel. Kdy vlna ustoupila, byl pryč, moná e právě utíkal po písčinách k severu.

Nazpátek kolem lví klece v průlivu, kolem prázdných oken paní, co prodávala kanáry, kolem mého bytu s postelí připomínající rubá.

Připraven? volala zevnitř Constance Rattiganová.

Vlastně jetě ne, pomyslel jsem si.

Uvnitř mi Constance řekla: Pojď se podívat, chlapče, jak stará paní omládne.

Nejste stará, Constance, namítl jsem.

Samozřejmě e ne. Constance odběhla zhasnout a načechrat poltáře uprostřed pokoje. Jsem bláznivka posedlá zdravím a píu knihu, která mi vyjde napřesrok. Gymnastika pod vodou. Sex za odlivu. Co si vzít za uívací sodu po orálním sexu? Ach boe, ty se zas červená? Co vlastně ví o děvčatech?

Moc ne.

Kolik jsi jich měl?

ádná kvanta.

Jednu, uhodla a zasmála se, kdy jsem přikývl. Kde je ta dívka dneska večer?

V Mexico City.

A kdy se vrací?

Za deset dní.

Stýská se ti po ní? Miluje ji?

Ano.

Nechce jí zatelefonovat a zůstat celou noc u aparátu, aby tě její hlas ochránil před touhle ďábelskou paní?

Nebojím se vás.

To mi nevykládej. Věří na tělesné teplo?

Tělesné?

Teplo! Na sex bez sexu. Pomazlení. Můe poskytnout jedné jedovaté jetěrce trochu konzervovaného tepla, a nepřijít přitom o svou počestnost. Jen se tak trochu pomazlit, přitulit tělo na tělo. A dívat se přitom ke stropu. Tam se to vechno odehrává. Celou noc poběí filmy, dokud nepřijde svítání jako Francis X. Erekce jako v porno filmu. Promiň. Zas jsem ujela. Pojď, synku. Pěkně do hajan!

Sklesla do poltářů, stáhla mě s sebou a zároveň zmáčkla pár knoflíků na kontrolní desce zaputěné do podlahy. Poslední světla zhasla. estnáctimilimetrový promítací přístroj začal tie vrčet. Strop se zaplnil světlem a stíny.

Dívej se. Jakpak se ti to líbí? Ukázala svým krásným nosem nahoru. Na stropě si právě Constance Rattiganová, v době před osmadvaceti lety, zapalovala cigaretu.

A dole vedle mne vyfoukla skutečná dáma kouř. e jsem ale byla pěkná děvka, co? řekla.

Probudil jsem se za svítání a nevěřil jsem svým očím, kde to jsem. Vzbudil jsem se neuvěřitelně astný, jako by se mi v noci stalo něco nádherného. Samozřejmě se nestalo vůbec nic, jen jsem spal mezi tím mnostvím nádherných poltářů vedle eny, která voněla jako skříňka s kořením a jemné parkety. Byla mi krásnou achovou soupravou, pěkně vyřezanou a vystavenou za výkladem, kdy jsem byl jetě malý. Připomínala právě dostavěnou dívčí tělocvičnu, jen nepatrně vonící prachem z poledního tenisu utkvělým na zlatých stehnech.

Otočil jsem se v ranním světle.

Constance Rattiganová byla pryč.

Uslyel jsem, jak se k pobřeí přivalila vlna. Otevřenými francouzskými dveřmi zavál dovnitř chladný vítr. V temných vodách jsem zahlédl pai vystřelující dolů a nahoru, dolů a nahoru. Constance na mne zavolala.

Vyběhl jsem ven, skočil do moře a plaval na půl cesty k ní, ale přemohlo mne vyčerpání. ádný velký atlet jsem věru nebyl. Vrátil jsem se, sedl si na břeh a čekal na ni. Konečně se vynořila a stanula nade mnou, tentokrát úplně nahá.

Prokristapána, řekla, ty ses ani nesvlékl z prádla! Co se to děje s dnení mládeí?

Vytřetěně jsem se díval na její tělo.

Tak jak se ti líbí? Docela dobré na takovou starou císařovnu, co říká? Pěkná figura, pevný zadek, kudrnaté pubické chlupy 

Já jsem vak zavřel oči. Constance se zasmála. A potom se smíchem odběhla. Utíkala půl míle po plái a zase zpátky a vyplaila přitom jedině racky.

Pak u jsem si jen uvědomoval, e na plái zavoněla káva a čerstvé topinky. Dovlekl jsem se dovnitř a Constance u seděla v kuchyni. Na sobě neměla vůbec nic, jen líčidlo, které si před chvílí nanesla kolem očí. Rychle na mne mrkla jako nějaká farmářská dcerka z němého filmu, podala mi zavařeninu a topinku a usluněle si rozprostřela na klíně ubrousek, aby mne snad neurazila, jak jsem se tak na ni udiveně díval a přitom jedl. Na hrotu levého prsu měla kousíček jahodové zavařeniny. Viml jsem si toho. Viděla, e jsem si toho viml, a zeptala se: Má hlad?

Jen jsem si po těch slovech mazal topinku máslem jetě rychleji.

Já se z tebe zblázním. Ví co, jdi a zavolej si Mexico City.

Zavolal jsem.

Kde jsi? zeptala se mne z dálky dvou tisíc mil Peg.

V telefonní budce v Benátkách a straně prí, odpověděl jsem.

Le! řekla Peg.

A měla pravdu.

A pak to vechno docela najednou skončilo.

Bylo velice pozdě, anebo velice brzy. Připadal jsem si opilý ivotem jen proto, e mi ta ena věnovala svůj čas, celé hodiny mi hrála a povídala si se mnou po celou dobu tmy a do chvíle, kdy hrozilo, e se daleko na východě za mlhou objeví slunce.

Podíval jsem se ven a rozhlédl se po příboji a břehu. Nikde nebylo ani památky po utonulých a nikde se neobjevil jediný člověk, kterého bych měl, či neměl znát. Nechtělo se mi odejít, ale měl jsem před sebou celý den práce, musel jsem psát povídky, abych aspoň o tři kroky unikl smrti. Jediný den bez psaní, říkával jsem mnohokrát a říkal jsem to tak často, a mí přátelé vzdychali a zvedali oči k nebi, jediný den bez psaní je trochu jako malá smrt. Neměl jsem nejmení chu octnout se za hřbitovní zdí. A byl jsem odhodlán bojovat svou přenosnou underwoodkou, která, kdy se jí dobře míří, střílí přesněji ne puka tého jména.

Zavezu tě domů, navrhla mi Constance Raltiganová.

Ne, děkuji. Mám to jen tři sta yardů po břehu. Vlastně jsme sousedé.

Houby sousedé. Tenhle dům, kdy ho v roce 1920 stavěli, stál dvě stě tisíc, a dneska má cenu pěti miliónů. Kolik ty platí čine? Třicet dolarů měsíčně?

Přikývl jsem.

Tak dobrá, sousede. Bě si po písku. Přijde zas někdy o půlnoci?

Často, řekl jsem.

Často. Vzala obě dvě moje ruce do svých, chci říct do rukou oféra, panské a filmové královny. Hned si domyslela, co mě napadlo, a zasmála se. Myslí, e jsem bláznivá?

Nejradi bych, kdyby byl celý svět jako ty.

Přehrála se do jiné noty, aby nemusela nic říct na mou poklonu.

A co Fannie? Bude ít navdycky?

Do očí mi vhrkly slzy, ale přikývl jsem.

Políbila mne na obě tváře a odstrčila mne. A teď u odsud zmiz.

Seskočil jsem z její dladicové verandy do písku, uběhl jeden krok a pak se otočil a řekl: Sbohem, princezno.

Hovnajs, řekla potěeně.

Utíkal jsem pryč.

Toho dne se nic zvlátního nestalo.

Zato v noci

Probudil jsem se, pohlédl na své hodinky s Myákem Miekeym a lámal si hlavu, co mě to vlastně vytrhlo ze spánku. Pevně jsem zavřel oči, nastrail ui a poslouchal.

Výstřel z puky. Bum, prásk, znovu bum a prásk a znovu bum prásk, někde u pobřeí, jakoby od mola.

Proboha, říkal jsem si, molo je skoro prázdné a střelnice zavřená, kdo by to mohl být teď v noci, kdo tu natahuje spou a trefuje se do cíle?

Bum, prásk a třesk, jako kdy se někdo trefí do gongu. Bum, prásk. Znovu a znovu. Dvanáct výstřelů těsně za sebou, a pak dalích dvanáct a dalích dvanáct a dalích dvanáct, jako kdyby si někdo nachystal tři puky a potom est a pak dvanáct, bez dechu skákal od prázdné k nabité, cílil a střílel, střílel a střílel.

ílenství.

Nic jiného to být nemohlo. A u tam stál, kdo chtěl, docela sám v mlze na molu, zvedal zbraně a pálil na osud.

Napadlo mne, jestli to nakonec není Annie Oakleyová, majitelka střelnice.

Bum. A má ji, holomku. Prásk. A má ji, hajzle, cos byl můj milenec a nechal mě. Bum. A má ji, podvodníku záletnická. Prásk!

Znovu a znovu se ozývaly ty rány, daleko ode mne, ale dolétající sem s větrem.

Tolik kulek, napadlo mě, jen aby zhynulo něco, co stejně neexistovalo.

Trvalo to dvacet minut.

A kdy to ustalo, nemohl jsem spát.

S třemi tucty ran v těle jsem se dopotácel k psacímu stroji a vyukal do něj vechny ty výstřely ve tmě.

Ouřednické těně?

Coe? Řekněte to jetě jednou.

Ouřednické těně, volá vás Cvaklý kocour.

Proboha, řekl Crumley. To jste vy? Tak já jsem pro vás Ouřednické těně?

Pořád je to lepí ne Elmo Crumley.

Vlastně jste mě docela vystihl. A ten Cvaklý kocour zas sedí na vás, pisálku. Jak vám jde vá velký americký román?

A co ten seriál Conana Doyla?

Je to trochu trapas, synku, ale co jsem vás poznal, napíu kadý večer čtyři stránky. Je to jak válka, o vánocích by měla končit. Jak je vidět, dokáe mít takový Cvaklý kocour na někoho i dobrý vliv. A to je taky poslední poklona, které se od Ouřednického těněte dočkáte. Tenhle hovor platíte vy. Tak mluvte.

Napadli mě dalí kandidáti do toho vaeho seznamu.

Pro pána Jeíe v liliích a Krista na kříi, povzdechl si Crumley.

Je to zvlátní, jak si sám nikdy nevimnete 

Máte nápady k uchechtání. Pokračujte.

Samozřejmě e číslo jedna je pořád jetě Shrank. A potom Annie Oakleyová, nebo jak se doopravdy jmenuje, ta paní, co má na molu střelnici. Včera v noci tam někdo střílel. Určitě to byla ona. Kdo jiný? Přece by ve dvě ráno neotevřela střelnici někomu cizímu, ne?

Crumley mě přeruil.

Zjistěte mi, jak se ta paní opravdu jmenuje. Bez jejího pravého jména nic dělat nemůu.

Pochopil jsem, e si ze mě utahuje, a zmlkl jsem.

Snad vám kočka neukousla jazyk? zeptal se Crumley.

Mlčel jsem dál.

Jetě tam jste? zeptal se Crumley.

Ponuře jsem mlčel.

Lazare, řekl Crumley, vylezte sakra z tý straný hrobky!

Zasmál jsem se. Mám ten seznam dopovědět?

Počkejte, podám si pivo. Dobrá. Mluvte.

Vyklopil jsem mu est dalích jmen, včetně Shapeshadea, i kdy na toho jsem vůbec nevěřil.

A moná, dodal jsem se zaváháním, e by tam patřila i Constance Rattiganová.

Rattiganová! zařval Crumley. Co vy sakra víte o Rattiganové? Ta klidnč sní tygří koule na toastu a převeze kadého raloka. I z Hiroimy by dokázala vyjít s nedotčenými náunicemi a dokonale podmalovanýma očima. A na Anii Oakleyovou to taky nevypadá. Ta by chlapa střelila do zadku, ne by vůbec stačil  ne, spí by jednou v noci sama naházela z mola do vody vechny puky a skočila za nimi, to by jí bylo podobné. A pokud jde o Shapeshadea  nechtějte, abych se vám vysmál. Ten ani neví, e tady venku existuje skutečný svět s námi, směně normálními lidmi. V roce 1999 ho pohřbí v těch jeho varhanách. Máte jetě nějaké geniální nápady?

Prudce jsem polkl a konečně jsem se odhodlal, e povím Crumleymu o záhadném zmizení holiče Cala.

Jaképak záhadné zmizení, řekl Crumley. Jak jste na tohle přiel? Ten řezník jeden bláznivá zdrhnul. Nacpal do té své rachotiny vechen unt ze svého krámku, vyjel od chodníku před svým domem, kde se stejně ani nemá parkovat, a namířil si to k východu. Vimnete si, e k východu, k Lands Endu, a ne na západ. Polovina policajtů ho viděla, jak to před nádraím stočil obloukem do protisměru, a nezatkli ho jenom proto, e křičel na celé kolo: Podzimní listí, můj ty Boe, podzimní listí v Ozarkských horách!

Zhluboka, roztřeseně jsem si oddechl, jak jsem byl rád, e je Cal naivu. Nezmínil jsem se o odstřiené hlavě Scotta Joplina, která byla zřejmé důvodem, proč zmizel Cal navdycky z domu. Crumley vak pořád jetě mluvil U jste skončil s tím svým novým seznamem kandidátů smrti?

Vlastně  řekl jsem nejistě.

Ponořte se do oceánu, pak se ponořte do svého psacího stroje, a docílíte tak podle rady velkého enského mudrce plné stránky a astného srdce. Naslouchejte, jak detektiv radí géniovi. Pivo je u ledu, aby moč byla později v nočníku. Nechte si ten svůj seznam doma. Ahoj, Cvaklý kocoure.

Sbohem, Ouřednické těně, řekl jsem.

Pořád jsem musel myslet na těch čtyřicet tuctů výstřelů z předelé noci. Jejich ozvěna ne a ne utichnout.

A neel mi z hlavy rachot dalího kusu mola, rozdrceného, navreného a pohlceného mořem, neel mi z hlavy, stejně jako někteří lidé zřejmě nemohou zapomenout na rachot války.

Kdy jsem se nořil do oceánu a pak se ponořil do svého psacího stroje, jak to po mně chtěl můj dobrý přítel Ouřednické těně, myslel jsem na ty výstřely z puky a na molo a byl bych rád věděl, kolik muských zabila včera v noci Annie Oakleyová, anebo jestli to byl jen jeden.

Také by mě zajímalo, říkal jsem si, kdy jsem ukládal est nových stran neuvěřitelně skvělého románu do své Mluvící skříně, které dalí knihy opilecké osudovosti si nahamounil A. L. Shrank na policích ve svých katakombách.

Bratři Marxové otráveni ptomainem?

Huckleberry Finn a Weltschmerts.

Rozupují se američtí funebráci v Atlantic City?

Ne aby ses tam el podívat, říkal jsem si. Musím, rozhodl jsem se v duchu. Ale nesměj se, a uvidí ty nové tituly. Shrank by mohl vyběhnout a obalovat tě.

Výstřely z puek, říkal jsem si. Umírající molo. A. L. Shrank, pohrobek Sigmunda Freuda. A teď tam nahoře přede mnou jede na kole:

Bestie.

Nebo jak jsem mu někdy říkal, Erwin Rommel z africké armády. Anebo občas jednodueji:

Caligula. Zabiják.

Ve skutečnosti se jmenoval John Wilkes Hopwood.

Vzpomněl jsem si, jak jsem četl před několika lety zdrcující kritiku na jeho vystoupení v malém místním hollywoodském divadle.

John Wilkes Hopwood, vrah několika matiné, to spáchal znovu na dalí roli. Nejene roztrhal váeň na cucky, ale v nejílenějím ílenství ji podupal, rozcupoval v zubech a vrhl ji přes světla ramp mezi nic netuící dámy z místního klubu. A ty neuvěřitelné káči mu to zbatily!

Často jsem ho viděl, jak jede na svém jasně oranovém osmirychlostním kole značky Raleigh po přímořské cestě z Benátek do Ocean Parku a Santa Moniky. Na sobě měl vdycky pěkný, čerstvě vyehlený hnědý, károvaný anglický oblek s tmavě hnědou irskou čapkou přetaenou přes sněhově bílé kučeravé vlasy, která mu stínila obličej generála Erwina Rommela anebo chcete-li spí, zabijáckou ostříí tvář Conrada Veidta, který se právě chystá zabít Joan Crawfordovou, anebo obličej Greera Garsona. V tváři byl opálený do nádherné barvy naletěného mukátovou oříku a často jsem uvaoval, jestli mu to opálení asi končí u límečku od koile, protoe jsem ho nikdy neviděl svlečeného venku na plái. V poklidu si jezdil mezi přímořskými městy a čekal, a si ho povolá německý generální táb anebo hollywoodský dobročinný dámský klub, prostě přednost měl, kdo přiel první. Kdy se natáčela série válečných filmů, měl pořád práci, protoe se o něm říkalo, e má atník plný uniforem afrického tankového pluku a pohřební háv pro občasný film o upírech.

Pokud jsem si viml, měl jenom jedno normální oblečení, a to ten oblek. A jedny boty, pěkné temně červené, pečlivě naletěné anglické sportovní polobotky. Spony, leskle svírající jeho tvídové manety, vypadaly jako z čistého stříbra z nějakého obchodu na Beverly Hills. Zuby měl vdycky tak zářivě vyčitěné, jako by ani nebyly jeho. A jak si tak lapal kolem, dech mu voněl listerínem, čistě pro případ, e by si ho po cestě do Playa Del Rey narychlo povolal Hitler.

Nejčastěji jsem ho vídal v neděli odpoledne, kdy se plá svalnatců zaplnila deltovými svaly a muským smíchem, jak stojí bez hnutí, rozkročen nad svým kolem. Stával nahoře na molu Santa Monica jako velitel v posledních dnech ústupu z El Alameinu, sklíčený vím tím pískem kolem, nadený tolika těly.

Připadal mi, jako by byl někde daleko od nás ode vech a proplouval kolem ve svých anglo-byronovsko německých snech.

Ani ve snu mě nenapadlo, e ho uvidím, jak si postaví ten svůj bicykl před Shrankovou chatrčí z tarokových karet, plnou netopýrů a otevřenou ve dne i v noci. Skutečně se tu vak zastavil a váhal před dveřmi. Nechoďte dovnitř! pomyslel jsem si. Za A. L. Shrankem nikdo nechodí, leda pro prsteny s jedem a otrávené houby. Erwinu Rommelovi to vak nevadilo. Bestii ani Caligulovi také ne. Shrank kývl. Vichni tři uposlechli.

Ne jsem tam doel, byly dveře zavřené. A poprvé, i kdy tu u zřejmě loutl kolik let, na nich visel vybledlou páskou naklepaný seznam vech těch lidí, kteří kdy veli těmito dveřmi, aby je Shrank zanalyzoval a uzdravil.

H. B. Warner, Warner Oland, Warner Baxter, Conrad Nagel, Vilma Bankyová, Rod La Rocque, Bessie Loveová, James Gleason

Četlo se to jako seznam herců z roku 1929. Ale byla tam i Constance Rattiganová. To se mi vůbec nezdálo pravděpodobné. A John Wílkes Hopwood. Věděl jsem, e mi nezbývá, ne tomu uvěřit. Nebo kdy jsem nahlédl zapráeným oknem, přes které byla proti zvědavým pohledům napůl staená roleta, viděl jsem, e někdo skutečně leí na pohovce, z ní s bláznivým pohrdáním vylézá z prasklých vů čalounění. A na té pohovce leel člověk v hnědém tvídovém obleku, se zavřenýma očima, a odříkával vere, nejspí z upraveného a vylepeného posledního jednání Hamleta.

Jeíi v liliích, jak řekl Crumley. Právě ukřiovaný Kriste!

A vtom Hopwood, který se usilovně snail odříkat růenec svých problémů, prudce otevřel v herecké intuici oči.

Vytřetěně se podíval a prudce trhl hlavou ke straně. Zahleděl se k oknu a uviděl mě.

A zároveň se ke mně ohlédl i A. L. Shrank, který a do té chvíle seděl obrácen zády o kousek dál, s blokem a tukou v ruce.

Poodstoupil jsem, tie jsem zaklel a rychle odeel.

V hlubokých rozpacích jsem přeel a na konec zpustoeného mola, koupil si est tyčinek Nestles Crunch, dvě Clarkovy čokolády a dvě tyčinky značky Power House a chystal se, e se do nich cestou pustím. Kdykoliv jsem zvlá astný, nebo zvlá smutný, anebo hodně v rozpacích, nacpu si plnou pusu sladkostí a nechávám za sebou stopu poházených papírků.

A právě tam, na konci mola, ve zlatém světle pozdního odpoledne, mě Caligula Rommell dohonil. Demoliční čety u byly pryč. Vzduch kolem utichl.

Slyel jsem, jak za mnou tie vrčí a svití jeho kolo. Caligula hned nepromluvil. Přivedl kolo pěky, zářivé stříbrné spony mu svíraly úzké kotníky a v rukou pevně svíral kolo jako nějakou hmyzí samičku. Stál na konci mola, kde jsem ho u viděl, jako socha Richarda Wagnera sledující, jak spolu s vlnami doléhá ke břehu Druhá symfonie.

Dole hrálo jetě est mladíků volejbal. Dunivé údery do míče a výstřely jejich smíchu jako by zabíjely den. Za nimi zvedali svůj svět k obloze dva mistři těké váhy, zřejmě ve snaze přesvědčit asi osm mladých en usazených nablízku, e osud horí ne smrt není nakonec k zahození a dal by se realizovat nahoře v malých bytech hned proti plái.

John Wilkes Hopwood přehlédl celou tu scenérii, a ani se na mne nepodíval. Nechal mě tam celého zpoceného čekat a jako by mi nařizoval, e se nesmím ani hnout. Koneckonců jsem před půlhodinou překročil neviditelný práh jeho ivota. A teď za to musím platit.

Jdete za mnou? zeptal jsem se po chvíli a hned jsem si připadal trapně.

Hopwood se zasmál tím svým slavným maniakálním smíchem z posledního jednání.

Na to jste moc mladý, milý hochu. Patříte k typům, co házím zpátky do moře.

Proboha, co mám na tohle říct? pomyslel jsem si.

Hopwood strnule zvrátil hlavu nazad a zamířil orlím profilem k molu Santa Monica, které se táhlo podél pobřeí asi míli odsud severním směrem.

Ale kdybyste se náhodou rozhodl jít za mnou, usmál se, tak tamhle bydlím. Nad tím kolotočem, hned nad koňmi.

Obrátil jsem se. Na konci druhého, pořád jetě runého mola stál kolotoč, který se otáčel a vrzavě vyhrával své melodie calliope u od dob, co jsem byl kluk. Nad velkým dostihovým závoditěm leely kolotočové byty, velkolepá orlí hnízda pro německé generály na penzi, neúspěné herce či osudem pronásledované romantiky. Slýchal jsem, e tu bydlí velcí básníci vydávaní v malých nákladech. A e tu bydlí romanopisci s mnoha nápady, ale ádnými recenzemi na své knihy. A také geniální malíři, kterým ta geniální díla nikdo nevystavuje. A milenky slavných herců, které teď dělají prostitutky obchodním cestujícím. A e tu doívají se spoustou deček na opěradla křesel a vycpaných mopslíků staré anglické dámy, které si před lety tak dobře ily v Brightonu, ale bohuel je nikdo nehodil ze skály.

A teď se tedy zdálo, e tu bydlí i Bismarck, Thomas Mann, Conrad Veidt, admirál Doenitz, Erwin Rommell a ílený Otto Bavorský.

Pohlédl jsem na ten velkolepý orlí profil. Hopwood strnul pod mým pohledem pýchou. Zamračil se na zlaté písky a tie řekl: Nejspí si myslíte, e jsem blázen, kdy si dopřávám něné péče jakéhosi A. L. Shranka?

Vlastně 

Je to člověk s nesmírnou intuicí, velký holistický filozof a zcela jedinečný. A jak víte, my herci jsme nejnevyrovnanějí lidé na světě. Máme před sebou pořád nejistou budoucnost, co chvíli by měl zazvonit telefon, ale nikdy se ani neozve. Zbývá nám příli mnoho času. A tak propadneme buď numerologii nebo tarokovým kartám či astrologii anebo východním meditacím s Krinou Murtim pod tím mohutným stromem v Ojai. Byl jste tam taky? Výborně! Znáte reverendku Violet Greenerovou v tom jejím agabegském chrámu na Crenshawu? Anebo větce Norwella? A spasila vás někdy Aimee Semple McPhersonová? Mě ano. Poloila na mě ruce a pak jsem poloil já ji. A co svatý Rollers? Hotová extáze! Anebo Johnsonův sbor v prvním baptistickém kostele kadou neděli večer. Tamní andělé. Taková nádhera! Anebo celou noc bride či bingo, co se hraje od samého poledne a do soumraku s dámami, kterým voní vlasy helitropinem. Herci nesmí chybět nikde. Vědět o někom, kdo dokáe perfektně vyvrhovat vnitřnosti, zajdeme k němu taky. Mohl bych vystupovat pod firmou Césarův větec z útrob. Sám bych si taky něco vydělal rozřezáváním holubic a vyvrhováním vnitřností, odstraňoval bych je jako infekci a v měsíčním světle by přede mnou leela smrdutá budoucnost. Zkouím to vechno, jen abych utloukl čas. A to jsou vlastně vichni herci  utloukači času. Devadesát procent naeho ivota zabere čekání na roli. A zatím si leháme u A. L. Shranka, aby se nám to na plái pěkně postavilo.

Co tak mluvil, nespoutěl oči z mrtných, jakoby gumových řeckých bohů, kteří dováděli dole, omýváni stejnou měrou slaným větrem jako chlípností.

Zamyslel jste se někdy nad upíry, které není vidět v zrcadle? zeptal se po chvíli s lehkou linkou potu na horním rtu a jemně oroseným okrajem vlasů pod čepicí. Tak se podívejte na ty nádherné mladé mue tam dole na plái. Ty je vechny v zrcadle vidět, ale nikoho jiného u ne. Vidět je jenom krásné bohy. Jenome, co kdy se oni podívají na sebe, myslíte si snad, e vidí někoho jiného, třeba ta děvčata, na kterých jezdí jako na mořských koníkách? Já takové sebevědomí nemám. Chápete tedy  vrátil se k počátečnímu námětu  proč jste mě viděl u toho podivínského nočního pavouka A. L. Shranka?

Taky čekám celé dny, kdy zazvoní telefon. řekl jsem. To je nejhorí, co můe člověka potkat.

Take mě tedy chápete. Pozoroval mne očima, které mi div neseehly aty z těla.

Přijďte ke mně někdy na návtěvu. Kývl ke kolotočovým bytům, kde úpěla a bědovala calliope nad čímsi, co vzdáleně připomínalo Překrásné Ohio. Povím vám o Iris Treeové, dceři sira Beerbohma Treea, která kdysi bydlela v tom bytě a byla nevlastní sestrou britského reiséra sira Carola Reeda. Občas se zastaví Aldous Huxley, třeba ho uvidíte.

Viml si, jak jsem sebou trhl, a poznal, e jsem se chytil na udičku.

Chtěl byste se seznámit s Huxleym? Tak buďte pěkně hodný, protáhl zálibně, a třeba se vám to i podaří.

Zachvátila mne nevyslovitelná, nesnesitelná touha, kterou jsem musel ví silou vůle potlačit. Huxley byl ílenstvím mého ivota, stralivou lačností. Touil jsem být stejné inteligentní, vtipný, nebetyčně dokonalý. A kdy jsem si teď představil, e se s ním moná setkám!

Přijďte ke mně. Hopwood pomalu sáhl do náprsní kapsy. A já vás představím mladíkovi, kterého nade ve miluji.

Přinutil jsem se odvrátit oči, tak jak jsem často odvracel oči před něčím, co řekl Crumley anebo Constance Rattiganová.

Ale, ale, zamumlal John Wilkes Hopwood a germánská ústa se mu nadené nakrčila. Mládenec se stydí! Vůbec nejde o to, co si myslíte. Podívejte se. Ne, pořádně se kouknete.

Natáhl ke mně pomačkanou lesklou fotografii. Snail jsem se vzít ji do ruky, ale pevně ji drel s palcem poloeným přes hlavu člověka na obrázku.

Pod palcem byl vidět zbytek fotografie a na ní nejkrásnějí tělo mladého mue, jaké jsem v ivotě viděl.

Připomnělo mi fotografie, sochy Antinouse, Hadriánova milence, které jsem kdysi viděl ve vstupní hale vatikánského muzea. Připomnělo mi chlapce Davida. Připomnělo mi tisíce těl mladých muů dovádějících od časů mého dětství a dodnes na plái, opálených a bezstarostných, divoce astných, ale bez opravdové radosti. Tisíce letních dnů se zhustilo do této jediné fotografie, jak ji přede mnou drel John Wilkes Hopwood a palcem zakrýval hlavu, aby ji chránil před prozrazením.

Není to nejneuvěřitelnějí tělo v celé historii světa? řekl. Znělo to jako provolání.

A je moje, celé je jenom moje. Moje, abych je měl i drel, řekl. Ne, ne, neodvracejte se. Podívejte.

Sundal palec z tváře neuvěřitelně krásného mladíka.

A mně se zjevil obličej toho starého jestřába, dávného německého bojovníka, generála afrického tankového vojska.

Proboha! vydechl jsem. Vdy jste to vy!

Ano, já, řekl John Wilkes Hopwood.

A pohodil nazad hlavou v nemilosrdném úklebku, který se blýskl avlemi a sliboval ocel. Tie se zasmál na počest dávných dnů, jetě ne filmy promluvily.

Nebo spí moje maličkost, řekl.

Sundal jsem si brýle, vyčistil je a přihlédl blí.

Ne, není to ádný vindl. ádná triková fotografie.

Obrázek připomínal soutění skládanky, jaké se otiskovaly v novinách, kdy jsem byl jetě kluk. Tváře prezidentů, rozstříhané na tři kusy a pomíchané. Tady Lincolnova brada, tamhle zas Washingtonův nos a nad tím Rooseveltovy oči. Smíchané a jetě promíchané s třiceti prezidenty, které musel člověk znovu rozstříhat a slepit, kdy chtěl rychle vyhrát deset dolarů.

Tady vak bylo tělo mladého mue, připomínající řeckou sochu, připojeno ke krku, hlavě a obličeji jestřába, orla či supa, co ve vyvolávalo dojem zlovolnosti či ílenství anebo obojího.

John Wilkes Hopwood mi vítězoslavně pohlédl očima planoucíma pevnou vůlí přes rameno, jako by jetě jaktěiv neviděl tuhle prokletou krásu.

Myslíte si, e je to trik, co?

Ne. Ale pokradmu jsem se podíval na jeho vlněný oblek, vyehlenou čistou koili, úpravně uvázanou staromódní kravatu, vestu, knoflíčky do manet, lesklou přezku u pásku a stříbrné cyklistické spony u kotníků.

Vzpomněl jsem si na holiče Cala a na ztracenou hlavu Scotta Joplina.

John Wilkes Hopwood si pohladil rezavě pihovatými prsty vestu a nohy.

Ano, zasmál se. Vechno je zakryté! Take dokud ke mně nezajdete, nikdy se nedovíte pravdu. e přijdete, viďte? Podívat se, jestli ten starý, napůl u zchátralý Richard třetí v sobě má opravdu plamen letního chlapce? Jak je moné, e se zázrak mládí snoubí se starým mořským vlkem? Proč uléhá Apollo s 

Caligulou? vyhrkl jsem, ale vtom jsem se zarazil.

Hopwoodovi to vak nevadilo. Se smíchem přikývl a sáhl mi na loket.

Caligula! Ano! Teď mluví vůle a krásný Apollo se zatím skrývá a čeká. Řeením veho je síla vůle. Síla vůle. A zdravé jídlo, ano, kolem toho se točí ivot herců! Musíme si zachovat zdravé tělo stejně jako dui. ádný bílý chléb, ádné čokoládové tyčinky 

Zastyděl jsem se a ucítil jsem, jak mi v kapse měkne poslední tyčinka.

ádné koláče, dorty, tvrdý alkohol, ba ani příli sexu. Kadý večer do desíti v posteli. Ráno brzy vstát, zaběhat si po plái a pak den co den po celý ivot dvě hodiny v tělocvičně, s jedinými kamarády cvičiteli, a den co den dvě hodiny jízdy na kole. Den co den po třicet let. A do dne, kdy člověk stane pod boí gilotinou. A Bůh mu utne bláznivou starou orlí hlavu a nasadí ji na opálené, věčně zlaté tělo mladého mue! Zaplatil jsem hodně, ale stálo to za to. Patří mi krása. Nejrafinovanějí incest. Narcisismus par excellence. Nikoho jiného nepotřebuji.

Rád vám to věřím, řekl jsem.

Vy tu poctivost jednou zaplatíte smrtí.

Zastrčil si fotografii jako květinu do kapsy.

Pořád jetě mi nevěříte.

Ukate mi jetě jednou tu fotografii.

Znovu mi obrázek podal.

Upřeně jsem se na něj zadíval. A jak jsem se tak díval, přivalil se přesně jako včerejí noci na temné pobřeí příboj.

A z příboje se náhle vynořil nahý mu. Trhl jsem sebou a přivřel oči.

Vystoupilo snad včera z moře tohle tělo, vynořil se tento mu, aby mě vyděsil, kdy Constance Rattiganová stála zády ke mně?

Chtěl jsem to vědět. A jediné, nač jsem se mohl zeptat, bylo: Znáte Constance Rattiganovou?

Strnul. Proč se ptáte?

Viděl jsem venku na Shrankových dveřích strojem napsané její jméno. A tak mě napadlo, jestli snad nejste dvě lodi, které se v noci míjejí?

Anebo těla? e by on vyplouval z příboje ve tři ráno anebo o chvíli dřív, právě kdy ona skáče do vody?

Hopwoodova teutonská ústa se vak jen povzneseně stáhla.

Ná film Zkříené avle byl v roce 1926 senzací celé Ameriky. A ná poměr se to léto dostal do novinových titulků. Byl jsem největí láskou jejího ivota.

A byl jste  začal jsem. Chtěl jsem říct, a byl jste to snad vy, a ne ten reisér, co se později utopil, kdo jí přesekal mečem lachy na noze, take nemohla rok chodit?

Ale včera v noci jsem se jí vlastně ani nemohl podívat na jizvy. A podle toho, jak dokázala Constance utíkat, to byly vechno sto let staré li.

Měl byste zajít za A. L. Shrankem, je to holistický filozof, čistý zenista a nesmírné moudrý člověk, řekl mi Hopwood, jak znovu nasedal na kolo. Jak jsem na to přiel? Povídal, abych vám tohle předal.

A Hopwood vylovil z druhé kapsy hrst obalů od cukrovinek; bylo jich dvanáct, měl je pevně sepnuté sponkou na papíry a větinou to byly obaly od tyčinek Clark, Crunch a Power House. Papírky, které jsem bezmylenkovitě rozházel do větru po plái a někdo je sebral ze země.

Ví o vás vechno, řekl mi ílený Otto Bavorský a zasmál se, ale u trochu jakoby do ztracena.

Zahanbeně jsem si od něj ty papírky od cukroví vzal, a jak jsem je drel v ruce jako vlajky poraeného, cítil jsem, jak mi kolem pasu visí na pět kilo přebytečného masa.

Přijďte ke mně, řekl mi Hopwood. Přijďte se svézt na kolotoči. Přijďte se podívat, jestli je nevinný mladý David skutečně enatý se starým ďáblem Caligulou.

A s úsměvem na tváři a pohledem upřeným přímo před sebe odjel na kole, v tom svém tvídovém obleku pod tvídovým kloboukem.

Zael jsem znovu k melancholickému muzeu A. L. Shranka a nahlédl zapráeným oknem dovnitř.

Na stolečku u proleelé pohovky se vrila hromádka jasně oranových, citrónově lutých a čokoládově hnědých obalů od cukrovinek.

Ty přece jistě nejsou vechny moje, pomyslel jsem si. I jsou, uznal jsem. Jsem dost tlustý. Zato on  je cvok. el jsem si koupit zmrzlinu.

Crumley?

Myslel jsem, e mi říkáte Ouřednické těně.

Myslím, e u mám jistý tip na vraha!

Rozhostilo se dlouhé oceánské ticho a policista zatím odloil sluchátko, chvíli si rval vlasy a zase sluchátko zvedl.

John Wilkes Hopwood, řekl jsem,

Zapomínáte, e zatím k ádným vradám nedolo, upozornil mě policejní poručík. Máme jen svá podezření a eventuality. Existuje něco jako soudní síň a něco, čemu se říká důkaz. Kdy nemáte ádný důkaz, ani ádný případ, vyhodí vás ze dveří rovnou na zadek, take se týden nenarovnáte!

U jste někdy viděl Johna Wilkese Hopwooda svlečeného? zeptal jsem se.

To jsem tomu dal.

Crumley mi rovnou zavěsil.

Kdy jsem vycházel z budky, prelo.

Téměř vzápětí zazvonil telefon, jako by věděl, e tam jsem. Vrhl jsem se k němu, a ani nevím proč jsem zavolal: Peg!

Byl vak slyet jen dé a tichý, na míle vzdálený dech.

Jakiv u ten telefon nezvednu, řekl jsem si.

Parchante! zařval jsem. Pojď si pro mě, ty mizero.

A zavěsil jsem.

Proboha, pomyslel jsem si, co jestli mě slyel a opravdu za mnou přijde!

Blbče, řekl jsem si.

A vtom zazvonil telefon naposled.

Musel jsem ho zvednout, snad abych se omluvil tomu vzdálenému dechu a poádal ho, a mi mou drzost promine.

Vzal jsem do ruky sluchátko.

A slyel jsem smutnou paní devět mil odtud, někde v Los Angeles.

Fannii.

A Fannie plakala.

Fanniie, proboha, jste to vy?

Ano, ach ano, pro Boha svatého, vypravila ze sebe sípavě, zalapala po dechu a zapotácela se. Málem mě ty schody zabily. Nevylezla jsem po nich u od pětatřicátého roku. Kam jsi se poděl? Propadla se nad námi střecha. ivot je pryč. Vichni jsou mrtví. Proč jsi mi o tom neřekl? Ach, pro pána Boha, vdy je to hrůza hrůzoucí. Nemohl bys sem přijet? Jimmy, Sam, Pietro. Odříkávala ta jména a mě přitiskla tíha viny a ke stěně budky. Pietro, Jimmy. Sam. Proč jsi mi lhal?

Nelhal jsem, jenom jsem mlčel, namítl jsem.

A teď Henry! zvolala.

Henry! Proboha, snad není 

Spadl ze schodů.

A ije? ije? křičel jsem.

Ano, zapla Bůh, je ve svém pokoji. Za nic na světě nechtěl do nemocnice. Slyela jsem ho spadnout a vyběhla jsem z pokoje. A teprve v té chvíli jsem se dověděla vechno, co jsi mi zatajil. Henry tam leel, klel a vykřikoval jména. Jimmy. Sam. Pietro. Proč jsi k nám jenom přinesl smrt?

Nepřinesl jsem k vám smrt, Fannie.

Tak přijď a doka to. Mám tři kelímky od majonézy plné čtvráků. Vezmi si taxíka, poli řidiče nahoru a já mu zaplatím z těch kelímků. Jenome a přijede a zaklepá mi na dveře, jak poznám, e jsi to opravdu ty?

Jak poznáte, e jsem to já, teď třeba tady u telefonu, Fannie?

Nevím, zabědovala. Není to hrozné? Nevím.

Los Angeles, říkal jsem za deset minut taxikáři. Za vechny prachy ve třech kelímcích od majonézy.

Haló, Constance! Volám z budky v ulici proti Fanniině domu. Budeme ji odsud muset odvézt. Mohla bys přijet? Je k smrti vyděená.

A má pro to důvod?

Zadíval jsem se přes ulici na starý činák a snail jsem se odhadnout, kolik tisíc stínů je v něm stěsnáno od půdy a po suterén.

Tentokrát ho určitě má.

Rozběhni se tam. A hlídkuj. Budu tam za půl hodiny. Nahoru nepůjdu. Přemluv ji, a ksakru sejde dolů, a odvezeme ji. Bě.

Constance práskla telefonem, a jsem vylítl z budky a málem jsem skočil pod auto, které tu zrovna projídělo jako o závod.

Zaklepal jsem, a Fannie rázem uvěřila, e jsem to já. Zeiroka otevřela dveře a já spatřil cosi, co málem připomínalo íleného slona, divoké oči, rozcuchané vlasy, Fannii, jednající, jako kdyby jí někdo prostřelil pukou hlavu.

Vpravil jsem ji zpátky do křesla, prudce otevřel ledničku a snail jsem se rozhodnout, jestli by jí pomohla majonéza nebo spí víno. Víno.

Hoďte to do sebe, poručil jsem jí a najednou jsem si uvědomil, e taxikář stojí za mnou ve dveřích. Zřejmě si myslel, e jsem se chtěl svézt na černo a snaím se mu utéct, a el za mnou nahoru po schodech.

Popadl jsem jeden kelímek od majonézy plný čtvrtdo-larů a podal mu ho.

Stačí to? zeptal jsem se.

Taxikář si udělal rychlý odhad, asi jako kdy se někdo snaí odhadnout, kolik pestrobarevných bonbónů je v doze za výkladem obchodního domu, sykl a odběhl i s chřestícími mincemi.

Fannie lačně vypila sklenici vína. Nalil jsem jí znovu, posadil se a čekal. Po chvíli se mi svěřila: U dvě noci mi někdo stojí za dveřmi, přichází a odchází, odchází a přichází, tak jako nikdy předtím, zastaví se a nadechuje a vydechuje. Co můe proboha pohledávat o půlnoci před dveřmi zbědované trosky, staré tlusté enské, co kdysi bývala operní pěvkyní? Znásilnit mě přece nechce, to určitě ne, kdo by chtěl taky znásilnit dvěstěkilovou sopranistku?

A Fannie se rozesmála a smála se tak dlouho a hlasitě, e jsem nedokázal rozeznat, jestli propadla hysterii anebo uaslému, i pro sebe překvapivému veselí. Musel jsem ji uhodit do zad, aby se konečné přestala smát a nebyla u tak rudá v obličeji, a pak jsem jí nalil jetě trochu vína.

Páni drazí, vypravila ze sebe. Je to báječné, takhle se od srdce zasmát. Zapla pánbůh, e jsi přiel. Ochrání mě, viď? Moc mě mrzí, co jsem ti prve řekla. Tys přece tu hroznou věc nepřinesl a nenechal mi ji za dveřmi. To přiel sám od sebe, jen z hladu, pes baskervillský, aby vyděsil Fannii.

Mrzí mě, e jsem vám neřekl o Jimmym, Pietrovi a Samovi, Fannie, omlouval jsem se a vypil své víno. Nechtěl jsem vám prostě číst nekrology, a jetě ke vemu jeden za druhým. Poslouchejte mě. Za pár minut vás bude dole čekat Constance Rattiganová. Chtěla by, abyste u ní pár dní pobyla, a 

Zas jenom dalí tajnosti, zvolala Fannie s rozířenýma očima. Odkdy ty zná Constance! Jene to stejně nemá cenu. Já jsem doma tady. Kdybych odsud odela, zničilo by mě to, prostě bych umřela. A mám tu vechny své desky.

Ty vezmeme s sebou.

Svoje knihy.

Ty snesu dolů.

A svou majonézu. Constance určitě nemá doma mou značku.

Koupím vám ji.

Neměla by dost místa.

Měla, i pro vás, Fannie.

A neměla by 

A tak to lo dál a dál, a jsem uslyel, jak venku zastavila při kraji chodníku limuzína.

To je vae poslední slovo, Fannie?

Teď kdy jsi tady, je mi báječně. Řekni jen paní Guttierrezové, aby a odjede, ke mně na chvíli zala, řekla Fannie vesele.

Kdepak berete ten falený optimismus, kdy jste si jetě před hodinou připadala málem jak odsouzená na smrt?

Chlapče zlatý, Fannie je spokojená. Ta straná bestie u nepřijde, prostě to vím, a stejně, stejně 

A přesně v té chvíli se v stralivém načasování celá budova pohnula ve spánku.

Dveře Fanniina pokoje cosi zaeptaly v rámu.

A Fannie, jako by na ni jetě naposled někdo střelil, se vztyčila v křesle a málem se zalkla hrůzou.

V miku jsem přeběhl pokoj, rozrazil doiroka dveře a zadíval se do dlouhého údolí chodby, míli dlouhé jedním směrem a míli zas druhým, tvořícího dlouhé temné tunely naplněné smolně černými proudy noci.

Zaposlouchal jsem se a slyel jsem, jak na stropě puká malba, a dveře se zachvívají ve veřejích. Kdesi si bez ustání mumlal sám pro sebe záchod, stará studená bílá porcelánová hrobka v noci.

Na chodbě samozřejmě nikdo nebyl.

Ten, kdo tam před chvílí stál, jestli tam opravdu stál, za sebou rychle zavřel dveře, nebo se rozběhl k přednímu vchodu anebo utekl zadním. A pak přila v neviditelném proudu noc, dlouhá točitá řeka větru, a přinesla s sebou vzpomínky na dávno snědená jídla a vyhozené věci, na věci, po nich někdo touil, a na jiné, o které u nikdo nestál.

Chtělo se mi zakřičet do těch prázdných chodeb, zakřičet toté, co se mi chtělo volat na nočním pobřeí před arabskou pevností Constance Rattiganové. Odejdi. Nech nás. Moná e vypadáme, jako bychom si zaslouili zemřít, ale opravdu si to nezaslouíme.

Místo toho jsem vak do té prázdnoty zavolal: Honem děti. A u jste ve svých pokojích. Hezky dovnitř! A upem! Vidíte. Tak se mi to líbí.

Počkal jsem, dokud se neexistující děti nevrátily do svých neexistujících pokojů, a pak jsem se otočil, opřel se o dveře a jakoby s úsměvem je zavřel.

Pomohlo to. Anebo se aspoň Fannie tvářila, e jí to pomohlo.

Byl by z tebe dobrý táta, řekla mi s úsměvem.

Ba ne, byl bych jako vichni otcové, roztritý a netrpělivý. Ty děti u měl před kolika hodinami někdo nadopovat pivem a vstrčit do postele. U je vám líp, Fannie?

Mnohem líp, povzdechla si a zavřela oči.

Přistoupil jsem k ní a obkrouil ji paemi, jako Lindbergh, který za jásotu davů obeel zeměkouli.

Vak ono se to srovná, řekla Fannie. Můe u jít. Vechno je v nejlepím pořádku. Jak jsi sám říkal, ty děti si u ly lehnout.

Děti? řekl jsem málem, ale včas jsem se zarazil. Jasně, děti.

Take Fannie je v bezpečí a ty jdi klidně domů. Chudáčku malý. Vyřiď Constance, e jí děkuju, ale e děkuju a nechci, a mohla by ke mně někdy přijít na návtěvu, ano? Paní Gutierrezová mi slíbila, e ke mně zajde a zůstane tady přes noc, na posteli, na které u třicet let nespím, dovede si to představit? Nemůu toti spát na zádech, nedýchá se mi dobře. Přijde paní Gutierrezová a tys byl tak hodný, e jsi za mnou taky zael, chlapče milý. Vidím teď, jak jsi hodný, chtěl jsi mě jenom uetřit před tím smutkem, kdy se to stalo dole s naimi přáteli.

To je pravda, Fannie.

Na jejich smrti nebylo nic neobvyklého, viď?

Ne, Fannie, lhal jsem. Jen poetilost, uvadlá krása a smutek.

Proboha, ty mluví jako poručík v Butterfly, řekla Fannie.

Proto mě taky kluci ve kole vdycky zmlátili.

Zamířil jsem ke dveřím. Fannie se zhluboka nadechla a po chvíli řekla: Kdyby se se mnou nakonec přece jen něco stalo. Ne snad e se to stane. Ale kdyby ano, podívej se do ledničky.

Kam?

Do ledničky, řekla Fannie tajuplně. Ale teď jetě ne.

Já vak u ledničku otevřel. Zadíval jsem se do ní ve světle a viděl jsem spoustu zavařenin, omáček, různých ovocných rosolů a majonéz. Po dlouhé chvílí jsem ledničku zavřel.

Neměl ses tam dívat, namítla Fannie.

Nechci čekat, musím to vědět.

Teď ti zrovna nic nepovím, řekla mi Fannie rozhořčeně. Neměl jsi tam nakukovat. I kdy jsem teď ochotná uznat, e je to moná moje vina, e to přilo a do tohohle domu.

Co, Fannie? Říkáte jenom to, to.

Vechny ty zlé věci, o kterých jsem si myslela, e jsi je přinesl dovnitř na botách. Ale moná e za to vechno můe Fannie. Třeba je to má vina. Moná e jsem tu věc přivolala z ulic.

Tak přivolala jste ji, nebo ne? vykřikl jsem a naklonil se k ní.

Ty u mě vůbec nemá rád?

Rád nerad, sakra, snaím se vás odtud odvést, a vy nechcete. Obviňujete mě, e jsem otrávil záchody, a pak mi řeknete, abych se podíval do ledničky. Prokristapána, Fannie.

Teď se poručík na Butterfly zlobí. Oči se jí vak začaly zalévat slzami. Nemohl jsem to u vydret. Otevřel jsem dveře.

Paní Guttierrezová tam zřejmě u stála dlouho, v rukou talíř s horkými mexickými plackami, vdycky diplomatická, vdycky trpělivě čekající.

Zavolám vás zítra, Fannie, řekl jsem. Samozřejmě, e zavolá, a Fannie bude naivu! Co kdy teď zavřu očí, pomyslel jsem si, a budu dělat, e jsem slepý

Najdu Henryho pokoj?

Zaukal jsem Henrymu na dveře.

Kdo je to? zeptal se Henry, zamčený ve svém pokoji.

Kdo se ptá, kdo to je? řekl jsem.

Kdo se ptá, kdo se ptá, kdo to je? řekl a musel se zasmát. Pak si uvědomil, e má bolesti. To jste vy.

Puste mě dovnitř, Henry.

Nic mi není, jenom jsem spadl ze schodů, a to je vechno, jen jsem se skoro zabil, a nic víc, tak mě tu nechte v klidu za zamčenými dveřmi. Zítra u budu moct ven, ale jste hodný, e si děláte starosti.

Co se stalo, Henry? zeptal jsem se těch zamčených dveří.

Henry přistoupil blí. V duchu jsem ho viděl, jak se o ty dveře opírá, jako by mluvil mříkou zpovědnice.

Podrazil mi nohu.

V hrudi se mi rozběhl zajíc a změnil se ve velkou krysu, která běhala pořád kolem dokola.

Kdo, Henry?

On. Hajzl jeden mizerná, podrazil mi nohu.

Řekl snad něco, víte jistě, e tam byl?

Jak třeba poznám, jestli je nahoře na chodbě rozsvíceno? Zrovna já? Já to jen cítím. Tam kde stál, bylo na chodbě hrozně teplo. A samozřejmě e dýchal. Slyel jsem ho, jak na tom místě, co se schovává, vtahuje vzduch a tie jemně vydechuje. Kdy jsem el kolem něj, neřekl nic, ale slyel jsem taky, jak mu buí srdce, bum, bum, ale dost moná, e to bylo mé srdce. Chtěl jsem se kolem něj protáhnout, aby mě neviděl, tak si to toti představuje slepec, e kdy je ve tmě, proč by nebyli ve tmě i vichni ostatní. A pak u jen pamatuju  bác! a jak leím dole pod schody a vůbec nevím, jak jsem se tam dostal. Začal jsem volat Jimmyho, Sama a Pietra, a pak jsem si řekl, vdy jsi blázen, ti u jsou po smrti a ty bude po smrti taky, jestli nezavolá někoho jiného. Začal jsem bleskurychle vykřikovat jména, po celém domě se otvíraly dveře, a jak z nich tak vybíhali lidi, utekl i on. Jak běel ke dveřím, připadalo mi, e je snad bosý. Cítil jsem jeho dech.

Polkl jsem a opřel se o dveře. Jaké to bylo?

Počkejte, a si to trochu rozmyslím, a pak vám to řeknu. Teď si jde Henry lehnout. Vlastně jsem rád, e jsem slepý. Moc nerad bych se byl viděl, jak padám ze schodů jako nějaký balík pinavého prádla. Dobrou.

Dobrou noc, Henry, řekl jsem.

A otočil jsem se právě ve chvíli, kdy ten obrovský parník, zchátralý činák, zabočil ve tmě do ohybu řeky. Připadalo mi, e jsem zas kousek od příboje, v biografu pana Shapeshada v jednu ráno, kdy příliv zaplavuje prkna pod sedadly a otřásá jimi a na plátně se míhají velké stříbrnočerné obrazy. Celý činák se zachvěl. S biografem je to jednoduí. Netěstím tohoto velkého starého erého domu bylo, e stíny sestoupily z plátna a čekají u schoditě, nebo se skrývají v koupelnách a občas vyroubují v noci árovky, a kadý cestou ven tápe stejně jak Henry.

I já jsem se zapotácel. Nahoře na schodech jsem ztuhl hrůzou. Slyel jsem, jak ve vzduchu přede mnou víří dech. Byla to vak jen ozvěna mých vlastních vdechnutí a polknutí naráejících na stěnu a vracejících se odrazem, a jsem je cítil na obličeji.

Prokristapána, pomyslel jsem si, ne abys cestou dolů klopýtl.

Kdy jsem vyel z Fanniina domu, čekala na mne limuzína značky Duesenberg z roku 1928 s oférem za volantem. Dveře se zabouchly, a kdy jsme byli na půl cesty k Benátkám, ofér vepředu ve voze si sundal čepici, rozpustil si vlasy a byla z něj

Vyetřovatelka Rattiganová.

Tak co? řekla chladně. Je rozčilená, nebo ne?

Rozčilená je sakra a dost, ale ne kvůli mně.

Ne?

Ne, do prčic, a koukej mi zastavit na nejbliím rohu a nech mě sakra vystoupit!

Na ostýchavého chlapečka ze severního Illinoisu mluvíte dost drsně, pane Hemingwayi.

A co je vám do toho, slečno Rattiganová!

To rozhodlo. Viděl jsem, jak jí troičku poklesla ramena.

Jestli si nedá pozor, přestaneme být přáteli, a Constance si to uvědomovala.

Říkej mi Constance, navrhla u mírněji.

Constance, řekl jsem. Nemůu za to, kdy se někdo utopí ve vaně, moc pije, spadne ze schodů, nebo ho odveze policie. Proč jsi teď třeba nela dovnitř? Jsi Fanniina stará, dávná známá.

Měla jsem strach, e kdyby nás dva viděla Fannie pohromadě, bylo by to na ni u přespříli, ulítl by jí snad vrek hlavy a u nikdy bychom jí ho nenasadili.

Zvolnila s limuzínou z trochu hysterické sedmdesátky na dost nervózních pětaedesát nebo dvaaedesát. Třímala vak volant, jako kdyby mě drela za ramena a třásla mnou. Řekl jsem: Měla bys ji odtamtud dostat, jednou provdy. Teď nebude týden spát, a mohlo by ji to zabít, třeba i umře čirým vyčerpáním. Dui majonézou napořád nikdo nenakrmí.

Constance zvolnila na edesátku.

Dala ti co proto?

Jenom mi říkala Tyfová Marie, zrovna tak jako ty. Zřejmě jsem pro kadého jen zableená koza, co přenáí dýmějový mor. Ale a u je v tom čináku co chce a něco tam opravdu řádí, já to tam nezanesl. A navíc zřejmě Fannie udělala nějakou hloupost.

Co?

Nevím, nechce mi to říct. Ale vyčítá si to. Třeba bys to z ní dostala. Mám straný pocit, e si to vechno Fannie přivodila sama.

Jak?

Limuzína zvolnila na čtyřicítku. Constance mne pozorovala zpětným zrcátkem. Olízl jsem si rty.

Můu se jenom dohadovat. Má prý něco v ledničce, říkala. Kdyby se s ní něco stalo, mám se prý podívat do ledničky. Proboha, vdy je to holá pitomost! Ale snad by ses tam mohla později večer rozjet znovu, podívat se do té zatracené ledničky a snait se uhodnout, jak a proč přivolala Fannie do toho čináku něco, čeho se teď k smrti děsí.

Jeíi o půlnoci! zamumlala Constance a zavřela oči. Marie za svítání!

Constance! zařval jsem.

Nebo jsme právě projeli rovnou na červenou. Natěstí při tom byl Bůh a cestou nás ochránil.

Constance zaparkovala před mým bytem, a kdy jsem odemykal dveře, vystoupila a vstrčila dovnitř hlavu.

Tak tady vznikají vechna ta geniální díla?

Je to jen malý kousek Marsu na zemi.

Nestojí tamhle Calův klavír? Slyela jsem, e ho kdysi chtěli nějací hudební kritici spálit. A potom prý vtrhli jednou do krámu zákazníci, křičeli a ukazovali, jak mají příerné vlasy.

Cal nic patného neudělal, řekl jsem.

Podíval ses v poslední době do zrcadla?

Dělal, co mohl.

Ale jen na jedné straně tvé hlavy. A se u mně přítě staví, připomeň mi to, můj táta byl toti taky holič. A naučil mě řemeslu. Ale proč stojíme ve dveřích? Bojí se, e by tě sousedé pomluvili, kdybys  sakra u! Zase se červená. A řeknu, co chci, vdycky je to zřejmě pravda. Ty ale bere vechno váně, viď? Od doby, co mi bylo dvanáct, jsem neviděla muského, který by se červenal. Vstrčila hlavu jetě dál.

Páni, ty tam ale má krámů. Copak jakiv nic nevyhodí? A co je tohle, snad nečte deset knih najednou, a e by dobrá polovina z nich byly comics? A nemá náhodou vedle psacího stroje drtič papíru? Odeslal jsi u víka od krabic?

Jistě, řekl jsem.

To je ale kutloch! pravila Constance líbezně a myslela to jako poklonu.

Co je moje, je i tvoje.

Ta postel nestačí ani k pokoutnímu sexu.

Jeden z partnerů musí vdycky zůstat na podlaze.

Prokristapána, z kterého roku je ten psací stroj?

Je to Standard Underwood z roku 1935, stará maina, ale báječná.

Zrovna jako já, viď, mladíku? Tak co, pozve k sobě starou hvězdu a sundá jí náunice?

Musí se přece vrátit a podívat do Fanniiny ledničky, pamatuje? A kromě toho, i kdybys tu dneska zůstala, leeli bychom vedle sebe jen tak, jako líce.

Spousta příborů, ale ádné vidličky?

ádné vidličky, Constance.

Kdy já nemůu zapomenout na to tvé neodolatelné spravované prádlo.

Nejsem ádný David.

Sakra, ty nejsi ani Ralph. Dobrou noc, chlapče. Jedu se podívat do té Fanniiny ledničky. A děkuju!

Políbila mě na ucho, div mi nepraskly bubínky, a odjela.

Jetě pod dojmem toho polibku jsem jenom taktak dovrávoral do postele.

A to jsem neměl dělat.

Protoe pak jsem zase měl ten sen.

Večer co večer se před mými dveřmi spustil lehký detík, chvíli se udrel, zaeptal a zase se vzdálil. Bál jsem se tam jít podívat. Bál jsem se, e najdu venku Crumleyho, jak stojí na prahu celý promáčený, s planoucíma očima. Anebo Shapeshadea, míhajícího se a kubajícího v trhavých pohybech jak starý film, s chaluhou, která mu visí od obočí a nosu

Kadý večer jsem čekal, a dé ustane, a pak jsem usnul.

A potom přiel sen.

Byl jsem spisovatelem v malém venkovském městečku v severním Illinoisu a seděl jsem v holičském křesle, podobném Calově křeslu v jeho prázdném krámku. Vtom vtrhl dovnitř někdo s telegramem, ve kterém stálo, e jsem právě prodal námět na film za sto tisíc dolarů!

Křičel jsem v křesle těstím, mával jsem telegramem, a vtom jsem viděl, jak se tváře vech muů, chlapců, ba i holiče změnily v rampouchy, a i kdy kolem mne vichni dělali, jak se na mne usmívají a blahopřejí mi, zuby měli jako kusy ledu.

Najednou jsem u mezi ně nepatřil. Vítr z jejich úst ke mně vál chladem. Navdycky jsem se změnil. Nemohl jsem čekat odputění.

Holič mne co nejrychleji dostříhal, jako kdybych byl nedotknutelný, a já se vracel domů s telegramem ve zpocených rukách.

Pozdě v noci jsem slyel z okraje lesů nedaleko svého domu v tom malém městečku, jak v lesích řve jakási stvůra.

Posadil jsem se na posteli, s tělem potaeným krystalky chladného ledu. Obluda se s řevem blíila. Otevřel jsem oči, abych líp slyel. Doiroka jsem otevřel ústa, abych odpočinul uím. Obluda se připlazila blí, byla u v polovině lesa, házela sebou a vrhala se dál, drtila lesní květiny, a co chvíli vyplaila zajíce anebo mračna ptáků, kteří s křikem vzlétali k obloze.

Nedokázal jsem se pohnout ani vykřiknout. Cítil jsem, jak mi z obličeje ustupuje krev. Na sekretáři kousek od sebe jsem viděl ten slavný telegram. Obluda vyrazila stralivý smrtonosný řev a znovu se vrhla vpřed, jako by cestou chtěla svými hrůznými, jako avle křivými zuby poráet stromy.

Vyskočil jsem z postele, popadl telegram, rozběhl se k hlavním dveřím a dokořán je otevřel. Obluda se u skoro vyvalila z lesa. Bučela, ječela a svými hrozbami sráela noční vítr.

Roztrhal jsem telegram na tucet kousků, hodil je přes trávník a křičel za nimi.

Má odpověď zní  ne! Nechte si svoje peníze! Nechte si svoji slávu! Zůstávám tady! Nikam nepojedu! Ne, a znovu: Ne! a nakonec u v úplném zoufalství: Ne!

V obludném dinosauřím krku zmlkl poslední výkřik. Nastala stralivá chvíle ticha.

Měsíc sklouzl za mrak.

Čekal jsem a pot mi umrzal na obličeji.

Obluda nasála vzduch, vydechla a pak se obrátila a těce se vlekla pryč, nazpátek lesem, kde se pomalu ztrácela a nakonec zmizela úplně. Útrky telegramu poletovaly jako křídla nočních můr po trávníku. Zavřel jsem a zamkl dveře a naříkaje úlevou jsem vlezl do postele. Těsně před svítáním jsem usnul.

A kdy jsem teď leel v posteli v Benátkách, probuzen z toho snu, zael jsem ke dveřím a vyhlédl ven na průlivy.

Co bych asi mohl zavolat do té tmavé vody, do mlhy a do oceánu při pobřeí? Kdo by mě slyel, která obluda by tu rozeznala mé mea culpa, mé velké odmítnutí, můj protest, ze jsem nevinen, Či mé tvrzení, e jsem sluný člověk a zatím neuznaný génius?

Copak jsem mohl křičet: Jdi pryč? Za nic nemohu. Nesmím zemřít. A ty ostatní nech proboha na pokoji. Copak jsem to mohl říct anebo zavolat?

Otevřel jsem ústa, abych se o to pokusil. Ústa jsem vak měl povlečená prachem, který se mi na nich nějak nakupil ve tmě.

Dokázal jsem jen vztáhnout ve výmluvném pohybu ruku, jakoby v prosbě, v němé pantomimě. Prosím, myslel jsem si.

Prosím, zaeptal jsem. A pak jsem zavřel dveře.

V té chvíli zazvonil naproti v ulici v mé osobní budce telefon.

Nezvednu to, říkal jsem si. To je on. Ledový mu.

Telefon zvonil.

Co kdy je to Peg.

Telefon zvonil dál.

Je to on.

Bude zticha! vykřikl jsem.

Telefon ztichl.

Crumley stál s rozespalýma očima ve svých dveřích.

Proboha, víte vůbec, kolik je hodin?

Stáli jsme proti sobě a dívali se jeden na druhého jako boxeři, kteří se zmlátili do zpitomění a teď nevědí, kde se poloit.

Nenapadlo mne, jak začít, a tak jsem řekl: Jsem krutě stíhán osudem.

To je heslo. Shakespeare. Pojďte dál.

Vedl mne domem a do místnosti, kde se na sporáku vařila káva, hodně kávy ve velikém hrnci.

Pracoval jsem dlouho do noci na svém mistrovském díle. Crumley kývl k psacímu stroji v lonici. Visela z něj jako jazyk múzy dlouhá lutá stránka. Píu na úřední papír, víc se na něj vejde. Nejspí si asi představuju, e kdybych dopsal a na konec normálního listu papíru, nenapíu u ani slovo. Proboha, vy ale vypadáte hrozné. Oklivé sny?

Nejhorí, jaký se můe zdát. Pověděl jsem mu o holičství, o filmu prodaném za sto tisíc dolarů, o obludě v noci, o tom, jak jsem křičel a jak ta obrovská bestie s nářkem odela a já zůstal navdycky ivý.

Proboha! řekl Crumley a nalil nám dva velké álky tak husté tekutiny, e vypadala jako bublající láva. Vy máte jetě lepí sny ne já!

Co vlastně má ten sen znamenat? e nikdy nevyhrajeme, nikdy? Jestli zůstanu chudý a jakiv nevydám jedinou knihu, prohrávám. Ale jestli svou práci prodám a uveřejním a budu mít peníze v bance, prohraju taky? Začnou mě lidé nenávidět? Odpustí mi přátelé? Jste starí, Crumley, povězte mi to. Proč mě ta obluda v mém snu přichází zabít? Jaký to vechno má smysl?

Dejte mi pokoj, zavrčel Crumley. Nejsem psychiatr.

Věděl by to A. L. Shrank?

Blázen, co hádá z čmáranic na zdi a z rozmazanin na záchodě? Kdepak. Napíete něco o tom snu? Vdycky radíte ostatním 

A se uklidním. Kdy jsem sem před chvílí el, vzpomněl jsem si, jak mi můj lékař jednou nabídl, e mě provede pitevnou. Díkybohu jsem to odmítl. To bych byl býval opravdu stralivě stíhán osudem. Jsem moc přepracovaný. Jak jen si můu vyčistit tu lví klec ve své hlavě? Jak vyrovnám prostěradla staré paní, co prodávala kanáry? Jak vymaním holiče Cala z Joplinova kouzla? Jak dneska večer ochráním přes celé město a bez jediné zbraně Fannii?

Vypijte si kávu, poradil mi Crumley. Zalovil jsem v kapse a vytáhl obrázek Cala se Scottem Joplinem, kterému chyběla hlava. Prozradil jsem Crumleymu, kde jsem tu hlavu nael.

Někdo ukradl z toho obrázku hlavu. Kdy to Cal viděl, pochopil, e po něm někdo jde, e u nemá nejmení naději, a zmizel z města.

To jeté není vrada, namítl Crumley.

Skoro je, řekl jsem.

Jako kdy prasata začnou lítat a krůty dostanou červenku. Dalí případ, jak se říká u soudu.

Někdo dal Samovi moc pití, a tím ho zabil. Někdo otočil Jimmyho ve vaně, a se utopil. Někdo zavolal na Pietra policajty, ti si ho odvedli, a to bude Pietrův konec. Nad paní, co prodávala kanáry, stál někdo tak dlouho, e ji prostě vyděsil k smrti. A toho dědu nasoukal někdo do lví klece.

Dostal jsem o něm dalí zprávu od koronera, řekl Crumley. Měl v krvi plno dinu.

Jasně. Někdo ho opil, pratil po hlavě, u mrtvého ho zatáhl do průlivu, vstrčil za mříe a pak vylezl a odeel ke svému autu nebo do svého bytu někde v Benátkách. Zřejmě byl úplně promáčený, ale kdo by si viml za bouřky promáčeného člověka, který jde bez detníku?

Houby. Ne, řeknu to sprostěji. Hovnajs. S tímhle výprodejem byste nekoupil soudci ani koblihy anebo hrnek kávy. Lidi prostě umírají. Co chvíli se stane netěstí. Motiv, dejte mi zatraceně nějaký motiv. Pořád melete jen jednu písničku, včera jsem viděl na schodech muíčka, a přitom tam nebylo iváčka. Dneska tam nebyl zas. A propánaboha, já bych si přál, aby odeel! Myslete trochu. Jestli ten takzvaný zabiják existuje, pak víme jen o jednom člověku, který byl na vech místech co on. A to jste vy!

Já? Snad si nemyslíte 

Ne, a uklidněte se. Nedívejte se na mě těma velkýma růovýma králičíma očima. Prokrista musím vám něco najít.

Crumley přeel ke knihovně po jedné straně kuchyně (měl knihy ve vech místnostech v domě) a sundal tlustý svazek.

Hodil na kuchyňský stůl Shakespearovy Sebrané hry.

Neopodstatněná zlovolnost, řekl.

Coe?

Shakespeare je toho plný, vy jste toho plný a já taky. Neopodstatněná zlovolnost. Nepřipomíná vám to něco? Znamená to, e někdo běhá kolem a provádí syčárny, nějaký mizera, který k tomu nemá ádný důvod. Anebo aspoň ádný důvod, který bychom si dokázali představit.

Nikdo přece neběhá po světě a neprovádí syčárny jen tak pro nic za nic.

Proboha, vy jste ale naivní, ohrnul mírně nos Crumley. Polovina případů, kterými se zabýváme na stanici, jsou chlapi, co jezdí na červenou, aby zabili chodce, mlátí své eny nebo zabíjejí kamarády, a nemají k tomu sebemení důvod, na který by se dokázali rozpomenout. Samozřejmé e tam motivy jsou, ale leí tak hluboko, e by byl zapotřebí nitroglycerin, aby je dostal na povrch. A jestli někde opravdu existuje chlap, kterého se snaíte najít se svými pivními důvody a whiskovou logikou, tak ten se vůbec najít nedá. Neznáme jeho motivy, zvyky a nemáme ádné důkazy. Chodí si klidně a volně kolem a jakiv ho nepoznáte, dokud nedokáete připojit kosti kotníku ke kosti nohy, ke kolenu a ke stehenní kosti.

Crumley se se spokojeným výrazem posadil a nalil nám dalí kávu.

Zamyslel jste se někdy nad tím, proč nejsou na hřbitovech záchody? zeptal se mě.

Vyvalil jsem oči. Páni, to mě jakivo nenapadlo! Mezi náhrobky přece nikdo záchody nepotřebuje. Leda! Leda e píete povídku a la Edgar Allan Poe a o půlnoci vám vstává z hrobu mrtvola, která si potřebuje odskočit.

Snad to nakonec nenapíete? Vidíte, jetě tu prozrazuju nápady.

Crumley.

A u je to tady, povzdechl si a odsunul idli.

Věříte v hypnotismus? V potlačení paměti?

Vy u jste potlačený a dost 

Prosím vás. Nashromádil jsem si v ústech sliny. Div mi z toho veho nepřeskočí. Potlačte mě trochu. oupněte mě zpátky.

U vech svatých! Crumley vstal, vypil do dna kávu a vytáhl z ledničky pivo. A kam e vás mám poslat kromě farmy pro cvoky?

Já jsem se s tím vrahem setkal, Crumley. A teď se s ním chci setkat znovu. Snail jsem se si ho nevímat, protoe byl opilý. Stál za mnou, v poslední velké červené tramvaji v noci, co jsem nael ve lví kleci toho dědu.

To není ádný důkaz.

Něco, co řekl, bylo důkazem, jene já jsem to zapomněl. Kdybyste mě dokázal přenést zpátky, nechal mě znovu jet za bouřky tou tramvají a poslouchat jeho hlas, uvědomil bych si, kdo to je, a vechno to zabíjení by přestalo. Copak nechcete, aby tomu byl konec?

Samozřejmě, a a vás zas vrátím zpátky do skutečnosti a vy mi vyklopíte výsledek, půjdu toho zabijáka zatknout, e? Pojď, ty padouchu, můj kamarád spisovatel slyel na jedné hypnotické seanci tvůj hlas, a to je víc ne důkaz. Tady má pouta. Honem si je navlíkni!

Jděte se bodnout. Vstal jsem a rychle dopil álek kávy. Zhypnotizuju se sám. O to přece jde, ne? O autosugesci? To musím dostat do tranzu sám sebe?

Nejste v tom vyučený, nevíte, jak na to. Posaďte se, prokristapána. Pomůu vám sehnat dobrého hypnotizéra. Hej! Crumley se zasmál, i kdy trochu bláznivě. Co byste třeba řekl A. L. Shrankovi, nechtěl byste ho za hypnotizéra?

Proboha! otřásl jsem se. O tom radi ani neertujte. Potopil by mě spolu s Schopenhauerem, Nietzschem a Burtonovou Anatomií melancholie a nikdy bych se u nevynořil. Musíte to udělat vy, Elmo.

Musím vás vystrnadit a sám vlézt do postele.

Jemně mě zavedl ke dveřím.

Najednou jsem se otočil, rozhlédl a zasmál jsem se.

Právě jsem si viml, e nemáte televizi. Koupíte si ji vůbec někdy?

Abych se díval v est večer ve zprávách, jak někoho přejeli, ubodali anebo znásilnili? Ani nápad.

Trval na tom, e mě odveze domů. Cestou, zahleděn přímo do temné budoucnosti, najednou řekl:

Nedělejte si starosti, chlapče. U se nic nestane.

Crumley se mýlil.

I kdy se to samozřejmě neukázalo hned.

Probudil jsem se v est ráno, protoe jsem měl dojem, e u zas slyím tři rány z ručnice.

Byly to vak jen demoliční čety na molu, státní zubaři buící do obrovských zubů. Proč začali dneska ti ničitelé tak brzy se svou ničivou prací? A odkud se vzaly ty rány z ručnice? Pravděpodobně jsem slyel jenom smích těch muů.

Osprchoval jsem se a vyběhl ven, přesně ve chvíli, kdy se k nám přivalila mlhová stěna od Japonska.

Staříci, co se scházeli u pokladny, přili na břeh u přede mnou. Viděl jsem je poprvé ode dne, kdy jsme za nimi zali s Crumleym, přeptat se, jak zmizel jejich kamarád pan Smith.

Pozoroval jsem je, jak pozorují zmírající molo, a přímo jsem cítil, jak se jim v těle hroutí trámy. Seděli tam téměř bez hnutí, jen trochu jako by výkali, jak kdyby chtěli vyplivnout tabák. Pae, které se jim co chvíli kubly, měli sputěné po stranách těla. Věděl jsem, e ti starci vědí, e a zmizí molo, bude jen otázkou času, kdy si to přienou asfaltovací stroje, zalijí koleje a někdo zatluče hřebíky do dveří pokladny a vymete poslední konfety. Být na jejich místě, vydal bych se hned odpoledne do Arizony nebo jiného slunného kraje. Já vak na jejich místě nebyl. Byl jsem to já, o půl století mladí, s nezrezavělými klouby a s kostmi, které nezapraskaly pokadé, kdy se ty velké kletě zahryzly do mola a vykously dalí kus prázdnoty.

Přeel jsem k nim a zastavil se mezi dvěma starci. Rád bych jim byl řekl něco aspoň trochu důleitého.

Zmohl jsem se jen na hluboké povzdechnutí.

Byla to vak řeč, které rozuměli.

Kdy ji zaslechli, jetě dlouhou chvíli čekali.

A potom vichni přikývli.

U se ti zase povedlo dostat mě do pořádné reje!

Můj hlas, který teď putoval a do Mexico City, zněl úplně jako hlas Olivera Hardyho.

Ollie! volala Peg hlasem Stana Laurela. Přile sem rychle. Zachraň mě před těmi mumiemi z Guanajuata!

Stan a Ollie. Ollie a Stan. Od začátku jsme své lásce říkali láska Laurela a Hardyho, protoe jsme se do obou bláznivě zamilovali a dokonale se naučili napodobovat jejich hlasy.

Proč mi aspoň trochu nepomůe? volal jsem, docela jako Hardy.

A Peg vyhrkla v odpověď úplně po způsobu Laurela: Ach, Ollie  ví, já, já mám dojem 

A na chvíli bylo ticho, kdy jsme oba v zoufalství, touze a milostném smutku vzdychali, míle od sebe a dolar za dolarem z Peginých vzácných peněz.

Vdy si to ani nemůe dovolit, Stane, vzdychl jsem, kdy u to bylo k nevydrení. A začíná mě bolet v místech, kam u aspiriny nedosáhnou. Sbohem, miláčku Stanley.

Ach, Ollie, rozplakala se Peg. Sbohem, miláčku Ollie.

A jak jsem řekl

Crumley se mýlil.

Přesně minutu po jedenácté té noci jsem zaslechl, jak před mým domem zastavil pohřební vůz.

Nespal jsem a limuzínu Constance Rattiganové jsem poznal podle tichého zasyčení, s ním přijela, a potom jemného vrčení, jak čekala, a se pohnu.

Vstal jsem, neptal se na nic Boha ani nikoho jiného a automaticky jsem se oblékl, ani jsem vůbec vnímal, co si beru na sebe. Něco mi říkalo, abych sáhl po tmavých kalhotách, černé koili a starém modrém saku. Jenom Číňané se na počest mrtvého oblékají bíle.

Celou minutu jsem drel kliku od dveří, ne jsem vůbec nael sílu otevřít a vyjít ven. Nesedl jsem si dozadu, usedl jsem na přední sedadlo vedle Constance, která se upřeně dívala před sebe na příboj, bíle a chladně se valící ke břehu.

Po tvářích jí stékaly slzy. Neřekla ani slovo, jenom se tie rozjela s limuzínou. Za chvíli jsme u rychle ujíděli prostředkem benátského bulváru.

Bál jsem se na něco zeptat, protoe jsem měl strach z odpovědi.

Asi v polovině cesty mi Constance řekla:

Měla jsem najednou takovou předtuchu.

Víc u neřekla ani slovo. Věděl jsem, e nikoho nevolala. Prostě se tam musela jet přesvědčit sama.

Jak se ukázalo, bylo by pozdě, i kdyby někomu zavolala.

Před činák jsme dojeli přesně v půl jedenácté v noci.

Zůstali jsme sedět ve voze a Constance se stále jetě dívala před sebe a slzy se jí řinuly po tvářích.

Proboha, mám pocit, e váím aspoň metrák, řekla. Nemůu se ani hnout.

Nakonec jsme se vak hnout museli.

V čináku, asi v polovině schoditě, padla najednou Constance na kolena, zavřela oči, pokřiovala se a vydechla: Prosím tě, Boe, moc tě prosím, dej, a je Fannie ivá.

Pomohl jsem jí, opilé smutkem, po schodech nahoru.

Nahoře nad schody byl ve tmě obrovský průvan vzduchu nasávaného do domu, který si nás přitáhl, sotva jsme přili. Na tisíce mil odtud, na samém konci noci, někdo otevřel a zase zavřel dveře na severní straně čináku. Vyel si ven na vzduch? Nebo chtěl utéct? Ve stínu se pohnul stín. Vzápětí k nám jak rána z děla dolehlo bouchnutí dveří. Constance se zhoupla na patách. Popadl jsem ji za ruku a táhl ji dál.

Pohybovali jsme se ovzduím, které bylo čím dál tím starí, chladnějí a temnějí. Rozběhl jsem se a vyráel podivné zvuky, zaklínadla, jak jsem se snail Fannii ochránit.

Nic se nestalo, určitě tam bude, říkal jsem si a modlil jsem se, najdu ji mezi gramofonovými deskami, Carusovými fotografiemi, astrologickými mapami a kelímky od majonézy, a ona si bude zpívat a

Opravdu tam byla.

Dveře visely otevřené v závěsech.

A Fannie leela na zádech na linoleu uprostřed pokoje.

Fannie! vykřikli jsme oba najednou.

Vstaňte! chtěli jsme říct. Kdy leíte na zádech, nemůete přece dýchat! Třicet let jste si nelehla do postele. Musíte jenom sedět, Fannie, jenom sedět.

Fannie vak nevstávala. Ani nemluvila. Ani nezpívala.

Dokonce ani nedýchala.

Klesli jsme u ní na kolena a tie, anebo snad v duchu ji prosili. Klečeli jsme tam jako dva věřící, dva kajícníci, dva léčitelé a vztahovali k ní ruce, jako kdyby to mohlo pomoci. Jako kdybychom ji mohli pouhým dotykem zas přivést k ivotu.

Fannie tam vak leela s očima upřenýma ke stropu, jako by chtěla říct: to je ale zajímavé  co tam dělá ten strop? a jak to e nemluvím?

Bylo to velmi prosté a přitom hrozné. Fannie upadla, nebo ji někdo strčil, a nedokázala vstát. Leela tam uprostřed noci, a ji rozdrtila a udusila její vlastní tíha. Nedalo by asi tolik práce udret ji v poloze, v ní se nemohla obrátit. Člověk by ji ani nemusel přitlačit rukama nebo ji chytit za krk. Stačilo prostě nad ní stát, aby se nemohla převalit, ani podepřít, nadechnout a napřímit. A minutu, dvě se na ni dívat, a by úplně ztichla a oči jí zeskelnatěly.

Ach Fannie, zaúpěl jsem, ach Fannie, bědoval jsem, co jste si to udělala?

Ozvalo se tichounké eptnutí.

Prudce jsem se otočil a vytřetěně se podíval.

Fanniin starý gramofon se pořád jetě pomalu, pomaličku otáčel. Ale pohyboval se. Co znamenalo, e ho sotva před pěti minutami natočila, poloila na něj desku a

Ve tmě někomu otevřela.

Talíř gramofonu se pořád jetě točil. Ale pod jehlou nebyla ádná deska. Tosca se ztratila.

Překvapeně jsem zamrkal a vtom

Kdosi jako by rychle zaukal.

Constance vyskočila, začala se zalykat a někam se rozběhla. Zamířila ke dveřím vedoucím k balkónu, nad prázdným prostranstvím zaplněným jen smetím, s výhledem na Bunker Hill a hernu naproti v ulici, odkud se ozýval smích neutuchající po celou noc. Ne jsem ji stačil zarazit, vyběhla dveřmi se sítí proti hmyzu a stanula u zábradlí balkónu.

Ne, Constance! vykřikl jsem.

Constance tam vak běela jen proto, e se jí chtělo zvracet, nahnula se nad zábradlí, sklonila se dolů a vechno vyhodila, tak jak bych se byl rád vyzvracel i já. Mohl jsem tam jen stát, přihlíet a odvracet od ní oči k vysoké hoře, u které jsme jetě před chvílí jako malé kopečky, postávali.

Konečně Constance přestala.

Otočil jsem se, a ani jsem věděl proč, obeel jsem Fannii a přeel přes pokoj otevřít malá dvířka. Do tváře mi zasvítilo slabé studené světýlko.

Prokristapána! zvolala ve dveřích za mnou Constance. Co to dělá?

Fannie povídala, e kdyby se něco stalo, řekl jsem ztuhlými ústy, mám se prý podívat do ledničky.

Kolem tváří mi zavanul chladný hřbitovní vítr.

A tak se dívám.

V ledničce samozřejmě nic nebylo.

Anebo toho tam spí bylo a moc. Ovocné rosoly, marmelády, nejrůznějí majonézy, omáčky na salát, na kyselo nakládaná zelenina, papriky, sýry, rolády, bílý chléb, máslo, studené nářezy  hotové arktické lahůdky. V ledničce se tajilo celé panoráma Fanniina těla i tajemství, jak bylo promýleno a soustavné budováno.

Znovu a znovu jsem se díval do ledničky a snail se najít, co po mně Fannie chtěla, abych viděl. Prokristapána, co vlastně hledám? říkal jsem si. Skrývá se snad odpověď v těhle sklenicích? A málem jsem vyhodil vechny marmelády a rosoly na podlahu. Musel jsem v polovině toho pohybu svou pěst zarazit.

Není to tam, anebo jestli je, tak to nevidím.

Stralivě, smrtelně jsem vykřikl a zabouchl dvířka.

Gramofon, na kterém chyběla Tosca, toho konečně nechal a zastavil se.

Někdo bude muset zavolat policii, řekl jsem si. Někdo?

Constance u zase stála na balkóně.

Ve tři ráno bylo po vem. Mezitím přijela policie, vechny vyslechla, zapsala si jména, celý barák byl vzhůru, jako by někdo zaloil v suterénu poár, a kdy jsem vycházel zepředu z domu, pořád jetě tam stálo auto z márnice a zřízenci si lámali hlavu, jak dostat Fannii z pokoje a dolů po schodech a jak ji odvézt. Doufal jsem, e nepřijdou na tu bednu od piana, co stála kousek dál v ulici a o které se Fannie ertem zmiňovala. Natěstí na ni nepřili. Fannie vak musela zůstat a do rána v pokoji, ne přijeli z márnice s větím vozem a velkými nosítky.

Bylo to strané, nechat ji tam přes noc samotnou. Ale policie mi nedovolila, abych tam zůstal, lo koneckonců o obyčejný případ přirozené smrti.

Scházel jsem dolů, z jednoho poschodí do druhého, a tu se dveře začínaly zavírat a světla zhasínala, jak tenkrát za nocí na sklonku války, kdy se poslední tanečníci congy vyčerpáni vrátili do svých pokojů a dolů do ulic a já se sám vracel přes Bunker Hill a pak na konečnou metra a za bouření vlaku jsem odjíděl domů.

Constance na mne čekala schoulená na zadním sedadle limuzíny. Leela tam docela tie a dívala se do prázdna. Kdy mě slyela, jak otvírám zadní dveře, řekla mi: Sedni si k volantu.

Posadil jsem se dopředu na místo řidiče.

Zavez mě domů, řekla tie.

Pořádnou chvíli jsem tam seděl, ne jsem se zmohl na námitku: Nemůu.

Jakto e ne?

Neumím řídit.

Coe?

Jakiv jsem se to nenaučil. Ani jsem neměl proč. Jazyk se mi pohyboval mezi rty jako olovo. Odkdy si můou spisovatelé dovolit mít auto?

Propánakrále! Constance se konečně podařilo vstát a vystoupit, ale pohybovala se, jako by měla kocovinu. Vystoupila, pomalu, jako slepá obela vůz a mávla na mne.

Přesedni si.

Jaktak se jí podařilo nastartovat. Tentokrát jsme jeli rychlostí asi dvaceti kilometrů za hodinu, jako by byla taková mlha, e je vidět sotva na tři metry.

Dojeli jsme a k hotelu Ambasador. Constance tam zabočila a zajela k hotelu právě ve chvíli, kdy ze dveří vycházeli poslední hosté jakéhosi sobotního večírku s nafukovacími balónky a směnými klobouky. Nad námi pomalu zhasínala světla nočního podniku Coconut Grove. Zahlédl jsem pár hudebníků, kteří spěchali pryč se svými nástroji.

Constance tu znal kadý. Zapsali jsme se a za chvíli jsme dostali chatu vedle hotelu. Neměli jsme vůbec zavazadla, ale zřejmě to nikomu nevadilo. Hotelový sluha, který nás vedl zahradou k chatě, se díval po Constance, jako by si myslel, e by ji snad měl nést. Kdy jsme doli do pokoje, zeptala se Constance: Stačilo by padesát dolarů spropitného, aby se někdo podíval po klíči, otevřel nám branku a pustil nás do toho bazénu tam vzadu?

Klíč by se při dobré snaze snad nael, řekl hotelový sluha. Ale komu by se chtělo takhle pozdě v noci plavat?

Je to přesně má hodina, řekla Constance.

Za pět minut se u bazénu rozsvítilo a já seděl a díval se na Constance, jak se vrhá do vody a dvacetkrát plave sem a tam přes bazén. Párkrát plavala z jednoho konce na druhý pod vodou, a ani se nevynořila, aby se nadechla.

Kdy za deset minut vylezla z vody, prudce oddechovala a byla červená v obličeji, a já ji zabalil do velkého ručníku a podrel v náručí.

Kdy u se konečně rozpláče? zeptal jsem se po chvíli.

Hlupáčku, řekla mi, právě jsem se vybrečela. Kdy u si člověk nemůe zaplakat v oceánu, musí mu stačit bazén. Kdy není po ruce bazén, je nejlepí vlézt pod sprchu. Člověk si tam můe křičet, řvát a vzlykat, jak jenom chce, a nikomu to nevadí, ivá due ho neslyí. Copak tě to nikdy nenapadlo?

Ne, na to jsem nepřiel, řekl jsem obdivně.

Ve čtyři ráno mě Constance nala v koupelně, jak stojím a dívám se na sprchu.

Tak honem pod sprchu, řekla mi jemně. Vlez tam. Zkus to.

Vlezl jsem pod sprchu a pustil naplno vodu.

V jedenáct dopoledne jsme projíděli Benátkami a dívali se na průlivy, potaené tenkou vrstvou zeleného lemu, a pak jsme projeli kolem napůl zbořeného mola a pozorovali pár racků, kteří se vznáeli nahoře v mlze, na obloze, jí se jetě nedotklo slunce, a v příboji, který byl tichý jako potaené černé bubny.

Čert vem takové popojídění, řekla Constance. Hoď si pěákem. Kdy padne hlava, jedeme na sever do Santa Barbary. A kdy rub, tak na jih do Tijuany.

Jene já pětidolar nemám, přiznal jsem.

Proboha! Constance zalovila v peněence, vytáhla čtvrák a hodila jím do vzduchu. Rub!

V poledne jsme dojeli do Laguny a u jsme si ani nevzpomněli na dálniční policii, která nás nechala projet bez povimnutí.

Seděli jsme venku na útesu, odkud byl rozhled po plái Victora Huga, a popíjeli jsme dvojitou margueritu.

Viděl jsi někdy Now, Voyager?

Desetkrát, odpověděl jsem.

Tak tady seděli a obědvali téte a téte Bette Davisová a Paul Henried v první polovině filmu. Začátkem čtyřicátých let se tu točily exteriéry. Sedí zrovna na idli, kde si rozvalil zadek Henried.

Ve tři jsme byli v San Diegu a přesně o čtvrté před býčí arénou v Tijuaně.

Myslí, e to snese? zeptala se Constance.

Můu to jenom zkusit, odpověděl jsem.

Vydreli jsme to a do třetího býka a pak jsme vyli do podvečerního světla, dali si dvě dalí marguerity a výbornou mexickou večeři a pak jsme se rozjeli na sever, zabočili na ostrov a poseděli za západu slunce v hotelu Coronado. Mlčeli jsme a jen jsme pozorovali, jak se slunce sklání a zalévá růovou barvou staré viktoriánské věe a čerstvě omítnuté bílé boční stěny hotelu.

Cestou domů jsme si zaplavali v příboji na Del Mar, beze slova, jen tu a tam jsme se dreli za ruce.

O půlnoci jsme se zastavili před Crumleyho dunglí.

Oeň se se mnou, řekla Constance.

Snad a se přítě narodím, odpověděl jsem.

Hm, to není patný nápad. Tak zítra.

Kdy odjela, proel jsem po cestičce dunglí.

Kde jste byl? zeptal se mě ze dveří Crumley.

Tak abych vypadl, povídal kačer Donald, řekl jsem.

I jen pojď dál, volal myák Mickey, řekl Crumley.

To studené v mé ruce bylo pivo.

Propánaboha, řekl Crumley, vy ale vypadáte příerně. Pojďte sem.

Objal mě kolem ramen. Myslím, e muský jak Crumley jakiv nikoho takhle neobjal, ani enskou.

Dejte si pozor, jsem ze skla, řekl jsem.

Dověděl jsem se to dneska ráno od dobrého kamaráda z obvodu. Moc mě to mrzí, chlapče. Vím, e to byla vae dobrá známá. Máte s sebou ten seznam?

Stáli jsme venku v dungli a kolem bylo slyet jen cvrčky a odkudsi zevnitř Segoviu, jak naříká nad jakýmsi dnem před dávnými časy, kdy nad Sevillou stálo osmačtyřicet hodin slunce.

Nael jsem ten svůj podivný seznam, který jsem nosil zmačkaný v kapse, a podal jej Crumleymu. Jak to, e ho najednou chcete vidět?

Tak mě to zčistajasna napadlo, sám nevím proč, řekl Crumley. Jak tak s vámi mluvím, začalo mě to zajímat.

Sedl si a dal se do čtení:

Stařec ve lví kleci. Zabitý. Neznámou zbraní.

Paní, co prodávala kanáry. Vyděená.

Massinello Pietro. Ve vězení.

Jimmy. Utopený ve vaně.

Sam. Umřel po alkoholu, který mu někdo dal.

Fannie.

K jejímu jménu jsem si před pár hodinami připsal:

Uduená.

Dalí nové a moné oběti:

Slepec Henry.

Majitelka střelnice Annie Oakleyová.

Podvodný psychiatr A. L. Shrank.

John Wilkes Hopwood.

Constance Rattiganová.

Pan Shapeshade. U toho jsem měl připsáno. Ne, raději vykrtnout.

Já.

Crumley obracel seznam ze strany na stranu, prohlíel si jej a znovu a znovu četl ta jména.

Máte tu hotový zvěřinec, kamaráde. Jakto, e jste do toho cirkusu nezahrnul i mě?

Vichni ti lidé jsou nějak nalomení. Ale vy? Vy přece dokáete vdycky začít znovu.

Jen od té doby, co jsem se s vámi setkal, chlapče. Crumley se zarazil a zrudl. Páni, začínám být nějak sentimentální. Ale jak to, e jste připsal na ten seznam i sebe?

Protoe mám hrozný strach.

Ale vdy vy dokáete taky začínat znovu. Podle vaí logiky by vás to mělo ochránit. A co vichni ti ostatní? Dali se horempádem na útěk, a seskákají z útesů.

Crumley znovu převrátil seznam ze strany na stranu, za nic se mu nechtělo podívat se mi do očí a nahlas četl jména.

Zarazil jsem ho.

Tak co?

Jaké tak co? zeptal se.

U je nejvyí čas, řekl jsem. Zhypnotizujte mě, Crumley. Elmo, ve jménu pána, uspěte mě.

Prokristapána! řekl Crumley.

Musíte to udělat hned, jetě dnes večer. Dluíte mi to.

Kristepane. Tak dobrá, dobrá. Sedněte si. Polote se. Mám zhasnout? Proboha, přineste mi něco tvrdého k pití!

Rozběhl jsem se pro idle a postavil je jednu za druhou.

To je ta velká noční tramvaj, vysvětloval jsem. Tady se posadím. A vy si sedněte za mě.

Utíkal jsem do kuchyně a přinesl Crumleymu skleničku whisky. Musí to z vás táhnout jako z něho.

Aspoň za tuhle úlevu vám moc děkuju. Crumley hodil whisky do sebe a zavřel oči. To je největí volovina, jakou jsem kdy udělal.

Sklapněte zobák a pijte.

Crumley dopil druhou skleničku. Posadil jsem se. Vtom jsem si na něco vzpomnčl, vyskočil jsem a poloil na gramofon Crumleyho desku s africkou bouří. V celém domě se rozprelo, i kolem velké červené tramvaje se spustil liják. Tak a teď je to senzační.

Drte hubu a zavřete oči. řekl Crumley. Proboha, kdy já to ale neumím.

Pst. Buďte zticha.

Dobrá, tak pst! Ticho u. Príma, chlapče. A teď hezky spi.

Pozorně a pečlivě jsem naslouchal.

Pěkně se jede, eptal za mnou Crumley v tramvaji za noci uprostřed detě. Klidně. Mírně. Líně. A do zatáček jemně. Hezky tie jedeme detěm.

Dostával se do rytmu jízdy a poznával jsem mu na hlase, e se mu to začíná líbit.

Kliďánko. Pomalu, tie. Je dávno po půlnoci. A kolem prí, mírňounce prí, eptal Crumley. Kde jste, chlapče?

Spím, odpověděl jsem ospale.

Spíte a někam jedete. Jedete a spíte, mumlal. Jste v tramvaji, chlapče?

V tramvaji, mumlal jsem. Vlak. Dé. Noc.

To je ono. Hezky tam zůstaňte. A jeďte. Po rovině přes Culver City, kolem ateliérů, pozdě v noci, sám v tramvaji, kde jste jen vy  a jetě někdo.

Jetě někdo, zaeptal jsem.

Někdo, kdo hodně pil.

Pil, řekl jsem alostně.

Potácí se a potácí, povídá a povídá, mumlá a eptá. Slyíte ho, synku?

Slyím, jak povídá, mumlá, eptá a povídá, odpověděl jsem tie.

Tramvaj ujíděla nocí uprostřed temné bouře a já tam seděl, řádný občan ve spolehlivém dopravním prostředku, spal jsem, ale vechno jsem slyel, čekal jsem a pohupoval se, s hlavou visící dolů, rukama bezvládně poloenýma na klíně

Slyíte ho, synku?

Slyím.

Cítíte jeho dech?

Cítím.

Prí teď pořád víc.

Prí.

Je tma?

Tma.

Jste v té tramvaji skoro jak pod vodou, tak hustě prí, a někdo se za vámi potácí, běduje, mluví a eptá.

Ano!

Slyíte, co říká?

Skoro.

Hlouběji, pomaleji, jedete, pořád dál, a on se pohupuje. Slyíte jeho hlas?

Ano.

Co říká?

Říká 

Co říká?

On 

Propadáte se hlouběji, spíte. Poslouchejte.

Jeho dech mě ovanul kolem krku, zahřátý alkoholem.

Tak co, co?

Říká 

Tramvaj se s řevem řítila zatáčkou v mé hlavě. Vylétly jiskry.

Hlasitě zahřměla bouře.

Au! vykřikl jsem. A Au! A jetě jednou Au!

Svíjel jsem se na idli, jak jsem se zděeně pokouel uniknout tomu maniakálnímu dechu, té havé alkoholové bestii. A jetě něco jsem zapomněl. Teď se mi to vak vybavilo, vybouchlo mi to do tváře, do čela i do nosu.

Pach otevřených hrobů, jatek, syrového masa ponechaného dlouho na slunci.

S očima pevně zavřenýma jsem začal dávit.

Chlapče! Proboha, chlapče, probuďte se! Proboha, chlapče! křičel Crumley, třásl mnou, plácal mě do obličeje, masíroval mi krk, a dokonce u mě klečel, chytal mě za ruce, tváře a pae a nevěděl, kde mě dřív popadnout a jak mnou zatřást. Vzpamatujte se, chlapče, tak klid.

Au! zaječel jsem a naposled jsem sebou kubl, potácivě jsem vstal a vytřetěně se rozhlíel, jak jsem padal s tím hrůzným masem dolů do hrobu, jak mě tramvaj přejela a dé se mi řinul do hrobky, Crumley mě tloukl a z úst mi tryskal prudký proud kyselé potravy.

Crumley mě postavil venku v zahradě na čerstvý vzduch, přesvědčil se, jestli pořádně dýchám, očistil mě a pak el dovnitř uklidit a zase se vrátil.

Kristepane, tak ono to vylo, řekl. Dověděli jsme se víc, ne oč jsme stáli, co?

Ano, odpověděl jsem chabě. Slyel jsem ho. A řekl přesně, co jsem čekal, e řekne. Název, kterým jsem nadepsal vai knihu. Ale slyel jsem ho docela jasně, a teď bych ho snad u poznal. A ho přítě uvidím, poznám ho, a se s ním setkám kde chci. U ho skoro máme, Crumley, skoro u ho máme. Teď nám u neuteče. A poznám ho podle něčeho jetě určitějího.

Podle čeho?

Zapáchá jako mrtvola. Tehdy té noci mi to ulo, anebo jestli jsem si toho viml, hned jsem to zapomněl, tak jsem byl nervózní. Ale teď se mi to vybavilo. Je mrtvý anebo skoro mrtvý. Tak jak on páchnou psi zabití na ulici. Koili, kalhoty a kabát má plesnivé a staré. A tělo jetě smrdutějí. A tak 

Zael jsem do Crumleyho domu a najednou jsem si uvědomil, e stojím u jeho psacího stolu.

Aspoň mám nový název pro svoji knihu. řekl jsem.

Vyukal jsem to na stroji. Crumley se na mne díval. Slova pomalu vyvstávala na papíru. Oba jsme si je přečetli.

Útěk od smrti.

Skvělý název, řekl Crumley.

A el zavřít, aby k nám nedoléhalo umění temného detě.

Druhý den odpoledne měla Fannie Floriana pohřeb. Crumley si vzal hodinu volna a zavezl mě na malebný staromódní hřbitov na kopci, odkud byla vyhlídka na hory nad Santa Monikou. Uasl jsem, kdy jsem viděl řadu aut před hřbitovem, a jetě víc jsem asl, kdy se kolem mne nesla k otevřenému hrobu spousta květin. Bylo tu jistě na dvě stě lidí a na kolik tisíc květů.

Zajímá mě to tu z hlediska zločinu, řekl Crumley. Jen se podívejte, co je tu lidí. Koukněte, kdo je to tamhle. A kdo to stojí za ním, není to King Vidor?

Jasně, Vidor. A tamhle je Salka Viertel. Psal kdysi filmy pro Gretu Garbo. A ten druhý chlapík je pan Fox, právník Louise B. Mayera. A ten vedle něj Ben Goetz, co vedl pobočku Metro-Goldwyn-Mayer v Londýně. A 

Proč jste mi neřekl, e se ta vae Fannie znala s tolika slavnými lidmi?

Proč to asi Fannie neřekla mně? odpověděl jsem.

Fannie, nejmilejí Fannie, pomyslel jsem si, jak se vám podobá, e jste mi nikdy nic neřekla, nikdy jste se nepochlubila, kolik hvězd chodilo po celá ta léta nahoru a dolů po schoditi vaeho čináku, trochu si popovídat, zavzpomínat a poslechnout si písničku. Fannie, proč jste se o tom nikdy slůvkem nezmínila, bylo by mě to těilo. A nikomu bych to byl neřekl.

Zadíval jsem se na vechny ty obličeje shromáděné kolem květin. Crumley se po nich také rozhlíel.

Myslíte, e tu je, chlapče? zeptal se tie.

Kdo?

Ten, co podle vás Fannii ublíil.

A ho uvidím, tak ho poznám. Ne, poznám ho, a ho uslyím.

A co pak? řekl Crumley. Dáte ho zavřít za to, e jel před pár dny opilý v noci tramvají?

Na obličeji mi muselo být znát, jak mě to straně zabolelo.

Jen vám tak zkouím zkazit náladu, řekl Crumley.

Přátelé, ozval se kdosi.

A lidé ztichli.

Byl to moc hezký pohřeb, pokud ovem můe být pohřeb hezký. Nikdo po mně nechtěl, abych promluvil, a proč by to také po mně měl někdo chtít? Ale asi deset jiných si vzalo na minutu či na tři slovo a řekli ledacos o Chicagu z roku 1920 anebo o Culver City z poloviny dvacátých let, kdy se kolem jetě prostíraly louky a pole a falená civilizace Metro-Goldwyn-Mayer obnáela jen jednu budovu a asi dvanáctkrát do roka zastavilo na cestě za ateliéry velké červené auto a Louis B. Mayer a Ben Goetz a vichni ostatní se sesedli a hráli poker a pak se rozjeli do San Bernardina a zali si do biografu na poslední film Gilberta či Garbo anebo Navarry a vrátili se domů s rukama plnýma kartiček, na kterých u předem byly napsané recenze: Úděsné!, Velkolepé!, Hrozné!, Senzační!. A pak si ty karty roztřídili i s králi, královnami, s kluky a desítkami, aby si udělali představu, co mají k čertu v ruce. A kdy o půlnoci, pořád jetě zabraní do karet, zastavili za ateliéry, voníce paovanou whiskou, vystupovali se astnými či ponuře rozhodnými úsměvy ve tváři, aby se podívali za Louisem B., jak vrávorá ke své limuzíně a první se rozjídí domů.

Vichni dneska přili a vichni mluvili poctivě a jasně. Nebylo slyet ádné li. Za kadým slovem, které tu bylo řečeno, leel skutečný zármutek.

Uprostřed toho horkého odpoledne se kdosi dotkl mého lokte. Otočil jsem se a strnul překvapením.

Henry! Jak jste se sem dostal?

To víte, e ne pěky!

A jak jste mě nael mezi tolika lidmi? zaeptal jsem.

Jediný voníte mýdlem Ivory, jinak je tu cítit jen Chanel a Old Spice. Vlastně jsem dneska rád, e jsem slepý. Klidně to vechno vyslechnu, ale nerad bych to viděl.

Holdy pokračovaly. Dalí promluvil pan Fox, advokát Louise B. Mayera, který se sice vyznal v právnických záleitostech, ale nikdy se neel podívat na jediný film svých klientů. Teď právě vzpomínal na dávná léta v Chicagu, kdy Fannie

Mezi zářivými barvami se mihl kolibřík. Chvíli po něm zabzučela váka.

Smraďoch, řekl tie Henry.

Zarazil jsem se, chvíli jsem čekal a pak jsem zaeptal: Smraďoch?

Na ulici před naím barákem, eptal Henry. Mluvil jen koutkem úst a díval se přitom k obloze, kterou neviděl.

Na chodbách, před mým pokojem. U Fanniina pokoje. Vude byl cítit. Jen on. Pořád ten samý. Henry ztichl. A kývl. Smrdí v podpaí.

Chřípí se mi zachvělo. Do očí mi vhrkly slzy. Netrpělivě jsem přelápl z nohy na nohu, jak se mi chtělo odejít, podívat se po něm, najít ho.

Kdy to bylo, Henry? eptal jsem.

Tuhle v noci. Zrovna kdy Fannie navdycky odela.

Pst! napomínal nás někdo nablízku.

Henry zmlkl. Kdy se řečníci střídali, zaeptal jsem: Kde?

Jak jsem přecházel ulici, řekl Henry. Brzy ten večer. Byl to silný, opravdu pronikavý zápach. A pak mi připadalo, e Smraďoch jde chodbou za mnou. Abyste rozuměl, ten zápach byl tak silný, e mi pročistil nosní dutiny. Jako kdyby na mě dýchl grizzly. Cítil jste někdy něco takového? Strnul jsem uprostřed ulice, jak kdyby mě někdo pratil baseballovou pálkou. Napadlo mě, e kdy někdo tak straně páchne, určitě nenávidí Boha, psy, lidstvo, celý svět. Ne by obeel kočku, radi na ni lápne. Prostě mizera. A smrdí mu podpaí, to u jsem vám říkal. Podpaí. Je vám to něco platné?

Stál jsem dočista ztuhlý. Dokázal jsem jen přikývnout. Henry řekl: Ten smrad se u několik nocí táhl celým domem, ale teď jetě zesílil, snad e se ke mně ten parchant víc přiblíil. Teď u vím, e mi nohy podrazil ten Smraďoch. Dobře jsem se na to rozpomněl.

Pst! řekl kdosi.

Promluvil jakýsi herec, pak kněz, potom rabín a pak se mezi náhrobky objevil chrámový sbor První baptistické církve na Central Avenue a seskupil se, aby zazpíval To krásné jitro, Sladké sbohem, sbohem a Boe můj milý, potě mne, a odsud odejdu. A hlasy zněly jak hlasy zpěváků, které jsem slýchal koncem třicátých let, kdy zpívali písně Ronalda Colmana o zasněených horských títech a rajských údolích Shangri-La anebo stáli na bílých obláčcích v boích loukách ve filmu Zelená pastvitě. Kdy skončili svůj jásavý zpěv, zaplavilo mne těstí a radost, smrt měla náhle nový plá ze slunečního svitu a času, kolibřík se vrátil pro nektar a váka se snesla trochu ní, kmitla se mi kolem tváře a zase odlétla.

Takhle bych se jednou rád nechal doprovodit ze světa, řekl mi Crumley, kdy jsme vycházeli ze hřbitova a Henry cupital mezi námi. Proboha, hned bych chtěl být na místě toho sboru. Kdo potřebuje peníze, kdy umí takhle zpívat?

Já se vak upřeně díval na Henryho. Henry můj pohled vycítil.

Nejhorí je, e přichází znovu a znovu, řekl. Smraďoch. Myslel byste, e má u dost, ne? Ale on je hladový, nenasytný, nedokáe toho nechat. Strané ho baví děsit lidi. Ubliovat je jeho heslo. Bolest je pro něj ivot. Myslí si, e dostane starého Henryho, tak jako dostal ostatní. Ale já u nespadnu.

Crumley ho váně poslouchal. Kdyby přiel znovu 

Tak vás zavolám, a hned. Pořád něco kutí u pokojů. Přistihl jsem ho, jak něco kutil u Fanniiných zamčených dveří. Jene ty přece policie zavřela na visací zámek a zalepila, ne? Něco na nich dělal, ale já na něj zařval, a utekl. Určitě je to zbabělec. Zbraň ádnou nemá, jen číhá a nastaví slepci nohu, aby ho shodil z celého schoditě. Smraďochu! křičel jsem za ním. Srabe!

Zavolejte nás, řekl Crumley. Můeme vás teď zavézt domů?

Děkuji, dovezly mě sem ty oklivé enské od nás z baráku a zase mě odvezou zpátky.

Henry, řekl jsem a natáhl k němu ruku. Rychle ji uchopil. Skoro jako by viděl, e mu ji podávám. Jak jsem cítit já, Henry? zeptal jsem se.

Henry přičichl a zasmál se. Dneska u nejsou hrdinové, jako bývali. Ale ujdete.

Kdy jsme ujíděli s Crumleym zpátky k pobřeí, zahlédli jsme velkou limuzínu, která nás předjela rychlostí sto dvaceti kilometrů za hodinu, ale drela se v patřičné vzdálenosti od hřbitova plného květin. Zamával jsem a zavolal.

Constance Rattiganová se ani neohlédla. Při pohřbu stála někde u hrobu, schovaná stranou, a teď se řítila domů, rozzlobená na Fannii, e nás tak opustila, a moná i rozzlobená na mě, e jsem sem přivedl Smrt, aby předloila účet.

Její limuzína zmizela ve velkém bíloedém oblaku výfukových plynů.

Zrovna se kolem nás přehnaly Harpyje a Fúrie, poznamenal Crumley.

Ne, řekl jsem, jen jedna oputěná paní, která pospíchá do svého úkrytu.

Tři dny jsem se pokouel Constance Rattiganové dovolat, ale nebrala telefon. Seděla doma, zamylená a moc rozzlobená. A já měl nejasný pocit, jako bych byl nějak spolčený s člověkem, co postává na chodbách a tak straně ubliuje lidem.

Snail jsem se zavolat do Mexico City, ale nabyl jsem jistoty, e se mi Peg ztratila nadobro.

Bloumal jsem po Benátkách, rozhlíel se, naslouchal a čichal, pořád jsem doufal, e uslyím ten hrozný hlas, a pátral po příerném pachu čehosi odumírajícího nebo u dávno mrtvého.

I Crumley mi zmizel. Díval jsem se kolem sebe, ale nebyl nikde přede mnou, ani nechodil za mnou.

A po třech dnech, kdy jsem se nikam nedovolal, nepotkal vrahy, kdy jsem zuřil nad osudem, sklíčen vemi těmi pohřby, jsem podnikl něco, co jsem jaktěiv předtím neudělal.

Asi v deset večer jsem si vyel po prázdném molu, a dokud jsem nedoel na místo, ani jsem si neuvědomoval, kam vlastně jdu.

Hej! řekl mi kdosi.

Strhl jsem z regálu vzduchovku, ani jsem se nepřesvědčil, jestli je nabitá anebo jestli mi někdo nestojí v cestě, a vypálil jsem, pálil jsem a pálil, estnáctkrát!

Bum, prásk. A bum, bum, bum, bum, a pořád na mě při tom někdo křičel.

Do ádného terče jsem se netrefil. Vdy jsem v ivotě nedrel puku v ruce. Nevěděl jsem, nač střílím, ale ne, vlastně jsem to věděl moc dobře.

Tu má, ty mizero, tu má, ty parchante jeden!

Bum, prásk, bum, prásk!

Vzduchovka u byla prázdná, ale pořád jetě jsem tiskl kohoutek. Náhle jsem pochopil, e puka nefunguje. Někdo mi ji vzal z ruky. Byla to Annie Oakleyová a dívala se teď na mě, jako kdyby mě viděla poprvé v ivotě.

Víte vůbec, co děláte? zeptala se mne.

Ne, a je mi to úplně fuk! Rozhlédl jsem se kolem sebe. Jakto e máte tak pozdě večer jetě otevřeno?

Nemám co jiného na práci. A nemůu spát. A co se stalo s vámi, pane?

Od dneka za týden zahynou vichni na tomhle vivém světě.

Tomu snad ani sám nevěříte?

Ne, ale mám takový pocit. Půjčte mi jinou puku.

Přece nechcete jetě střílet.

Ale chci. A nemám teď na zaplacení, take mi budete muset věřit! zvolal jsem.

Dlouho se na mne dívala. Pak mi podala puku. Vra mu to, kovboji! Zab ho, Bogie, řekla.

Vypálil jsem estnáctkrát. Tentokrát jsem nedopatřením trefil dva terče, i kdy jsem na ně neviděl, tak zamlené jsem měl brýle.

U jste se dost vyřádil? zeptala se za mnou tie Annie Oakleyová.

Ne! vykřikl jsem A pak jsem tie dodal: Ano. Ale co vy tu děláte na lávce za střelnicí?

Bála jsem se, e mě tam někdo zastřelí. Nějaký blázen zrovna vystřílel dvě puky, a ani nezacílil.

Podívali jsme se na sebe a dali se do smíchu.

Annie Oakleyová chvíli poslouchala a pak se mě zeptala: Smějete se, nebo brečíte?

Jak vám to připadá? Něco udělat musím. Poraďte mi co.

Dlouho se mi dívala do obličeje a pak zala ke střelnici a zavřela vechny ty poskakující kachničky a pohupující se aky a zhasla světla. Vzadu ve střelnici se otevřely dveře. V nich se odráela Annie Oakleyová.

Jestli u musíte po něčem střílet, tak támhle máte cíl, řekla mi. A odela.

Trvalo mi půl minuty, ne jsem pochopil, e chce, abych el za ní.

Vyvádíte takhle často? zeptala se mne Annie Oakleyová.

Nezlobte se, omlouval jsem se.

Leeli jsme na její posteli, já po jedné straně a ona po druhé, a Annie mne poslouchala, kdy jsem jí vyprávěl o Mexico City a Peg a o Peg a Mexieo City, městě tak dalekém, a to člověka bolí.

Můj osud jsou zas muský, co se se mnou můou unudit v posteli k smrti, řekla mi Annie Oakleyová, nebo mi začnou vykládat o jiných enských, zapalovat si cigarety, anebo prostě utečou do svýho auta, jak zmizím v koupelně. Víte, jak se jmenuju doopravdy? Lucretia Isabel Clarisse Annabelle Maria Monica Brownová. Vechna ta jména mi dala máma, tak co si z nich mám vybrat? Říkám si Annie Oakleyová. Potí je v tom, e jsem tupá. Chlapi mě za deset minut nemůou ani vidět. Prostě tupá. Přečtu si knihu a za hodinu nemám ponětí, o čem byla! Nic mi v té hlavě nezůstane. Ale já moc mluvím, viďte?

Trochu, uznal jsem mírně.

Myslel byste si, e některýmu chlapcovi bude enská tak strané tupá jako já vyhovovat, ale nakonec je to vyřídí. Tam co teď leíte, lehá tři sta nocí do roka pokadé jiný trouba. A jetě k tomu je a sem slyet ze zátoky to houkání mlhového rohu, taky to u vás tak houká? Někdy v noci, kdy je u mě nějaký roák a blbeček a začne houkat ten roh, připadám si straně oputěná, a chlap si tam leí vedle mě, dívá se, kam dal klíče, a kouká po dveřích 

Vtom zazvonil telefon. Annie se po něm vrhla, chvíli poslouchala a pak řekla Já se snad bodnu! Zamávala na mne sluchátkem. Je to pro vás.

To není moné, řekl jsem. Nikdo neví, e tu jsem.

Vzal jsem si sluchátko.

Co dělá zrovna u ní? zeptala se Constance Rattiganová.

Nic. Jak jsi mě nala?

Někdo sem volal. Ale neřekl, kdo je. Jen mi pověděl, abych si ověřila, kde jsi, a zavěsil.

Propánaboha! Polila mne zima.

Seber se a pojď, řekla mi Constance. Potřebuju, abys mi pomohl. Přiel tvůj neznámý přítel.

Můj přítel?

Pod střelnicí zabouřil oceán a otřásl pokojem a postelí.

Byl tady na břehu, u dvakrát za sebou. Musí na něj pustit hrůzu a odehnat ho  ach, boe!

Constance!

Na dlouho se rozhostilo ticho, v kterém jsem slyel příboj pod Constancinými okny. Pak řekla Constance takovým zvlátním přidueným hlasem: U je tu zas.

Dej pozor, a tě nevidí.

Ten parchant je zase dole na břehu, zrovna jako včera večer. Jenom se dívá k domu, jak kdyby na mě čekal. Je úplně nahý, mizera. Myslí si snad, e stará paní je takový blázen, e se rozběhne k vodě a skočí po něm? Prokristapána!

Zavři okna, Constance, a zhasni!

Ne. U odchází. Moná e mě slyí a tam. Třeba si myslí, e volám policii.

Zavolej ji!

Je pryč. Constance se zhluboka nadechla. Přijď sem, chlapče. Ale rychle.

Nezavěsila. Nechala sluchátko vyvěené a odela. Slyel jsem, jak klape sandály do dlaek na podlaze, jako by ukala do stroje.

Také jsem nezavěsil. Z jakéhosi důvodu jsem sluchátko jenom odloil, jako by bylo pupeční ňůrou mezi mnou a Constance Rattiganovou. Dokud ji nepřeruím, nemůe Constance zemřít. Stále jetě jsem slyel, jak se na druhém konci linky převalují noční vlny.

Jste úplně stejný jako ostatní chlapi. Taky jdete, ozvalo se za mnou.

Otočil jsem se.

Annie Oakleyová seděla na posteli, zachumlaná do prostěradla jako kapustňák, oputěný v moři.

Nezavěujte ten telefon, poádal jsem ji.

Aspoň dokud nedojdu a tam, na druhou stranu, pomyslel jsem si, a nezachráním někomu ivot.

Jsem prostě tupá, řekla Annie Oakleyová, a proto u jdete. Tupá.

Musel jsem sebral hodně odvahy, abych se rozběhl po nočním pobřeí a k domu Constance Rattiganové. Představoval jsem si, jak mi utíká naproti nějaká straná mrtvola.

Jeíi! vydechl jsem. Co kdy toho mrtvého potkám?

Jú! zaječel jsem.

A prudce jsem vběhl do temného stínu.

Zapla pánbůh, e jsi to ty! vykřikl kdosi.

Ne, Constance, řekl jsem. Zapla pánbůh, e jsi to ty.

Co je ti sakra tak k smíchu?

Tohle. Plácl jsem do velkých pestrých poltářů, které jsem měl navrené vude kolem sebe. U jsem dneska v druhé posteli.

Opravdu k uchechtání, řekla Constance. Bude ti vadit, kdy ti dám jednu do nosu?

Constance, dobře ví, e chodím s Peg. Byl jsem prostě osamělý. A ty ses celé dny neozvala. Annie mě pozvala k takovému popovídání na poltáři, nic víc na tom nebylo. Neumím lhát. Je mi to vidět na obličeji. Podívej se.

Constance se podívala a rozesmála se.

Prokrista, úplné jablíčko. Tak dobrá. Opřela se do poltářů. Moc jsem tě teď vyděsila?

Neměla jsi tak křičet, kdy jsi utíkala.

Měla jsem hroznou radost, e tě vidím, synku. Nezlob se, e jsem ti tak dlouho nezatelefonovala. Kdysi jsem zapomněla na pohřeb za pár hodin. Teď mi to trvá celé dny.

Dotkla se vypínače. Světla potemněla a rozsvítil se estnáctimilimetrový promítací přístroj. Na bílé stěně se začali prát dva kovbojové.

Jak se teď můe dívat na filmy? zeptal jsem se.

Abych dostala kurá a dokázala nakopnout toho naháče, kdyby se tu zítra v noci zas objevil.

Radi o tom ani neertuj. Zahleděl jsem se z francouzských dveří k liduprázdnému pobřeí, kde se o okraj noci rozbíjely jen bíle vlny. Myslí si, e ti volal, aby ti řekl. kde jsem, e jsem u Annie, a pak sem přiel po plái a zůstal tu stát?

Ne. Mluvil trochu jinak. Nejspí to budou dva různí mutí. Ach boe, nevím, co si o tom vem myslet, ale ten první, co chodí nahý, musí být tak trochu exhibicionista, ne, někdo, kdo se rád předvádí? Proč by sem jinak prostě nezaběhl, nezmlátil starou enskou nebo ji nezabil, anebo to neudělal obojí? To mi spí nahání hrůzu ten druhý, ten chlap, co pořád volá.

Já vím, pomyslel jsem si, taky jsem slyel jeho dech.

Připadá mi jako hotová zrůda, řekla Constance.

Ano, pomyslel jsem si. Jakoby z dálky jsem slyel, jak se s hlasitým skřípěním řítí v deti do elezné zatáčky velká červená tramvaj a jakýsi hlas za mnou vykřikuje název Crumleyho knihy.

Constance, začal jsem, ale pak jsem se zarazil. Chtěl jsem jí říct, e jsem tu před mnoha dny viděl jedné noci cizího člověka na pobřeí.

Mám tady na jihu nějakou nemovitost, řekla Constance, a zítra se tam zajedu podívat. Zavolej mě a pozdě večer, ano? A nepodíval by ses mi mezitím po něčem?

Udělám pro tebe vechno. Anebo aspoň vechno. Constance se chvíli dívala, jak William Farnum sráí k zemi svého bratra Dustina, zase ho zvedá a znovu ho sráí k zemi.

Mám dojem, e u vím, kdo je ten naháč na břehu.

Kdo?

Rozhlíela se po pobřeí, jako by se bála, e je tam jetě někde jeho duch.

Jeden mizera z mé minulosti s hlavou jak urputný německý generál, řekla, a s tělem jako vichni chlapci v létě, co kdy chodili po téhle zemi.

U domu nad kolotočem zastavila malá motorka, na které seděl obkročmo mladý mu v ortkách. Tělo měl opálené, lesklé olejem a překrásné. Na hlavě měl těkou helmu s temným chráničem přitaeným a k bradě, take jsem mu neviděl do obličeje. Tělo měl vak tak úasně krásné, e jsem takové snad nikdy nespatřil. Připomnělo mi den před mnoha lety, kdy jsem viděl, jak po mořském břehu kráčí krásný Apollón a za ním se jako vodní tří táhne řada chlapců, kteří ani netuí, čím je přitahuje. li vak za ním uchváceni jeho krásou, zamilovaně, ani tuili, e je to láska, a nikdy potom se neodváili promluvit o tom citu, spí se snaili později v ivotě na tuto chvíli zapomenout. Je mnoho takových krás na tomto světě, krás, které vábí vechny mue a vechny eny a vechny děti, a je na tom cosi čirého a zázračného a čistého a nezůstane po lom ádná sedlina viny, protoe se nic nestalo. Prostě jste někoho viděli a li za ním, a kdy se na plái končilo, ten mladík odeel a vy jste li také pryč, s úsměvem, který vás tolik překvapil, e jste jetě za hodinu pozvedli ruku k obličeji a pořád jetě jej tam nacházeli.

Na celé plái a za celé léto uvidíte takové tělo u mladého mue či mladé, eny jenom jedinkrát. Anebo dvakrát, pokud si bohové zdřímli a příli neárlí.

A teď tu obkročmo na své motorce seděl Apollón a díval se na mne tmavým hledím, v kterém se vůbec nic neodráelo.

Přiel jste za starouem? Smích za sklem zazněl sytě a hrdelně. Výborně! Tak pojďte dál!

Opřel motorku o zeď a veel přede mnou do domu a na schoditě. Jako gazela bral schody po třech a zmizel nahoře v pokoji.

el jsem za ním schod za schodem a připadal jsem si starý.

Kdy jsem veel do jeho pokoje, slyel jsem, jak se sprchuje. Vzápětí vyel, svlečený a blýskající se vodou, s helmou pořád jetě na hlavě. Stál ve dveřích koupelny, díval se na mne jako do zrcadla, spokojený tím, co viděl.

Tak co, řekl s helmou jetě přes obličej, jak se vám líbí nejkrásnějí chlapec, mladý mu, kterého miluji?

Rozzuřeně jsem zrudl.

Zasmál se a strhl si helmu.

Propánaboha, řekl jsem, jste to doopravdy vy.

Starou, řekl John Wilkes Hopwood. Pohlédl na své tělo a usmál se. Anebo mladík. Který z nich se vám líbí víc?

Prudce jsem polkl. Musel jsem se přinutit rychle odpovědět, protoe jsem chtěl seběhnout ze schodů, ne mě stačí zavřít a zamknout v pokoji.

Záleí na tom, řekl jsem, který z vás stává pozdě v noci na plái před domem Constance Rattiganové.

Jako by v skvělém načasování se rozezvučela dole v kulatém stanu hudba calliope a podle ní se roztočil kolotoč. Hudba mi připadala jako drak, který spolykal mrtvoly dudáků a teď se snaí je vyvrhnout, bez zvlátního řádu či zvlátní melodie.

Jak kočka, která chce uváit svůj dalí pohyb, se staromladý Hopwood ke mně otočil opálenými zády, s gestem, které mne mělo uchvátit.

Zavřel jsem oči před pohledem na tolik zlata.

To postačilo, aby se Hopwood rozhodl, co chce říct.

Jak jste přiel na nápad, e bych se namáhal kvůli takové staré kobyle, jako je Constance Rattiganová? zeptal se mne, sáhl do koupelny, vytáhl ručník, a začal si utírat ramena a hruď.

Byl jste její velká láska a ona zas vae. To bylo tehdy v létě, kdy celá Amerika tolik milovala milence, e?

Obrátil se, aby se podíval, jestli je mi na obličeji znát tolik ironie jako na hlase.

Poslala vás, abyste mne varoval, a ji nechám na pokoji?

Moná.

Kolik uděláte kliků? Jestlipak dokáete přeplavat edesátkrát bazén nebo ujet čtyřicet mil denně na kole a nezpotit se při tom, jakou váhu uzvednete a s kolika lidmi  viml jsem si, e neřekl enami, jste schopen se milovat za jedno odpoledne? zeptal se.

Ne, ne, ne, ne a moná e se dvěma, abych odpověděl na vechny ty otázky najednou, řekl jsem.

Pak mi tedy těko můete vyhroovat, ja? řekl Hun Helmut a obrátil se ke mně, abych mohl dostatečné ocenit jeho skvostnou, řeckého boha hodnou fasádu, odpovídající zlatému pozadí.

Půjdu si na břeh, kdy budu chtít, řekl.

Před sebou gestapo a v závěsu pláové chlapce, napadlo mne.

Nic nepřiznávám. Moná e jsem tam někdy večer byl. Kývl k mořskému pobřeí. A dost moná e taky ne.

Jeho úsměvem si člověk mohl podřezat íly.

Hodil po mně ručníkem a já ho chytil.

Utřete mi záda, jo?

Hodil jsem mu ručník zpátky. Jak ručník padal, zůstal mu viset na hlavě a zakryl mu obličej. Stralivý Hun na chvíli zmizel. Zůstal jen král slunce Apollón se zadkem zářivým jako jablka bohů.

Zpod ručníku se tie ozvalo:

Audience je u konce.

Začala vůbec někdy? řekl jsem.

Kdy jsem scházel ze schodů, stoupala mi naproti dračí chorobná melodie calliope.

Na plachtě benátského biografu nezůstal ádný nápis.

Vechna písmena zmizela.

estkrát jsem si přečetl tu prázdnotu a cítil jsem, jak se mi v hrudi cosi převaluje a umírá.

Obeel jsem kino a vyzkouel vechny dveře, ale byly zavřené, a tak jsem nahlédl do pokladny, která byla úplně prázdná, a pohlédl na velké rámy na plakáty, odkud se na mne jetě před několika dny usmíval Barrymore, Chancy a Norma Shearerová. Teď tam nebylo vůbec nic.

Poodstoupil jsem a jetě naposled jsem si sám pro sebe tie přečetl tu prázdnotu.

Tak co tomu říkáte? ozvalo se za mnou.

Otočil jsem se. S úsměvem tam stál pan Shapeshade. Podával mi velikou roli filmových plakátů. Dobře jsem věděl, co to je. Můj diplom z Nosferatského institutu, Quasimodovy univerzity a z postgraduálního studia DArtagnana a Robina Hooda.

To mi přece nemůete dát, pane Shapeshade.

Vy jste romantický dřič, viďte?

Jistě, ale 

Jen si to vezměte. A na shledanou a sbohem. A jetě jednou sbohem a na shledanou, ale někde jinde. Ne na tomhletom molu!

Nechal mi diplomy v ruce a odběhl. Nael jsem ho na konci mola, jak ukazuje dolů, dívá se mi do obličeje a pozoruje mě, jak se najednou skláním, chytám zábradlí a upřeně se dívám do vody.

Byly tam vechny ty puky, poprvé po dlouhých letech tiché. Leely na dně moře, asi pět metrů pod hladinou, ale voda tu byla čirá, protoe právě vycházelo slunce.

Napočítal jsem v místech, kde plavaly jen ryby, na tucet dlouhých, studených, modrých kovových zbraní.

To je rozloučení, co? Shapeshade pohlédl k místu, kam jsem se díval i já. Letěly jedna po druhé. Jedna po druhé. Dneska časně ráno. Přiběhl jsem a volám, co to děláte? A ona na mě: Co byste asi myslel? A házela je jednu za druhou, letěly přes zábradlí a u byly pod vodou. Vám přece zavírají biograf a mně dneska odpoledne střelnici, tak co to má vechno sakra za cenu, řekla. A u zas letěly jedna za druhou.

Ale ona ne  řekl jsem a pak jsem se zarazil. Zadíval jsem se do vody pod molem a jetě o hodný kus dál. Co ona?

Jestli tam neskočila nakonec? Ne, ne. Jenom tu se mnou jetě dlouho stála a dívala se na oceán. Vak tady dlouho nezůstanou, řekla. Ode dneka za týden jsou pryč. Potopí se tu pár hlupáků a zase je vynesou ven, viďte? Co jsem na to mohl říct, ne ano.

Nechala nějaký vzkaz, ne odela? Nemohl jsem odtrhnout oči od dlouhých vzduchovek, které zářily v postupujícím přílivu.

Povídala, e půjde někam dojit krávy. Býky e ale nechce ani vidět, jen ádné býky. Prý bude dojit krávy a tlouct máslo, to bylo to poslední, co jsem od ní slyel.

Doufám, e to udělá, řekl jsem. Kolem ručnic se to najednou zahemilo rybami, které se zřejmě chtěly podívat, co to tam leí. Ale ádná střelba se neozvala.

Je hezké, kdy jsou ty puky potichu, co? řekl Shapeshade.

Přikývl jsem.

A tohle si tady nezapomeňte, řekl Shapeshade.

Papíry mi vypadly z ruky. Shapeshade se shýbl a podal mi diplomy za celá ta léta mého mládí, kdy jsem se proháněl s Fantomem a Hrbáčem ztemnělými uličkami posypanými praenou kukuřicí.

Cestou jsem uviděl chlapečka, který stál a díval se na zbytky horské dráhy leící jako rozházené kosti na břehu.

Jak to, e tu ten mrtvý dinosaurus leí na plái? zeptal se mne.

Také mne to u před chvilkou napadlo. A vadilo mi, e ten kluk vidí zborcenou horskou dráhu stejně jako já  jako mrtvé zvíře ve vlnách.

Ne, pomyslel jsem si.

Ale nahlas jsem laskavě řekl: Taky bych to rád věděl, synku.

Obrátil jsem se a těce vrávoral pryč, jak jsem odnáel z mola plnou náruč neviditelných puek.

Té noci jsem měl dva sny.

V prvním rozdrtilo veliké lačné parní rypadlo na třísky Shrankův freudovský a schopenhauerovský domeček z karet a po proudu vyplul Markýz de Sade, Thomas De Ouincy, choré dcery Marka Twaina a Sartre ve zvlátě trudném rozpoloení a topili se v temných vodách nad lesklými pukami ze střelnice.

Ve druhém snu se mi objevil urnál, ve kterém jsem kdysi viděl ruskou carskou rodinu, rozestavěnou u svých hrobu a postřílenou jako v nějakém němém filmu  jeden po druhém sebou vdycky kubli, nadskočili, zhroutili se a padali po hlavě jako vyraené zátky do jámy. Člověk se při tom pohledu div nezadusil hrůzným smíchem. Bylo to nelidské, směné k umlácení. Bum!

A do hrobu spadl Sam, Jimmy, Pietro, paní, co prodávala kanáry, Fannie, stařec, kterého jsem nael ve lví kleci, Constance, Shrank, Crumley, Peg a nakonec já!

Bum!

S trhnutím jsem se probudil, zalit ledovým potem.

Zvonil telefon u benzínové pumpy naproti v ulici.

Pak přestal zvonit.

Zatajil jsem dech.

Telefon zazvonil jetě jednou a ztichl.

Čekal i sem.

Telefon jetě jednou zazvonil a zmlkl.

Pro pána boha, pomyslel jsem si  Peg by mi přece tohle neudělala. A Crumley taky ne. Jednou zazvonit a pak toho nechat?

Telefon zazvonil znovu, jenom jedinkrát. A pak se odmlčel.

Určitě je to on. Osamělý Smrák. Volá mě, aby mi řekl něco, co nechci vědět.

Posadil jsem se na posteli a chloupky na těle se mi zjeily, jako kdyby mi Cal přejel po krku bzučavými elektrickými nůkami a dotkl se nervu.

Oblékl jsem se a vyběhl k vodě. Zhluboka jsem se nadechl a pak jsem se udiveně zadíval k jihu.

V dálce na pobřeí tam jasně zářila osvětlená okna v celé maurské pevnosti Constance Rattiganové.

Constance, pomyslel jsem si, tohle se Fannii líbit nebude. Fannii? To u jsem se opravdu rozběhl.

Vynořil jsem se z příboje jako samotná smrt.

V Constancině domě svítila vechna světla a vechny dveře zely dokořán, jako by je Constance jedny po druhých zotvírala a vpustila dovnitř přírodu, svět, noc a vítr, aby jí vyvětraly dům, a bude pryč.

A opravdu byla pryč.

Poznal jsem to, ani jsem musel zajít dovnitř, protoe od čáry, kam ve dne dosahoval příboj a kde jsem teď stál, se táhla dlouhá stopa jejích lépějí, a kdy jsem se zadíval dolů, jasně jsem viděl, kde končí ve vodě. Ven vak nevycházely nikde.

Nepřekvapilo mne to. A ani mne nepřekvapovalo, e nejsem překvapen. Zamířil jsem k iroce otevřeným vchodovým dveřím, a ani jsem nezavolal na jejího oféra, vlastně jsem na něj zprvu málem zavolal a musel jsem se zasmát, co bych to udělal za hloupost. Veel jsem dovnitř, ale ničeho jsem se nedotkl. V arabském salonku hrál gramofon. Taneční hudbu od Raye Noblea z Londýna roku 1934, nějaké melodie Noela Cowarda. Nechal jsem hudbu znít dál. Promítací přístroj bezmylenkovitě otáčel svým kotoučem, film vak u skončil a bílé světlo árovky zíralo do prázdné přední steny. Ani mne nenapadlo promítačku zastavit. Na stolku stálo v láhvi vychlazené a vyčkávající Möet et Chandon, jako by Constance odběhla k moři přesvědčena, e si přivede z dalekých hlubin nějakého zlatého boha.

Na poltáři leely sýry připravené na talíři a ejkr s martini, které u začínalo řídnout. Limuzína stála v garái a stopy se pořád jetě rýsovaly v písku, míříce jenom jedním směrem.

Zatelefonoval jsem Crumleymu a blahopřál jsem si, e jetě nepláču, tak jsem byl otupělý.

Crumley? řekl jsem do telefonu

Crumley, Crumlíčku, řekl jsem.

Ach, moje noční dítě, povzdechl si Crumley. Zas jste si vsadil na patného koně?

Pověděl jsem mu, kde jsem.

Najednou nemůu chodit, přiznal jsem. Musel jsem se posadit, ale telefon jsem pořád jetě svíral v ruce. Přijeďte pro mne.

Crumley za mnou přiel a na břeh.

Stáli jsme a dívali se na arabskou pevnost, celou jasně ozářenou jako slavnostní stan uprostřed písečné poutě. Dveře, otevřené ke břehu, byly pořád jetě dokořán a uvnitř hrála hudba, přehrávala celou zásobu desek, které jako by se nikdy nechtěly zastavit. Hrály Čas eříků, potom Dianu, pak Není rozkoná?, potom Poslechněte mou píseň o Nilu a Pohanskou milostnou píseň. Co chvíli jsem u čekal, e se najednou objeví Ramon Navarro, vběhne dovnitř, celý rozcuchaný a s divokým pohledem v očích se vyřítí ven a poběí ke břehu.

Ale vdy jsem tu jenom já a Crumley.

Co?

Ani jsem si neuvědomil, e přemýlím nahlas, omlouval jsem se.

Pomalu jsem vyli nahoru po břehu.

Dotkl jste se něčeho?

Jenom telefonu.

Kdy jsem doli ke dveřím, pustil jsem ho napřed, proel jsem domem a zase jsem vyel ven.

Kde je ofér?

To jsem vám taky nikdy neřekl. Constance nikdy oféra neměla.

Coe?

Vyprávěl jsem mu, jak Constance Rattiganová vystupovala v různých rolích.

Take ona si hrála sama pro sebe? Je to čím dál tím zapeklitějí, jak se tak říká 

Vyli jsme zadními dveřmi, zastavili se na terase, kterou teď ovíval vítr, a dívali jsme se na stopy, pomalu mizící v mírných závanech.

Mohla by to být sebevrada, řekl Crumley.

Constance by něco takového neudělala.

Prokristapána, vy jste si ale jistý, co si o lidech myslet. Proč u konečně nedostanete rozum? Kdy je vám někdo sympatický, jetě to neznamená, e se nemůe bez vás odhodlat k tomu velkému skoku.

Někdo tu na ni čekal na břehu.

Dokate to.

li jsme po jediné řadě Constanciných stop dolů k příboji.

Tady stál, ukázal jsem. Dvě noci. Viděl jsem ho.

Ohromný. Po kotníky ve vodě. Take po vrahovi nezůstala ani stopa. Co mi jetě chcete ukázat, synku?

Někdo mě před hodinou volal, vzbudil mě a řekl mi, abych přiel na břeh. Ten někdo věděl, e Constancin dům je prázdný, anebo brzy prázdný bude.

Tak někdo vám telefonoval? Taky ohromný. Tak teď jste vy po kotníky ve vodě a nenecháváte ádné stopy. Váně je to vechno?

Zřejmč jsem zrudl ve tvářích. Crumley pochopil, e jsem mu řekl jen polovinu pravdy. Nechtěl jsem mu přiznat, e při posledním zazvonění jsem ten telefon nezvedl, ale e jsem v hrozné předtue utíkal rovnou k pobřeí.

Aspoň máte integritu, pane spisovateli. Crumley se zadíval na bílé vlny, které se valily k pobřeí, potom na stopy a pak na dům, bílý, chladný a prázdný uprostřed noci. Víte, co znamená integrita? Je to zaloené na slově integera. Čísla. Integrita znamená sčítání. Nemá nic společného s ctností. Integritu měl třeba Hitler. Nula plus nula plus nula rovná se nule a ničemu jinému. Zvonění telefonu, stopy pod vodou, slepá tuení a nesmyslná víra. Vechny ty výstřely v noci mi začínají lézt na nervy. Je to tak asi vechno?

Jasné e ne. Mám opravdového ivoucího podezřelého. Constance ho poznala. Já taky a zael jsem za ním. Zjistěte si, kde byl dneska v noci, a máte vraha. Chcete přece 

Přestal jsem ovládat svůj hlas. Musel jsem si sundat brýle a setřít z nich drobounké skvrnky písku, abych jimi viděl.

Crumley mne pohladil po tváři a řekl: Tak si to tolik neberte. Jak můete vědět, e ten chlapík, a u to byl kdo chtěl, ji nezavedl do vody a 

Tam ji utopil!

Ne, zaplaval si s ní, pěkně s ní mluvil a pak spolu plavali jetě asi sto padesát metrů k severu a zali k němu. Co vy víte, třeba přijde celá zničená za svítání domů s takovým tím zmateným úsměvem.

Ne, řekl jsem.

Copak, snad vám nekazím vai romantickou záhadu?

Ne.

Poznal vak na mně, e jsem znejistěl. Dotkl se mého lokte. Co jetě jste mi neřekl?

Constance povídala, e má kousek odsud, dole na pobřeí nějakou nemovitost.

Víte tak jistě, e se tam večer nevydala? Jestli mi mluvíte pravdu, tak se moná vyděsila a vypadla odsud.

Limuzínu má pořád jetě tady.

Lidi chodějí taky pěky, ne? Vy taky pořád chodíte sem a tam. Dáma se moná něčeho vylekala, vydala se mělkou vodou kousek k jihu, a my teď víme houby.

Zadíval jsem se k jihu, jestli tam neuvidím krásnou dámu, která utekla po břehu.

Jde o to, e se vůbec nemám oč opřít. Jen prázdný dům. Staré desky hrající na gramofonu. ádný dopis na rozloučenou. Ani náznak násilí. Musíme počkat, dokud se paní Rattiganová nevrátí. Ale i kdy se nevrátí, pořád jetě nebudeme mít ádný případ, ani corpus delicti. Vsadím se s vámi o dbán piva, e 

Pojďte se mnou zítra do jednoho bytu nad kolotočem. A uvidíte obličej toho divného chlapa 

Proboha. Myslíte opravdu toho, o kom se domnívám, e ho myslíte?

Přikývl jsem.

Toho náfuku? řekl Crumley. Toho teploue?

Vtom se ozvalo z vody hlasité plouchnutí.

Oba jsem poskočili.

Jeii, co to bylo? zvolal Crumley a díval se do půlnočních vod.

Constance, pomyslel jsem si, vrací se.

Pak jsem se zadíval upřeněji a po chvíli jsem řekl: Tuleni. Někdy sem připlavou a hrají si tady.

Propána, řekl Crumley.

V salónu pořád jetě běí promítačka, řekl jsem. A hraje gramofon. V kuchyni je zapnutá trouba, něco se tam peče. A ve vech pokojích svítí vechna světla.

Radi některá pozhasínáme, ne celý ten barák vyhoří.

li jsem po stopách Constance Rattiganové a k její bíle osvětlené pevnosti.

Podívejte, zaeptal najednou Crumley. Zadíval se k východnímu obzoru. Co to je?

Vystupoval tam slabounký pásek studeného světla.

Svítání, řekl jsem. U jsem si myslel, e ani nepřijde.

Za svítání odvál vítr stopy Constance Rattiganové z písku.

A po břehu sem přicházel pan Shapeshade, co chvíli se ohlíel a pod paí nesl plechové krabice s filmy. A právě v té chvíli vystoupil v dálce z moře obrovský netvor s ocelovými zuby, povolaný spekulanty s nemovitostmi, a začal mu bořit biograf.

Shapeshade uviděl mne a Crumleyho, jak stojíme na přední verandě Constance Rattiganové, rychle nám pohlédl do obličeje a potom na písek a na oceán. Nic jsme mu nemuseli říkat, tak bledí jsme byli.

Ona se vrátí, opakoval Shapeshade znovu a znovu, vrátí se. Constance by přece neodela. Proboha, s kým bych si potom poutěl filmy? Určitě se vrátí! Z očí mu vyhrkly slzy.

Nechali jsme mu na starost prázdnou pevnost a rozjeli jsme se nazpátek k mému bytu. Cestou na mě detektivní poručík Crumley vychrlil plno uráek, častoval mě ostrými slovy, jako je tlama, zabedněnec a trouba, a hrozil mi, jak jednou lápnu rovnou do toho. A hlavně odmítl mou nabídku, abychom se povozili na tom zatraceném kolotoči a trochu vyslechli polního marála Erwina Rommella anebo jeho hezounkého do růových lístků oděného přítele Nijinského.

Moná tak za den za dva. Jestli sem ta blbá stará husa nepřiplave z Cataliny, tak určitě. Potom se rozhodně začnu vyptávat. Ale teď? Nebudu přece kydat koňský trus, jen abych nael kobylu.

Zlobíte se na mne? zeptal jsem se.

Jestli se zlobím? Proč bych se zlobil? Já a zlobit se? Mám vás u po krk. Ale nač bych se zlobil? Tady máte dolar a jděte se desetkrát svézt na horské dráze a poslechnout si calliope.

Vysadil mě u mého domu, a jetě kdy jsem utíkal ke dveřím, nabral to zuřivou rychlostí pryč.

Doma jsem se podíval na staré Calovo piano. Z velkých bílých slonovinových zubů se svezlo plátno.

Moc se mi nesměj, řekl jsem.

Odpoledne mne čekaly tři události.

Dvě byly příjemné. A jedná hrozná.

Doel mi dopis z Mexika. Byla v něm fotografie Peg. Peg si namalovala oči roztokem hnědého a zeleného inkoustu, aby mi připomněla, jakou mají barvu.

Pak doel pohled od Cala s razítkem z Gila Bend.

Synku, stálo na pohledu, staráte se mi o piáno, aby bylo pořád naladěné? Mám tady částečný úvazek  morduju lidi v místní hospodě. V tomhle městě je plno holohlavců. Ani nevědí, jakou mají kliku, e se mnou nemusejí mít nic společného. Včera jsem stříhal erifa. Nařídil mi, e do čtyřiadvaceti hodin musím vypadnout z města. Zítra si to namířím do Sedalia. Mějte se dobře. Vá Cal.

Obrátil jsem pohlednici v ruce. Byl na ní obrázek korovce s černým a bílým vzorem na hřbetě. Cal k němu přimaloval svůj neumělý portrét  seděl tam, jako by plaz byl hudební nástroj a on hrál jenom na černé klávesy.

Zasmál jsem se a vydal se k molu Santa Monica. Celou cestu mi leelo v hlavě, co mám říct tomu podivínovi, který si ije dvojím ivotem nad úpícím kolotočem.

Polní marále Rommelle, zavolal jsem, jak a proč jste zabil Constance Rattiganovou?

Nikdo tam vak nebyl, take mne ani nikdo neslyel.

Kolotoč se tie otáčel.

Deska s calliope byla nasazená, ale hudba dohrála a ke konci a jehla se otáčela v dráce kolem dokola.

Majitel kolotoče nebyl v pokladně mrtvý, jenom opilý do němoty. Byl sice vzhůru, ale jako by vůbec neslyel to ticho kolem a netuil, e koně cválají jen podle velkého kusu výcarského sýra v ústech obrovského stroje.

Zneklidněně jsem to ve pozoroval a u jsem se chtěl pustit nahoru po schodech, kdy jsem si viml papírků, jemně poletujících po podlaze otáčející se dostihové dráhy.

Čekal jsem, a se kolotoč jetě dvakrát otočí, a pak jsem se chytil mosazné tyče, naskočil a opile přecházel od jedné tyče k druhé.

Útrky papíru poletovaly ve větru, jak jej vzdouvali dolů a nahoru poskakující koně i pohyb samotného kolotoče, který nesměřoval nikam.

Pod roztrhaným papírem jsem na okrouhlé podlaze nael pevně zastrčený útrek. Někdo zřejmě zastrčil zprávu pod přední kopyto jednoho dřeveného koně. Někdo, kdo ji nael, přečetl, roztrhal a utekl.

John Wilkes Hopwood.

Dobré tři minuty jsem sbíral ty kousíčky a připadal si stejně beznadějně jako bezcílná cesta kolotoče, a pak jsem seskočil a snail se je sestavit. Dalích patnáct minut mi trvalo, ne jsem objevil jedno hrůzné slovo zde a druhé stralivé slovo tady a dalí odsuzující o kousek dál, ale nakonec jsem dospěl k smrti a zániku. Kadý, kdo by to četl, aspoň kadý, kdo má starou kostru v mladém krásném svalstvu, by se po takových úderech musel zhroutit.

Celé jsem to dohromady nedal. Některé kousky mi chyběly. Podstatou textu vak bylo, e ten, kdo ho čte, je starý a eredný. Straně eredný. Miluje tohle tělo, protoe kdo by ho chtěl s takovým obličejem? U léta o něj nikdo nestojí. Dopis mu připomínal, jak ho u v roce 1929 vyhodili z ateliérů, a napadal ho za napodobování německého vojáckého hlasu, za podřezané íly, podivné hoánky a staré nemocné enské. V barech si pozdě v noci říkají vae jméno a vysmívají se vám, kdy odcházíte po několika laciných dinech. A teď jste zavinil smrt. Viděl jsem vás včera v noci na břehu, kdy ta ena plavala do moře a u se nevrátila. To se bude pokládat za vradu. Dobrou noc, sladký princi.

A to bylo vechno. Stralivá zbraň, odeslaná potou a nalezená.

Posbíral jsem útrky a el nahoru po schodech, asi o devadesát let starí, ne jsem byl před několika dny.

Po celém bytě bylo rozházené atstvo, po podlaze a u několika kufrů, jako kdyby se Hopwood pokouel si sbalit, ale pak ztratil nervy a odjel jenom tak nalehko.

Podíval jsem se z okna bytu. Dole na molu pořád jetě stálo jeho kolo, připnuté k pouliční svítilně a zajitěné visacím zámkem. Ale motorka zmizela. To jetě ovem nic nedokazovalo. Hopwood se na ní třeba rozjel do moře, bylo by to pro něj snazí, ne tam jen vejít.

Proboha, pomyslel jsem si, co kdy doene Annii Oakleyovou a pak oba doenou Cala?

Vysypal jsem malý koíček na papíry postavený na křehkém psacím stole u jeho postele a nael pár útrků jemného jasné lutého dopisního papíru, jaký se prodává na Beverly Hills, nahoře s monogramem C. R., nepochybně patřícího Constanci Rattiganové. Na papíru bylo strojem napsáno:

O PŮLNOCI. ČEKEJ ESTKRÁT ZA SEBOU NA BŘEHU. MONÁ, SNAD JAKO ZA STARÝCH ČASŮ. A pod tím strojem iniciály C. R.

Typy těch písmen mi připomínaly stroj, který jsem vídal otevřený na psacím stole v arabském salónku.

Dotkl jsem se útrků a zamyslel jsem se, jestli Constance opravdu napsala Hopwoodovi? Ne. Byla by mi to řekla. Tohleto mu zřejmě poslal před týdnem někdo jiný. A Hopwood pobíhal po pobřeí jako hřebec a čekal v příboji, a Constance se smíchem přiběhne. Omrzelo ho snad čekání a vtáhl ji do vody a utopil? Ne. určitě ne. Zřejmě ji viděl, jak skočila do vln, a u se nevynořila. Celý vyděený utekl domů, a co tam nael? Poslední dopis, strané poníení, krutou ránu pod pás. Take k útěku z města měl dva důvody: strach a ty uráky.

Pohlédl jsem k telefonu a povzdechl jsem si. Nemělo smysl volat Crumleyho. Neměl jsem corpus delicti. Jenom roztrhaný papír, který jsem si zastrčil do kapsy od bundy. Ty útrky mi připadaly jako motýlí křídla  křehounké, ale jedovaté.

Roztavte třeba vechny zbraně, pomyslel jsem si, zlámejte noe a spalte gilotiny, a zákeřní lidé stále jetě budou psát dopisy, jaké dokáí zabíjet.

U telefonu jsem zahlédl lahvičku kolínské vody a vzal jsem ji s sebou, protoe jsem se najednou rozpomněl na slepce Henryho a jeho čich.

Dole se pořád jetě tie otáčel kolotoč, koně přeskakovali neviditelné překáky a dobíhali k cíli, jeho se nikdy nedočkali.

Pohlédl jsem na opilého pokladního v jeho dřevené rakvi, otřásl jsem se a bez doprovodu jakékoli hudby jsem odsud rychle vypadl.

Zázrak se udál těsně po obědě.

Doporučenou potou mi doel dopis z American Mercury s nabídkou, e časopis ode mne odkoupí jednu mou povídku, pokud mi nebude vadit, e mi polou ek na tři sta dolarů.

Vadit? vykřikl jsem. Propána! Oni se museli zbláznit!

Vystrčil jsem hlavu do prázdné ulice a zavolal na domy, oblohu a pobřeí.

Zrovna jsem prodal povídku do American Mercury! Za tři sta dolarů! Je ze mě boháč!

Rozběhl jsem se přes ulici a strčil dopis z Mercury před třpytící se skleněné oči za výlohou malého krámku.

Koukněte! křičel jsem. Co vy na to? Vidíte!

Boháč! mumlal jsem si a div jsem se tím slovem nezalkl, kdy jsem utíkal do obchodu s lihovinami a zamával dopisem majiteli před obličejem. Podívejte! vytasil jsem se s ním v pokladně benátské stanice. Hej! zarazil jsem se najednou. Protoe jsem zjistil, e jsem vběhl do banky, přesvědčen, e u mám u sebe ten ek, a chtěl jsem se prokázat jenom tím zatraceným psaním.

Boháč! zrudl jsem a pomalu odeel.

Doma jsem se najednou rozpomněl na svůj hrůzný sen.

Na tu příernou bestii, která se u vztyčovala, e mě seere.

Blbče jeden! Hlupáku! Volal jsi dobrá rýe, kdy jsi měl říct, e je patná.

Toho večera mi poprvé po dlouhé době nezaplavil práh prudký dé. Nikdo za mnou nepřiel, k ránu jsem nenael na pěince ádnou chaluhu.

Zahnala to má pravda a mé zmatené výkřiky.

Není to zvlátní, pomyslel jsem si, čím dál zvlátnějí.

Tělo se nenalo, take druhý den se nekonal pohřeb, jen obřad k uctění památky Constance Rattiganové, uspořádaný zřejmě partou fanouků, kteří sbírali fotografie a autogramy filmových hvězd. A tak písek před arabskou pevností na břehu moře podupalo mnohem víc nohou ne obvykle.

Stál jsem daleko od toho zmatku a díval se, jak se pár postarích záchranářů vleče s přenosnými varhanami a k místu, kde někdo zapomněl postavit stoličku, take dáma, která i tak hrála dost patně, musela hrát vestoje. Na čele jí stály krůpěje soli, a jak řídila svůj truchlivý sbor, pohazovala hlavou. Rackové se zatím slétali dolů, obhlédnout, co se to tam děje, a kdy neobjevili ádnou potravu, zase ulétali, mu, který se vydával za kněze, těkal a kvičel jak pudl a vodoui vyděeně vzlétali, zatímco píseční krabi se zahrabávali hloub a hloub, aby se ukryli, a já skřípal zuby, napůl ve vzteku a napůl v ďábelském smíchu, kdy jakoby z nočního plátna pana Shapeshada nebo zpod půlnočních mol přicházely bizarní postavy, vrávoraly dolů k příboji a házely do vln uvadlé květinové věnce.

Sakra, Constance, teď bys měla připlavat, pomyslel jsem si. Zarazit jim tu akárnu. Kouzlo mi vak nevylo. Z vody se vynořily jen věnce, vyvrené na břeh vlnami, které o ně nestály. Pár lidí se snailo naházet je zase do moře, ale ty zatracené věnce prostě zas vyplavaly znovu a navíc se rozprelo. Vichni se začali zoufale shánět po novinách, aby si přikryli hlavy, záchranáři zas odnesli ty zatracené varhany zpátky přes písek a já osaměl v deti s novinami omotanými kolem hlavy a s titulky obrácenými vzhůru nohama nad mýma očima.

Zmizení slavné hvězdy, která se ji dávno odmlčela.

Zael jsem ke břehu a odkopl květinové věnce do vln. Tentokrát tam zůstaly. Svlékl jsem se do plavek, uchopil náruč květin, plaval co nejdál do moře a pak jsem pustil květiny po vodě.

Kdy jsem se vracel, uvízl jsem nohama v jednom z těch věnců a málem jsem se utopil.

Crumley, zaeptal jsem.

Sám jsem vak nevěděl, jestli ta slova na mých rtech znamenají kletbu anebo modlitbu.

Crumley otevřel dveře. Obličej mu svítil a leskl se, ale ne po pivu. Stalo se něco jiného.

Hej! zvolal detektiv. Kde jste celou tu dobu? Pořád vás volám. Pojďte se honem podívat, co tu vá stařík má.

Běel přede mnou do pracovny a dramaticky ukázal na psací stůl, na kterém leel stoh rukopisu, plného slov.

Tedy, to jste střihoun, Crumley! řekl jsem a hvízdl.

Střihoun? To se na mě hodí. Střihoun Crumley. Crumley, ahoj, ty střihoune!

Vytáhl z psacího stroje jeden list papíru.

Chcete si to přečíst?

Ani nemusím. zasmál jsem se. Je to dobré, viďte?

Pozor, uhněte, smál se Crumley zas na mě. Přehrada se provalila!

Posadil jsem se a astně se zadíval na jeho prosluněný obličej. Kdy se to vechno stalo?

Asi před dvěma dny, o půlnoci, v jednu anebo ve dvě, ani nevím. Prostě jsem si tu leel se svými zuby v puse, díval se do stropu, ani jsem nečetl knihu, ani neposlouchal rádio, ani nepil pivo, a venku foukal vítr, stromy se prohýbaly. A najednou se mi začaly mylenky hemit jak červi ve skleníku. A já prostě vstal, přeel přes pokoj a sedl ke stolu, a ne jsem si uvědomil, co dělám, začal jsem mlátit do stroje jako divý a nemohl jsem se zarazit, a k ránu jsem u měl tuhle obrovskou horu anebo kupu popsaného papíru a smál jsem se a brečel zároveň. Jenom se na to podívejte! A v est ráno jsem vlezl do postele, a jen jsem tam leel a koukal na vechen ten papír a smál jsem se a smál a byl jsem astný, jako kdybych si zrovna namluvil nejsenzačnějí kočku na světě.

A taky jste si ji namluvil, řekl jsem jemně.

Zvlátní je, čím to vechno začalo, uvaoval Crumley. Moná e to udělal ten vítr před domem. Někdo mi nechal na prahu místo vizitky chaluhu. A myslíte, e starý detektiv vyběhl, střílel na vechny strany a volal Ruce vzhůru!? Kdepak. ádný křik ani střílení! Jenom jsem tloukl do psacího stroje a nadělal rámusu jako na Silvestra anebo na Vechny svaté. A víte, co se stalo pak? Hádejte.

Tělo jsem měl studené jak led. Na krku mi naskočila husí kůe.

Vítr utichl, řekl jsem. Kroky před vaím domem ustaly.

Coe? zeptal se Crumley uasle.

A nikdo vám u nenechal na prahu chaluhy. A ten člověk u nikdy nepřiel.

Jak to víte? vydechl Crumley.

Prostě to vím, a to je vechno. I kdy jste si to ani neuvědomil, udělal jste to nejlepí, co jste udělat mohl. Zrovna tak jako já. Rozkřičel jsem se a on mi dal pokoj. Ach boe, boe.

Pověděl jsem Crumleymu, jak jsem prodal povídku do Mercury, jak jsem pak běhal po městě jako blázen a vyřvával tu novinu do nebes a od té doby se mi u nikdy ve tři ráno nespustil u dveří dé a dost moná e se u nikdy nespustí.

Crumley se posadil, jako kdybych mu najednou podal záchranné lano.

Blííme se k cíli, Elmo, řekl jsem. Zastraili jsme ho, i kdy jsme o tom ani nevěděli. Čím víc se nám vzdálí, tím víc se o něm dovíme. Anebo se moná něco dovíme. Teď aspoň víme, e ho dokáí zahnat ukřičení blázni nebo smějící se detektivové, kteří v pět ráno maniakálně tlučou do psacího stroje. Pite dál, Crumley. Aspoň se vám nic nestane.

Nesmysl, řekl Crumley. Ale kdy to říkal, musel se smát.

Jeho smích mi dodal odvahy. Zalovil jsem v kapsách a vyndal anonymní dopis, který tak vyděsil Hopwooda, i vřelé milostné psaníčko na slunečně lutém papíru, které ho předtím vylákalo dolů na pobřeí.

Crumley si pohrával s útrky a kousky papíru a znovu napůl sklesl do svého cynismu.

Kadý ten dopis je psaný na jiném papíru. Ani jeden není podepsaný. Klidně je mohl napsat někdo oba. A jestli byl starý Hopwood takový sexuální maniak, jak si myslíme, přečetl si psaní na lutém papíru, opravdu uvěřil, e ho napsala Rattiganová, přihnal se na břeh a čekal tam jako hodný chlapeček, a Rattiganová přijde a popadne ho. Ale dobře víte a já taky, e Rattiganová takový dopis jakiva nenapsala. Měla hrdosti za deset. Jakiva se o nic neprosila ani ve velkých hollywoodských domech, ani na ulicích, ani na břehu. Co vlastně tedy víme? la si zaplavat, kdy se jí zachtělo. Sám jsem to viděl, den co den, kdy jsem trénoval a běhal po břehu. A zatímco byla na dvě stě metrů v zátoce a lakovala tam se raloky, mohl někdo klidně proklouznout dovnitř, co by se bylo povedlo i mně, a kdo chtěl, se mohl usadit v jejím salónku, vypůjčit si její psací stroj a dopisní papír a zase se nenápadně vytratit, poslat erotický vzkaz tomu mizerovi Hopwoodovi a čekat na ohňostroj.

A co pak? zeptal jsem se.

A pak se moná vechno zvrtlo, řekl Crumley. Kdy tu ten manekýn pořád otravoval, Rattiganová se vylekala, chtěla mu uplavat do moře a zachytil ji asi odliv. Hopwood se zatím rozhlíel na břehu, čekal, a kdy se nevrátila, dostal nahnáno a utekl. A druhý den mu přijde dalí dopis, úplně zdrcující obvinění. Pochopí, e ho někdo viděl na břehu a můe ho označit za údajného vraha Rattiganové. A tak 

Odjel radi z města, řekl jsem.

Vypadá to tak. Tím jsme ustrnuli na deset mil od Tampica v Kleopatřině lodi, ale bez vesel. Oč se vůbec můeme opřít?

Víme, e existuje chlap, který v jednom kuse telefonuje, ukradl holiči Calovi ze staré fotografie hlavu Scotta Joplina a Cala vyděsil tak, e ho vyhnal z města.

To se jetě musí ověřit.

Chlap, který postává na chodbách, opil starého dědu a nacpal ho do lví klece, a dost moná e si i schoval pár tramvajových lístků, které ukradl dědovi z kapes.

To se musí taky ověřit.

Chlap, který vyděsí starou obchodnici s kanáry k smrti a ukradne jí novinové titulky ze dna ptačích klecí. A kdy u Fannie nedýchá, ukradne si na památku desku Tosky. A pak napíe dopisy starému herci Hopwoodovi a tak ho vystraí, e ho navdycky vytve kdovíkam. Nejspí si z Hopwoodova bytu taky něco ukradl, ale to u se nikdy nedovíme. A kdybyste se poohlédl u Constance Rattiganové, asi byste zjistil, e jí, těsně ne jsem tam tuhle večer přiel, lohl z police láhev ampaňského. Je to hotový sběratel 

Vtom zazvonil Crumleyho telefon. Crumley zvedl sluchátko, poslouchal a pak mi sluchátko podal.

Smraďoch! řekl kdosi měkce.

Henry! Crumley přiloil ucho ke sluchátku se mnou.

Smraďoch u je tu zas, před dvěma hodinami se tu potloukal, říkal Henry z té vzdálené země, ze starého čináku na druhém konci Los Angeles, z rychle zmírající minulosti. Někdo mu to musí zatrhnout. Ale kdo?

Henry zavěsil.

Smraďoch! Vyndal jsem z kapsy Hopwoodovu kolínskou a poloil ji Crumleymu na stůl.

Ne, řekl Crumley. Jestli někdo tak zasmrděl v tom starém čináku, tak to určitě nebyl Hopwood. Ten starý herec voněl vdycky jak záhon kopretin anebo hektar fialek. Chcete po mě, abych si el očichat dveře vaeho přítele Henryho?

Ne, řekl jsem, ne byste tam dojel, Smraďoch by u byl tady a očichával by vae dveře anebo moje.

Určitě ne, kdy budeme křičet a psát na stroji, křičet a psát, copak jste na to zapomněl? Co jste to vlastně provolával?

Vyprávěl jsem Crumleymu, jak mi v American Mercury koupili povídku i o miliardě dolarů, kterou teď můu čekat.

Pro pána, řekl Crumley. Připadám si jako tatínek, kterému právě absolvoval syn Harvard. Povězte mi o tom jetě, chlapče. Jak jste to dokázal? Jak bych na to měl jít já?

Vyblijte se kadé ráno do psacího stroje.

To snad ne.

A v poledne to vdycky ukliďte.

Prosím vás!

Vtom začal daleko v zátoce houkat mlhový roh a dlouhým edivým tónem znovu a znovu oznamoval, e Constance Rattiganová se u nevrátí.

Crumley začal psát na stroji.

A já si vypil pivo.

Té noci, deset minut po jedné, někdo přiel a zastavil se u mých dveří. Ach boe, pomyslel jsem si, jak jsem tak leel vzhůru.

Prosím. U ne!

Ozvalo se zuřivé zabuení, pak těké rány a potom stralivé buení. Někdo se rozhodně chtěl dostat dovnitř.

Srabe, pomyslel jsem si. Dělej, a u to má za sebou. Aspoň dneska

Vyskočil jsem a dokořán otevřel dveře.

Vypadá v těch starých roztrhaných kraasech skvěle, řekla Constance Rattiganová.

Popadl jsem ji a křičel: Constance!

A kdo by to měl být?

Ale, ale, vdy jsem ti byl na pohřbu.

Já tam byla taky. Páni, legrace jako v Tomu Sawyerovi. Vichni ti cvoci na břehu a ty rozvrzané varhany! Natáhni si kalhoty, musíme odsud. Hoď sebou.

Constance nakopla motor staré odřené fordky modelu V-8 a připomněla mi, abych si zapnul poklopec.

Jak jsme tak ujíděli kolem moře k jihu, pořád jsem bědoval: Tak ty jsi naivu!

Nech si ty pohřební řeči a utři si nos. Constance se zasmála na prázdnou silnici před sebou. Jeíi Kriste, to jsem vás vechny převezla.

Ale proč, proč?

Kvůli tomu vivákovi, miláčku, trčel tam mizera večer co večer na břehu.

A nenapsala jsi mu náhodou, myslím, jestli jsi ho nepozvala 

Co bych ho zvala? Ty nemá kouska vkusu.

Zabrzdila za svou uzavřenou arabskou pevností, zapálila si cigaretu, vydechla z okna kouř a rozzlobeně se zadívala ven.

Dneska tam není?

U nikdy nepřijde, Constance.

To je dobře! I kdy mi kadý večer připadal o něco hezčí. Kdy je člověku sto deset let, nekouká po muském, ale po kalhotách. A kromě toho jsem měla dojem, e ho poznávám.

V tom jsi se nespletla.

Tak jsem se rozhodla vyřídit vechno nadobro. Navozila jsem si do jedné chaty jině odsud nějaké potraviny a zaparkovala jsem si tam tuhle fordku. A pak jsem se vrátila sem.

Constance vyskočila ze staré fordky a vedla mne k zadním dveřím svého domu.

Rozsvítila jsem vechna světla, pustila hudbu, připravila na večer jídlo, zotvírala dveře a okna, a kdy přiel, rozběhla jsem se ke břehu, křičela, e si to dáme o závod a ke Catalině, a skočila do vody. Byl z toho tak vedle, e ani neplaval za mnou, anebo moná kousek i plaval, ale pak toho nechal. Uplavala jsem asi dvě stě metrů a zůstala tie leet na vodě. Viděla jsem ho, jak na mě jetě půl hodiny čeká na břehu, a se vrátím, ale pak se dal na útěk, jak kdyby za ním hořelo. Pořádně jsem ho vyděsila. Plavala jsem k jihu a vyplavala u mé staré laciné chaty blízko Playe Del Rey. Na verandě jsem si dala unkový chlebíček a trochu ampaňského a bylo mi báječně. Od té chvíle jsem se tam schovávala. Mrzí mě, e sis kvůli mně dělal starosti, chlapče. U je ti líp? Dej mi pusu. Ale nic víc.

Políbila mne, odemkla dveře a proli jsme domem otevřít přední, k moři obrácený vchod a pustit dovnitř vítr, aby trochu pocuchal záclony a posypal dladičky pískem.

Prokrista, kdo vlastně v tomhle domě bydlel? zamyslela se. Připadám si jako svůj vlastní duch, který se vrátil domů. U mi to tady ani nepatří. Měl jsi taky někdy ten pocit, kdy jsi přijel z prázdnin, e ti vechen tvůj nábytek, knihy, rádio připadá jako oputěné kočky a e se na tebe zlobí? Najednou jako kdybys byl mezi nimi mrtvý. Cítí to taky? Jsme tu jak v hrobce.

Proli jsme vemi pokoji. Nábytek, bíle zanesený prachem a větrem, se zneklidněně, rozrueně zachvíval.

Constance se vyklonila z předních dveří a zavolala: Počkej, ty mizero. Já ti dám!

Pak se obrátila. Podívej se jetě po nějakém ampaňském. Zamknem to tady. Z tohohle baráku mi naskakuje husí kůe. Jedem.

Jen prázdné pobřeí a prázdný dům nás viděly, kdy jsme odjíděli.

Tak jak se ti to líbí? křičela Constance Rattiganová do větru. Stáhla na fordce střechu, a jak jsme ujíděli v teplých a studených závanech noci, povlávaly nám vlasy.

Pak jsme v obrovských oblacích písku zastavili před malým přízemním domkem u polorozpadlé přístavní hráze a Constance vyskočila z auta a stáhla ze sebe aty, a zůstala jen v kalhotkách a podprsence. V písku na přední zahrádce jetě doutnaly uhlíky z malého ohýnku. Constance je pokrmila třískami a papírem, a kdy oheň zase vzplanul, vstrčila do něj párky v rohlíku napíchnuté na vidlicích a seděla si tam, ouchala mě do kolen jako rozpustilá opička, popíjela ampaňské a čuchala mi vlasy.

Vidí tamhletu hromadu naplaveného dříví? To je vechno, co zbylo z Diamantového tanečního mola z roku 1918. Sedával tam u stolu Charlie Chaplin. Za ním D. W. Griffith. A vzadu já a Desmond Taylor. A Wally Beery? Proč bych je vechny vyjmenovávala? Spal si pusu. Jez.

Najednou se odmlčela a zadívala se podél písečného břehu k severu.

Nepřijdou za námi, viď? On, nebo oni, anebo kdo to vlastně je? Neviděli nás, e? Jsme tady navdycky v bezpečí?

Navdycky, řekl jsem.

Do ohně zafoukal slaný vítr. Vylehly jiskry a zazářily v zelených očích Constance Rattiganové.

Pohlédl jsem stranou.

Jetě jedno bych chtěl udělat.

Co?

Zajít zítra kolem páté k Fannii a vyklidit její ledničku.

Constance přestala pít a zamračila se.

Proč bys to dělal?

Honem jsem si musel něco vymyslet, abych jí nezkazil večer i ampaňské.

Jeden můj známý, malíř Streeter Blair, vyhrával kadý podzim na venkovské pouti modrou stuhu za vlastnoručně pečený chleba. Kdy umřel, nali u něho v mrazáku est bochníků. Jeho ena mi jeden dala. Vydrel mi skoro týden a snědl jsem si jeden krajíc s opravdovým máslem ráno a jeden večer. Páni, to byla dobrota! Velkolepě jsem se tak loučil se skvělým člověkem. Kdy jsem si mazal poslední krajíc, odeel mi Blair nadobro. Moná e proto tolik stojím o Fanniiny rosoly a marmelády. Stačí?

Constance tu zneklidněně seděla.

Ano, řekla po chvíli.

Vytáhl jsem dalí zátku.

Na co se napijeme?

Na můj nos, řekl jsem. Konečně mě přela ta zatracená rýma, co mi celé dny seděla v hlavě. Spotřeboval jsem est krabic papírových kapesníků. Tak na můj nos!

Na tvůj krásný veliký nos, řekla Constance a napila se.

Té noci jsme spali venku na písku a připadali si úplně bezpeční dvě míle na jih od pohřebních květů připlouvajících ke břehu u někdejí arabské stavby zesnulé Constance Rattiganové a tři míle na jih od bytu, kde na mne čekal úsměv Calova piana a má otlučená underwoodka, a přijdu a zachráním na jedné stránce Zemi před Marany a na dalí straně Mars před pozemany.

Uprostřed noci jsem se probudil. Místo na písku vedle mne bylo prázdné, ale pořád jetě zahřáté, jak tam před chvílí leela Constance a objímala chudého spisovatele. Vstal jsem a zaslechl ji, jak sebou hází a směje se ve vlnách, jako kdyby tam potěkávali tuleni. Kdy přiběhla, dopili jsme ampaňské a spali skoro do poledne.

Toho dne bylo počasí, kdy člověk nepotřebuje sebemení omluvu, aby si jenom tak leel a nechal ávy v těle kolovat a téct. Nastala vak chvíle, kdy mi nezbývalo, ne říct: Nechtěl jsem včera kazit večer. Měl jsem ohromnou radost, e jsem tě nael naivu. Ale musím ti říct pravdu, jeden u sice zmizel, ale druhého se jetě musíme zbavit. Ten ďábel v těle na břehu utekl, protoe si myslel, e ses kvůli němu utopila. Stejně nikdy nestál o nic víc, ne se jenom tak koupat bez plavek a provozovat půlnoční zábavy jako v roce 1928. A pak měl dojem, e ses jeho vinou utopila. Take zmizel, ale pořád nám jetě zbývá ten, co ho poslal.

Proboha! vydechla Conslance. Víčka nad zavřenýma očima se jí zachvěla jako dva pavoučci. Po chvíli si vyčerpaně vzdechla. Take to jetě vechno neskončilo?

Svíral jsem v dlani její pískem zamazanou ruku.

Constance dlouho potichu přemýlela a potom jetě se zavřenýma očima řekla: A co ta Fanniina lednička? Já se tam tenkrát v noci asi před pěti staletími nedostala, take jsem se do ní nepodívala. Ale ty ses díval, a nic jsi nenael.

Proto se tam musím jít podívat znovu. Jene policie bohuel zamkla její byt na visací zámek.

Chce, abych tam zala a ten zámek vypáčila?

Constance!

Půjdu tam s tebou, vyklidím chodby, vyenu zlé duchy, ty je pratí klackem, pak oba vylomíme zámek, vyjíme lící Fanniinu majonézu a na dně třetího kelímku najdeme odpověď, řeení, jestli tam ovem ta majonéza jetě je, jestli se nazkazila anebo ji někdo neodnesl 

Nad hlavou mi zabzučela moucha a dotkla se mého čela. V paměti mi vyvstala dávná vzpomínka.

Připomíná mi to povídku, kterou jsem před lety četl v nějakém časopise. Dívka spadla a zamrzla v ledovci. Za dvě stě let led roztál a dívka byla zas krásná a mladá jako v den, kdy zamrzla.

Ve Fanniině ledničce nebude ádná krásná dívka.

Ne, je tam něco straného.

A a to najde  jestli to vůbec najde  zabije to?

Nejmíň devětkrát. Ano, devětkrát by to mělo stačit.

Jak začíná ta zatracená první árie z Tosky? zeptala se Constance, pod opálením celá bledá.

Před Fanniiným činákem jsem vystoupil z auta za soumraku. Těsně za dveřmi, na chodbě, vak působil večer jetě temněji. Dlouho jsem se do té tmy díval. Ruce se mi na dveřích Constancina sportovního vozu chvěly.

Chce, aby la maminka s tebou? zeptala se Constance.

Prosím tě, Constance!

Promiň, chlapče. Pohladila mě po tváři, políbila mě, a mi víčka vylétla jako rolety, podala mi kousek papíru a vstrčila mi ho do ruky. To je číslo do mého bungalovu, vedené v telefonním seznamu pod jménem Trixie Friganzy, veselé lehkomyslné dívky, pamatuje se na ni? Ne? Vidí, jaký jsi blázen. Jestli tě někdo nakopne dole na chodbě do zadku, řvi, jak jen můe. A jestli toho parchanta najde, udělejte řadu, jako kdy se tancuje conga, a vyhoďte ho z verandy prvního patra. Chce, abych tady počkala?

Constance! zaúpěl jsem.

Dole pod kopcem uviděla světla a projela rovnou na červenou.

Vystoupil jsem po schodech do chodby, kde byla ve dne v noci tma. árovky někdo před lety ukradl. Slyel jsem někoho utíkat. Utíkal lehkými, jakoby dětskými krůčky. Strnul jsem a naslouchal.

Kroky se ozývaly slaběji a scházely teď dolů vzadu v domě.

Chodbou sem zavál vítr a přinesl s sebou pach. Byl to zápach, o kterém mi vyprávěl Henry, zápach atstva, které viselo sto let na půdě, a koil, sto dní noených. Zavánělo to tu jako v půlnoční uličce, kudy proběhla smečka psů, a vichni s prázdnými udýchanými úsměvy zvedli nohu.

Sotva jsem ten pach ucítil, prudce jsem se rozběhl. Dorazil jsem k Fanniiným dveřím a s buícím srdcem jsem se zastavil. aludek se mi zvedal, jak silně to tu páchlo. Smraďoch tu určitě byl před nepatrnou chvílí. Měl jsem se za ním rozběhnout, ale zarazil jsem se, kdy jsem pohlédl na dveře. Natáhl jsem k nim ruku.

Dveře s lehkým zaskřípěním povolily v nenamazaných závěsech.

Někdo ulomil zámek na Fanniiných dveřích.

Někdo tu nčco chtěl.

Někdo se po tom el podívat.

A teď je řada na mně.

Vstoupil jsem do temné vzpomínky na nejrůznějí jídla.

Vonělo to tak jako v lahůdkářství, v útulném hnízdě, kde dvacet let pospával, prozpěvoval si a jedl podivný laskavý slon.

Jak dlouho jetě bude trvat, pomyslel jsem si, ne odtud odvane a ztratí se na schoditích čináku vůně kvaených okurek, nářezů a majonézy. Zato teď

Pokoj byl úplně rozházený a zpustoený.

Ten pacholek sem přiel a převrátil knihovny, skříně a prádelníky. Vechno se válelo rozházeně na linoleu. Fanniiny operní partitury leely mezi rozbitými gramofonovými deskami, odkopnutými při tom hledání ke stěně nebo navrenými na hromadu.

Prokrista, Fannie, zaeptal jsem, jetě těstí, e to nevidí.

Vechno, co se dalo prohledat a zničit, bylo zničené. I obrovské, trůnu podobné křeslo, na kterém Fannie sedávala po půl generace jak královna, leelo shozené opěradlem dolů, tak jak tu někdo shodil i Fannii, aby u nikdy nevstala.

Já jsem se vak el podívat do jediného místa, kde ten mizera nehledal. Málem jsem uklouzl po rozházených věcech, ale pevně jsem uchopil dveře ledničky a zatáhl.

Kolem obličeje mi s povzdechem unikl studený vzduch. Upřeně jsem se zadíval dovnitř a zoufale se snail uvidět nčco, co jsem měl zřejmě přímo před sebou. Pro co si sem asi přiel ten cizí chlap, který postával po chodbách a jel se mnou kdysi noční tramvají, a co tady pro mne nechal?

Vechno zůstalo tak, jak to tady bylo vdycky. Zavařeniny, ovocné rosoly, nálevy na saláty, uvadlé salátové listy, bohatá studená svatyně barev a vůní, které Fannie tak zboňovala.

Náhle jsem vak úasem sykl.

Sáhl jsem do ledničky a odsunul a dozadu kelímky, lahvičky i krabice sýrů. Celou tu dobu stály na tenkém sloeném papíru, který na mne a dosud budil svou velikostí dojem, e je tu prostě poloený jen pro případ, kdyby něco z těch potravin ukáplo.

Vytáhl jsem jej a přečetl si u světla ledničky: JANUS, THE GREEN ENVY WEEKLY.

Nechal jsem ledničku dokořán otevřenou a dopotácel se k Fanniinu starému křeslu. Postavil jsem je, zhroutil se do něj a čekal, a se mi srdce uklidní.

Listoval jsem zeleně zbarvenými listy novin. Vzadu byly nekrology a osobní zprávy. Přelétl jsem je očima, nic jsem nenael, prohlédl jsem je znovu a najednou jsem to spatřil:

Malý čtvereček, tence obtaený červeným inkoustem.

Tak tohle tady ten chlap hledal, tohle si chtěl navdycky odnést.

Jak jsem to mohl tuit? A tohle v tom čtverečku stálo:

KDE JSI BYLA CELÁ TA LÉTA? MÉ SRDCE PO TOBĚ VOLÁ, COPAK TO NECÍTÍ STEJNĚ? PROČ NENAPÍE NEBO NEZAVOLÁ? MOHU BÝT ASTEN, JEN KDY SI NA MNE BUDE VZPOMÍNAT STEJNĚ JAKO JÁ NA TEBE. TOLIK JSME TOHO MĚLI. A VECHNO JSME TO ZTRATILI. NAJDI SI KE MNĚ CESTU ZPÁTKY, NE BUDE POZDĚ. ZAVOLEJ!

A pod tím byl podpis:

TEN KDO TĚ KDYSI MILOVAL

A na okraj někdo skoro nečitelně připsal:

TEN KDO TĚ MILOVAL CELÝM SVÝM SRDCEM BY U JE TOMU DÁVNO!

Prokristapána o půlnoci, pro Marii za svítání!

Nevěřícně jsem si to celé estkrát přečetl.

Pustil jsem noviny na zem, přeel po nich a chvíli jsem postál v studeném vzduchu vanoucím z ledničky, abych se trochu zchladil. Pak jsem se vrátil a přečetl jsem si ten zatracený vzkaz posedmé.

Jak rafinovaně to bylo vymylené, jaká nádhera, jaké lákadlo, jaká udička i s návnadou. Hotový Rorschachův test, kus chiromantie, spiritistická tabulka, kterou mohl kadý popadnout a utéct s ní. Mui, eny, staří, mladí, tmaví, světlí, vysocí i tencí. Poslouchejte, podívejte se! Tohle je určeno VÁM.

Platilo to pro vechny, kteří kdy milovali a někoho ztratili, to jest pro kadého v tomhle zatraceném městě, státě a vesmíru.

Existuje snad někdo, kdo by při přečtení toho vzkazu nezatouil zvednout telefon, vytočit číslo, čekat a pozdě v noci konečně po dlouhé době zaeptat:

To jsem já. Prosím tě  přijď a najdi si mne.

Stál jsem uprostřed linolea ve Fanniině bytě a pokouel jsem si ji představit, jak pod ní vre paluba, kdy přemísuje svou váhu sem a tam, z gramofonu naříká Tosca, vzadu jsou vidět iroké dveře ledničky, v ní jsou pohřbené vechny ty kořeněné lahůdky, a Fannii kmitá srdce jako kolibřík uvězněný v obrovské voliéře.

Prokristapána. Takovéhle noviny určitě redigoval Pátý jezdec apokalypsy.

Pročetl jsem si vechny ostatní inzeráty. U kadého bylo uvedeno stejné telefonní číslo. Kdo se chtěl informovat na kterýkoli z těch inzerátů, musel volat na to jedno jediné číslo. A to číslo patřilo vydavateli novin Janus, the Green Envy Weekly, které jsem teď proklínal do pátého kolena. Navdycky proklínal.

Fannie takové noviny jakiva nekupovala. Někdo jí je musel dát, anebo, zarazil jsem se a pohlédl ke dveřím.

Ne!

Někdo jí je tu nechal, aby je nala, a červeným inkoustem zatrhl inzerát, aby jí určitě neuel.

TEN KDO TĚ MILOVAL

CELÝM SVÝM SRDCEM

BY U JE TOMU DÁVNO!

Fannie, zvolal jsem zoufale. Ach ty neuvěřitelná huso!

Přebrodil jsem se poházenými úlomky Bohémy a Madame Butterfly, ale pak jsem si najednou na něco vzpomněl, dovrávoral jsem zpátky a zabouchl dveře ledničky.

Ve třetím poschodí to nevypadalo o nic líp.

Henryho dveře byly dokořán. Nikdy jsem je jetě otevřené neviděl. Henry zásadně dveře zavíral. Nechtěl, aby měl někdo nad ním výhodu, e ho vidí. Ale teď

Henry?

Jeho hůl leela na podlaze a vedle ní tmavý provaz, černá ňůra s několika uzly.

Vechno tu vypadalo jakoby pohozené a ve spěchu zanechané, jako by Henry ztratil ty věci při rvačce anebo je tu nechal, kdy utíkal

Ale kam?

Henry?

Zvedl jsem ňůru a začal si prohlíet uzly. Dva uzly za sebou, mezera, tři uzly, velká mezera a potom řada tří, esti, čtyř a devíti uzlů.

Henry! zavolal jsem jetě hlasitěji.

Rozběhl jsem se ke dveřím paní Gutierrezové a zaklepal. Pohlédla mi do obličeje a z očí jí vyhrkly slzy. Vztáhla tortillami vonící ruku a dotkla se mé tváře. Ach vy chudáčku, chudáčku. Pojďte, chudáčku, posaďte se. Chcete jíst? Nčco donesu. Jen seďte, ne, jenom seďte. Kávu? Přinesla mi kávu a utřela si slzy. Chudinka Fannie. A vy jste taky chudinka. Co to je?

Rozloil jsem noviny a přidrel jí je k očím.

Já nečtu inglés, řekla a ucouvla.

Ani to číst nemusíte, řekl jsem. Nepřila si Fannie někdy zatelefonovat a nepřinesla si s sebou tyhle noviny?

Ne, ne! Náhle změnila barvu v obličeji, jak se rozpomněla. Estúpida. Sí. Přila. Ale koho volala, to nevím.

Mluvila dlouho, hodně dlouho?

Dlouho? Chvilku si v duchu musela moje slova překládat a pak horlivě přikývla. Sí. Dlouho. Dlouho se smála. Ach, jak se ona smála a mluvila, a mluvila a smála.

A při tom si zvala na návtěvu pána noci, času a temnoty, pomyslel jsem si.

A měla s sebou tyhle noviny?

Paní Gutierrezová obracela noviny v rukou, jako by to byla nějaká čínská hádanka. Moná si, moná ne. Moná tyhle, moná nějaké jiné. Nevím. Stejně je Fannie na pravdě boí.

S pocitem, e váím sto padesát kilo, jsem se obrátil a se sloenými novinami v ruce se opřel o dveře.

Nejradi bych tam byl taky, řekl jsem. Mohl bych si, prosím vás, od vás zatelefonovat?

Veden jakousi zvlátní předtuchou jsem nevytočil číslo Green Envy, ale spočítal jsem uzle a zavolal na číslo ze ňůry slepého Henryho.

Vydavatelství Janus, ozval se nosový hlas. Green Envy. Čekejte prosím.

Sluchátko mi vypadlo z ruky. Slyel jsem těké nohy vlekoucí se chladnými haldami pomačkaného papíru.

Sedí to! zařval jsem, a paní Gutierrezová leknutím nadskočila. To číslo sedí, křičel jsem na Green Envy ve své ruce. Henry si z nějakého důvodu poznamenal číslo Janusova vydavatelství na své ňůře, kde si vázal uzly, kdy nechtěl na nčco zapomenout.

Haló, haló! křičel jsem.

Z dálky jsem z redakce Green Envy slyel ječet jakéhosi maniaka, uvězněného a vraděného randálem ílených kytar. Na latríně tancoval nosoroec a dva hroi panělské fandango, aby tu hudbu přehluili. Někdo v tom zmatku mlátil do psacího stroje. Někdo zase hrál za jiného bubnování na harmoniku. Čekal jsem čtyři minuty a pak jsem pratil telefonem, ani jsem nezavěsil sluchátko, nechal jsem je leet a zuřivě vyběhl z pokoje paní Gutierrezové.

Proč jste tak rozčilený, pane? zeptala se mne paní Gutierrezová.

Rozčilený, rozčilený, kdo je tu rozčilený! křičel jsem. Prokristapána, nikdo tam nebere telefony, nemám ani na to, abych se do té zatracené redakce rozjel, a u je kde chce v Hollywoodu, a znovu je volat nemá cenu, protoe mají ten zatracený telefon vyvěený, a zatím nám letí čas a kde je sakra Henry? On u je určitě mrtvý!

Není mrtvý, měla v té chvíli říct paní Gutierrezová, jen spí.

Neřekla vak nic a já jí poděkoval za její mlčení a řítil jsem se pryč chodbou. Vůbec jsem nevěděl, co si počít. Neměl jsem ani na tu pitomou červenou tramvaj do Hollywoodu. Já

Henry! zavolal jsem do schoditě.

Co je? ozvalo se za mnou.

Prudce jsem se otočil a vykřikl. Nebylo tam vak nic ne tma.

Jste to vy, Henry 

Já, přisvědčil Henry a vystoupil do troky světla nad schody. Kdy se Henry rozhodne schovat, tak se schová doopravdy. Vdy on tu zase byl Smraďoch. Asi ví, e víme, co vechno ví o tomhle maléru. Kdy jsem ho slyel, jak se plíí po verandě před mým oknem, prostč jsem vzal draka, vyskočil jsem ven. Vechno jsem nechal leet na podlaze, bylo mi to úplně fuk. Nael jste to?

Ano. Vai hůl. A ňůru s uzlíky, které tam byly místo čísel.

Zajímá vás, jak to bylo s těmi uzlíky, s tím číslem?

Ano.

Den předtím, ne Fannie odela navdycky, jsem slyel na chodbě pláč. A to u mi stojí Fannie u dveří. Tak jsem otevřel a vpustil dovnitř vechen ten smutek. Nevídal jsem ji často nahoře, schody ji úplnč ničily. Neměla jsem to dělat, ne, neměla jsem to dělat, povídá Fannie, můu si za vechno sama, povídá, a opakuje to znovu a znovu. Dejte pozor na vechny tyhle krámy, Henry, vemte si ty věci, boe, jaká jsem já husa, povídá, a dala mi pár starých gramofonových desek a nějaké noviny, prý hrozně vzácné, povídala, a já jí poděkoval, ale v duchu jsem si pomyslel, e si je klidně mohla nechat, a Fannie se zase vracela chodbou, volala sama pro sebe, jaká je hloupá, a já prostě ty staré noviny a desky někam poloil a dlouho na ně ani nepomyslel, a kdy tam na hřbitově sloili Fannii vechny ty pocty, zazpívali jí a byla pohřbená, jsem dneska ráno přejel po těch pitomých novinách rukou a řekl jsem si, co to vlastně je? A tak jsem zavolal paní Gutierrezovou a řekl jí Co? v mexičtině i v angličtině a ona se na ty noviny podívala, viděla ta slova, co teď vidíte vy, zakroukovaná inkoustem, docela stejná slova v pěti různých vydáních toho časopisu a vdycky se stejným telefonním číslem, a tak jsem se chtěl dovědět, proč vlastně Fannie tolik plakala a co má znamenat to číslo, a uvázal jsem si ty uzle a zatelefonoval. Vy jste tam volal taky?

Ano, Henry, řekl jsem. Nael jsem stejné noviny u Fannie v bytě. Proč jste mi neřekl, e je máte?

Nač bych vám to říkal? Připadalo mi to jako úplná hloupost. enské řečičky. Četl jste to vůbec? Pani Gutierrezová mi to přečetla, mizerně, ale nahlas. A já se musel smát. Propánaboha, pomyslel jsem si, taková pitomost, vánč pitomost. Kdo můe číst takové nesmysly a jetě jim věřit?

Fannie, řekl jsem po chvíli.

Povězte mi něco. Kdy jste tam na to číslo zavolal, vzal telefon takový přiblblý frajer, promluvil do něj a u se neozval?

Pořádný frája.

Henry mne začal postrkovat k otevřeným dveřím svého bytu. Nechal jsem se vést, jako bych já byl slepec.

Jak vůbec vedou takový podnik? zamyslel se Henry.

Stáli jsme teď u jeho dveří. Řekl jsem: Kdy nemá někdo ádné ohledy, dovede vytáhnout z lidí plno peněz.

A to byla vdycky moje potí. Měl jsem ohledů a moc. Take jsem jakiv z nikoho nic nevytáhl. Ale i tak mám peněz a dost 

Zarazil se, protoe zaslechl, jak jsem se prudce nadechl.

Podle toho zvuku se mi zdá, e si ode mě chce někdo vypůjčit moje ivotní úspory, řekl s mírným pokynutím a úsměvem.

Jenom kdy pojedete se mnou, Henry. A pomůete mi najít chlapa, co ublíil Fannii.

Smraďocha?

Smraďocha.

Dávám vám svůj nos k dispozici. Veďte mě.

Potřebujeme peníze na taxíka, abychom uetřili čas, Henry.

Jakiv jsem nejel taxíkem, tak proč bych si do nčj sedal teď?

Musíme se do té redakce dostat, ne tam zavřou. Čím dřív se dovíme, co potřebujeme vědět, tím to bude bezpečnějí. Nerad bych strávil dalí noc tím, e bych se strachoval, co se děje s vámi tady v tom baráku anebo co mě čeká na pobřeí.

Smraďoch má ostré zuby, co?

To teda můete věřit.

Pojďte dál. Henry obeel s úsměvem pokoj. Kouknem se společně, kam si slepec schovává peníze. Budou vude moně po pokoji. Potřebujete osmdesát dolarů?

Proboha to ne.

Tak asi edesát nebo čtyřicet?

Dvacet nebo třicet nám bude stačit.

Tak je máte mít. Henry se uklíbl, zastavil, zasmál a vytáhl ze zadní kapsy kalhot tlustý svazek bankovek. Začal peníze odpočítávat. Tak tady máte čtyřicet.

Hned tak vám to ale nesplatím.

Jestli dostanem chlapa, co povalil Fannii, nedluíte mi nic. Jen si ty peníze vemte. Najděte mi hůl. A zavřete dveře. Jdeme na to! Najdeme toho nádivu, co nejdřív zvedne telefon a pak si odjede na dovolenou.

V taxíku Henry jen zářil a usmíval se na vechny ty zdroje vůní a pachů, které neviděl.

To je paráda. Jakiv jsem si k taxíku pořádně nepřičichl. Tenhle je nový a jede rychle.

Nedalo mi, abych se ho nezeptal: Jakto e jste si tolik naetřil, Henry?

Koníky sice nevidím, nemůu se jich dotknout, ani si k nim čichnout, ale rád si vsadím. Mám na dostihách kamarády. Dovedou poslouchat a s prachama to zařídí. Sázím víc a prohrávám míň ne kdekterý trouba, co dobře vidí. A peníze se mi hromadí. Kdy u jich mám moc, zaběhnu si k některé té oklivé enské v domcích před naím barákem. Jsou prý oklivé, ale mně to nevadí. Slepota má taky své výhody. Kde to jsme?

Tady, řekl jsem.

Zabočili jsme do uličky za jakousi budovou ve zchátralém bloku hollywoodských domů jině od bulváru. Henry se zhluboka nadechl. Smraďoch tu nebyl. Ale zato jeho bratranec. Dejte na sebe pozor.

Za chvíli jsem zpátky.

Vystoupil jsem z vozu. Henry zůstal na zadním sedadle, s holí na klíně a s očima poklidně zavřenýma.

Budu tu zatím poslouchat taxametr, řekl, a dohlídnu, aby neel moc rychle.

Soumrak u dávno zmizel a nastala temná noc, kdy jsem procházel uličkou a díval se vzhůru na zpola osvětlené neonové nápisy u zadního schoditě budovy s velikým bohem Janusem namalovaným ze dvou stran nad nimi. Polovina obličeje ve vech těch detích oprýskala. Brzy určitě zmizí i druhá půlka.

I bohové to mají letos těké, pomyslel jsem si.

Propletl jsem se po schoditi mezi různými mladými mui a enami se starými obličeji, kteří se tam krčili jako zbití psi, kouřili a prosili za prominutí, e překáejí, a omlouval jsem se na vechny strany, ale nikoho to zřejmě nezajímalo. V nejhořejím poschodí jsem vstoupil do dveří.

V redakci to vypadalo, jako kdyby tam od občanské války nikdo neuklízel. Na kadém kousku a koutu podlahy se válely papíry zmačkané do kuličky nebo stočené do svitku. Na oknech a psacích stolech leely stovky starých novin, pomačkaných a loutnoucích. Tři koe na papíry byly úplné prázdné. Kdo do nich mínil odhodit papír, ten se desettisíckrát netrefil. Brodil jsem se závějemi, které mi sahaly a po kotníky. lapal jsem po suchých doutnících, cigaretových pačcích i po vábech, jak jsem poznal po zapraskání droboučkých hrudí. Pod jedním zasněeným stolem jsem nael telefon, který tam kdosi zanechal, zvedl jsem sluchátko a naslouchal.

Měl jsem dojem, e slyím auta ujídějící pod oknem paní Gutierrezové. Ale ta jistě u dávno zavěsila.

Díky za počkání, řekl jsem.

Poslyte, mladej, co tady chcete? ozval se kdosi.

Zavěsil jsem a otočil jsem se.

Papírovými závějemi se ke mně brodil hubený dlouhán s jasně znatelnou kapičkou vody na tenkém nose. Měřil si mě nikotinem zamlenýma očima.

Asi před půlhodinou jsem vám volal, kývl jsem k telefonu, a teď jsem sám sobě zavěsil.

Pohlédl k telefonu, pokrabal se po hlavě a najednou mu to dolo. Zmohl se na chabý úsměv a řekl: Do prdele.

Přesně tak si to myslím.

Dělal na mě dojem, jako kdyby byl přímo hrdý, e k tomu telefonu nepřiel, asi ho víc bavilo, kdy někde vymýlel vlastní zprávy.

Poslyte, řekl pak, protoe po prvním nápadu dostal zřejmě zas úplně jiný. Patřil asi k těm lidem, co jim to myslí pozpátku. Nejste náhodou polda?

Ne, jenom Kouzelné peříčko.

Coe?

Pamatujete na Dvě černé vrány?

Co?

Z roku 1926. Dva běloi nalíčení načerno vyprávěli o Kouzelném peříčku. O takovém jemném chmýří. Z broskví. Ale puste to z hlavy. Psal jste tohle? Přidrel jsem mu před očima časopis Janus, Green Envy, stránku s tím straně smutným inzerátem dole.

Mrkl na inzerát. Jasně e ne. To je úplně v pořádku. Dostali jsme to potou.

Přemýlíte vůbec někdy, proč takový inzerát berete?

Prosím vás, pane, my to ani nečteme, prostě to otiskneme. Jsme přece ve svobodné zemi, ne? Ukate mi to. Popadl inzerát, zblízka se na něj podíval a pohyboval rty. No jo. Tenhleten. Legrační, viďte?

Uvědomujete si, e si ten blábol třeba někdo přečte a naletí na něj?

Tak má holt smůlu. Poslyte, proč odsud rovnou nespadnete ze schodů, a vás u nevidím? Hodil mi noviny zpátky.

Neodjedu, dokud nedostanu telefon toho idiota.

Chlapík se na mne ohromeně podíval a pak se zasmál. To by byla informace, viďte, něco, co se hned tak nikomu nepoví. Samozřejmě, chcete mu napsat. Vak my mu potu poleme. Anebo si ji přijde vyzvednout sám.

Jene tohle je hrozné důleité. Někdo umřel. Někdo  dola mi energie. Rozhlédl jsem se po moři papíru na podlaze a bezděčně jsem vyndal z kapsy krabičku krátkých zápalek.

Tady by to hořelo! řekl jsem.

Co by hořelo?

Rozhlédl se po ročním nánosu zmačkaného papíru, prázdných plechovek od piva, poházených papírových álků a starých obalů od hamburgrů. Na tváři mu vyvstal výraz nesmírné pýchy. Oči se mu málem roztančily, kdy viděl, jak na okenních parapetech čile vyrábějí penicilin půllitrové i třičtvrtčlitrové voskované kartony od mléka a vedle se povalují pánské trenýrky, dodávající místnosti skutečné noblesnosti.

Abych trochu upoutal jeho pozornost, krtl jsem sirkou.

Hej! řekl.

Sfoukl jsem první sirku, abvch projevil trochu dobré vůle, ale kdy mi nenabídl sebemení pomoc, zapálil jsem dalí.

Co kdy ji pustím na podlahu?

Chlapík se znovu rozhlédl po místnosti. Papírový odpad mu vířil a plíchal kolem kotníků. Kdybych upustil zápalku, dostihnou ho plameny v pčti vteřinách.

To přece neuděláte, řekl.

Ne? Sfoukl jsem sirku a zapálil třetí.

Vy máte ale zatracený smysl pro humor, co?

Pustil jsem zápalku na zem.

Chlapík zařval a vyskočil metr dvacet.

Zalápl jsem plamen, ne se stačil rozířit.

Chlapík se zhluboka nadechl a zařval jako túr.

Koukejte odsud sakra vypadnout! Vy



Jenom počkejte. Zapálil jsem poslední sirku, přikrčil jsem se a střeil plamínek, který u se blíil k půl tunč zmačkaných článků, starých vizitek a roztrených obálek.

Poouchl jsem na několika místech plamínek a papír vzplál.

Co sakra chcete?

Jen jedno telefonní číslo. Nic víc. Pořád jetě nebudu mít adresu, take toho chlapa nenajdu, nevypátrám ho. Ale chci u vech čertů to telefonní číslo, nebo vám to tu vechno shoří.

Uvědomil jsem si, e mi hlas vystoupil asi o deset decibelů, e křičím jako ílenec. To bojovala v mé krvi Fannie. A z mého dechu ječela spousta jiných mrtvých, kteří se chtěli dostat ven.

Dejte mi to číslo! křičel jsem.

Plameny se ířily.

Do prdele, člověče, zalapte ten oheň, já vám to zatracený číslo dám. Počkejte, sakra, u vám ho nesu!

Skákal jsem po plamenech a tancoval kolem dokola. Ne mi pan Janus, redaktor, který musel volit mezi dvěma zly, nael v kartotéce číslo, místností se u valil dým, ale oheň byl uhaen.

Tady máte sakra to svý zasraný číslo. Vermont čtyři, pět, pě. pět. Slyíte? Čtyři, pět, pět, pět!

Rozehl jsem poslední zápalku a nechal ji hořet, dokud mi nestrčil pod nos kartu.

Ten kdo tě kdysi miloval, stálo na ní, a pak to telefonní číslo.

Snad vám to stačí! křičel redaktor.

Sfoukl jsem zápalku. Ramena mi sklesla, jak jsem si oddechl.

Teď ho dostanem, Fannie, pomyslel jsem si.

Určitě jsem to řekl nahlas, protoe redaktor, v obličeji rudý vzteky, po mně najednou plivl. Co myslí, e dostane?

Leda mě někdo zabije. řekl jsem, jak jsem scházel ze schodů.

To taky doufám! slyel jsem, jak za mnou křičí redaktor.

Otevřel jsem dveře taxíku.

Taxametr uhání jako splaený, řekl Henry na zadním sedadle. Jetě těstí, e mám plno peněz.

Hned jsem tady.

Pokynul jsem taxikáři, aby za mnou el na roh, kde stála telefonní budka.

Dlouhou chvíli jsem váhal, bál jsem se zavolat to číslo, bál jsem se, e někdo opravdu ten telefon zvedne.

Co má vlastně člověk říct vrahovi v době, kdy vichni večeří? pomyslel jsem si.

Vytočil jsem číslo.

Ten, kdo tě kdysi miloval, by u je tomu dávno.

Kdo by odpověděl na tak přiblblý inzerát?

V pravou noc by to udělal kadý z nás. Kdyby se ozval hlas z dávných dob a připomněl nám důvčrný dotek, teplý dech u ucha, váeň, která udeří jako blesk. Kdo z nás není zranitelný, pomyslel jsem si, kdo dokáe odolat tomu hlasu ve tři hodiny ráno? Anebo smutku, kdy se probudí po půlnoci a slyí někoho plakat, a vlastně to pláče ty, slzy ti stékají po bradě, a přitom jsi ani netuil, e jsi mčl v noci zlý sen.

Ten, kdo tě kdysi miloval

Kam se asi poděla? A kde je teď on? ije jetě někde? Snad to ani není moné. Uběhlo od té doby u tolik času. Ten, kdo mě miluje, asi u na tomhle světě ani není. A co kdyby? Proč mu nezavolat, tak, jak jsem volal teď já?

Třikrát jsem vytočil číslo a pak jsem se vrátil do auta, poseděl s Henrym a poslouchal, jak si taxametr čile tiká. Nelamte si s tím hlavu. řekl mi Henry. Ten taxametr mi nevadí. Jetě na mě čeká koníků a prachy se taky posypou. Jděte si znovu vytočit to číslo, chlapče.

Chlapec el tedy znovu vytočit číslo.

Tentokrát zvedl telefon kdesi daleko, a se mi zdálo, e někde v jiné zemi, samozvaný ředitel pohřebního ústavu.

Ano? ozvalo se ze sluchátka.

Chvíli mi trvalo, ne jsem ze sebe vypravil: Kdo je tam?

Řekněte spí, kdo volá? ozvalo se na druhém konci opatrně.

Proč vám to tak trvalo, ne jste ten telefon zvedl? Slyel jsem, jak v blízkosti aparátu na druhém konci projídějí auta.

Telefon byl tedy v nějaké budce v ulici kdesi ve městě. Pronánaboha, pomyslel jsem si, má to zařízené stejně jako já. Úřaduje z nejblií telefonní budky.

Jestli mi nemíníte nic říct, začal ten člověk na druhém konci drátu.

Počkejte, řekl jsem. Skoro tě poznávám po hlase, pomyslel jsem si. Řekni jetě něco. Viděl jsem v Janusi vá inzerát. Nemohl byste mi pomoct?

Hlas na druhém konci drátu promluvil najednou docela klidně, potěený mým zděením. Dokáu pomoci kadému, kdekoliv a kdykoliv, řekl spokojeně. Vy jste jeden z těch osamělých?

Coe? vykřikl jsem.

Jestli jste jeden z těch 

Z těch osamělých, řekl zrovna. A tím jsem pochopil vechno.

Znovu jsem se octl u Crumleyho a v té velké tramvaji, řítící se za studeného detě do zatáčky. Hlas v telefonu byl tím hlasem, který jsem před celými věky slyel za noční bouře, hlasem, mluvícím o smrti a osamělosti, o osamělosti a o smrti. Nejdřív se mi vybavila vzpomínka na ten hlas, pak na sezení u Crumleyho, který ji ze mne vypáčil, a teď najednou slyím ten hlas doopravdy, po telefonu. Chybělo jen jedno jediné. Pořád jsem jetě nevěděl, komu ten hlas patří. Byl mi známý, povědomý, skoro jsem ho u poznával, ale

Mluvte hlasitěji, málem jsem vykřikl.

Člověk na druhé straně se podezíravě odmlčel. A vtom jsem zaslechl nejnádhernějí zvuky celých včků.

Vítr, vanoucí ke břehu. Ale jetě něco víc  příboj, valící se k pobřeí, hlasitějí a hlasitějí, pořád blií, a jsem měl málem pocit, e se mi třítí u nohou.

Proboha, vdy já vím, kdo jste, vykřikl jsem.

Ani nápad, řekl ten člověk do telefonu a zavěsil.

Přece jen to vak nestačil včas. Divoce jsem se díval na němý telefon ve své ruce a drtil sluchátko v pěsti.

Henry! zařval jsem.

Henry se vyklonil z taxíku a zadíval se do prázdna.

Naskočil jsem do taxíku tak rychle, a jsem upadl.

Pořád jetě jste se mnou?

Nejsem, řekl Henry. Kde vlastně jsem? Promluvte s řidičem sám.

Promluvil jsem s ním. A u jsme ujíděli pryč.

Taxík se stočenými okny pomalu zastavil. Henry se naklonil kupředu a svým obličejem připomínal příď staré lodi. Začichal.

Tady jsem nebyl u od dětství. Voní to tu oceánem. A co je to za hnilobný pach? Molo. Tak tady bydlíte, pane spisovateli?

Já, velký americký romanopisec? Jasné.

Doufám, e vae romány budou mít lepí vůni.

Jestli tohle přeiju, tak moná e ano. Můem tu nechat ten taxík čekat, Henry?

Henry si olízl palec, vyndal ze svazku bankovek tři dvacetidolarovky a podrel je na předním sedadle taxíku.

Uklidňuje vás to trochu, chlapče?

Tím máte zaplaceno a do půlnoci, řekl taxikář, jak si bral peníze.

O půlnoci u bude po vem, řekl Henry. Víte vůbec, co děláte, chlapče?

Ne jsem stačil odpovědčt, přivalila se pod molo vlna.

Má to stejný zvuk jako newyorská podzemka, řekl Henry. Ne abyste se nechal přejet.

Taxík jsme nechali čekat na začátku benátského mola. Snail jsem se vést Henryho nocí.

Nepotřebuju, aby mě někdo vodil, řekl Henry. Jen mě upozorněte na dráty, lana nebo pohozené cihly, to docela stačí. Ale mám citlivý loket, nesnáím, kdy se mě někdo dotýká.

Nechal jsem ho, a si jde hrdě sám.

Počkejte tady, řekl jsem mu. Asi o metr si poodstupte. Nebude vás tu vidět. A se budu vracet, řeknu jen jedno jediné slovo Henry a vy mi povíte, čím jsem cítit, ano? A pak se jen otočíte a půjdete k taxíku.

Slyím, jak mu pořád jetě běí motor.

Řekněte taxikáři, aby vás zavezl na benátskou policejní stanici. Ptejte se tam po Elmo Crumleym. Kdyby tam nebyl, a ho hned volají domů. Musí sem s vámi přijet, co nejrychleji, jak jednou tuhle věc rozběhneme. Chci říct, jestli ji rozběhneme. Moná e nakonec dneska ani vá nos potřebovat nebudem.

Doufám, e budeme. Vzal jsem si s sebou hůl a rád bych toho chlapa pořádně pratil. Dovolíte mi, abych ho aspoň jednou přetáhl?

Zaváhal jsem. Ale jen jednou, řekl jsem. Nebudete se tu bát, Henry?

Schovám se jako Bratříček liák. Já si zas, kdv jsem odcházel, připadal jako Bratříček králík.

Molo vypadalo jako sloní hřbitov, samé tmavé kosti a nad nimi příkrov mlhy a moře, které se sem hnalo, aby ve pohřbilo, odhalilo a zase pohřbilo.

Procházel jsem kolem obchůdku, bytů, malých jako krabice na boty, a zavřených pokerových heren a cestou jsem si tu i onde viml telefonů, které stály ve svých neosvětlených schránkách a čekaly, a je zítra anebo přítí týden někdo zvedne.

Přecházel jsem po prknech, přes vzdechy a elesty vlhkého i suchého dřeva. Celá ta stavba vrzala a houpala se jako potápějící se loď a já el dál kolem varovných vlaječek a návětí s nápisem Nebezpečí, překračoval jsem napnuté řetězy, octl jsem se, kam vůbec nejdál jsem se mohl dostat, na samém kraji mola, a ohlédl se na zabedněné dveře a staené sependlené přední plachtoviny.

Vklouzl jsem do poslední telefonní budky a s klením jsem se přehraboval v kapsách, dokud jsem nenael nikláky, které jsem dostal od Henryho. Vstrčil jsem jeden, vhodil do aparátu a vytočil číslo, které mi dal redaktor Januse.

Čtyři  pět  pět  pět, zaeptal jsem a čekal.

V té chvíli mi praskl řádně u odřený řemínek od hodinek s Myákem Mickeym. Hodinky spadly na podlahu budky. Zaklel jsem, zvedl je a zastrčil pod přístroj na poličce. A pak u jsem jenom poslouchal. Jasně jsem slyel, jak v dálce zvoní telefon.

Nechal jsem sluchátko viset na ňůře, vyel jsem z budky a stál jsem a se zavřenýma očima poslouchal. Zpočátku se mi zdálo, e kolem hučí jen příboj, který se mi valí pod nohama a otřásá prkny. Příboj na chvíli ztichl. A tehdy, kdy jsem napnul ui, jsem to konečně zaslechl.

O kus dál, uprostřed mola zvonil telefon.

Je to snad náhoda? pomyslel jsem si. Telefony přece zvoní vude a pořád. Ale co tenhle, asi o sto metrů ode mne? Nevytočil jsem snad jeho číslo?

Napůl jsem jetě stál v budce a napůl jsem z ní u vykročil, ale vtom jsem popadl sluchátko a zavěsil je do vidlice.

Daleko ve větrné temnotě přestal ten druhý telefon zvonit.

To ovem pořád jetě nic nedokazovalo.

Vhodil jsem znovu minci do přístroje a vytočil toté číslo.

Zhluboka jsem se nadechl a

Telefon ve své skleněné rakvi, na půl světelného roku ode mne, začal znovu vyzvánět.

A jsem povyskočil a prudce mne zabolelo v hrudi. Cítil jsem, jak se mi roziřují oči a jak nasávám studený vzduch.

Nechal jsem telefon zvonit. Vystoupil jsem z budky a čekal, e se tam v noci někdo rozběhne z uličky, z vlhkého stanu anebo od podniku, kde se lidé trefují do lahví od mléka. Někdo, kdo jako já poběí zvednout telefon. Někdo, kdo jako já vyskočí ve dvě ráno z postele a utíká detěm, aby si promluvil se sluneční září v Mexico City, kde ivot pořád jetě kráčí a ije a jako by nikdy neumíral. Někdo.

Na celém molu byla pořád jetě tma. V jediné chatrči se nerozsvítilo. Jediná plachtovina nezaeptala. Telefon vyzváněl. Příboj pronikal pod prkny, jako by hledal někoho, kohokoli, kdo by ten telefon zvedl. Telefon zvonil. Zvonil a zvonil. Chtělo se mi utíkat a zvednout ten zatracený přístroj, aby u ksakru ztichl.

Proboha, pomyslel jsem si. Vezmi si ten niklák zpátky, nech ho vypadnout. Vezmi si ho

A vtom se to stalo.

Rychle se objevil uzounký prouek světla a zazářil ven. Někdo se tam pohnul, tam u toho telefonu. Telefon zvonil. Zvonil a zvonil. A kdosi tam stál ukryt ve stínu a pozorně tomu zvonění naslouchal. Zahlédl jsem, jak to tam bíle zablesklo, a pochopil jsem, e ten, kdo tam stojí, se rozhlíí po molu, bojácně, pečlivě a pátravě.

Strnul jsem.

Telefon zvonil. Konečně se ten stín pohnul a obličej se odvrátil a naslouchal. Telefon zvonil. Stín se pojednou rozběhl.

Vskočil jsem zpátky do budky a v poslední chvíli popadl sluchátko.

Cvaknutí.

Na druhém konci jsem slyel dech. A pak konečně ten človčk promluvil. Ano?

Proboha, pomyslel jsem si, je to on. Ten hlas jsem slyel před hodinou z Hollywoodu.

Ten, kdo tě kdysi miloval.

Zřejmě jsem to řekl nahlas.

Na dlouho se rozhostilo ticho, jako by na druhém konci linky někdo čekal a v úděsu zalapal po dechu.

Ano?

To slovo mi prostřelilo ucho a potom srdce. U ten hlas poznávám, pomyslel jsem si. Prokristapána, řekl jsem chraptivě. To jste vy!

Teď střelila má slova do hlavy jeho. Slyel jsem ho, jak do sebe vtáhl obrovské mračno dechu a vychrlil je ven.

Čert aby vás vzal! vykřikl. Čert aby vás vzal do pekel.

Nezavěsil vak. Nechal rozhavený telefon viset, houpat se a tancovat v katově smyčce. Zaslechl jsem ho, jak se řítí pryč.

Kdy jsem vyel z budky, bylo na molu ze vech stran prázdno. Na místě, kde se na kratičko objevilo světlo, teď byla tma. Jen kousky starých novin poletovaly po prknoví, kdy jsem se přinutil jít, ne běet, celých dlouhých devadesát metrů k druhému telefonu. Nael jsem ho, jak visí a uká do studeného skla budky.

Zvedl jsem sluchátko a poslouchal.

Na druhém konci, v té druhé telefonní budce na sta mil odsud, jsem slyel tikat své hodinky s Myákem Mickeym, co jsem si koupil za deset dolarů.

Jestli budu mít těstí a tohle přeiju, půjdu a Myáka zachráním.

Zavěsil jsem telefon, obrátil jsem se a zadíval se na vechny ty malé budovy, chatrče, průčelí obchůdku a zavřené zábavní podniky. A napadlo mě přitom, e teď asi udělám něco opravdu bláznivého.

A tak jsem to udělal.

Uel jsem asi dvacet metrů k malému obchůdku, zastavil se před ním a naslouchal. Kdosi tam uvnitř byl, přecházel sem a tam a snad se ve tmě převlékal. Slyel jsem mátrání a někoho, kdo si tam sám pro sebe rozzlobeně eptá, jako by si připomínal, kde najde ponoky, kde boty a kde, sakra, kde má tu zatracenou kravatu? Anebo to moná jen uměl příboj pod molem a vymýlel si li, které si jaktěiv nikdo nemohl ověřit.

Mumlání ustalo. Ten člověk zřejmě vycítil, e stojím před dveřmi. Slyel jsem pohybující se kročeje. Neobratně jsem uskočil a v té chvíli jsem si uvědomil, e mám prázdné ruce. Nenapadlo mne ani, abych si s sebou vzal Henryho hůl.

Dveře se se zátiplnou rychlostí otevřely.

Vytřetěně jsem se zadíval před sebe.

Naskytl se mi ílený pohled na dvě věci současně.

Vzadu, na malém zpola osvětleném stolku, jsem uviděl celý stoh lutých, hnědých a červených obalů od čokoládových tyčinek Clark Bar, Nestles Crunch a Power House.

A potom

Drobný stín malého muíčka, který se zase ohromeně díval na mne, jako kdybych ho probudil ze čtyřicetiletého spánku.

A. L. Shrank osobně.

Stál tu přede mnou mu, který uměl větit z tarokových karet, frenolog, pokoutní psychiatr, ve dne i v noci působící psycholog, astrolog, zenfreudistický jungianský numerolog a ivotní ztroskotanec, zapínal si roztritými prsty koili a snail se podívat se na mne očima, buď strnulýma nějakou drogou nebo vyděenýma mou nemístnou troufalostí.

Čert aby vás vzal do pekel, řekl znovu, docela potichu.

A pak se dodatečně malinko usmál a dodal:

Pojďte dál.

Ne, zaeptal jsem. A potom jsem řekl hlasitěji: Ne. Radi pojďte vy ven.

Vítr vál tentokrát patným směrem, anebo naopak, docela správným.

Proboha, pomyslel jsem si, kdy jsem se trochu přikrčil a pak se zas pevněji postavil. Jak vlastně foukal vítr celé ty dny? Jak to, e jsem si toho neviml? A pak mi dolo, e jsem k tomu měl docela prostý důvod  celých těch deset dní mě trápila rýma. A nic jsem necítil. Vůbec nic jsem necítil.

Henry, pomyslel jsem si, ty vdycky chodí s tím pozvednutým zvědavým nosem a jasně si uvědomuje, co cítí. Chytrý Henry, přechází v devět večer ulici, kterou ani nevidí, a kdy opačným směrem kráčí smrt, cítí dávno nepranou koili a pinavé spodní prádlo.

Podíval jsem se na Shranka a chřípí se mi odporem zachvělo. Cítil jsem pot, ten první pach poráky. Potom moč, pach nenávisti. A jaké dalí směsice? Chleba s cibulí, nečitěné zuby, závan sebeničení. Přivalil se od toho člověka jako bouřkový mrak, jako prudká záplava. Bylo mi, jako bych stál na pustém pobřeí a řítila se na mne třicetimetrová příbojová vlna, připravená mne rozdrtit, a v té chvíli jsem poznal, co je to chorobný strach. Na celém těle mi vyvstal pot a v ústech jsem najednou měl sucho.

Pojďte dál, řekl A. L. Shrank znovu, ale tentokrát nejistě.

V jedné chvíli jsem si myslel, e ustoupí dovnitř jako rak. Potom vak postřehl, jak jsem se podíval nejprve na telefonní budku přímo proti jeho krámku a pak přes molo na budku a docela vzadu, kde pořád jetě tikaly mé hodinky s Myákem Mickeym, a vechno pochopil. Ne stačil něco říct, zavolal jsem do stínů.

Henry?

Ve tmě se pohnulo cosi temného. Slyel jsem, jak Henrymu zavrzaly boty o zem, a jak vřele a klidně odpovídá: Ano?

Shrankův pohled přeskočil ode mne k místu, kde se ze stínů ozval Henryho hlas.

Konečně jsem se zmohl na otázku:

Smraďoch?

Henry se zhluboka nadechl a stejnč prudce vydechl.

Smraďoch, přisvědčil.

Kývl jsem. Víte, co teď dělat, Henry?

Pořád jetě slyím, jak jde taxametr, odpověděl Henry.

Koutkem oka jsem ho zahlédl, jak odchází, pak se zastavuje a cosi vymruje.

Shrank sebou trhl. Já také. Henryho hůl prolétla vzduchem a dopadla s ostrým zapratěním na prkna.

Moná e se vám bude hodit, řekl Henry.

Stáli jsme se Shrankem a dívali se na tu zbraň na molu.

Přímo mnou trhlo, kdy se taxík rozjel. Popadl jsem hůl a přidrel si ji k hrudi, jako by mi mohla opravdu pomoci proti noům anebo pukám.

Shrank se zadíval na světla taxíku mizející v dálce.

Co to má sakra vechno znamenat? zeptal se.

Za ním se nakláněli na svých ílených loktech Schopenhauer, Nietzsche, Spengler a Kafka, hluboko ponoření v prachu, a také eptali, ano, co to má vechno znamenat?

Počkejte, vezmu si boty, řekl Shrank a zmizel mi.

Ne abyste si bral něco jiného, zavolal jsem za ním.

Rozesmálo ho to, a se tím smíchem zajíkal.

Co bych si asi měl brát? zavolal odkudsi, kde jsem ho neviděl a kde se v něčem přehraboval. Ve dveřích mi ukázal boty, v kadé ruce jednu. Nenesu ani puky, ani noe. Obul si boty, ale tkaničky si nezavázal.

Nemohl jsem ani uvěřit tomu, co se pak událo. Mraky, zahalující a do té chvíle Benátky, se rozhodly ustoupit a odhalily měsíc v úplňku.

Oba jsme vzhlédli a snaili se rozhodnout, jestli je to tak dobře či zle, a pro kterého z nás?

Shrank putoval pohledem k pobřeí a po molu.

Mohl se uplakat, kdy viděl tolik písku, řekl. Pak zaslechl sám sebe a mírně si odfrkl. Pojďte, ústřice, řekl tesař a podrel si je v ruce. Půjdeme na hezkou procházku, pěknou procházku po zlatém břehu.

Shrank vykročil. Já zůstal stát. To si ani nezamknete? zeptal jsem se.

Shrank jen kratičce pohlédl přes rameno na vechny ty knihy, které tu leely seskupené jako supi s černým peřím a zapráenými zlatými pohledy a čekaly na dotek, jen by jim vdechl ivot. V neviditelných sborech zpívaly divoké melodie, které jsem měl u před dávnými dny zaslechnout. Přelétl jsem očima celé ty řady a znovu se na ně zahleděl.

Můj boe, jak to e jsem to u dávno nepochopil?

Celé ty stralivé valy plné neastných osudů, ty řady zmařených ivotů, literární apokalypsa válek, pín, nemocí, nákaz, krizí, ten zával hrůz, jámy delíria a bluditě, z nich ílené myi a pomatené krysy nikdy neproniknou ke světlu a nenaleznou cestu ven. Policejní přehlídka zvrhlíků a epileptiků křepčících nad propastí knihovních útesů s tvůrci jetě hnusnějích a odpornějích knih čekajících v dalích temnotách.

Nic proti tomu, kdy se něco takového najde u jednoho spisovatele, v jedné knize. Takový Poe nebo Sade dokáe dodat trochu koření. Tohle vak nebyla knihovna, to byly jatky, vězení, vě, ve které je zavřeno na sto muů v elezných maskách, aby tu navdycky tie zuřili.

Jak to, e jsem to dávno neviděl a nepochopil?

Protoe nad tím vím bděl Rumpelstiltskin.

I kdy jsem se teď díval na Shranka, měl jsem dojem, e se co chvíli popadne za nohu, roztrhne vejpůl a rozpadne na dva kusy.

Byl směný k popukání.

Tím vak byl jetě mnohem hrůznějí.

Těm knihám na mně vůbec nezáleí, řekl konečně Shrank, čím nás zas vrátil do normálního ivota. Nedíval se vak na knihy, ale na měsíc. Tak proč by mně mělo záleet na nich?

Ale 

A kromě toho, kdo by měl zájem ukrást mi Úpadek západního světa? řekl Shrank.

Ale já myslel, e máte svoji sbírku rád!

Rád? Shrank jednou mrkl. Proboha, copak to nechápete? Já vechno nenávidím. A si vzpomenete, na co chcete, není na tomhle světě nic, co bych měl rád.

Vykročil směrem, kudy odjel Henry v taxíku.

Tak co? řekl. Půjdete, nebo ne?

U jdu, řekl jsem.

Je to snad zbraň?

li jsme pomalu a odhadovali jeden druhého. S úasem jsem si uvědomil, e drím v ruce Henryho hůl.

Ne, nejspí tykadlo, řekl jsem.

Nějakého hodně velkého hmyzu?

Hlavně hodně slepého.

Vyzná se bez ní? A kam vůbec jede takhle pozdě v noci?

Má něco k vyřízení. A hned se vrátí. lhal jsem.

Shrank vak dokázal le ihned rozeznat. Málem se nad tónem mého hlasu zatetelil nadením. Přidal do kroku a pak se zastavil a prohlíel si mne.

Nejspí se orientuje po čichu. Slyel jsem vás, nač jste se ho ptal, i co vám odpověděl.

Smraďoch? řekl jsem.

Shrank se scvrkl ve starých atech. Rychle pohlédl ke svému levému a potom pravému podpaí a dolů po celé té historii starých skvrn a míst vybledlých časem.

Smraďoch, řekl jsem znovu.

Zasáhlo ho to jak kulka do srdce.

Zavrávoral, ale zase se napřímil.

Proč a kam vlastně jdeme? vypravil ze sebe. Cítil jsem, jak mu pod umatěnou kravatou bije srdce jako králíkovi.

Myslel jsem, e jdeme, tak jak nás vedete vy. Já vím jen jedno, popoel jsem, tentokrát o krok před ním. Slepý Henry pátral po nějakých nepraných koilích, pinavém spodním prádle a páchnoucím dechu. Nael je a pojmenoval mi je.

Raději jsem to hrůzné přízvisko u neopakoval. Shrank jako by se vak kadým slovem zmenoval.

Co by po mně nějaký slepec mohl chtít? zeptal se po chvíli.

Nechtěl jsem mu hned prozradit vechno. Musel jsem si ho vyzkouet, snait se najít jistotu. Kvůli tomu Janusu, the Green Envy Weekly, řekl jsem. Viděl jsem u vás oknem pár čísel toho časopisu.

Byla to čirá le, ale zasáhla ho naplno.

Ano, jistě, řekl Shrank. Ale proč ten slepec a proč vy?

Protoe, zhluboka jsem se nadechl a pak jsem to na něj vychrlil, to máte vechno na svědomí.

Shrank zavřel oči, srovnal si v hlavě mylenky a zvolil patřičnou reakci. Zasmál se.

Co bych měl na svědomí? Takový nesmysl! Jak vás to mohlo napadnout?

Protoe, el jsem dál a přiměl ho, aby cupital drobnými krůčky za mnou. Mluvil jsem do mlhy, která se zvedla před námi. Protoe Henry před mnoha dny, kdy přecházel přes ulici, někoho ucítil. Stejný smrad se táhl chodbou čináku, kde bydlí, ale stejně je to cítit i tady. A ten smrad jste vy.

Muíčka zachvátilo znovu to králičí buení srdce, ale přitom věděl, e se mu pořád jetě nemůe nic stát. Nikdo mu přece nic nedokázal!

Protoe jste hledal ty svoje osamělé due, řekl jsem. A já zabedněný blbec, slepějí ne Henry, vám je pomohl vypátrat. Fannie měla pravdu. Constance měla taky pravdu! Přece jen jsem vám dělal ovečku vábilku. Proboha, vdy já byl jako Tyfová Marie. Přenáel jsem nákazu, to jest vás, kam jsem se hnul. Protoe vy jste chodil za mnou. Abyste nael své Osamělé. Dech mi zabuil v hrudi jako buben. Osamělé.

Sotva jsem to dořekl, zmocnilo se mne i Shranka něco, co bylo téměř záchvatem. Vyřkl jsem pravdu, která byla jak víko vysoké pece, mrtěné nazpátek, a se ven vyvalil ár a seehl mi obličej, jazyk, srdce i dui. A Shrank? Vdy jsem mluvil o jeho ivotě, o kterém nikdo neměl tuení, o jeho souení, o vem, co se jetě muselo odhalit a přiznat, ale věděl jsem u, e jsem alespoň strhl azbesl a oheň e sálá navenek.

Co to bylo za slovo? zeptal se Shrank, asi deset metrů ode mne a nehybný jako socha.

Osamělí. Sám jste to přece tak řekl. Mluvil jste o minulém měsíci. O Osamělých.

A byla to pravda. Jako neslyný vánek, na tichých nohou, v obláčcích mlhy kolem nás kráčel pohřební průvod duí. Fannie a Sam, Jimmie a Cal a vichni ti ostatní. Nikdy jsem si je pořádně nepojmenoval. Nikdy jsem neviděl ten velký jeřáb, který si je vechny nabral a učinil z nich jediný celek.

ílíte, řekl Shrank. Čistě jen hádáte. Vymýlíte si. Lete. Nic z toho se mnou nemá co společného.

Pohlédl vak přitom na vyhrnuté rukávy na svých hubených zápěstích a kabát zmazaný po včerejí noční námaze. Jak jsem se na něj díval, oblek jako by se mu zmenoval. A on sám se scvrkával ve své bledé kůi.

Rozhodl jsem se zaútočit.

Proboha, vdy vy mi tu hnijete rovnou před očima. Jste hotová uráka lidstva. Vechno nenávidíte, kadého na svčtč. Sám jste mi to před chvílí řekl. A tak na to útočíte svou pínou, svým dechem. Vaí skutečnou vlajkou je vae prádlo a vztyčujete je na stoár, abyste zkazil vítr. A. L. Shrank. Apokalypsa číslo pět.

Shrank se usmíval, radostí celý pryč. Polichotil jsem mu těmi urákami. Vímal jsem si ho. Sebevědomí mu narostlo. Ani jsem to tuil, připravil jsem si sýr a měl jsem návnadu do pasti.

Co teď? pomyslel jsem si. Co mám proboha říkat dál? Jak ho vytáhnout z ulity? Jak ho vyřídit?

Shrank si vak vylapoval přede mnou, nadmutý pýchou nad mými urákami, zářící metály zkázy a beznaděje, které jsem mu připíchl na umatěnou kravatu.

li jsme. li jsme. A li jsme.

Proboha, pomyslel jsem si, jak dlouho jetě půjdeme, jak dlouho jetě budeme mluvit, jak dlouho tohle potrvá?

Odvíjí se tu film, pomyslel jsem si, jedna z těch neuvěřitelných scén, které se táhnou donekonečna, v nich lidé něco vysvětlují, druzí jim odpovídají a ti první zas začnou znovu.

To přece není moné.

Ale je.

Shrank si není jist, co vím, a já si zas nejsem jist, jestli to vím, a oba si lámeme hlavu, zda je ten druhý ozbrojen.

A oba jsme zbabělci, řekl Shrank. Zřejmě jsem poslední slova z těch mylenek vyslovil eptem.

Shrank je slyel a jetě dodal:

A oba se bojíme druhého vyzkouet.

Tesař el pořád dál. A ústřice za ním.

li jsme a li.

A nebyla to scéna z dobrého nebo patného filmu, kdy lidé a moc mluví, byla to scéna z pozdní noci, kdy měsíc mizí, aby se znovu objevil, mlha houstne a já zatím vedu dialog s duchem přítele idiotského psychiatra Hamletova otce.

Shrank, pomyslel jsem si. Divné jméno. raňky sputěné před tímhle, raňky tady, pořád naráí na samé raňky! Jak vlastně to vechno začalo? Vyjde univerzitu, udělá se pro sebe, vyvěsí si na dveře cedulku s jménem a titulem a potom přijde jednoho roku obrovské zemětřesení, rozpomíná se vůbec na ten rok, co si zlomil nohy a jak mu prasklo v hlavě a potom dlouho sjíděl bez sáněk, jen na hubeném zadku, a mezi ním a tou propastí dole ho nečekaly ádné eny, které by mu zmírnily otřes mozku, zkonejily ho v děsivém snu, utěily ho v půlnočním pláči a zarazily tu nenávist za svítání? A v jednu ráno vstal náhle z postele, a kde se octl?

V Kalifornii, v Benátkách, kdy dávno u odplula poslední gondola, světla pozhasínala, průlivy se zaplňovaly naftou a starými cirkusovými vozy a za mříemi burácel jenom příboj

Mám malý seznam, řekl jsem. Jakiv je nikdo nebude postrádat.

Coe? řekl Shrank.

Mikádo, připomněl jsem mu. Píseň, která mi o vás vechno vysvětluje. Cítíte se povznesen nade vechno, veho včas docílíte. Aby trest odpovídal zločinu, trest aby odpovídal zločinu. Tak třeba ti osamělí. Vichni. Napíete si je na ten svůj seznam, ve slovech písničky, jakiv je nikdo nebude postrádat. Dopustili se zločinu tím, e vechno vzdali anebo e se nikdy o nic nesnaili. Tím zločinem byla průměrnost, neúspěch nebo osamění. A jejich trestem jste byl vy.

Shrank se teď přímo naparoval a kráčel jako páv.

No a? zeptal se, jak el přede mnou. No a?

Nabil jsem si jazyk, zacílil a vystřelil přímo na něj.

Tak si třeba myslím, e by se někde nablízku nala ustřiená hlava Scotta Joplina.

Shrank se neubránil popudu, který mu vedl pravou ruku ke kapse umatčnčho kabátu. Pak se zatvářil, jako by se tam chtěl jen poklepat, potěenč se zadíval na svou ruku, odvrátil pohled a el dál.

Jedna rána, jeden zásah. Byl jsem celý nadený. Teď kdybyste tu tak byl, detektivní poručíku Crumley, pomyslel jsem si.

Vypálil jsem dalí ránu.

Kanáři na prodej, řekl jsem tie, tónem, jen připomínal zalá písmena psaná tukou na lepenkové cedulce v okně té staré paní. Kanáři.

Shrankova levá ruka sebou s tajenou hrdostí trhla k levé kapse kabátu.

Propána! pomyslel jsem si. Vdy on u sebe nosí ty její staré noviny, co leely na dně klece!

Pitomost!

Shrank vykročil rychleji. el jsem za ním.

Terč třetí. Zamiř potřetí. A vypal.

Klec na lvy. Starý pán. Pokladna jízdenek.

Shrankovi klesla brada k náprsní kapse.

Tam by se určitě naly konfety propíchnutých lístků na vlak, jím nikdy nikdo nejel!

Shrank se dál prodíral mlhou a vůbec si neuvědomoval, e chytám do síky na motýly jeho zločiny. Byl jako astné dítě na loukách Antikrista. apkal droboučkýma nohama po prknech. Blaeně se usmíval.

Co dál? V hlavě mi vířilo. Ach ano.

Viděl jsem Jimmyho na chodbě toho starého baráku, jak se usmívá na celé kolo novými protézami. A potom Jimmyho ve vaně, převráceného a est sáhů hluboko.

Falené zuby, řekl jsem. Horní i dolní.

Shrank si tentokrát natěstí nepoklepal na kapsy. Byl bych se musel rozesmát stralivou hrůzou, kdybych si pomyslel, e u sebe nosí ten mrtvý úsměv. Ohlédl se, a to mi prozradilo, e má protézy ve své chatrči (snad i ve sklenici vody?).

Terč pátý, pal!

Tančící ptáci, poskakující papouci!

Shrank si poskočil po molu jako psík. Očima zalétl na svoje levé rameno. Měl tam drápance od ptačích noek a zbytky trusu! Určitě schovává v chajdě jednoho z těch ptáčků Pietra Massinella.

Terč estý.

Marocká pevnost u Arabského moře.

Shrank si maličko olízl jetěrčím jazýčkem íznivé rty.

Láhev Constancina ampaňského, uloená na polici kus za námi, opřená o nadopovaného DeQuincyho a pochmurného Hardyho.

Zvedl se vítr.

Zachvěl jsem se, protoe jsem náhle vycítil, jak za Shrankem a za mnou poletuje na deset tuctů čokoládových obalů, duchové hladových hlodavců z dávných dnů, tie ustící na nočním molu.

A nakonec jsem to musel říci, i kdy jsem to ani vyslovit nemohl, přímo jsem se donutil, abych vyřkl ta poslední smutná slova, která mi drtila jazyk, zatímco mi cosi pukalo v hrudi.

Půlnoční činák. Plná lednička. Tosca.

V té chvíli udeřila první strana Tosky, kutálela se a proklouzla zpod Shrankových půlnočních dveří jako černý disk vrený přes celé město.

Byl to dlouhý seznam. Stál jsem teď na samém okraji hysterie, zmatku, hrůzy, nadení nad vlastní prozíravostí, svým odporem i smutkem. Nevěděl jsem, zda se v té chvíli roztančit, uhodit Shranka nebo zařvat.

První vak promluvil Shrank, se zasněnýma očima, jak se mu v hlavě znovu a znovu otáčely eptané Pucciniho árie.

Ta tlustá enská má teď klid. Potřebovala klid. A já jí ho dal.

Stěí si vzpomínám, co se vzápětí udalo.

Někdo vykřikl. Pak vykřikl někdo jiný. On.

Pae mi vylétla vzhůru i s Henryho holí.

Zavradi, pomyslel jsem si. Zabij.

Shrank ucouvl přesně vteřinu předtím, ne hůl sekla dolů. Namísto Shranka zasáhla molo a prudkým nárazem mi vylétla z ruky. Se zarachocením dopadla na prkna a Shrank ji odkopl, a přelétla přes okraj mola dolů do písku.

Mohl jsem se teď na toho drobného muíčka vrhnout jen holými pěstmi, jene on ustoupil a ve mně se něco zlomilo.

Dusil jsem se a plakal. Kdy jsem před mnoha dny plakal ve spre nebo se rozplakal v moři, byl to jen začátek. Teď se přivalil plný příval. Kosti se mi sesouvaly v těle. Stál jsem a plakal a uaslý Shrank div e mě málem nepohladil a nezamumlal, ale no tak, no tak.

Vechno dobře dopadlo, řekl po chvíli. Ta paní má svůj klid. A měl byste mi za to poděkovat.

Měsíc zael za velký val mlhy a poskytl mi čas, abych se trochu vzpamatoval. Teď probíhalo vechno jako ve zpomaleném filmu. Stěí jsem pohyboval jazykem a sotva viděl na oči.

Chcete tím vlastně říct, pokračoval jsem konečně jakoby zpod vody, e jsou vichni mrtví a já bych vám za ně za vechny měl jetě děkovat. Tak to myslíte?

Zřejmě pro něj byla ohromná úleva, kdy musel celé ty měsíce nebo roky čekat, a to někomu poví, lhostejno komu, lhostejno kde a lhostejno jak. Měsíc znovu vyel. Shrankovi se chvěly rty obnoveným světlem i potřebou se vím se svěřit.

Ano. Vem jsem jim pomohl.

Proboha, vydechl jsem. Pomohl? Pomohl?

Musel jsem se posadit. Shrank mi pomohl sednout a stál nade mnou, uaslý, jak jsem slabý, pánem nade mnou i nad budoucností noci, člověk, který dokázal obdařit lidi vradou, uchránit je před utrpením, zbavit je osamění, uloit je ke spánku, aby se nemuseli trápit, zachránit je před ivotem. Poskytnout jim západ slunce.

Vy jste jim ale pomohl taky, řekl dost oprávněně.

Jste spisovatel. Jste zvědavý. Stačilo mi, jen abych vás následoval a sbíral po vás čokoládové obaly. Víte, jak snadné je někoho sledovat? Nikdo se jakiv neotočí. Nikdy. Vy jste se taky nikdy neohlédl. A vůbec jste o ničem nevěděl. Ani nevíte, kolikrát jste mě přivedl k smrti. Trvalo to přes rok. Ukázal jste mi lidi, které jste sbíral pro své knihy. Vechen ten těrk na cestičce, plevy ve větru, prázdné ulity na pobřeí, hrací kostky bez teček, karty bez čísel. Neměli ani minulost, ani přítomnost. Dal jsem jim tedy monost, aby neměli ani budoucnost,

Vzhlédl jsem k němu. Síla se mi vracela. Smutek prozatím pomíjel. Hněv ve mně pomalu sílil.

Take to vechno přiznáváte?

Proč ne? Vechno je to jen zápach ve větru. I jestli si tady leccos řekneme a já s vámi půjdu na policejní stanici, co taky udělám, nemáte na to, co jsem vám řekl, nejmení důkaz. Je to vechno jen odvátý horký vzduch.

Ne tak docela, řekl jsem. Neodolal jste, abyste si od kadé oběti něco nevzal. Ten vá příerný brloh je plný gramofonových desek, ampaňského a falených zubů.

Hajzle! řekl Shrank a zastavil se. těkavě se zasmál a pak se uklíbl. Jste pěkně mazaný. Vytáhl jste to ze mě, co?

Chvíli se vestoje pohupoval a přemýlel o tom.

A teď vás prostě musím zabít.

Vyskočil jsem. Byl jsem asi o třicet čísel větí a ne zvlá odváný, ale Shrank prudce couvl.

Ne, řekl jsem. To přece nemůete udělat.

A proč ne?

Protoe se mě nedokáete dotknout, řekl jsem. Na vechny ty lidi jste taky ani nesáhl. Vdycky jste od nich dal ruce pryč. Dokázal jste je přimět, aby si ublíili sami, anebo jste je zničil nepřímo. e mám pravdu?

Máte! Znovu neodolal své pýe. Úplně zapomněl, e tam sedím, a zahleděl se do své zářivé, slavné minulosti.

Třeba ten děda z pokladny na jízdenky. Toho jste jenom opil, viďte? A pak jste ho moná pratil na kraji průlivu do hlavy, skočil jste dolů a postaral jste se, aby se dostal do té lví klece.

Správně!

A ta stará paní, co prodávala kanáry. Nad tou jste jenom stál a klebil se na ni?

Správně!

A Sam. Dal jste mu tolik alkoholu, a ho museli odvézt do nemocnice.

Správně!

A Jimmy. Postaral jste se, aby vypil třikrát tolik, ne snesl. Ani jste ho nemusel v té vaně převracet. Převrátil se sám a utopil se.

Správně!

Massinello Pietro. Napsal jste na městskou správu, aby si pro něj přijeli a odvezli jeho desítky psů, koček a ptáků. Jestli u není mrtvý, tak asi brzy umře, co?

Správně!

A potom samozřejmě holič Cal.

Ukradl jsem mu hlavu Scotta Joplina, řekl Shrank.

Take Cal se vyděsil a ujel z města. Pak John Wilkes Hopwood. S jeho nesmírnou domýlivostí. Napsal jste mu na dopisním papíru Constance Rattiganové a přiměl ho, aby přiel kadý večer nahý ke břehu. Chtěl jste tím Constance vyděsit, aby se utopila!

Samozřejmě!

A pak se zbavit Hopwooda tím, e byste mu dal vědět, jak jste ho viděl na břehu v noci, kdy Constance zmizela. Připojil jste k tomu opravdu hrozný anonym, plný nejodpornějích uráek.

Ale on takový opravdu byl.

A Fannie Florianna. Nechal jste jí u dveří svůj inzerát. A kdy vám zavolala a dojednal jste si s ní schůzku, jenom jste přiel, vtrhl dovnitř a stejně jako tu starou paní, co měla doma kanáry, jste Fannii vyděsil, a se rozběhla zpátky, ano, a upadla a nemohla vstát, a vy jste nad ní jen počkal a přesvědčil se, e u nevstane, viďte?

Měl dost rozumu, ne aby na tohle přisvědčil, aby vůbec něco řekl, protoe u jsem vstával, a i kdy jsem pořád jetě byl celý roztřesený, má zuřivost mi dodávala síly.

Za celé týdny jste udělal jen jednu jedinou chybu. e jste poslal Fannii ty noviny a nechal jí je i s tím zatreným inzerátem. Kdy jste si to uvčdomil, vrátil jste se tam a vloupal se do jejího bytu, ale noviny jste nenael. Jediné místo, kde jste nehledal, byla lednička. Vae noviny tam leely pod vemi těmi skleničkami, aby se na nich zachytávalo vechno, co ukápne. Nael jsem je tam. Proto tu taky jsem. A ne proto, e bych snad měl být dalí na vaem seznamu. Nebo snad máte jiné plány?

Ano.

Nepovede se vám to, a víte proč ne? Ze dvou důvodů. Jednak nejsem osamělý. Nezkrachoval jsem v ivotě. Nejsem ztracený. Dokáu, co jsem si předsevzal. Budu astný. Oením se a budu mít hodnou enu a děti. Napíu zatraceně dobré knihy a lidé mě budou mít rádi. A to se vám nehodí do krámu. Nemůete mě zabít, vy zatracený přiblblý uboáku, protoe jsem docela v pořádku. Chápete to? Budu ít na vdycky. A za druhé na mě nedokáete ani sáhnout. Jetě nikoho jste se nedotkl. Kdy se mne dotknete, jenom tím vechno popřete. Tech ostatních smrtí jste docílil jen proto, e jste těm lidem nahnal hrůzu nebo je zastrail. Ale jestli mi teď chcete zabránit, abych el na policii, musíte se dopustit opravdové vrady, vy jeden impotentní srabe, a musíte to udělat hned teď.

Zamířil jsem pryč a Shrank se za mnou rozběhl.

Sledoval mne v naprostém zmatku. Málem mě zatahal za rukáv, abych ho dobře poslouchal. Dobrá, dobrá. Ale abyste věděl, u jsem vás jednou, před dvěma lety, málem zabil. Viml jsem si vás a sledoval jsem vás. Ale pak jste prodal ty povídky do časopisů a potom jste se seznámil s tou enou, a tak jsem se rozhodl, e prostě za vámi budu chodit a sbírat lidi, ano, tak přesně to bylo. Ale vechno to doopravdy začalo tehdy v noci, v tramvaji do Benátek, za bouře, kdy jsem byl opilý a ten stařec ve lví kleci a 

Proboha ano, pomyslel jsem si, bylo to té detivé noci, Shrank, kterého jsem ani neviděl, stál za mnou a říkal slova, která mi nikdy nevymizí z paměti.

Tehdy za noci v tramvaji jste mi byl docela blízko, řekl Shrank. Mohl jsem vztáhnout ruku a dotknout se vás. Ale neudělal jsem to. Dal jsem se na útěk. A vtom začalo pret, a kdybyste se byl jen na chvíli ohlédl, co jste neudělal, byl byste mne uviděl a poznal, jenome vy jste se neotočil a 

Seli jsme mezitím z mola, octli se v temné uličce u průlivu a rychle kráčeli po mostě. Bulvár byl v té chvíli prázdný. Neviděl jsem na něm ani auta, ani světla. Pospíchal jsem dál.

Uprostřed mostu nad průlivem, nedaleko lvích klecí, se Shrank pojednou zastavil a zachytil se zábradlí.

Proč mě nechápete, proč mi nepomůete! zakvílel. Chtěl jsem vás přece zabít. Opravdu jsem to chtěl. Jenome by to bylo jako zabít Naději, a té přece musí aspoň trochu zůstat na světě, ne, i pro lidi, jako jsem já?

Obrátil jsem se a pohlédl na něj. Jene ne po dnením večeru, řekl jsem.

Proč? vydechl, proč? zeptal se a zadíval se na studenou mastnou vodu.

Protoe jste naprostý a úplný blázen, řekl jsem.

Teď vás tedy zabiju.

Ne, řekl jsem s nesmírným smutkem. Zbývá jediný člověk, který si zaslouí, aby byl zabit. Poslední z Osamělých. Poslední ze ztracených. Úplně prázdný člověk. Vy.

Já? vyjekl muíček.

Vy.

Já? křičel Shrank. Čert aby vás vzal!

Prudce se otočil. Chopil se zábradlí. A skočil.

Jeho tělo se řítilo dolů tmou.

Klesl do vod, které byly stejně mastné a odpudivé, jako jeho kabát, stejně hrůzné a temné jako jeho due, a vody ho zakryly, a v nich úplně zmizel.

Shranku! křičel jsem.

Shrank se vak nevynořil.

Vrate se, chtělo se mi volat.

Jene pak jsem najednou dostal strach, e se opravdu vrátí.

Shranku, eptal jsem. Shranku. Sklonil jsem se nad zábradlím mostu a zadíval se do zelené pěny a smrdutých vod. Vím, e tam jste.

Není přece moné, e u je po vem. Bylo by to příli jednoduché. Číhá tam někde kdesi ve tmě, sedí jak tmavá ropucha pod mostem, s očima obrácenýma vzhůru, a moná e tam čeká se zeleným obličejem a tichounce nasává vzduch. Poslouchal jsem. Nikde ani nekápla voda. Nikde se nezčeřila vlnka. Nikde se neozval jediný vzdech.

Shranku, eptal jsem.

Shranku, eptala ozvěnou prkna pod mostem.

Kus dál ode mne na břehu zvedaly na mé volání hlavy velké naftové bestie a zase je spoutěly k dlouhým pobřením proudům vody.

A já měl dojem, e slyím, jak Shrank mumlá: Nečekejte na mě. Je to tu dole pěkné. Konečně trochu klidu. Nejspí tady u zůstanu.

Lháři, pomyslel jsem si. Vyleze, a tě budu nejmíň čekat.

Na mostě cosi zavrzalo. Prudce jsem se otočil.

Nic. Nic ne mlha, která se sem plíila po prázdném bulváru.

Utíkej, napadlo mne. Honem bě telefonovat. Zavolej Crumleymu. Proč u tu vlastně není? Uteč. Ne, nejde to. Kdybych utekl, Shrank by moná vyskočil a prchl. Budu tu maset počkat.

V dálce, dvě míle odtud, se kodrcala veliká červená tramvaj, pískala, kvílela, a jak se tak řítila k dehtové jámě na konci trati, připomínala mi stralivou bestii, o které se mi zdálo a která mi chtěla vzít můj čas, můj ivot a mou budoucnost.

Nael jsem malý oblázek a pustil jej dolů.

Shranku.

Oblázek dopadl na hladinu a ponořil se. Ticho.

Shrank mi unikl. A já se mu chtěl pomstít za Fannii.

A co Peg, pomyslel jsem si. Měl bys zavolat jí.

Ne, i Peg bude muset počkat.

Srdce mi builo tak hlasitě, a jsem se bál, e se pode mnou pohnou vody a povstanou z nich mrtví. Bál jsem se, e svým dechem převrátím i ty staré jeřáby. Zadrel jsem trochu své srdce i dech a s očima zavřenýma jsem je přimel, aby zvolnily.

Shranku, říkal jsem v duchu, vylez. Čeká tu na tebe Fannie. Čeká tu paní, co prodávala kanáry. Vedle mne stojí ten děda z pokladny jízdenek. Je tu i Jimmy a chce své zuby. Čeká tu Pietro a chce svá zvířata. Vím, e tam jsi. Vylez. Čekám tu na tebe s ostatními.

Shranku!

Byl jsem hlupák.

Protoe tentokrát mě Shrank určitě zaslechl.

A přiel si pro mě.

Vylítl z černé vody jako dělová koule z trampolíny. Opsal neuvěřitelnou dráhu.

Prokrista, ty hlupáku, říkal jsem sám sobě v duchu. Proč jsi na něj čekal?

Byl najednou tři metry vysoký, drak, který nakynul z trpaslíka. Řítil se na mě jako fúrie se vztyčenými drápy. Rozezlené, s řevem a jekotem se na mě vrhl a narazil do mě jako balón plný vřelé vody. Dávno u zapomněl na svoje dobré úmysly, na své plány, svůj mýtus a na svou vraednickou počestnost.

Shranku! vykřikl jsem, jako by mě něco nutilo ho pojmenovat.

Vechno to bylo trochu jak v zpomaleném filmu a a stralivé, jako bych ho snad byl mohl mezi jednotlivými záběry zarazit a prohlédnout si, v jakém se tu tyčí ohromujícím oblouku a výce, jak mu planou oči a ústa trnou nenávistí a jak se zuřivě sápe rukama, kdy mě v elezném sevření drí za kabát, za koili a za krk. Jak se pojednou naklonil dozadu, ústa měl krvavá mým jménem. Smolně černé vody čekaly. Proboha, jenom ne tady, pomyslel jsem si. Lví klece čekaly se dveřmi dokořán.

Ne!

Zpomalený pohyb ustal. A po něm přiel rychlý pád.

Spojeni jeho zuřivostí jsme se řítili dolů a při tom prudkém pádu jsme oba lapali po vzduchu.

Jako dvě betonové sochy jsme dopadli na hladinu a ponořili se pod vodu, milenci posedlí bezhlavou vání, lezli jsme po sobě, abychom udreli jeden druhého vespod a zbudovali si ebříky ke vzduchu a světlu.

Kdy jsme tak letěli dolů, zdálo se mi, e Shrank běduje a kvílí: Spadni, spadni tam, spadni! jako kluk při nějako surové hře bez pravidel, ve které jsem nechtěl hrát podle něj.

Spadni!

Pod vodou jsme se vak jeden druhému ztratili. Vířili jsme tam jako dva krokodýlové, kteří si jdou po krku. Seshora jsme museli vypadat jako zmítající se a hemící pirani, které se navzájem poírají, anebo veliký lodní roub, uvolněný a ílící v duhově zbarvené naftě a černé smole.

Kdy u jsem se málem topil, vysvitla mi drobná jiskřička naděje, která vylehla z ohně za mýma očima.

Je to jeho první opravdová vrada, pomyslel jsem si zřejmě v té chvíli, pokud jsem si vůbec stačil něco pomyslet. Ale já jsem silný a nepoddám se. Bojím se temnoty víc, ne on se bojí ivota. A to on určitě ví. Musím zvítězit.

Stalo se vak něco jiného.

Něčím jsme posunuli, a jak jsme do toho vstrčili, a mi ten úder vyrazil dech z plic. Byla to lví klec. Shrank mě postrkoval a dokopával do otevřených dveří. Mlátil jsem sebou. Zmítali jsme se na hladině a v tom víru bílé vody mě najednou něco napadlo.

Proboha, vdy jsem uvnitř. V kleci. Celá ta věc končí stejně, jako začala! Crumley přijde a najde  najde mě!, jak se za úsvitu pohupuji za mříemi. Prokristapána! Plíce se mi nadmuly ohněm a pokouel jsem se obrátit a vyprostit. Chtěl jsem posledním dechem na Shranka křiknout a zahnat ho. Chtěl jsem

Ale najednou bylo po vem.

Shrank uvolnil své sevření.

Co se to stalo? pomyslel jsem si. Co! Co se stalo?

Málem mě pustil.

Popadl jsem ho, abych ho odstrčil, ale bylo mi, jako bych zachytil figurínu, která náhle ztratila schopnost gestikulovat. Jako bych drel mrtvolu, která vyskočila z hrobu a teď se tam chce vrátit.

Je vyřízený, pomyslel jsem si. Rozmyslel si to a je hotový. Ví, e musí být poslední. Ví, e mě nemůe zabít, nezapadá to do jeho vzorce.

Shrank se skutečně rozhodl, a kdy jsem ho tak teď drel, viděl jsem jeho obličej, bledý jako tvář ducha, i to pokrčení ramen, které mi napovídalo, e jsem konečně volný a mohu vystoupit k noci, vzduchu a ivotu. V temné vodě jsem viděl Shrankovy oči, v nich se obráel jeho děs, i jeho otevřená ústa a rozířená chřípí. Vtom se Shrank zhluboka nadechl černé vody a potopil se, ztracený člověk hledající svou zkázu.

Shrank zůstal v kleci jako studená loutka a já slepě tápal po dveřích, z posledních sil se jimi protáhl a zamířil nahoru, s divokou modlitbou, abych il navdycky, nael mlhu a nael Peg, a u je v tom stralivém zatraceném světě kde chce.

Vynořil jsem se do lehké právě se snáející mlhy. Sotva jsem vyrazil hlavou nad vodu, nahlas jsem vykřikl úlevou a lítostí. To se mnou zabědovaly due vech lidí, kteří nechtěli zahynout, a přece v posledním měsíci zhynuli. Začal jsem se dávit, zvracet a málem jsem zase sklesl pod vodu, ale nakonec jsem se dostal ke břehu, vyvlekl jsem se z vody a seděl a čekal na mostě.

Zaslechl jsem, jak někde v dálce zastavilo auto, zabouchly se dveře a kdosi utíká. Z detě se ke mně natáhla dlouhá pae a veliká ruka mne popadla za rameno a začala mnou třást. Ve filmovém záběru zblízka se mi objevil Crumleyho obličej jak ába pod sklem. Crumley vypadal jako zděený otec, který se sklání k utonulému synovi.

Jsi v pořádku, je ti dobře, jsi v pořádku?

Sotva jsem lapal po dechu, ale přikývl jsem.

Za Crumleym stanul teď Henry, čichal v tom deti a pátral po pachu, kterého se tolik obával, ádný vak nenacházel.

Je v pořádku? řekl Henry.

ivý, odpověděl jsem a doopravdy jsem to tak myslel. Doopravdicky ivý.

Kde je Smraďoch? Musím se s ním vypořádat za Fannii.

U jsem to udělal, Henry, řekl jsem.

Kývl jsem dolů ke lví kleci, kde se za mříemi vznáel jak bledý rosol dalí duch.

Má v té své chatrči plno věcí, samé důkazy, Crumley, řekl jsem.

Vak já se na ně podívám.

Kde jste sakra celou tu dobu byli, chlapi? ptal jsem se.

Ten pitomec taxikář je jetě slepějí ne já. Henry si intuicí nael cestu k průlivu a posadil se ke mně. Crumley si sedl z druhé strany a spustil nohy nad tmavou vodu. Nemohl najít ani policejní stanici. Kde vlastně teď je? Dám mu taky ránu.

Musel jsem se zasmát. Z nosu mi vychrstla voda.

Crumley se ke mnč naklonil blí, aby si mě prohlédl.

Nejsi raněný?

Nikde, kde by to bylo vidět, pomyslel jsem si. Moná e se to vechno vynoří někdy v noci ode dneka za deset let. Snad nebude Peg vadit, kdy si párkrát zakřičím, aspoň bude mít důvod mě opatrovat.

A vtom jsem si řekl, měl bych jít zatelefonovat. Zavolat Peg. Řeknu jí: Chce si mě vzít? Vra se hned dneska večer, vra se domů. Budeme spolu hladovět, ale proboha, aspoň budeme ít. Vem si mě konečně, Peg, a ochraň mě před osamělostí, Peg.

A Peg řekne ano a přijede.

Nic mi není, odpověděl jsem Crumleymu.

To je dobře, řekl Crumley, protoe kdo jiný by četl můj román, kdy ne ty?

Musel jsem se zasmát.

..Nezlob se. Crumley se zahanbeně zatvářil nad svou pravdomluvností.

Jasně e ne. Popadl jsem jeho ruku, poloil si ji na krk a ukázal mu, kde mě má trochu namasírovat. Vdy já tě mám hrozně rád, Crume. A tebe taky, Henry.

Zatraceně, řekl Crumley láskyplně.

Bůh ti ehnej, chlapče, pravil slepec.

Vtom přijelo dalí auto. Pomalu přestávalo pret.

Henry zhluboka čichl. Tuhle limuzínu poznávám po vůni.

Jeíi Kriste, řekla Constance Rattiganová, kdy se vyklonila z okénka. To je mi ale pohled. Nejgeniálnějí Maran světa. Nejslavnějí slepec. A levoboček Sherlocka Holmese.

Vichni jsme se na to tak či onak zatvářili, ale byli jsme moc unavení, ne abychom tu mylenku rozváděli.

Constance vystoupila z auta, zastavila se za mnou a nadívala se do vody.

U je po vem? Je to on?

Vichni jsme přikývli, jako obecenstvo v půlnočním divadle, ale nedokázali jsme odvrátit oči od vod průlivu, od lví klece a od ducha za mříemi, který vyplouval nahoru, klesal a pokyvoval nám.

Proboha, ty jsi ale promáčený, vdy nastydne k smrti. Ten kluk by se měl honem svléknout a zahřát. Mohla bych ho zavézt k sobě?

Crumley přikývl.

Poloil jsem mu ruku na rameno a pevně se ho přidrel.

Take nejdřív ampaňské a teprve potom pivo? zeptal jsem se.

Uvidíme se v mé dungli, řekl Crumley.

Pojedete s námi, Henry? zeptala se Constance.

Hned tak se mě nezbavíte, řekl Henry.

A přijíděla dalí auta, policisté vyskakovali a chystali se potopit a vytáhnout na povrch to, co zůstalo dole v kleci, a Crumley zamířil k Shrankově chatrči. Já tam zatím stál a třásl se na celém těle, kdy mi Constance a Henry stahovali mokré sako a pomáhali mi do limuzíny a kdy jsme pak ujíděli kolem nočního pobřeí, mezi velkými vzdychajícími jeřáby, a nechávali za sebou podivný malý byteček, kde jsem pracoval, a nechávali za sebou přístřeek, kde teď čekal Spengler, Genghis Khan, Hitler a Nietzsche a desítky starých obalů od cukroví, a nechávali za sebou i zavřenou stanici, kde zítra zas bude sedět a čekat na poslední tramvaje století několik osamělých starců.

A jak jsme tak ujíděli, zazdálo se mi, e vidím sama sebe ve dvanácti letech, jak jedu na kole a rozváím za temného rána noviny. A kousek dál sebe v devatenácti, jak se stopami rtěnky na tváři vrávorám domů a opilý láskou naráím do sloupů.

Těsně ne jsme zahnuli ke Constancině arabské pevnosti, se po pobření dálnici přiřítila opačným směrem dalí limuzína. Přehnala se kolem jako bouře. Jsem to taky já, pomyslel jsem si, za pár let? A vedle mne Peg ve večerních atech, jak se vracíme z tanečního večírku? Limuzína vak zmizela. Budoucnost bude muset počkat.

Kdy jsme zastavovali na Constancině písčitém dvoře, pochopil jsem, co je tím nejprostím dárkem a největím těstím ivota.

Constance zaparkovala vůz a čekali jsme, co udělá Henry. Ten zvedl s velkolepým máchnutím pai.

Oba ustupte, nebo přijdete o nohu.

Ustoupili jsme.

A hezky počkejte, a vám slepec ukáe, kudy jít.

Henry nám ukázal cestu.

A my za ním rádi vykročili.

RAY BRADBURY SMRT JE VDYCKY OSAMĚLÁ

Z anglického originálu Death is a Lonely Business vydaného nakladatelstvím Grafton Books, A Division of the Collins Puhlishing Group roku 1985 přeloila Zora Wolfová.

Ilustroval Josef Mitera

Kresba na obálce Josef Mitera

Digitalizace TomasT

Obálku navrhl a graficky upravil Ivan Kincl

Vydalo Vydavatelství a nakladatelství PRÁCE v Praze roku 1992 jako svou 6891. publikaci

Odpovědní redaktoři Alice Marxová a Václav Falada

Technická redaktorka Dana Zahrádková

1. vydání  stran 264 AA 15,50

VA 16,06

Vytiskly Moravské tiskárny Olomouc

Tematická skupina 13/34

24-049-92 Kčs 56, 

A potom

Drobný stín malého muíčka, který se zase ohromeně díval na mne, jako kdybych ho probudil ze čtyřicetiletého spánku.

A. L. Shrank osobně.

Stál tu přede mnou mu, který uměl větit z tarokových karet, frenolog, pokoutní psychiatr, ve dne i v noci působící psycholog, astrolog, zenfreudistický jungianský numerolog a ivotní ztroskotanec, zapínal si roztritými prsty koili a snail se podívat se na mne očima, buď strnulýma nějakou drogou nebo vyděenýma mou nemístnou troufalostí.

Čert aby vás vzal do pekel, řekl znovu, docela potichu.

A pak se dodatečně malinko usmál a dodal:

Pojďte dál.

Ne, zaeptal jsem. A potom jsem řekl hlasitěji: Ne. Radi pojďte vy ven.

Vítr vál tentokrát patným směrem, anebo naopak, docela správným.

Proboha, pomyslel jsem si, kdy jsem se trochu přikrčil a pak se zas pevněji postavil. Jak vlastně foukal vítr celé ty dny? Jak to, e jsem si toho neviml? A pak mi dolo, e jsem k tomu měl docela prostý důvod  celých těch deset dní mě trápila rýma. A nic jsem necítil. Vůbec nic jsem necítil.

Henry, pomyslel jsem si, ty vdycky chodí s tím pozvednutým zvědavým nosem a jasně si uvědomuje, co cítí. Chytrý Henry, přechází v devět večer ulici, kterou ani nevidí, a kdy opačným směrem kráčí smrt, cítí dávno nepranou koili a pinavé spodní prádlo.

Podíval jsem se na Shranka a chřípí se mi odporem zachvělo. Cítil jsem pot, ten první pach poráky. Potom moč, pach nenávisti. A jaké dalí směsice? Chleba s cibulí, nečitěné zuby, závan sebeničení. Přivalil se od toho člověka jako bouřkový mrak, jako prudká záplava. Bylo mi, jako bych stál na pustém pobřeí a řítila se na mne třicetimetrová příbojová vlna, připravená mne rozdrtit, a v té chvíli jsem poznal, co je to chorobný strach. Na celém těle mi vyvstal pot a v ústech jsem najednou měl sucho.

Pojďte dál, řekl A. L. Shrank znovu, ale tentokrát nejistě.

V jedné chvíli jsem si myslel, e ustoupí dovnitř jako rak. Potom vak postřehl, jak jsem se podíval nejprve na telefonní budku přímo proti jeho krámku a pak přes molo na budku a docela vzadu, kde pořád jetě tikaly mé hodinky s Myákem Mickeym, a vechno pochopil. Ne stačil něco říct, zavolal jsem do stínů.

Henry?

Ve tmě se pohnulo cosi temného. Slyel jsem, jak Henrymu zavrzaly boty o zem, a jak vřele a klidně odpovídá: Ano?

Shrankův pohled přeskočil ode mne k místu, kde se ze stínů ozval Henryho hlas.

Konečně jsem se zmohl na otázku:

Smraďoch?

Henry se zhluboka nadechl a stejnč prudce vydechl.

Smraďoch, přisvědčil.

Kývl jsem. Víte, co teď dělat, Henry?

Pořád jetě slyím, jak jde taxametr, odpověděl Henry.

Koutkem oka jsem ho zahlédl, jak odchází, pak se zastavuje a cosi vymruje.

Shrank sebou trhl. Já také. Henryho hůl prolétla vzduchem a dopadla s ostrým zapratěním na prkna.

Moná e se vám bude hodit, řekl Henry.

Stáli jsme se Shrankem a dívali se na tu zbraň na molu.

Přímo mnou trhlo, kdy se taxík rozjel. Popadl jsem hůl a přidrel si ji k hrudi, jako by mi mohla opravdu pomoci proti noům anebo pukám.

Shrank se zadíval na světla taxíku mizející v dálce.

Co to má sakra vechno znamenat? zeptal se.

Za ním se nakláněli na svých ílených loktech Schopenhauer, Nietzsche, Spengler a Kafka, hluboko ponoření v prachu, a také eptali, ano, co to má vechno znamenat?

Počkejte, vezmu si boty, řekl Shrank a zmizel mi.

Ne abyste si bral něco jiného, zavolal jsem za ním.

Rozesmálo ho to, a se tím smíchem zajíkal.

Co bych si asi měl brát? zavolal odkudsi, kde jsem ho neviděl a kde se v něčem přehraboval. Ve dveřích mi ukázal boty, v kadé ruce jednu. Nenesu ani puky, ani noe. Obul si boty, ale tkaničky si nezavázal.

Nemohl jsem ani uvěřit tomu, co se pak událo. Mraky, zahalující a do té chvíle Benátky, se rozhodly ustoupit a odhalily měsíc v úplňku.

Oba jsme vzhlédli a snaili se rozhodnout, jestli je to tak dobře či zle, a pro kterého z nás?

Shrank putoval pohledem k pobřeí a po molu.

Mohl se uplakat, kdy viděl tolik písku, řekl. Pak zaslechl sám sebe a mírně si odfrkl. Pojďte, ústřice, řekl tesař a podrel si je v ruce. Půjdeme na hezkou procházku, pěknou procházku po zlatém břehu.

Shrank vykročil. Já zůstal stát. To si ani nezamknete? zeptal jsem se.

Shrank jen kratičce pohlédl přes rameno na vechny ty knihy, které tu leely seskupené jako supi s černým peřím a zapráenými zlatými pohledy a čekaly na dotek, jen by jim vdechl ivot. V neviditelných sborech zpívaly divoké melodie, které jsem měl u před dávnými dny zaslechnout. Přelétl jsem očima celé ty řady a znovu se na ně zahleděl.

Můj boe, jak to e jsem to u dávno nepochopil?

Celé ty stralivé valy plné neastných osudů, ty řady zmařených ivotů, literární apokalypsa válek, pín, nemocí, nákaz, krizí, ten zával hrůz, jámy delíria a bluditě, z nich ílené myi a pomatené krysy nikdy neproniknou ke světlu a nenaleznou cestu ven. Policejní přehlídka zvrhlíků a epileptiků křepčících nad propastí knihovních útesů s tvůrci jetě hnusnějích a odpornějích knih čekajících v dalích temnotách.

Nic proti tomu, kdy se něco takového najde u jednoho spisovatele, v jedné knize. Takový Poe nebo Sade dokáe dodat trochu koření. Tohle vak nebyla knihovna, to byly jatky, vězení, vě, ve které je zavřeno na sto muů v elezných maskách, aby tu navdycky tie zuřili.

Jak to, e jsem to dávno neviděl a nepochopil?

Protoe nad tím vím bděl Rumpelstiltskin.

I kdy jsem se teď díval na Shranka, měl jsem dojem, e se co chvíli popadne za nohu, roztrhne vejpůl a rozpadne na dva kusy.

Byl směný k popukání.

Tím vak byl jetě mnohem hrůznějí.

Těm knihám na mně vůbec nezáleí, řekl konečně Shrank, čím nás zas vrátil do normálního ivota. Nedíval se vak na knihy, ale na měsíc. Tak proč by mně mělo záleet na nich?

Ale 

A kromě toho, kdo by měl zájem ukrást mi Úpadek západního světa? řekl Shrank.

Ale já myslel, e máte svoji sbírku rád!

Rád? Shrank jednou mrkl. Proboha, copak to nechápete? Já vechno nenávidím. A si vzpomenete, na co chcete, není na tomhle světě nic, co bych měl rád.

Vykročil směrem, kudy odjel Henry v taxíku.

Tak co? řekl. Půjdete, nebo ne?

U jdu, řekl jsem.

Je to snad zbraň?

li jsme pomalu a odhadovali jeden druhého. S úasem jsem si uvědomil, e drím v ruce Henryho hůl.

Ne, nejspí tykadlo, řekl jsem.

Nějakého hodně velkého hmyzu?

Hlavně hodně slepého.

Vyzná se bez ní? A kam vůbec jede takhle pozdě v noci?

Má něco k vyřízení. A hned se vrátí. lhal jsem.

Shrank vak dokázal le ihned rozeznat. Málem se nad tónem mého hlasu zatetelil nadením. Přidal do kroku a pak se zastavil a prohlíel si mne.

Nejspí se orientuje po čichu. Slyel jsem vás, nač jste se ho ptal, i co vám odpověděl.

Smraďoch? řekl jsem.

Shrank se scvrkl ve starých atech. Rychle pohlédl ke svému levému a potom pravému podpaí a dolů po celé té historii starých skvrn a míst vybledlých časem.

Smraďoch, řekl jsem znovu.

Zasáhlo ho to jak kulka do srdce.

Zavrávoral, ale zase se napřímil.

Proč a kam vlastně jdeme? vypravil ze sebe. Cítil jsem, jak mu pod umatěnou kravatou bije srdce jako králíkovi.

Myslel jsem, e jdeme, tak jak nás vedete vy. Já vím jen jedno, popoel jsem, tentokrát o krok před ním. Slepý Henry pátral po nějakých nepraných koilích, pinavém spodním prádle a páchnoucím dechu. Nael je a pojmenoval mi je.

Raději jsem to hrůzné přízvisko u neopakoval. Shrank jako by se vak kadým slovem zmenoval.

Co by po mně nějaký slepec mohl chtít? zeptal se po chvíli.

Nechtěl jsem mu hned prozradit vechno. Musel jsem si ho vyzkouet, snait se najít jistotu. Kvůli tomu Janusu, the Green Envy Weekly, řekl jsem. Viděl jsem u vás oknem pár čísel toho časopisu.

Byla to čirá le, ale zasáhla ho naplno.

Ano, jistě, řekl Shrank. Ale proč ten slepec a proč vy?

Protoe, zhluboka jsem se nadechl a pak jsem to na něj vychrlil, to máte vechno na svědomí.

Shrank zavřel oči, srovnal si v hlavě mylenky a zvolil patřičnou reakci. Zasmál se.

Co bych měl na svědomí? Takový nesmysl! Jak vás to mohlo napadnout?

Protoe, el jsem dál a přiměl ho, aby cupital drobnými krůčky za mnou. Mluvil jsem do mlhy, která se zvedla před námi. Protoe Henry před mnoha dny, kdy přecházel přes ulici, někoho ucítil. Stejný smrad se táhl chodbou čináku, kde bydlí, ale stejně je to cítit i tady. A ten smrad jste vy.

Muíčka zachvátilo znovu to králičí buení srdce, ale přitom věděl, e se mu pořád jetě nemůe nic stát. Nikdo mu přece nic nedokázal!

Protoe jste hledal ty svoje osamělé due, řekl jsem. A já zabedněný blbec, slepějí ne Henry, vám je pomohl vypátrat. Fannie měla pravdu. Constance měla taky pravdu! Přece jen jsem vám dělal ovečku vábilku. Proboha, vdy já byl jako Tyfová Marie. Přenáel jsem nákazu, to jest vás, kam jsem se hnul. Protoe vy jste chodil za mnou. Abyste nael své Osamělé. Dech mi zabuil v hrudi jako buben. Osamělé.

Sotva jsem to dořekl, zmocnilo se mne i Shranka něco, co bylo téměř záchvatem. Vyřkl jsem pravdu, která byla jak víko vysoké pece, mrtěné nazpátek, a se ven vyvalil ár a seehl mi obličej, jazyk, srdce i dui. A Shrank? Vdy jsem mluvil o jeho ivotě, o kterém nikdo neměl tuení, o jeho souení, o vem, co se jetě muselo odhalit a přiznat, ale věděl jsem u, e jsem alespoň strhl azbesl a oheň e sálá navenek.

Co to bylo za slovo? zeptal se Shrank, asi deset metrů ode mne a nehybný jako socha.

Osamělí. Sám jste to přece tak řekl. Mluvil jste o minulém měsíci. O Osamělých.

A byla to pravda. Jako neslyný vánek, na tichých nohou, v obláčcích mlhy kolem nás kráčel pohřební průvod duí. Fannie a Sam, Jimmie a Cal a vichni ti ostatní. Nikdy jsem si je pořádně nepojmenoval. Nikdy jsem neviděl ten velký jeřáb, který si je vechny nabral a učinil z nich jediný celek.

ílíte, řekl Shrank. Čistě jen hádáte. Vymýlíte si. Lete. Nic z toho se mnou nemá co společného.

Pohlédl vak přitom na vyhrnuté rukávy na svých hubených zápěstích a kabát zmazaný po včerejí noční námaze. Jak jsem se na něj díval, oblek jako by se mu zmenoval. A on sám se scvrkával ve své bledé kůi.

Rozhodl jsem se zaútočit.

Proboha, vdy vy mi tu hnijete rovnou před očima. Jste hotová uráka lidstva. Vechno nenávidíte, kadého na svčtč. Sám jste mi to před chvílí řekl. A tak na to útočíte svou pínou, svým dechem. Vaí skutečnou vlajkou je vae prádlo a vztyčujete je na stoár, abyste zkazil vítr. A. L. Shrank. Apokalypsa číslo pět.

Shrank se usmíval, radostí celý pryč. Polichotil jsem mu těmi urákami. Vímal jsem si ho. Sebevědomí mu narostlo. Ani jsem to tuil, připravil jsem si sýr a měl jsem návnadu do pasti.

Co teď? pomyslel jsem si. Co mám proboha říkat dál? Jak ho vytáhnout z ulity? Jak ho vyřídit?

Shrank si vak vylapoval přede mnou, nadmutý pýchou nad mými urákami, zářící metály zkázy a beznaděje, které jsem mu připíchl na umatěnou kravatu.

li jsme. li jsme. A li jsme.

Proboha, pomyslel jsem si, jak dlouho jetě půjdeme, jak dlouho jetě budeme mluvit, jak dlouho tohle potrvá?

Odvíjí se tu film, pomyslel jsem si, jedna z těch neuvěřitelných scén, které se táhnou donekonečna, v nich lidé něco vysvětlují, druzí jim odpovídají a ti první zas začnou znovu.

To přece není moné.

Ale je.

Shrank si není jist, co vím, a já si zas nejsem jist, jestli to vím, a oba si lámeme hlavu, zda je ten druhý ozbrojen.

A oba jsme zbabělci, řekl Shrank. Zřejmě jsem poslední slova z těch mylenek vyslovil eptem.

Shrank je slyel a jetě dodal:

A oba se bojíme druhého vyzkouet.

Tesař el pořád dál. A ústřice za ním.

li jsme a li.

A nebyla to scéna z dobrého nebo patného filmu, kdy lidé a moc mluví, byla to scéna z pozdní noci, kdy měsíc mizí, aby se znovu objevil, mlha houstne a já zatím vedu dialog s duchem přítele idiotského psychiatra Hamletova otce.

Shrank, pomyslel jsem si. Divné jméno. raňky sputěné před tímhle, raňky tady, pořád naráí na samé raňky! Jak vlastně to vechno začalo? Vyjde univerzitu, udělá se pro sebe, vyvěsí si na dveře cedulku s jménem a titulem a potom přijde jednoho roku obrovské zemětřesení, rozpomíná se vůbec na ten rok, co si zlomil nohy a jak mu prasklo v hlavě a potom dlouho sjíděl bez sáněk, jen na hubeném zadku, a mezi ním a tou propastí dole ho nečekaly ádné eny, které by mu zmírnily otřes mozku, zkonejily ho v děsivém snu, utěily ho v půlnočním pláči a zarazily tu nenávist za svítání? A v jednu ráno vstal náhle z postele, a kde se octl?

V Kalifornii, v Benátkách, kdy dávno u odplula poslední gondola, světla pozhasínala, průlivy se zaplňovaly naftou a starými cirkusovými vozy a za mříemi burácel jenom příboj

Mám malý seznam, řekl jsem. Jakiv je nikdo nebude postrádat.

Coe? řekl Shrank.

Mikádo, připomněl jsem mu. Píseň, která mi o vás vechno vysvětluje. Cítíte se povznesen nade vechno, veho včas docílíte. Aby trest odpovídal zločinu, trest aby odpovídal zločinu. Tak třeba ti osamělí. Vichni. Napíete si je na ten svůj seznam, ve slovech písničky, jakiv je nikdo nebude postrádat. Dopustili se zločinu tím, e vechno vzdali anebo e se nikdy o nic nesnaili. Tím zločinem byla průměrnost, neúspěch nebo osamění. A jejich trestem jste byl vy.

Shrank se teď přímo naparoval a kráčel jako páv.

No a? zeptal se, jak el přede mnou. No a?

Nabil jsem si jazyk, zacílil a vystřelil přímo na něj.

Tak si třeba myslím, e by se někde nablízku nala ustřiená hlava Scotta Joplina.

Shrank se neubránil popudu, který mu vedl pravou ruku ke kapse umatčnčho kabátu. Pak se zatvářil, jako by se tam chtěl jen poklepat, potěenč se zadíval na svou ruku, odvrátil pohled a el dál.

Jedna rána, jeden zásah. Byl jsem celý nadený. Teď kdybyste tu tak byl, detektivní poručíku Crumley, pomyslel jsem si.

Vypálil jsem dalí ránu.

Kanáři na prodej, řekl jsem tie, tónem, jen připomínal zalá písmena psaná tukou na lepenkové cedulce v okně té staré paní. Kanáři.

Shrankova levá ruka sebou s tajenou hrdostí trhla k levé kapse kabátu.

Propána! pomyslel jsem si. Vdy on u sebe nosí ty její staré noviny, co leely na dně klece!

Pitomost!

Shrank vykročil rychleji. el jsem za ním.

Terč třetí. Zamiř potřetí. A vypal.

Klec na lvy. Starý pán. Pokladna jízdenek.

Shrankovi klesla brada k náprsní kapse.

Tam by se určitě naly konfety propíchnutých lístků na vlak, jím nikdy nikdo nejel!

Shrank se dál prodíral mlhou a vůbec si neuvědomoval, e chytám do síky na motýly jeho zločiny. Byl jako astné dítě na loukách Antikrista. apkal droboučkýma nohama po prknech. Blaeně se usmíval.

Co dál? V hlavě mi vířilo. Ach ano.

Viděl jsem Jimmyho na chodbě toho starého baráku, jak se usmívá na celé kolo novými protézami. A potom Jimmyho ve vaně, převráceného a est sáhů hluboko.

Falené zuby, řekl jsem. Horní i dolní.

Shrank si tentokrát natěstí nepoklepal na kapsy. Byl bych se musel rozesmát stralivou hrůzou, kdybych si pomyslel, e u sebe nosí ten mrtvý úsměv. Ohlédl se, a to mi prozradilo, e má protézy ve své chatrči (snad i ve sklenici vody?).

Terč pátý, pal!

Tančící ptáci, poskakující papouci!

Shrank si poskočil po molu jako psík. Očima zalétl na svoje levé rameno. Měl tam drápance od ptačích noek a zbytky trusu! Určitě schovává v chajdě jednoho z těch ptáčků Pietra Massinella.

Terč estý.

Marocká pevnost u Arabského moře.

Shrank si maličko olízl jetěrčím jazýčkem íznivé rty.

Láhev Constancina ampaňského, uloená na polici kus za námi, opřená o nadopovaného DeQuincyho a pochmurného Hardyho.

Zvedl se vítr.

Zachvěl jsem se, protoe jsem náhle vycítil, jak za Shrankem a za mnou poletuje na deset tuctů čokoládových obalů, duchové hladových hlodavců z dávných dnů, tie ustící na nočním molu.

A nakonec jsem to musel říci, i kdy jsem to ani vyslovit nemohl, přímo jsem se donutil, abych vyřkl ta poslední smutná slova, která mi drtila jazyk, zatímco mi cosi pukalo v hrudi.

Půlnoční činák. Plná lednička. Tosca.

V té chvíli udeřila první strana Tosky, kutálela se a proklouzla zpod Shrankových půlnočních dveří jako černý disk vrený přes celé město.

Byl to dlouhý seznam. Stál jsem teď na samém okraji hysterie, zmatku, hrůzy, nadení nad vlastní prozíravostí, svým odporem i smutkem. Nevěděl jsem, zda se v té chvíli roztančit, uhodit Shranka nebo zařvat.

První vak promluvil Shrank, se zasněnýma očima, jak se mu v hlavě znovu a znovu otáčely eptané Pucciniho árie.

Ta tlustá enská má teď klid. Potřebovala klid. A já jí ho dal.

Stěí si vzpomínám, co se vzápětí udalo.

Někdo vykřikl. Pak vykřikl někdo jiný. On.

Pae mi vylétla vzhůru i s Henryho holí.

Zavradi, pomyslel jsem si. Zabij.

Shrank ucouvl přesně vteřinu předtím, ne hůl sekla dolů. Namísto Shranka zasáhla molo a prudkým nárazem mi vylétla z ruky. Se zarachocením dopadla na prkna a Shrank ji odkopl, a přelétla přes okraj mola dolů do písku.

Mohl jsem se teď na toho drobného muíčka vrhnout jen holými pěstmi, jene on ustoupil a ve mně se něco zlomilo.

Dusil jsem se a plakal. Kdy jsem před mnoha dny plakal ve spre nebo se rozplakal v moři, byl to jen začátek. Teď se přivalil plný příval. Kosti se mi sesouvaly v těle. Stál jsem a plakal a uaslý Shrank div e mě málem nepohladil a nezamumlal, ale no tak, no tak.

Vechno dobře dopadlo, řekl po chvíli. Ta paní má svůj klid. A měl byste mi za to poděkovat.

Měsíc zael za velký val mlhy a poskytl mi čas, abych se trochu vzpamatoval. Teď probíhalo vechno jako ve zpomaleném filmu. Stěí jsem pohyboval jazykem a sotva viděl na oči.

Chcete tím vlastně říct, pokračoval jsem konečně jakoby zpod vody, e jsou vichni mrtví a já bych vám za ně za vechny měl jetě děkovat. Tak to myslíte?

Zřejmě pro něj byla ohromná úleva, kdy musel celé ty měsíce nebo roky čekat, a to někomu poví, lhostejno komu, lhostejno kde a lhostejno jak. Měsíc znovu vyel. Shrankovi se chvěly rty obnoveným světlem i potřebou se vím se svěřit.

Ano. Vem jsem jim pomohl.

Proboha, vydechl jsem. Pomohl? Pomohl?

Musel jsem se posadit. Shrank mi pomohl sednout a stál nade mnou, uaslý, jak jsem slabý, pánem nade mnou i nad budoucností noci, člověk, který dokázal obdařit lidi vradou, uchránit je před utrpením, zbavit je osamění, uloit je ke spánku, aby se nemuseli trápit, zachránit je před ivotem. Poskytnout jim západ slunce.

Vy jste jim ale pomohl taky, řekl dost oprávněně.

Jste spisovatel. Jste zvědavý. Stačilo mi, jen abych vás následoval a sbíral po vás čokoládové obaly. Víte, jak snadné je někoho sledovat? Nikdo se jakiv neotočí. Nikdy. Vy jste se taky nikdy neohlédl. A vůbec jste o ničem nevěděl. Ani nevíte, kolikrát jste mě přivedl k smrti. Trvalo to přes rok. Ukázal jste mi lidi, které jste sbíral pro své knihy. Vechen ten těrk na cestičce, plevy ve větru, prázdné ulity na pobřeí, hrací kostky bez teček, karty bez čísel. Neměli ani minulost, ani přítomnost. Dal jsem jim tedy monost, aby neměli ani budoucnost,

Vzhlédl jsem k němu. Síla se mi vracela. Smutek prozatím pomíjel. Hněv ve mně pomalu sílil.

Take to vechno přiznáváte?

Proč ne? Vechno je to jen zápach ve větru. I jestli si tady leccos řekneme a já s vámi půjdu na policejní stanici, co taky udělám, nemáte na to, co jsem vám řekl, nejmení důkaz. Je to vechno jen odvátý horký vzduch.

Ne tak docela, řekl jsem. Neodolal jste, abyste si od kadé oběti něco nevzal. Ten vá příerný brloh je plný gramofonových desek, ampaňského a falených zubů.

Hajzle! řekl Shrank a zastavil se. těkavě se zasmál a pak se uklíbl. Jste pěkně mazaný. Vytáhl jste to ze mě, co?

Chvíli se vestoje pohupoval a přemýlel o tom.

A teď vás prostě musím zabít.

Vyskočil jsem. Byl jsem asi o třicet čísel větí a ne zvlá odváný, ale Shrank prudce couvl.

Ne, řekl jsem. To přece nemůete udělat.

A proč ne?

Protoe se mě nedokáete dotknout, řekl jsem. Na vechny ty lidi jste taky ani nesáhl. Vdycky jste od nich dal ruce pryč. Dokázal jste je přimět, aby si ublíili sami, anebo jste je zničil nepřímo. e mám pravdu?

Máte! Znovu neodolal své pýe. Úplně zapomněl, e tam sedím, a zahleděl se do své zářivé, slavné minulosti.

Třeba ten děda z pokladny na jízdenky. Toho jste jenom opil, viďte? A pak jste ho moná pratil na kraji průlivu do hlavy, skočil jste dolů a postaral jste se, aby se dostal do té lví klece.

Správně!

A ta stará paní, co prodávala kanáry. Nad tou jste jenom stál a klebil se na ni?

Správně!

A Sam. Dal jste mu tolik alkoholu, a ho museli odvézt do nemocnice.

Správně!

A Jimmy. Postaral jste se, aby vypil třikrát tolik, ne snesl. Ani jste ho nemusel v té vaně převracet. Převrátil se sám a utopil se.

Správně!

Massinello Pietro. Napsal jste na městskou správu, aby si pro něj přijeli a odvezli jeho desítky psů, koček a ptáků. Jestli u není mrtvý, tak asi brzy umře, co?

Správně!

A potom samozřejmě holič Cal.

Ukradl jsem mu hlavu Scotta Joplina, řekl Shrank.

Take Cal se vyděsil a ujel z města. Pak John Wilkes Hopwood. S jeho nesmírnou domýlivostí. Napsal jste mu na dopisním papíru Constance Rattiganové a přiměl ho, aby přiel kadý večer nahý ke břehu. Chtěl jste tím Constance vyděsit, aby se utopila!

Samozřejmě!

A pak se zbavit Hopwooda tím, e byste mu dal vědět, jak jste ho viděl na břehu v noci, kdy Constance zmizela. Připojil jste k tomu opravdu hrozný anonym, plný nejodpornějích uráek.

Ale on takový opravdu byl.

A Fannie Florianna. Nechal jste jí u dveří svůj inzerát. A kdy vám zavolala a dojednal jste si s ní schůzku, jenom jste přiel, vtrhl dovnitř a stejně jako tu starou paní, co měla doma kanáry, jste Fannii vyděsil, a se rozběhla zpátky, ano, a upadla a nemohla vstát, a vy jste nad ní jen počkal a přesvědčil se, e u nevstane, viďte?

Měl dost rozumu, ne aby na tohle přisvědčil, aby vůbec něco řekl, protoe u jsem vstával, a i kdy jsem pořád jetě byl celý roztřesený, má zuřivost mi dodávala síly.

Za celé týdny jste udělal jen jednu jedinou chybu. e jste poslal Fannii ty noviny a nechal jí je i s tím zatreným inzerátem. Kdy jste si to uvčdomil, vrátil jste se tam a vloupal se do jejího bytu, ale noviny jste nenael. Jediné místo, kde jste nehledal, byla lednička. Vae noviny tam leely pod vemi těmi skleničkami, aby se na nich zachytávalo vechno, co ukápne. Nael jsem je tam. Proto tu taky jsem. A ne proto, e bych snad měl být dalí na vaem seznamu. Nebo snad máte jiné plány?

Ano.

Nepovede se vám to, a víte proč ne? Ze dvou důvodů. Jednak nejsem osamělý. Nezkrachoval jsem v ivotě. Nejsem ztracený. Dokáu, co jsem si předsevzal. Budu astný. Oením se a budu mít hodnou enu a děti. Napíu zatraceně dobré knihy a lidé mě budou mít rádi. A to se vám nehodí do krámu. Nemůete mě zabít, vy zatracený přiblblý uboáku, protoe jsem docela v pořádku. Chápete to? Budu ít na vdycky. A za druhé na mě nedokáete ani sáhnout. Jetě nikoho jste se nedotkl. Kdy se mne dotknete, jenom tím vechno popřete. Tech ostatních smrtí jste docílil jen proto, e jste těm lidem nahnal hrůzu nebo je zastrail. Ale jestli mi teď chcete zabránit, abych el na policii, musíte se dopustit opravdové vrady, vy jeden impotentní srabe, a musíte to udělat hned teď.

Zamířil jsem pryč a Shrank se za mnou rozběhl.

Sledoval mne v naprostém zmatku. Málem mě zatahal za rukáv, abych ho dobře poslouchal. Dobrá, dobrá. Ale abyste věděl, u jsem vás jednou, před dvěma lety, málem zabil. Viml jsem si vás a sledoval jsem vás. Ale pak jste prodal ty povídky do časopisů a potom jste se seznámil s tou enou, a tak jsem se rozhodl, e prostě za vámi budu chodit a sbírat lidi, ano, tak přesně to bylo. Ale vechno to doopravdy začalo tehdy v noci, v tramvaji do Benátek, za bouře, kdy jsem byl opilý a ten stařec ve lví kleci a 

Proboha ano, pomyslel jsem si, bylo to té detivé noci, Shrank, kterého jsem ani neviděl, stál za mnou a říkal slova, která mi nikdy nevymizí z paměti.

Tehdy za noci v tramvaji jste mi byl docela blízko, řekl Shrank. Mohl jsem vztáhnout ruku a dotknout se vás. Ale neudělal jsem to. Dal jsem se na útěk. A vtom začalo pret, a kdybyste se byl jen na chvíli ohlédl, co jste neudělal, byl byste mne uviděl a poznal, jenome vy jste se neotočil a 

Seli jsme mezitím z mola, octli se v temné uličce u průlivu a rychle kráčeli po mostě. Bulvár byl v té chvíli prázdný. Neviděl jsem na něm ani auta, ani světla. Pospíchal jsem dál.

Uprostřed mostu nad průlivem, nedaleko lvích klecí, se Shrank pojednou zastavil a zachytil se zábradlí.

Proč mě nechápete, proč mi nepomůete! zakvílel. Chtěl jsem vás přece zabít. Opravdu jsem to chtěl. Jenome by to bylo jako zabít Naději, a té přece musí aspoň trochu zůstat na světě, ne, i pro lidi, jako jsem já?

Obrátil jsem se a pohlédl na něj. Jene ne po dnením večeru, řekl jsem.

Proč? vydechl, proč? zeptal se a zadíval se na studenou mastnou vodu.

Protoe jste naprostý a úplný blázen, řekl jsem.

Teď vás tedy zabiju.

Ne, řekl jsem s nesmírným smutkem. Zbývá jediný člověk, který si zaslouí, aby byl zabit. Poslední z Osamělých. Poslední ze ztracených. Úplně prázdný člověk. Vy.

Já? vyjekl muíček.

Vy.

Já? křičel Shrank. Čert aby vás vzal!

Prudce se otočil. Chopil se zábradlí. A skočil.

Jeho tělo se řítilo dolů tmou.

Klesl do vod, které byly stejně mastné a odpudivé, jako jeho kabát, stejně hrůzné a temné jako jeho due, a vody ho zakryly, a v nich úplně zmizel.

Shranku! křičel jsem.

Shrank se vak nevynořil.

Vrate se, chtělo se mi volat.

Jene pak jsem najednou dostal strach, e se opravdu vrátí.

Shranku, eptal jsem. Shranku. Sklonil jsem se nad zábradlím mostu a zadíval se do zelené pěny a smrdutých vod. Vím, e tam jste.

Není přece moné, e u je po vem. Bylo by to příli jednoduché. Číhá tam někde kdesi ve tmě, sedí jak tmavá ropucha pod mostem, s očima obrácenýma vzhůru, a moná e tam čeká se zeleným obličejem a tichounce nasává vzduch. Poslouchal jsem. Nikde ani nekápla voda. Nikde se nezčeřila vlnka. Nikde se neozval jediný vzdech.

Shranku, eptal jsem.

Shranku, eptala ozvěnou prkna pod mostem.

Kus dál ode mne na břehu zvedaly na mé volání hlavy velké naftové bestie a zase je spoutěly k dlouhým pobřením proudům vody.

A já měl dojem, e slyím, jak Shrank mumlá: Nečekejte na mě. Je to tu dole pěkné. Konečně trochu klidu. Nejspí tady u zůstanu.

Lháři, pomyslel jsem si. Vyleze, a tě budu nejmíň čekat.

Na mostě cosi zavrzalo. Prudce jsem se otočil.

Nic. Nic ne mlha, která se sem plíila po prázdném bulváru.

Utíkej, napadlo mne. Honem bě telefonovat. Zavolej Crumleymu. Proč u tu vlastně není? Uteč. Ne, nejde to. Kdybych utekl, Shrank by moná vyskočil a prchl. Budu tu maset počkat.

V dálce, dvě míle odtud, se kodrcala veliká červená tramvaj, pískala, kvílela, a jak se tak řítila k dehtové jámě na konci trati, připomínala mi stralivou bestii, o které se mi zdálo a která mi chtěla vzít můj čas, můj ivot a mou budoucnost.

Nael jsem malý oblázek a pustil jej dolů.

Shranku.

Oblázek dopadl na hladinu a ponořil se. Ticho.

Shrank mi unikl. A já se mu chtěl pomstít za Fannii.

A co Peg, pomyslel jsem si. Měl bys zavolat jí.

Ne, i Peg bude muset počkat.

Srdce mi builo tak hlasitě, a jsem se bál, e se pode mnou pohnou vody a povstanou z nich mrtví. Bál jsem se, e svým dechem převrátím i ty staré jeřáby. Zadrel jsem trochu své srdce i dech a s očima zavřenýma jsem je přimel, aby zvolnily.

Shranku, říkal jsem v duchu, vylez. Čeká tu na tebe Fannie. Čeká tu paní, co prodávala kanáry. Vedle mne stojí ten děda z pokladny jízdenek. Je tu i Jimmy a chce své zuby. Čeká tu Pietro a chce svá zvířata. Vím, e tam jsi. Vylez. Čekám tu na tebe s ostatními.

Shranku!

Byl jsem hlupák.

Protoe tentokrát mě Shrank určitě zaslechl.

A přiel si pro mě.

Vylítl z černé vody jako dělová koule z trampolíny. Opsal neuvěřitelnou dráhu.

Prokrista, ty hlupáku, říkal jsem sám sobě v duchu. Proč jsi na něj čekal?

Byl najednou tři metry vysoký, drak, který nakynul z trpaslíka. Řítil se na mě jako fúrie se vztyčenými drápy. Rozezlené, s řevem a jekotem se na mě vrhl a narazil do mě jako balón plný vřelé vody. Dávno u zapomněl na svoje dobré úmysly, na své plány, svůj mýtus a na svou vraednickou počestnost.

Shranku! vykřikl jsem, jako by mě něco nutilo ho pojmenovat.

Vechno to bylo trochu jak v zpomaleném filmu a a stralivé, jako bych ho snad byl mohl mezi jednotlivými záběry zarazit a prohlédnout si, v jakém se tu tyčí ohromujícím oblouku a výce, jak mu planou oči a ústa trnou nenávistí a jak se zuřivě sápe rukama, kdy mě v elezném sevření drí za kabát, za koili a za krk. Jak se pojednou naklonil dozadu, ústa měl krvavá mým jménem. Smolně černé vody čekaly. Proboha, jenom ne tady, pomyslel jsem si. Lví klece čekaly se dveřmi dokořán.

Ne!

Zpomalený pohyb ustal. A po něm přiel rychlý pád.

Spojeni jeho zuřivostí jsme se řítili dolů a při tom prudkém pádu jsme oba lapali po vzduchu.

Jako dvě betonové sochy jsme dopadli na hladinu a ponořili se pod vodu, milenci posedlí bezhlavou vání, lezli jsme po sobě, abychom udreli jeden druhého vespod a zbudovali si ebříky ke vzduchu a světlu.

Kdy jsme tak letěli dolů, zdálo se mi, e Shrank běduje a kvílí: Spadni, spadni tam, spadni! jako kluk při nějako surové hře bez pravidel, ve které jsem nechtěl hrát podle něj.

Spadni!

Pod vodou jsme se vak jeden druhému ztratili. Vířili jsme tam jako dva krokodýlové, kteří si jdou po krku. Seshora jsme museli vypadat jako zmítající se a hemící pirani, které se navzájem poírají, anebo veliký lodní roub, uvolněný a ílící v duhově zbarvené naftě a černé smole.

Kdy u jsem se málem topil, vysvitla mi drobná jiskřička naděje, která vylehla z ohně za mýma očima.

Je to jeho první opravdová vrada, pomyslel jsem si zřejmě v té chvíli, pokud jsem si vůbec stačil něco pomyslet. Ale já jsem silný a nepoddám se. Bojím se temnoty víc, ne on se bojí ivota. A to on určitě ví. Musím zvítězit.

Stalo se vak něco jiného.

Něčím jsme posunuli, a jak jsme do toho vstrčili, a mi ten úder vyrazil dech z plic. Byla to lví klec. Shrank mě postrkoval a dokopával do otevřených dveří. Mlátil jsem sebou. Zmítali jsme se na hladině a v tom víru bílé vody mě najednou něco napadlo.

Proboha, vdy jsem uvnitř. V kleci. Celá ta věc končí stejně, jako začala! Crumley přijde a najde  najde mě!, jak se za úsvitu pohupuji za mříemi. Prokristapána! Plíce se mi nadmuly ohněm a pokouel jsem se obrátit a vyprostit. Chtěl jsem posledním dechem na Shranka křiknout a zahnat ho. Chtěl jsem

Ale najednou bylo po vem.

Shrank uvolnil své sevření.

Co se to stalo? pomyslel jsem si. Co! Co se stalo?

Málem mě pustil.

Popadl jsem ho, abych ho odstrčil, ale bylo mi, jako bych zachytil figurínu, která náhle ztratila schopnost gestikulovat. Jako bych drel mrtvolu, která vyskočila z hrobu a teď se tam chce vrátit.

Je vyřízený, pomyslel jsem si. Rozmyslel si to a je hotový. Ví, e musí být poslední. Ví, e mě nemůe zabít, nezapadá to do jeho vzorce.

Shrank se skutečně rozhodl, a kdy jsem ho tak teď drel, viděl jsem jeho obličej, bledý jako tvář ducha, i to pokrčení ramen, které mi napovídalo, e jsem konečně volný a mohu vystoupit k noci, vzduchu a ivotu. V temné vodě jsem viděl Shrankovy oči, v nich se obráel jeho děs, i jeho otevřená ústa a rozířená chřípí. Vtom se Shrank zhluboka nadechl černé vody a potopil se, ztracený člověk hledající svou zkázu.

Shrank zůstal v kleci jako studená loutka a já slepě tápal po dveřích, z posledních sil se jimi protáhl a zamířil nahoru, s divokou modlitbou, abych il navdycky, nael mlhu a nael Peg, a u je v tom stralivém zatraceném světě kde chce.

Vynořil jsem se do lehké právě se snáející mlhy. Sotva jsem vyrazil hlavou nad vodu, nahlas jsem vykřikl úlevou a lítostí. To se mnou zabědovaly due vech lidí, kteří nechtěli zahynout, a přece v posledním měsíci zhynuli. Začal jsem se dávit, zvracet a málem jsem zase sklesl pod vodu, ale nakonec jsem se dostal ke břehu, vyvlekl jsem se z vody a seděl a čekal na mostě.

Zaslechl jsem, jak někde v dálce zastavilo auto, zabouchly se dveře a kdosi utíká. Z detě se ke mně natáhla dlouhá pae a veliká ruka mne popadla za rameno a začala mnou třást. Ve filmovém záběru zblízka se mi objevil Crumleyho obličej jak ába pod sklem. Crumley vypadal jako zděený otec, který se sklání k utonulému synovi.

Jsi v pořádku, je ti dobře, jsi v pořádku?

Sotva jsem lapal po dechu, ale přikývl jsem.

Za Crumleym stanul teď Henry, čichal v tom deti a pátral po pachu, kterého se tolik obával, ádný vak nenacházel.

Je v pořádku? řekl Henry.

ivý, odpověděl jsem a doopravdy jsem to tak myslel. Doopravdicky ivý.

Kde je Smraďoch? Musím se s ním vypořádat za Fannii.

U jsem to udělal, Henry, řekl jsem.

Kývl jsem dolů ke lví kleci, kde se za mříemi vznáel jak bledý rosol dalí duch.

Má v té své chatrči plno věcí, samé důkazy, Crumley, řekl jsem.

Vak já se na ně podívám.

Kde jste sakra celou tu dobu byli, chlapi? ptal jsem se.

Ten pitomec taxikář je jetě slepějí ne já. Henry si intuicí nael cestu k průlivu a posadil se ke mně. Crumley si sedl z druhé strany a spustil nohy nad tmavou vodu. Nemohl najít ani policejní stanici. Kde vlastně teď je? Dám mu taky ránu.

Musel jsem se zasmát. Z nosu mi vychrstla voda.

Crumley se ke mnč naklonil blí, aby si mě prohlédl.

Nejsi raněný?

Nikde, kde by to bylo vidět, pomyslel jsem si. Moná e se to vechno vynoří někdy v noci ode dneka za deset let. Snad nebude Peg vadit, kdy si párkrát zakřičím, aspoň bude mít důvod mě opatrovat.

A vtom jsem si řekl, měl bych jít zatelefonovat. Zavolat Peg. Řeknu jí: Chce si mě vzít? Vra se hned dneska večer, vra se domů. Budeme spolu hladovět, ale proboha, aspoň budeme ít. Vem si mě konečně, Peg, a ochraň mě před osamělostí, Peg.

A Peg řekne ano a přijede.

Nic mi není, odpověděl jsem Crumleymu.

To je dobře, řekl Crumley, protoe kdo jiný by četl můj román, kdy ne ty?

Musel jsem se zasmát.

..Nezlob se. Crumley se zahanbeně zatvářil nad svou pravdomluvností.

Jasně e ne. Popadl jsem jeho ruku, poloil si ji na krk a ukázal mu, kde mě má trochu namasírovat. Vdy já tě mám hrozně rád, Crume. A tebe taky, Henry.

Zatraceně, řekl Crumley láskyplně.

Bůh ti ehnej, chlapče, pravil slepec.

Vtom přijelo dalí auto. Pomalu přestávalo pret.

Henry zhluboka čichl. Tuhle limuzínu poznávám po vůni.

Jeíi Kriste, řekla Constance Rattiganová, kdy se vyklonila z okénka. To je mi ale pohled. Nejgeniálnějí Maran světa. Nejslavnějí slepec. A levoboček Sherlocka Holmese.

Vichni jsme se na to tak či onak zatvářili, ale byli jsme moc unavení, ne abychom tu mylenku rozváděli.

Constance vystoupila z auta, zastavila se za mnou a nadívala se do vody.

U je po vem? Je to on?

Vichni jsme přikývli, jako obecenstvo v půlnočním divadle, ale nedokázali jsme odvrátit oči od vod průlivu, od lví klece a od ducha za mříemi, který vyplouval nahoru, klesal a pokyvoval nám.

Proboha, ty jsi ale promáčený, vdy nastydne k smrti. Ten kluk by se měl honem svléknout a zahřát. Mohla bych ho zavézt k sobě?

Crumley přikývl.

Poloil jsem mu ruku na rameno a pevně se ho přidrel.

Take nejdřív ampaňské a teprve potom pivo? zeptal jsem se.

Uvidíme se v mé dungli, řekl Crumley.

Pojedete s námi, Henry? zeptala se Constance.

Hned tak se mě nezbavíte, řekl Henry.

A přijíděla dalí auta, policisté vyskakovali a chystali se potopit a vytáhnout na povrch to, co zůstalo dole v kleci, a Crumley zamířil k Shrankově chatrči. Já tam zatím stál a třásl se na celém těle, kdy mi Constance a Henry stahovali mokré sako a pomáhali mi do limuzíny a kdy jsme pak ujíděli kolem nočního pobřeí, mezi velkými vzdychajícími jeřáby, a nechávali za sebou podivný malý byteček, kde jsem pracoval, a nechávali za sebou přístřeek, kde teď čekal Spengler, Genghis Khan, Hitler a Nietzsche a desítky starých obalů od cukroví, a nechávali za sebou i zavřenou stanici, kde zítra zas bude sedět a čekat na poslední tramvaje století několik osamělých starců.

A jak jsme tak ujíděli, zazdálo se mi, e vidím sama sebe ve dvanácti letech, jak jedu na kole a rozváím za temného rána noviny. A kousek dál sebe v devatenácti, jak se stopami rtěnky na tváři vrávorám domů a opilý láskou naráím do sloupů.

Těsně ne jsme zahnuli ke Constancině arabské pevnosti, se po pobření dálnici přiřítila opačným směrem dalí limuzína. Přehnala se kolem jako bouře. Jsem to taky já, pomyslel jsem si, za pár let? A vedle mne Peg ve večerních atech, jak se vracíme z tanečního večírku? Limuzína vak zmizela. Budoucnost bude muset počkat.

Kdy jsme zastavovali na Constancině písčitém dvoře, pochopil jsem, co je tím nejprostím dárkem a největím těstím ivota.

Constance zaparkovala vůz a čekali jsme, co udělá Henry. Ten zvedl s velkolepým máchnutím pai.

Oba ustupte, nebo přijdete o nohu.

Ustoupili jsme.

A hezky počkejte, a vám slepec ukáe, kudy jít.

Henry nám ukázal cestu.

A my za ním rádi vykročili.

RAY BRADBURY SMRT JE VDYCKY OSAMĚLÁ

Z anglického originálu Death is a Lonely Business vydaného nakladatelstvím Grafton Books, A Division of the Collins Puhlishing Group roku 1985 přeloila Zora Wolfová.

Ilustroval Josef Mitera

Kresba na obálce Josef Mitera

Digitalizace TomasT

Obálku navrhl a graficky upravil Ivan Kincl

Vydalo Vydavatelství a nakladatelství PRÁCE v Praze roku 1992 jako svou 6891. publikaci

Odpovědní redaktoři Alice Marxová a Václav Falada

Technická redaktorka Dana Zahrádková

1. vydání  stran 264 AA 15,50

VA 16,06

Vytiskly Moravské tiskárny Olomouc

Tematická skupina 13/34

24-049-92 Kčs 56, 