Zbavme se Constance

1

Byla temná a bouřlivá noc.

Je tohle způsob, jak upoutat čtenáře?

Tak tedy, byla bouřlivá noc a déšť se lil v záplavách na Venice v Kalifornii, půlnoční oblohu roztínal blesk. Pršelo bez ustání od západu slunce až do úsvitu. V té průtrži se žádný tvor ani nepohnul. Stíny v bungalovech se rýsovaly proti namodralým zábleskům, tam, kde sovy držely poslední stráž u špatných nebo horších zpráv. Jediné, co se v té povodni deset mil na jih a deset mil na sever pohybovalo, byla smrt. A ten, kdo před smrtí utíkal.

Až zabušil na papírově tenké dveře mého bungalovu, obrácené k oceánu.

Vyděsil mě, byl jsem shrbený nad psacím strojem a zabraný do kopání hrobů – svého léku na nespavost. Byl jsem právě uvězněn v hrobce, když se uprostřed bouře ozvalo zabušení na dveře.

Rozrazil jsem je dokořán, a tam jsem ji našel: Constanci Rattiganovou.

Čili, jak se jí obecně říkalo – tu Rattiganovou.

Série blikotavých záblesků zapráskala oblohou a zazářila, tma, světlo, tma, světlo, tucetkrát: Rattiganová.

Čtyřicet let úspěchů i katastrof v jediném hnědém, příbojem vyleštěném těle. Dozlatova opálená, vysoká pět stop a dva palce, tu ji máme, tady je, říkají, že při západu slunce plave daleko, zpátky ji nese příboj a za úsvitu, vyvržena na břeh v kteroukoli dobu, štěká s mořskými tvory půl míle od břehu nebo lelkuje u svého bazénu při moři, v každé ruce martini, úplně nahá, vystavená slunci. Nebo se vrhá do svého promítacího sálu v suterénu a pozoruje sama sebe, jak pobíhá, mimo čas, po bledém stropě s duchy Erika von Stroheima, Jacka Gilberta či Roda La Rocquea, pak opouští svůj němý smích na sklepních zdech a znovu mizí v příboji, rychlý cíl, který čas a smrt nikdy nedostihnou.

Constance.

Ta Rattiganová.

„Bože můj, co tu děláš?“ vykřikla a v divoké opálené tváři měla déšť nebo slzy.

„Bože můj,“ řekl jsem, „a co ty?“

„Odpověz mi!“

„Maggie jela na východ na konferenci učitelů. Pokouším se dokončit svůj nový román. Náš dům ve vnitrozemí je opuštěný. Můj starý domácí mi řekl, váš domek na pláži je prázdný, přijeďte psát a zaplavat si. A tak jsem tu. Bože můj, Constance, pojď dovnitř. Utopíš se!“

„Už se stalo. Z cesty!“

Ale Constance se nepohnula. Dlouho stála a chvěla se ve svitu mohutného blesku a při následném hřmění. Jednu chvíli jsem si pomyslel, že vidím tu ženu, kterou znám už roky, větší než život, co se vrhá do moře a vyskakuje na souš, tu ženu, jejíž obraz jsem vídal na stropě a stěnách suterénního promítacího sálku, jak naznak plave životem von Stroheima a dalších němých duchů.

Pak se ten pocit proměnil. Stála ve dveřích, proti blesku a hromu vypadala maličká. Scvrkla se v dítě, tiskla si k hrudi černou kabelku, objímala se před chladem, oči zavřené jakousi netušenou hrůzou. Stěží jsem dokázal uvěřit, že Rattiganová, věčná filmová hvězda, přišla uprostřed blesků na návštěvu.

Nakonec jsem znovu řekl: „Pojď‘ dál, pojď dál.“

Opakovala šeptem: „Z cesty!“

Rozlétla se proti mně, jediným bezdechým savým polibkem mi pošimrala jazyk jako cukrátko z mořské vody a unikla. Na poloviční cestě přes pokoj ji napadlo se vrátit a lehce mě políbit na tvář.

„Páni, to je ale chuť,“ prohlásila. „Jsem strašně vyděšená!“

Objala hrudník pažemi, klesla na pohovku a zmáčela mi čalounění. Přinesl jsem ohromnou osušku, stáhl z ní šaty a zabalil ji.

„Takhle to děláš se všemi ženami?“ zeptala se a zuby jí drkotaly.

„Jen za temných a bouřlivých nocí.“

„Maggie to nepovím.“

„Seď klidně, Rattiganová, prokrista.“

„To mi muži říkají celý život. A pak mi probodnou srdce kůlem.“

„Cvakají ti zuby, protože jsi napůl utopená, nebo strachem?“

„Uvidíme.“ Vyčerpaně se natáhla. „Běžela jsem celou cestu od svého domu. Věděla jsem, že tu nejsi, odjel jsi už před lety, ale prokrista, je skvělé, že jsem tě tu našla! Zachraň mě!“

„Před čím, proboha?“

„Před smrtí.“

„Před tou se nikdo nezachrání, Constance.“

„Neříkej to! Nepřišla jsem zemřít. Jsem tu, prokrista, abych žila věčně!“

„To je jen modlitba, Constance, ne skutečnost.“

„Ty budeš žít věčně. Tvé knihy!“

„Tak čtyřicet let, možná.“

„Nereptej na čtyřicet let. Pár by se mi jich hodilo.“

„Hodilo by se ti něco k pití. Seď klidně.“

Vytáhl jsem půl láhve Střelené kachny – burgundského se šampaňským.

„Ježišmarjá. Co je tohle?“

„Skotskou nenávidím a tohle je pití pro los lacinos spisovatele. Pij.“

„Je to bolehlav.“ Upila a zašklebila se. „Rychle! Něco jiného!“

V koupelně jsem objevil lahvičku vodky, kterou si schovávám na noci, kdy je svítání moc daleko. Constance po ní chňapla.

„Pojď k mamince!“

Pořádně si lokla.

„Pomalu, Constance.“

„Ty nemáš moje předsmrtné křeče.“

Dopila třemi dalšími hlty a se zavřenýma očima mi podala láhev.

„Bůh je dobrý.“

Padla zpátky do polštářů.

„Chceš slyšet o té zatracené věci, co mě hnala po břehu?“

„Počkej.“ Přiložil jsem ke rtům láhev Střelené kachny a pil. „Do toho.“

„Tak tedy,“ pronesla: „Smrt.“

2

Začínal jsem si přát, aby toho v prázdné láhvi od vodky bylo víc. Roztřeseně jsem zapnul plynová kamínka v hale, prohledal kuchyň a našel láhev Lomcováku.

„K čertu!“ zvolala Rattiganová. „Chutná to jako vlasové tonikum!“ Napila se a otřásla. „Kde jsem skončila?“

„U utíkání.“

„Jo, ale to neznámé, před čím jsem utíkala, přišlo se mnou.“

Přední dveře začaly ve větru bouchat.

Chytil jsem ji za ruku, dokud bouchání nepřestalo.

Pak zvedla velkou černou kabelku a roztřesenou rukou mi podala knížečku.

„Tady.“

Četl jsem. Telefonní seznam Los Angeles, 1900.

„Ach bože,“ zašeptal jsem.

„Řekneš mi, proč jsem to přinesla?“

Obracel jsem od A dál ke G a H a přes M a N a O ke konci, jména, jména, ze ztraceného roku, ach můj bože, jména.

„Nech to působit,“ řekla Constance.

Začal jsem odpředu. A jako Alexander, Albert a William. B jako Burroughs. C jako…

„Dobrý bože.“ zašeptal jsem. „1900. Teď je 1960.“ Pohlédl jsem na Constanci, byla i pod věčným letním opálením bledá. „Tihle lidé. Jen pár jich je ještě naživu.“ Zíral jsem na jména. „Volat na většinu z těch čísel nemá smysl. To je…“

„Co?“

„Kniha mrtvých.“

„Trefa do černého.“

„Kniha mrtvých,“ opakoval jsem. „Egyptská. Přímo z hrobky.“

„Přímo.“ Constance čekala.

„Někdo ti ji poslal?“ zeptal jsem se. „Byl u ní vzkaz?“

„Vzkaz přece není zapotřebí, nemyslíš?“

Obrátil jsem další stránky. „Ne. Protože prakticky každý z nich je po smrti, vyplývá z toho…“

„Že já brzo umlknu navždy.“

„Byla bys poslední jméno na těch stránkách mrtvých?“

„Jo,“ řekla Constance.

Šel jsem přitopit a mrazilo mě.

„To je ale ošklivá věc.“

„Ošklivá.“

„Telefonní seznamy,“ bručel jsem. „Maggie říká, že nad nimi pláču, ale to všechno záleží na tom, nad jakým telefonním seznamem a kdy.“

„Na tom záleží. Tak…“

Z kabelky vytáhla druhou černou knížečku.

„Otevři to.“

Otevřel jsem a četl: „Constance Rattiganová“ a její adresu na pláži, a nalistoval první stránku. Byla tu samá jména od A.

„Abrams, Alexander, Alsop, Allen.“

Pokračoval jsem.

„Baldwin, Bradley, Benson, Burton, Buss…“

Cítil jsem, jak se mi do prstů vkrádá chlad.

„To jsou všechno tví přátelé? Ta jména znám.“

„A…?“

„Ne všichni, ale většina, jsou pohřbeni na Forest Lawn. Ale dneska je vykopali. Hřbitovní adresář.“

„A horší než ten z roku 1900.“

„Proč?“

„Tenhle jsem dávno dala pryč. Hollywoodské dobročinnosti. Neměla jsem to srdce jména gumovat. Mrtví se hromadili. Zůstalo jen pár živých. Ale já dala ten adresář pryč. Teď je zpátky. Našla jsem ho, když jsem se dneska vrátila z vody.“

„Proboha, ty chodíš plavat i v tomhle počasí?“

„Ať je slunce nebo déšť. A dneska jsem se vrátila a našla tohle na dvorku, leželo to tam jako náhrobní kámen.“

„Žádný vzkaz?“

„Tím, že neříká nic, říká všechno.“

„Prokrista.“ Vzal jsem starý telefonní seznam do jedné ruky, knížečku se jmény a čísly do druhé.

„Tak to máme v podstatě dvě Knihy mrtvých,“ řekl jsem.

„V podstatě ano,“ přitakala Constance. „Podívej tady, tady a taky tady.“

Ukázala mi tři jména na třech stránkách, všechna byla zakroužkovaná červeným inkoustem a byl u nich přimalovaný kříž.

„Tahle jména?“ řekl jsem. „To je zvláštní.“

„Zvláštní, ano. Nejsou mrtví. Aspoň myslím. Ale jsou přece označená, ne? U každého je kříž, což znamená co?“

„Odsouzeni k smrti? Další na řadě?“

„Ano, ne, já nevím, ale děsí mě to. Podívej.“

Její jméno v záhlaví bylo zakroužkované červeným inkoustem a vedle něho kříž.

„Kniha mrtvých plus seznam zanedlouho možná mrtvých?“

„Když ji držíš, jak ti ta kniha přijde?“

„Studená,“ řekl jsem. „Příšerně studená.“

Déšť bušil do střechy.

„Kdo by ti něco takového provedl, Constance? Řekni mi pár jmen.“

„K čertu, deset tisíc.“ Odmlčela se a sčítala. „Věřil bys, že devět set? Plus minus tucet.“

„Proboha, to je trochu mnoho podezřelých.“

„V rozmezí třiceti let? Kapka v moři.“

„Kapka!“ zvolal jsem.

„Stávali na pláži v řadách.“

„Nemusela jsi je zvát dovnitř!“

„Když všichni křičeli Rattiganová?“

„Nemusela jsi poslouchat.“

„Co to má být, křesťanská obroda?“

„Odpusť.“

„Nuže.“ Zavdala si poslední lok z láhve a otřásla se. „Pomůžeš mi najít toho mizeru, tedy dva mizery, pokud každou Knihu mrtvých poslal jiný čmuchal?“

„Já nejsem žádný detektiv, Constance.“

„Jak to přijde, že si pamatuji, jak ses málem utopil v kanále s tím cvokem Shrankem?“

„Totiž…“

„Jak to přijde, že jsem tě viděla s Hrbáčem na vrcholku Notre Dame ve studiu Fénix?“

„Nech mě, ať se na to vyspím.“

„Dneska se spát nebude. Obejmi moje staré kosti. Teď hned…“

Vstala s oběma Knihami mrtvých v ruce, zamířila přes pokoj, otevřela dveře do černého deště a příboje, který užíral pobřeží, rozmáchla se. „Počkej!“ vykřikl jsem. „Jestli ti mám pomoci, budu je potřebovat!“

„Hodnej kluk.“ Zavřela dveře. „Postel a objetí? Ale žádné prostocviky.“

„Nic takového jsem neplánoval, Constance,“ řekl jsem.

3

Ve dvě čtyřicet pět uprostřed temné bouře udeřil do země za mým bungalovem příšerný blesk. Zaburácel hrom. Ve zdech umíraly myši.

Rattiganová vyletěla na posteli.

„Zachraň mě!“ zaječela.

„Constance,“ třeštil jsem oči do tmy. „Mluvíš k sobě, k bohu nebo ke mně?“

„Ke každému, kdo poslouchá!“

„Posloucháme všichni.“

Ležela mi v náručí.

Telefon zazvonil ve tři ráno, v hodinu, kdy všechny duše umírají, pokud potřebují zemřít.

Zvedl jsem sluchátko.

„Kdo je s tebou v posteli?“ ptala se Maggie z nějaké země, kde nejsou žádné deště a žádné bouře.

Propátral jsem Constancinu opálenou tvář, s bílou lebkou ztracenou pod letní kůží.

„Nikdo,“ řekl jsem.

A byla to skoro pravda.

4

V šest hodin ráno se někde venku toulal úsvit, ale pro déšť ho nebylo vidět. Pořád se blýskalo a blesky ozařovaly příliv otloukající pobřeží.

Na ulici udeřil neuvěřitelně velký blesk a já věděl, že když hmátnu přes postel, druhá strana bude prázdná.

„Constance!“

Hlavní dveře zely dokořán jako východ z jeviště, déšť bubnoval do koberce a do dvou telefonních seznamů, velkého a malého, které tu ležely tak, abych je našel.

„Constance,“ řekl jsem v úleku a rozhlédl se.

Alespoň si oblékla šaty, pomyslel jsem si.

Vytočil jsem její číslo. Ticho.

Nacpal jsem se do pršáku a plahočil se podél pobřeží, oslepený deštěm. Zůstal jsem stát před jejím domem v podobě arabské pevnosti, který byl zvenčí i zevnitř jasně osvětlený.

Ale žádné stíny se nikde nepohybovaly.

„Constance!“ zařval jsem.

Světla nezhasla a všude bylo ticho.

Na pobřeží narazila obrovitá vlna.

Hledal jsem stopy směřující do příboje.

Žádné.

Díky bohu, pomyslel jsem si. Ale stejně, déšť by je smyl.

„No tak jo!“ zahulákal jsem.

A šel jsem pryč.

5

Později jsem se vlekl po prašné pěšince džunglí stromů a divokých keřů azalek a nesl dva kartóny po šesti plechovkách. Zaklepal jsem na Crumleyho vyřezávané africké přední dveře a čekal. Zaklepal jsem ještě jednou. Ticho. Opřel jsem jeden kartón piva o dveře a couvl.

Po osmi či devíti hlubokých nadechnutích se dveře pootevřely právě tolik, aby ruka se skvrnami od nikotinu hrábla po pivu a vtáhla ho dovnitř. Dveře zaklaply.

„Crumley,“ zavolal jsem. Rozběhl jsem se ke dveřím.

„Jdi pryč,“ pravil hlas zevnitř.

„Crumley, tady Potrhlík. Pusť mě dovnitř!“

„Ani náhodou,“ prohlásil Crumleyho hlas, tentokrát zavodněný, protože už si otevřel první pivo. „Volala tvoje žena.“

„Sakra!“ zašeptal jsem.

Crumley polkl. „Říkala, že pokaždé, když odjede z města, spadneš z mola do hlubokého guána nebo údery karate skolíš partu lesbických trpaslíků.“

„To neříkala!“

„Podívej, Willie,“ – jako Shakespeare – „já jsem starý člověk a nesnáším tyhle půlnoční kolotoče a krokodýlí muže, co se o půlnoci potápějí v kanále. Nech tu ten druhý kartón. Díky bohu za tvoji ženu.“

„Sakra,“ mumlal jsem.

„Říkala, že přijede domů dřív, jestli si nedáš pokoj a nepřestaneš.“

„A taky by to udělala,“ bručel jsem.

„Není nad manželku, která se vrací domů dřív, aby zmařila chaos. Počkej.“ Lokl si. „Ty jsi fajn, Williame, ale díky, ne.“

Postavil jsem druhý kartón piva a položil navrch telefonní seznam z roku 1900 a soukromý telefonní seznam Rattiganové a zase jsem odstoupil od dveří.

Po dlouhé době se ruka vynořila znovu, hmatala poslepu po knížkách, shodila je a shrábla pivo. Čekal jsem. Nakonec se dveře otevřely znovu. Ruka, celá zvědavá, našmátrala knížky a popadla je.

„Dobře!“ křikl jsem.

Dobře! myslel jsem si. Tak za hodinu, u ďasa… určitě zavolá!

6

Za hodinu Crumley zavolal.

Ale neříkal mi Williame.

Řekl: „Kecy, houby, volovina. Ty fakt víš, jak jednoho dostat na háček. Co je to s těmi zatracenými Knihami mrtvých?“

„Proč to říkáš?“

„K čertu, narodil jsem se v márnici, vyrostl na hřbitově, maturoval v Údolí králů poblíž Karnaku v horním, nebo to bylo v dolním Egyptě? Někdy v noci se mi zdá, že jsem zavinutý do kreozotu. Kdo by nepoznal knihu, co je mrtvá, když mu ji naservírují s pivem?“

„Starý dobrý Crumley,“ řekl jsem.

„To bych radši nebyl. Až zavěsím, volám tvé ženě!“

„Ne!“

„Proč ne?“

„Protože…“ zarazil jsem se, lapl po dechu a pak vyhrkl, „já tě potřebuju!“

„Kecy.“

„Slyšel jsi, co jsem řekl?“

„Slyšel,“ zamumlal. „Sakra.“

A nakonec jsem řekl: „Sejdeme se dole u Rattiganové. Při západu slunce. Když věci vystupují z příboje a jdou po tobě.“

„U Rattiganové.“

Zavěsil dřív, než se to podařilo mně.

7

Všechno, co je v noci, to je to pravé. V poledne je slunce příliš zářivé, stíny vyčkávají. Obloha hoří tak, že se nic neodvažuje pohnout. Na sluncem zalitém snímku není nic zábavného. To půlnoc přináší zábavu, když stíny pod stromy zdvihnou sukně a plachtí. Zvedá se vítr. Listí opadává. Ozvěna kroků. Trámy a podlahy vrzají. Prach se sype z křídel hřbitovních andělů. Stíny vzlétají jako krkavci. Před úsvitem pouliční světla umírají, město nakrátko oslepne.

Právě tehdy začínají všechny správné záhady, všechna dobrodružství pokračují. Svítání nikdy neexistovalo. Každý zadržuje dech, aby spoutal temnotu, ochránil hrůzu, přibil stíny.

Takže bylo nanejvýš vhodné, že zatímco temné vlny narážely na ještě temnější břeh, setkal jsem se s Crumleym na písku, před jejím bílým plážovým domem v podobě arabské pevnosti. Došli jsme k němu a nahlédli dovnitř.

Všechny dveře byly dokořán, uvnitř hořela jasná světla, Gershwin z roku 1928 dělal díry do válečku pianoly a hrál znovu a znovu, už potřetí, a nikdo neposlouchal, jen já a Crumley, procházeli jsme tou spoustou hudby, ale Constance nikde.

Otevřel jsem ústa, abych se Crumleymu omluvil, že jsem ho zavolal.

„Pij svůj džin a mlč.“ Crumley po mně hodil pivo.

„Tak,“ pokračoval, „co tohle všechno k čertu znamená?“ Zalistoval stránkami Constanciny osobní Knihy mrtvých. „Tady, tady a tuhle.“

Čáry červeným inkoustem kroužily kolem půl tuctu jmen spolu s čerstvě vepsanými, hluboce vyrytými kříži.

„Constance se domnívala, a já taky, že to označení znamená, že nositelé těch jmen jsou ještě naživu, ale možná ne nadlouho. Co myslíš ty?“

„Nemyslím,“ prohlásil Crumley. „Je to tvůj piknik. Já se chystal zamířit tenhle víkend do Yosemitu, a ty se vynoříš jako filmový producent, který vylepšuje příchuť scénářů tím, že čurá v každé druhé scéně. Radši vyrazím do Yosemitu hned teď; začínáš mít takový ten výraz divokého králíka s předtuchami.“

„Zadrž.“ Protože se začínal obracet na podpatku. „Copak ty nechceš zjistit, dokázat to nebo vyvrátit, kteří lidé z toho seznamu kolem sebe ještě kopají a které už klepla pepka?“

Chňapl jsem po seznamu a hodil ho zpátky, aby Crumley musel chytat. Knížka se otevřela na stránce s křížem více než obrovitým u jména jako z cirkusového plakátu. Crumley se zamračil. Četl jsem jméno vzhůru nohama: Califia. Královna Califia. Bunker Hill. Bez adresy. Ale bylo tam telefonní číslo.

Crumley od něho nemohl odtrhnout oči a mračil se.

„Víš, kde to je?“ zeptal jsem se.

„Bunker Hill, k čertu, vím, vím. Narodil jsem se pár bloků na sever odtud. Místo pro všechny, vstup volný, Mexičané, Cikáni, Irové s rourou od kamen vystrčenou oknem, bílá sebranka a černí. Chodíval jsem tudy nakukovat do firmy Callahan a Ortega, majitelé pohřebního ústavu. Doufal jsem, že uvidím opravdové mrtvoly. Bože můj, Callahan a Ortega, to jsou jména, přímo tam uprostřed Juarezu II., vandráci z Guadalajary, uschlé květiny od pláže Rosarita, kurvy z Dublinu. Kecy!“ Crumley náhle zařval, rozzuřilo ho poslouchat vlastní cesťácké řeči, které ho zpola posílaly na mou další výpravu. „Slyšels, co povídám? Poslouchal jsi? Bože!“

„Slyšel,“ odpověděl jsem. „Tak proč prostě nevytočíme jedno z těch červeně zakroužkovaných čísel a nezjistíme, co je nad zemí nebo pod ní?“

A než mohl zaprotestovat, sebral jsem knihu a rozběhl se nahoru po dunách ke Constancinu venkovnímu bazénu, jasně osvětlenému, na skleněné desce stolku v patiu čekala telefonní přípojka. Neodvážil jsem se pohlédnout na Crumleyho, který se ani nepohnul, zatímco jsem vytáčel.

Ze vzdálenosti dlouhých mil mi odpověděl hlas: „Toto číslo je mimo provoz.“ Sakra, pomyslel jsem si, ale pak jsem si řekl: Počkat!

Rychle jsem zavolal na informace, dostal číslo, vytočil ho a podržel telefon tak, aby i Crumley slyšel hlas:

„Callahan a Ortega, dobry večer,“ řekl ten hlas, bohatým, šťavnatě irským přízvukem hlavního jeviště Abbey Theatre. Divoce jsem se usmál. Viděl jsem, jak to Crumleym dole škublo.

„Callahan a Ortega,“ opakoval ten hlas, teď hlasitěji, naštvaněji. Dlouhá pauza. Zůstal jsem němý. „Kdo to ksakru je?“

Zavěsil jsem, než ke mně Crumley doběhl.

„Mizero,“ řekl. Spolkl návnadu.

„Dva bloky, možná tři, od místa, kde ses narodil?“

„Čtyři, ty potměšilý parchante.“

„Nuže?“ optal jsem se.

Crumley chňapl po Constancině telefonním seznamu.

„Téměř, ale ne docela Kniha mrtvých?“

„Chceš zkusit jiné číslo?“ Otevřel jsem knížečku, zalistoval a zarazil se u R. „Tady je jedno, ach bože ano, ještě lepší než královna Califia.“

Crumley zašilhal. „Rattigan, Mount Lowe. Jakýpak Rattigan žije na Mount Lowe? To je tam nahoře, kam velká červená tramvaj, která je půl mého věku po smrti, kdysi vozila tisíce lidí na piknik.“

Vzpomínka zastínila Crumleyho tvář.

Dotkl jsem se jiného jména.

„Rattigan. Katedrála svaté Vibiany.“

„Jakýpak Rattigan, ježíšku na křížku, se skrývá v katedrále svaté Vibiany?“

„Mluvíš jako znovuzrozený katolík.“ Studoval jsem Crumleyho nyní trvalé zamračení. „Chceš to vědět? Už jsem na cestě.“

Udělal jsem tři falešné kroky, než Crumley zaklel. „Jak sakra se tam chceš dostat, když nemáš ani řidičák, ani auto?“

Zůstal jsem otočený zády. „Ty mě odvezeš.“

Nastalo dlouhé skličující ticho.

„Tak jo?“ nadhodil j sem.

„Ty víš, jak k ďasu najít místo, kde kdysi jezdila dráha na Mount Lowe?“

„Nosili mě tam naši, když mi bylo osmnáct měsíců.“

„To znamená, že mi dokážeš ukázat cestu?“

„Naprosté obnovení paměti.“

„Sklapni,“ řekl Crumley a hodil do staré rachotiny půl tuctu lahví piva. „Vlez do auta.“

Nastoupili jsme, nechali Gershwina vrtat v Paříži dírky do válečků pianoly a odjeli.

„Nic neříkej,“ pravil Crumley. „Jen ukazuj hlavou doleva, doprava nebo rovně.“

8

„Čert mě vem, jestli vím proč tohle k ďasu dělám,“ bručel Crumley a málem jel po špatné straně silnice. „Říkám, čert mě vem, jestli vím proč tohle k ďasu…“

„Slyšel jsem tě,“ řekl jsem a pozoroval, jak se k nám přibližují hory a předhůří.

„Víš, koho mi připomínáš?“ odfrkl Crumley. „Mou první a jedinou ženu, která věděla, jak mě svými tvary, půvaby a širokými úsměvy tahat za nos.“

„Copak já tě tahám za nos?“

„Řekni, že ne, a vyhodím tě z auta. Když mě vidíš přicházet, sedneš si a předstíráš, že pracuješ na křížovce. Dáš dohromady tak čtyři slova, než ti seberu tužku a odstrčím tě z cesty.“

„Copak jsem tohle někdy udělal, Crumley?“

„Nerozčiluj mě. Hlídáš názvy ulic? Do toho. Tak. Řekni mi, proč vedeš tuhletu zatraceně bláznivou expedici?“

Pohlédl jsem na Constancin telefonní seznam ve svém klíně. „Prchá, tak to říkala. Před smrtí, před jedním ze jmen v téhle knížce. Jeden z nich ji Constanci možná poslal jako nepodařený dar. Nebo možná prchala za nimi, jako teď my, mířila za jedním z nich, aby zjistila, zda on je ten hříšník, který se odvážil poslat slovník náhrobních nápisů citlivé dětské herečce.“

„Rattiganová není žádné dítě,“ namítl Crumley.

„Ale je. Nebyla by nikdy tak skvělá na plátně, kdyby si nezachovala pořádnou dávku malého děvčátka z přípravky dětských hvězd, schovanou ve vší té sexuální akrobacii. To není ta stará Rattiganová, kdo je teď vyděšený; je to školačka, která v panice utíká temným lesem značka Hollywood plným příšer.“

„Zaděláváš na další z těch svých vánočních ovocných koláčů plných oříšků?“

„Zní to tak?“

„Bez komentáře. Proč by jí jeden z těch červeně orámovaných kamarádů posílal dvě knížky plné všivých vzpomínek?“

„Proč ne? Constance svého času milovala spoustu lidí. A tak, po letech, tak či onak, ji spousta lidí nenávidí. Zůstali zavržení, opuštění, zapomenutí. Ona získala slávu. Oni se ocitli mezi smetím v příkopu u cesty. Nebo jsou teď skutečně staří a umírají, a než odejdou, chtějí všechno pokazit.“

„Začínáš mluvit jako já,“ prohlásil Crumley.

„Bůh mi pomoz, doufám, že ne. Chci jen říct…“

„To je v pořádku. Ty nikdy nebudeš Crumley, stejně jako já nikdy nebudu Jules Verne junior. Kde k čertu jsme?“

Rychle jsem se rozhlédl.

„Hej! To je ono. Mount Lowe! Místo, kde před dávnými lety velká stará červená lanovka padla mrtva.“

„Profesor Lowe,“ četl jsem z paměti nějakou náhodnou vzpomínku, „byl člověk, který za války Severu proti Jihu vymyslel balónovou fotografii.“

„Odkud tohle máš?“ zvolal Crumley.

„Prostě to vím,“ odvětil jsem znepokojeně.

„Jsi plný neužitečných informací.“

„No, já nevím,“ namítl jsem dotčeně. „Tady jsme na Mount Lowe, ne? A ta se jmenuje po profesoru Lowem a jeho toonervillské úzkokolejce, která se tu šplhala do výšin, je to tak?“

„Jo, jo, jasně,“ souhlasil Crumley.

„Tak tedy, profesor Lowe vynalezl fotografování z horkovzdušných balónů, které v občanské válce pomáhalo zachytit pozici nepřítele. Balóny a nový vynález – vlak to Severu vyhrály.“

„Dobrá, dobrá,“ bručel Crumley. „Lezu z auta a chystám se vzhůru.“

Vyklonil jsem se z okénka a pohlédl na dlouhou pěšinu přidušenou plevelem, která stoupala výš a výš dlouhým svahem ve stínech přibývajícího večera.

Zavřel jsem oči a odříkal. „Na vrchol jsou to tři míle. Vážně chceš jít pěšky?“

Crumley se zahleděl na kopec.

„K čertu, ne.“ Nastoupil zpátky do auta a zabouchl dvířka. „Je nějaká možnost, že sjedeme z okraje té zatraceně úzké pěšiny? Bylo by po nás.“

„Možnost je vždycky. Kupředu!“

Crumley zamířil s naší rachotinou k úpatí převážně osleplé cestičky, vypnul motor, vystoupil, prošel se, kopl do hlíny, vytahal trochu plevele.

„Aleluja!“ zvolal. „Železo, ocel! Stará kolejová dráha, nenamáhali se ji vytrhat, jen ji pohřbili!“

„Vidíš?“ řekl jsem.

S brunátnou tváří se Crumley vrhl zpátky, téměř se do auta potopil.

„Tak dobře, chytrolíne! Ta zatracená kára nechce nastartovat!“

„Dej nohu na plyn!“

„K čertu!“ Crumley dupl na podlahu. Auto se roztancovalo.

„Dvakrát zatrať chytrolínský spratky!“

Stoupali jsme.

9

Cesta vzhůru na kopec byla divočina. Období sucha přišlo brzo a spálilo divokou trávu do vysušené křupavosti. V rychle ubývajícím světle měla celá stráň až na vrchol barvu pšenice upečené sluncem. Praskala pod koly, když jsme projížděli. Před dvěma týdny někdo odhodil zápalku a celé úbočí se vzňalo plamenem. Psaly o tom noviny a mluvilo se o tom v televizních zprávách, plameny byly tak nádherné. Ale teď oheň zmizel a s ním i spáleniště a suchopár. Obklopoval nás zápach mrtvého ohně, když jsme s Crumleym kličkovali ztracenou cestičkou vinoucí se vzhůru k vrcholu Mount Lowe.

Cestou Crumley řekl: „Ještěže nevidíš dolů na mou stranu. Sráz tisíc stop.“

Sevřel jsem kolena k sobě.

Crumley si toho všiml. „No, možná jen pět set stop.“

Zavřel jsem oči a předčítal z paměti.

„Dráha na Mount Lowe byla zčásti elektrická, zčásti kabelová lanovka.“

Crumley s probuzenou zvědavostí podotkl: „A?“

Kolena jsem zase odtáhl.

„Dráhu otevřeli 4. července 1893, koláče a zmrzlina zadarmo a tisíce cestujících. V prvním voze jela Dechová kapela města Pasadeny a hrála ‚Zdar, Columbia‘. Pak ale na počest pouti do mraků začali hrát ‚Blíž k tobě, Bože, blíž‘, což cestou rozplakalo nejméně deset tisíc lidí. V další části výstupu, když se blížili k výšinám, se rozhodli pro ‚Vzhůru, stále vzhůru‘. Ve třech vozech je následoval losangeleský Symfonický orchestr; smyčce v jednom voze, žestě ve druhém, tympány a dechové ze dřeva ve třetím. V tom zmatku zapomněli dole dirigenta s taktovkou. Později téhož dne vystoupil nahoru mormonský sbor svatostánku ze Salt Lake City, také ve třech vozech: v jednom soprány, v dalším barytony a ve třetím basy. Zpívali ‚Kupředu, Kristovi bojovníci‘, což znělo velmi příhodně, když mizeli v mlze. Uvádělo se, že všechny troleje a vlaky a lanovky pokrývalo deset tisíc mil vlajkoslávy v červených, modrých a bílých barvách. Když se onen den konečně uzavřel, jedna polohysterická žena, která obdivovala profesora Lowa za to, co udělal pro výstavbu dráhy na Mount Lowe a okolních hospůdek a hotelů, prý prohlásila: Pochválen bud‘ Pán, od něhož pochází veškeré požehnání, a pochválen buď i profesor Lowe. Což opět všechny rozplakalo,“ blábolil jsem.

„Hrom do toho,“ pronesl Crumley.

Dodal jsem: „Pacifická elektrická dráha jezdila na Mount Lowe, na pštrosí farmu v Pasadeně, do Selegovy lví zoo, na misii San Gabriel v Monrovii, na Baldwinův ranč a do Whittieru.“

Crumley si cosi brumlal pod vousy a jel dál mlčky.

Bral jsem to jako narážku a optal se: „Už jsme tam?“

„Zbabělá měkoto,“ řekl Crumley. „Otevři oči.“

Otevřel jsem oči.

„Myslím, že jsme tu.“

A byli jsme. Protože tu stály ruiny staré zastávky kolejové dráhy a za nimi několik očazených podpěr spáleného pavilónu.

Pomalu jsem vystoupil a spolu s Crumleym obhlížel míle země, která navěky mizela v moři.

„Cortés v životě neviděl líp,“ řekl Crumley. „Nádherná vyhlídka. Člověka napadá, proč to nepostavili znova.“

„Politika.“

„Jako vždycky. Tak, kde k čertu na takovém místě najdeme někoho jménem Rattigan?“

„Támhle!“

Asi osmdesát stop odtud, za mohutným křovím pepřovníků, byla bouda zpola zanořená do země. Oheň se jí nedotkl, ale deště ji připravily o nátěr a otloukly střechu.

„Tam uvnitř musí být tělo,“ prohlásil Crumley, když jsme k ní zamířili.

„Přece je vždycky nějaké tělo, proč jinak chodit na návštěvu?“

„Jdi to zkontrolovat. Já budu stát tady a nenávidět se, že jsem nevzal víc chlastu.“

„Takový detektiv.“ Loudal jsem se k chajdě a dalo mi zatraceně zabrat, než jsem otevřel dveře dokořán. Když konečně zakvílely a povolily, zakolísal jsem polekaně a nakukoval dovnitř.

„Crumley,“ řekl jsem nakonec.

„Jo?“ protáhl o šedesát stop dál.

„Pojď se podívat.“

„Tělo?“

„Něco mnohem lepšího,“ odvětil jsem užasle.

10

Vstoupili jsme do labyrintu z denního tisku. Labyrintu: k čertu, spíš katakomby s úzkými uličkami mezi stohy starých novin – New York Times, Chicago Tribune, Seattle News, Detroit Free Press. Pět stop nalevo, šest napravo a uprostřed ulička, kudy člověk může manévrovat ve strachu před lavinami, které ho mohou rozdrtit a zabít.

„Ježkovy oči!“ vydechl jsem.

„Mluvíš mi z duše,“ zareptal Crumley. „Prokrista, tady musí být uloženo deset tisíc nedělních novin a deníků, ve vrstvách – podívej, dole zežloutlé, navrchu bílé. A ne jen jeden štos, deset tuctů – bože můj, stovka!“

Protože katakomby denního tisku se skutečně klenuly do hloubi stínů soumraku a zatáčely pryč z dohledu.

Byl to okamžik, jak jsem později říkal, jako když lord Carnarvon v roce 1922 otevíral Tutanchamonovu hrobku. Kam vedly všechny ty prastaré titulky, ty stohy nekrologů? K dalším sloupcům a pak ještě dalším. Crumley a já jsme se mezi nimi plížili a sotva měli dost místa na břicho a na pozadí.

„Bože,“ zašeptal jsem, „kdyby někdy přišlo opravdové zemětřesení.“

„Už přišlo!“ ozval se hlas ze vzdálené hloubi navršeného novinového tunelu. Mumie volala. „Zbouralo štosy! Skoro mě rozpláclo!“

„Kdo je tam?“ zavolal jsem. „Kde k čertu jste?“

„Pořádný bludiště, že jo?“ Hlas mumie jásavě výskal. „Postavil jsem ho sám! Od zvláštních raníků po poslední večerníky, dostihové speciály, nedělní komiksy, cokoli si řeknete! Čtyřicet let! Muzejní knihovna zpráv, nezpůsobilých k tisku. Jděte dál! Za zatáčkou doleva. Někde tu jsem!“

„Pohni!“ Crumley supěl. „Někde tu musí být místo s čerstvým vzduchem!“

„To je ono!“ volal suchý hlas. „Jste blízko. Držte se vlevo. Nekuřte! To zatracené místo je ohnivá past titulků: Hitler se ujímá moci, Mussolini bombarduje Etiopii, aby zažehl oheň, Roosevelt mrtev, Churchill buduje železnou oponu, paráda, co?“

Zahnuli jsme za poslední roh mezi vysokými stohy tisku poskládanými jako lívance a nalezli mýtinku uprostřed toho pralesa.

Na vzdálenější straně mýtiny bylo armádní polní lůžko. Na něm leželo něco připomínající dlouhý balík hovězích kůží nebo mumii vyrůstající ze země. Panoval tu silný zápach. Ani mrtvý, ani živý, pomyslel jsem si.

Pomalu jsem se k lůžku přibližoval, Crumley za mnou. Teď jsem ten odér poznával. Nebyl to zápach smrti, ale puch špíny.

Hromada hadrů se zavrtěla. Pár prastarých cárů přikrývek se odlouplo od tváře jako tůňky na bahnitých mělčinách. Pod dvěma zvadlými víčky zasvitla nepatrná puklina světla.

„Odpusťte, že nevstávám,“ zachvěla se zvadlá ústa. „Chez monsieur z Armentiéres, já nevstal už čtyřicet let.“ Zahihňalo se to smíchem, který téměř zabíjel. Začalo to kašlat.

„Ne, ne, jsem v pořádku,“ šeptala ta věc. Hlava jí padla nazad. „Kde jste k čertu byli?“

„Kde…?“

„Čekal jsem vás!“ pravila mumie. „Jaký je rok? 1932? 1946? 1950?“

„Přihořívá.“

„1960. Co?“

„Do černého,“ potvrdil Crumley.

„Nejsem úplný chudák z Jihu.“ Starcova suchá prašná ústa se chvěla. „Nesete mi mé poživatiny?“

„Poživatiny?“

„Ne, ne, to není možné. Je to kluk, vláčí mi psí žrádlo z Grub street novinovou uličkou, pikslu po piksle, jinak by celá ta zatracená věc spadla. Vy nejste on – nebo tamten?“

Mrkli jsme za sebe a zavrtěli hlavou. „Jak se vám líbí moje apartmá? Originální význam: penthouse – místo, kde dřív zavírali lidi, aby nezuřili. Dali jsme mu jiný význam a zvýšili nájemné. Kde jsem skončil? Jo, aha. Jak se vám líbí tohle doupě?“

„Čítárna křesťanské vědy,“ řekl Crumley.

„Zatraceně přesný,“ prohlásil Ramses II. „Začal jsem v pětadvacátém. Nemohl jsem přestat. Vyhazoval a sbíral, moc nevyhazoval, hlavně sbíral. Všechno to začalo jednoho dne, kdy jsem zapomněl vyhodit ranní noviny. Pak jsem shromáždil noviny za celý týden a pak další brak ve stylu Tribune – Times – Daily News. Támhle napravo máte ročník 1939. Nalevo: 1940. O jeden sloupec zpátky: 1941. Nádhera!“

„Co se stane, když chcete konkrétní datum a je čtyři stopy hluboko?“

„To se snažím nepředstavovat. Řekněte si datum.“

„Devátého dubna 1937,“ vyhrkl jsem.

„Proč k čertu tohle?“ podivil se Crumley.

„Nepřerušujte chlapce,“ zazněl šepot zpod zaprášené přikrývky. „Jean Harlowová umírá v šestadvaceti. Močová otrava. Pohřeb ma? ana. Forest Lawn. Nelson Eddy, Jeanette MacDonald pějí duet při obřadu.“

„Proboha!“ vybuchl jsem.

„Parádně zatraceně chytrý, co? Další!“

„Třetího května 1942,“ vylétlo mi z úst.

„Carole Lombardová mrtva. Letecké neštěstí. Gable pláče.“

Crumley se ke mně otočil. „To je všechno, co znáš? Mrtvé filmové hvězdy?“

„Netrapte kluka,“ pravil starý hlas z hloubi šesti stop. „Co tu děláte?“

„Přišli jsme…“ řekl Crumley.

„To proto…“ řekl jsem já.

„Neříkejte.“ Stařec rozvířil prašnou bouři myšlenek. „Vy jste pokračování!“

„Pokračování čeho?“

„Naposled někdo vyšplhal na Mount Lowe a chystal se skočit, nedokázal to, vrátil se dolů a tam ho srazilo auto, které ho uzdravilo. Naposled někdo skutečně přišel… dneska v poledne!“

„Dneska!?“

„Proč ne? Přijďte navštívit starého prašivce, utopeného ve špíně, co si to s nikým nerozdal od dvaatřicátého. Někdo fakt přišel před pár hodinami, křičel do mých tunelů špatných zpráv. Pamatujete tu starou pohádku Hrnečku vař? Řekněte ‚Vař!‘ a hrneček navaří horkou kaši. Děcko ho spustilo. Zapomnělo říkání na konec. Zatracená kaše zaplavila celé město. Lidi si prokousávali cestu od dveří ke dveřím. Tak já mám noviny, ne kaši. Co jsem to zrovna řekl?“

„Někdo křičel.“

„Chodbou mezi London Times a Le Figaro? Jo. Ženská, hýkala jako mula. Ječení mi vyprázdnilo měchýř. Vypadalo to, že mi rozbourá moje sloupečky. Jedno postrčení a je to jako domino, vřeštěla, celá zatracená tiskařská architektura mě rozmačká!“

„Myslel jsem, že zemětřesení.“

„To jsem taky zažil! Vytřáslo do mrtě Říční záplavy na Jang-c‘-tiang a Il Duce dobyvatelem, ale jsme pořád tady. Ani to veliké, ve dvaatřicátém, mi nesrazilo moje pokerové sloupečky. Každopádně, tahle zdivočelá ženská na mě ječela všechny moje hříchy a vyžadovala určité noviny z určitých let. Povídám, zkus první řadu doleva, pak vpravo; syrový materiál přechovávám vysoko. Slyšel jsem, jak zápolí se štosy. Klela tak, že by to zažehlo Velký požár Londýna! Práskla dveřmi, vzala roha, rozhlížela se kam skočit. Nemyslím, že ji dostalo auto. Víte, kdo to byl? Schválně jsem vám to neřekl. Hádejte?“

„Já nemůžu,“ řekl jsem omráčeně.

„Vidíte ten stůl tam mezi kočičí podestýlkou? Seškrábněte podestýlku, vytáhněte tamto s ozdobnými literami.“

Přistoupil jsem ke stolu. Pod vrstvou pilin a něčím, co vypadalo jako ptačí pozdravy, jsem našel dva tucty stejných pozvánek.

„Clarence Rattigan a…“ zarazil jsem se.

„Přečtěte to!“ nařídil stařec. „Constance Rattiganová,“ vydechl jsem a pokračoval, „s potěšením oznamují, že budou oddáni na vrcholu Mount Lowe, desátého června 1932 ve tři hodiny odpoledne. Doprava zajištěna autem a železnicí. Šampaňské následuje.“

„Překvapilo vás to?“ řekl Clarence Rattigan.

Vzhlédl jsem.

„Clarence Rattigan a Constance Rattiganová,“ řekl jsem. „Moment. Nemělo by tu stát Constancino dívčí jméno?“

„Vypadá to jako incest, chcete říct?“

„Nezvykle výstřední.“

„Vy to nechápete,“ zachraptěly rty. „Constance mě přiměla, abych si změnil jméno já! Já byl Overholt. Řekla, že by ji musel vzít čert, aby se vzdala své prvotřídní přezdívky pro druhořadý obnošený hadr, a tak…“

„Nechal jste se před obřadem pokřtít?“ uhádl jsem.

„Nikdy jsem křtěný nebyl, ale nakonec jsem se nechal. Episkopální děkan dole v Hollywoodu si myslel, že jsem cvok. Zkoušel jste se někdy hádat s Constancí?“

„Já…“

„Nikdy nepřijme ano jako odpověď! ‚Miluj mě, nebo odejdi‘, zpívala. Měl jsem tu písničku rád. Polila mě křtícím olejem, udělila pomazání. První zatracený blázen v Americe, který spálil svůj rodný list.“

„Čert mě vem,“ řekl jsem.

„Ne. Mě. Na co tak zíráte?“

„Na vás.“

„Jo, já vím,“ řekl. „Nevypadám nic moc. Ani tenkrát jsem nebyl. Vidíte tu lesklou tentonoc nahoře na pozvánkách? Mosazná klika strojvůdce motorové dráhy na Mount Lowe. Rattiganové se líbil způsob, jakým jsem zvonil na zvonec. Já, strojvůdce na dráze Mount Lowe! Prokrista! Je tu někde nějaké pivo?“ dodal nečekaně.

Popadl jsem dech. „Vy prohlásíte, že jste byl prvním manželem Rattiganové, a pak si řeknete o pivo?“

„Neřekl jsem, že jsem byl její první manžel, jen jeden z mnoha. Kde je to pivo?“ Stařec zamlel rty.

Crumley vzdychl a vylovil něco z kapes. „Tady je pivo a polévané piškoty.“

„Polévané piškoty! Mallomarky!“ Stařec vyplázl jazyk a já mu na něj jednu sušenku položil. Nechával si ji tát na jazyku jako svatou hostii. „Mallomarky! Ženy! Bez nich se nedá žít!“

Zpola se posadil kvůli pivu.

„Rattiganová,“ naléhal jsem.

„Jo, aha. Svatba. Vyjela nahoru dráhou a začala šíleně vyvádět kvůli počasí, myslela, že jsem to snad naplánoval, a po líbánkách, jednou v noci, zjistila, že s počasím nemám nic společného, byl z ní rampouch a zdejchla se. Moje tělo už nikdy nebude stejné.“ Stařec se zachvěl.

„To je všechno?“

„Jak to myslíte, všechno? A vy jste si to s ní někdy rozdal?“

„Skoro,“ zašeptal jsem.

Vytáhl jsem Constancin telefonní seznam. „Tohle nás za vámi dovedlo.“

Stařec civěl na své jméno zakroužkované červeným inkoustem. „Proč by vás sem někdo posílal?“ Dumal nad dalším douškem. „Počkat! Vy jste něco jako spisovatel?“

„Něco takového.“

„U ďasa, to je ono! Jak dlouho ji znáte?“

„Pár let.“

„Rok s Rattiganovou je tisíc a jedna noc. Ztracen v zábavním podniku. Sakra, synu, vsadím se, že červeně zatrhla moje jméno, protože chce, abyste napsal její životopis. Počínaje mnou, jejím starým věrným.“

„Ne,“ řekl jsem.

„Chtěla, abyste si dělal poznámky?“

„Nikdy.“

„Zatraceně, nebylo by to skvělé? Copak někdy někdo napsal knihu divočejší než Constance, rozlícenější než Rattiganová? Bestseller! Ulehneš s Rattiganovou, vstaneš s blechama místo flitrů. Utíkejte dolů pod kopec, podepište smlouvu s nakladatelem! Já dostanu tantiémy za zveřejnění! Platí?“

„Tantiémy.“

„Tak dejte mi ještě jednu mallomarku a další pivo. Potřebujete vědět ještě nějaké pitomosti?“

Kývl j sem.

„Tamten druhý stůl…“ Oranžová bedna. „Seznam svatebních hostů.“

Zamířil jsem k oranžové bedně a hrabal se mezi účtenkami, až jsem našel kus kvalitního papíru a zakoukal se do něj, zatímco on říkal: „Napadlo vás někdy, odkud se vzalo jméno Kalifornie?“

„Co to…“

„Zavři klapačku. Španělé, když v roce 1509 pochodovali z Mexika na sever, s sebou nesli knihy. V jedné vydané ve Španělsku byla amazonská královna, vládkyně země mléka a strdí. Královna Califia. Země, které vládla, se jmenovala California. Španělé jednou pohlédli do tohoto údolí, spatřili mléko a strdí a všechno to pojmenovali…“

„Kalifornie?“

„Tak, prohlédněte si ten seznam hostů.“

Podíval jsem se a četl: „Califia! Můj bože! Dneska jsme se jí snažili dovolat! Kde je teď?“

„Zrovna to chtěla Rattiganová vědět. To Califia předpověděla naše manželství, ale ne náš pád. Tak mě Rattiganová dostala do klinče a zaplavila tohle místo somráky a špatným šampaňským, všechno kvůli Califii. ‚Kde k čertu je?‘ křičela dneska tunelem novinového papíru. ‚Ty bys to měl vědět!‘ ječela. ‚Jsem nevinen!‘ ječel jsem zpátky tunelem já. ‚Jdi, Constance. Califia nás zničila oba! Jdi a zab ji, a pak ji zab ještě jednou. Califii!‘“

Mumie vyčerpaně klesla na lůžko.

„Tohle všechno jste řekl,“ otázal jsem se, „dneska v poledne?“

„Něco takového,“ vzdychl stařec. „Poslal jsem Rattiganovou na honbu za krví. Doufám, že najde tu zatracenou zas… astroložku a…“ Hlas se zatoulal. „Ještě mallomarky?“

Položil jsem mu cukroví na jazyk. Rozpouštělo se. Mluvil rychle.

„Neřekl byste to při pohledu na tenhle zázrak bez kostí, ale já mám v bance půl melounu. Jděte se podívat. Dýcháním z úst do úst jsem docílil, že akcie Wall street nezemřely, jen usnuly. Od roku 1941 přes Hirošimu, atomové zkoušky na atolu Enewetak a Nixona. Řekl jsem, kupte IBM, kupte Bella. Teď mám tenhle ohromný ranč s vyhlídkou na Los Angeles, za sebou přenosnou kadibudku a obchoďák Glendale mi sem za dobré spropitné posílá kluka s lančmítem, s chilli v plechovkách a balenou vodou! Život jako v pohádce! Chlapi, vy jste boxovali s mou minulostí?“

„Téměř.“

„Rattiganová, Rattiganová,“ pokračoval stařec. „Dobré jen pro pár zabučení a ukřičený frenetický potlesk. Čas od času byla tady v těch novinách. Seberte jedny z vrchu každého sloupce, čtyři napravo, šest nalevo, každé jiné. Nechávala šnečí stopu na cestičce do Marrákeše. Dneska se vrátila zpátky vyměnit písek pro kočky.“

„Doopravdy jste ji viděl?“

„Nemusel jsem. To ječení by rozpáralo a zase sešilo Rumplcimprcampra.“

„To je všechno, co chtěla, jen adresu Califie?“

„A ty noviny! Vem si je a jdi k čertu. Byl to dlouhý rozvod a bez zastávky.“

„Můžu si to vzít?“ zvedl jsem svatební oznámení.

„Vemte si jich tucet! Jediný, kdo se ukázal, byli Rattiganovic hoši s papírovými kapesníčky. Kdysi se jimi brodila a házela je za hlavu. ‚Člověk si vždycky může objednat další,‘ říkávala. Seberte ta oznámení. Ukradněte si noviny. Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Neříkal.“

„Díky bohu! Ven!“ pravil Clarence Rattigan.

Crumley a já jsme obezřetně prokličkovali mezi věžemi v tom labyrintu, vypůjčili jsme si výtisky osmi různých novin z osmi různých sloupců a právě se chystali zamířit ven hlavním vchodem, když nám cestu zahradil kluk s plnou krabicí.

„Co to máš?“ zeptal jsem se.

„Smíšené zboží.“

„Hlavně chlast?“

„Smíšené zboží,“ prohlásil kluk. „Ještě je tam?“

„Nevracejte se!“ Hlas krále Tutanchamona zněl ze vzdálené hloubi novinových katakomb. „Já tu už nebudu!“

„Fakt tam je,“ řekl kluk, o dva odstíny bledší.

„Tři požáry a zemětřesení! Ještě jedno před námi! Cítím ho přicházet!“ Hlas mumie utichl.

Kluk se na nás podíval.

„Je to celé jen tvoje.“ Ustoupil jsem.

„Nehýbat se, nedýchat.“ Kluk překročil jednou nohou práh.

Crumley a já jsme se nehýbali a nedýchali.

A byl pryč.

11

Crumleymu se podařilo ten jeho vrak otočit a zamířit s námi dolů z kopce, aniž bychom spadli z útesu. Cestou se mi zamlžily oči.

„Neříkej to.“ Crumley se vyhýbal mému pohledu. „Nechci to slyšet.“

Ztěžka jsem polkl. „Tři požáry a zemětřesení. A další na cestě!“

„Tak a dost!“ Crumley dupl na brzdy. „Neříkej, co si myslíš, zatraceně. Jasně, blíží se další zemětřesení: Rattiganová! Rozpáře nás všechny! Ven, ven a pěšky!“

„Já se bojím výšek.“

„Dobře! Tak pusu na zámek!“

Jeli jsme dolů pod dvaceti tisíci mil ticha. Venku na silnici, za provozu, jsem prolistoval noviny, jedny po druhých.

„K čertu,“ řekl jsem. „Zajímalo by mě, proč nám dal právě tyhle?“

„Co tam máš?“

„Nic. Nula. Prázdno.“

„Dej to sem.“ Crumley je sebral, jedno oko v novinách, druhé na silnici. Začínalo pršet.

„Emily Starr umírá ve dvaceti pěti letech,“ četl.

„Bacha!“ vykřikl jsem, když auto sklouzlo ke straně.

Prolétl další noviny. „Corine Kelly se rozvádí s Von Sternbergem.“

Zahodil noviny za hlavu.

„Rebecca Standishová v nemocnici. Rychle chřadne.“

Další hod, další noviny. „Genevieve Carlosová se vdává za Goldwynova syna. Tak co?“

Mezi záblesky deště jsem mu podal troje další. Všechny letěly na zadní sedadlo.

„Říkal, že není cvok. Nuže?“

Prohrábl jsem noviny. „Něco nám uniká. Neschovával by si je jen tak pro legraci.“

„Ne? Střelená makovice sbírá spadlé z višně, bluma sbírá střelené makovice. Dobrá směska.“

„Proč by Constance –“ zarazil jsem se. „Vydrž.“

„Držím.“ Crumley pevně stiskl volant.

„Uvnitř, společenská rubrika. Velký obrázek. Constance, dobrý bože, o dvacet let mladší, a ta mumie, ten chlápek tam nahoře, obalený masem, nevypadá špatně, jejich svatba, a po jednom boku asistent Louise B. Mayera, Marty Krebs a po druhém Carlotta Q. Califia, význačná astroložka!“

„Která Constanci řekla, aby se provdala nahoře na Mount Lowe. Astroložka předpovídá, Constance se do toho vrhá po hlavě. Najdi stránku úmrtních oznámení.“

„Umrt…“

„Najdi to! Co vidíš?“

„Svatá krávo! Denní horoskop a jméno – královna Califia!“

„Jaká je předpověď? Dobrá? Špatná? Správný den na založení zahrady nebo na svatbu s kořenem? Přečti to!“

„Šťastný týden, šťastný den. Přijměte všechny nabídky, velké či malé. Tak, co dál?“

„Musíme najít Califii.“

„Proč?“

„Nezapomínej – její jméno bylo taky červeně zakroužkované. Musíme se s ní setkat, než se stane něco hrozného. Ten červený kříž znamená smrt a pohřeb. Je to tak?“

„Ne,“ řekl Crumley. „Starý Tutanchamon nahoře na Mount Lowe se pořád ještě mrská, a jeho jméno je také v červeném a s křížem!“

„Ale cítí, že po něm někdo jde.“

„Kdo, Constance? Ten zázrak vysoký po kolena?“

„Dobrá, ten starý žije. Ale to neznamená, že někdo zatím nesprovodil ze světa Califii. Starý Rattigan nám toho moc neřekl. Ona možná bude vědět víc. Jediné, co potřebujeme, je její adresa.“

„A to je všechno? Hele.“ Crumley náhle zabočil k chodníku a vyskočil. „Většina lidí nikdy nepřemýšlí, Constance nepřemýšlela, my jsme nepřemýšleli. Jedno místo, kam jsme se nikdy nepodívali. Zlaté stránky! Taková bota! Zlaté stránky!“

Přeběhl chodník, vklouzl do telefonní budky, prolistoval orvané Zlaté stránky, vytrhl list a přinesl ho. „Staré telefonní číslo, k ničemu. Ale možná nějaká mizerná adresa.“

Strčil mi list před oči. Četl jsem: KRÁLOVNA CALIFIA. Chiromantie, Frenologie. Astrologie. Egyptská nekrologie. Váš život je mým. Vítejte.

A proklatá zvěrokruhová ulice.

„Tak!“ prohlásil Crumley, nejblíže přehřátí, co kdy byl. „Constance nám dala tip na tu egyptskou vykopávku a na vykopávku jménem Califia, která jí řekla, vdej se za to zvíře!“

„To nevíme!“

„Houby nevíme. Uvidíme.“

Rozpohyboval vůz a rychle jsme jeli, abychom uviděli.

12

Zajeli jsme k sídlu okultního výzkumu královny Califie, v samém středu Bunker Hill. Crumley na to místo nerudně pohlédl. Pak jsem kývl na stranu a on spatřil to, co bylo jeho srdci milé: CALLAHAN A ORTEGA, POHŘEBNÍ ÚSTAV.

To mu zvedlo náladu. „Je to jako vrátit se domů,“ připustil.

Náš kostitřas zastavil. Vystoupil jsem.

„Jdeš dovnitř?“ optal jsem se.

Crumley seděl a zíral ven předním sklem, ruce na volantu, jako bychom ještě jeli. „Čím to je,“ ozval se, „že jako by s námi všechno šlo s kopce?“

„Jdeš dovnitř? Já tě potřebuju.“

„Z cesty.“

Vyběhl po příkrých betonových schodech a pak po popraskaném betonovém chodníčku do poloviny, než se zastavil, prohlédl si velkou bílou zchátralou ptačí klec domu a řekl: „Vypadá to jako ta polopekárna, kde člověku pečou koláčky s neštěstíčkem.“

Stoupali jsme po chodníčku výš. Cestou jsme potkali kočku, bílou kozu a páva. Páv rozevřel vějíř svých tisíce očí a díval se, jak jdeme kolem. Dorazili jsme k hlavnímu vchodu. Když jsem zaklepal, na boty mi zapršel vzhledem k ročnímu období nepatřičný blizard sněhových vloček nátěru.

„Jestli tu boudu drží pohromadě tohle, dlouho nevydrží,“ konstatoval Crumley.

Zabušil jsem na dveře. Uvnitř jsem slyšel něco, co znělo, jako když se mohutná přenosná bezpečnostní pokladna převáží na kolečkách po podlaze z tvrdého dřeva. K opačné straně dveří se přisunulo cosi těžkého.

Znovu jsem zvedl ruku, ale vysoký vrabčí hlásek uvnitř křikl: „Jděte pryč!“

„Já jen chtěl…“

„Jděte pryč!“

„Pět minut,“ řekl jsem. „Čtyři, dvě, jednu, proboha. Potřebuji vaši pomoc.“

„Ne,“ zacvrlikal hlas, „já potřebuji vaši.“

Kolečka v hlavě se mi otáčela jako větrníček. V duchu jsem slyšel mumii. Opakoval jsem po ní.

„Napadlo vás někdy, odkud se vzalo jméno Kalifornie?“

Ticho. Vysoký hlásek ztichl téměř do šepotu. „Zatraceně.“

Zachrastily tři sady zámků.

„To o Kalifornii nikdo neví. Nikdo.“

Dveře se na pár palců pootevřely.

„Dobrá, sem s tím,“ řekl hlas.

Ven vystřelila ruka jako velká nabobtnalá medúza.

„Dejte ji sem!“

Vložil jsem svou ruku do její.

„Obraťte ji.“

Obrátil j sem ji dlaní vzhůru.

Její ruka ji uchopila.

„Klid a mír.“

Její ruka mnula moji; palec objížděl čáry na mé dlani.

„Není možná,“ zašeptala.

Další klidné pohyby, palcem prohmatávala polštářky mých prstů.

„Je,“ vzdychla.

A pak: „Vy si pamatujete na své narození!“

„Jak jste tohle zjistila?“

„Musíte být sedmý syn sedmého syna!“

„Ne,“ řekl jsem, „nemám žádné bratry.“

„Můj bože.“ Její ruka v mojí nadskočila. „Vy budete žít věčně!“

„Nikdo nežije věčně.“

„Vy budete. Ne vaše tělo. Ale to, co děláte. Co děláte?“

„Myslel jsem, že můj život je ve vašich rukou.“

Vydala bezdechý smích.

„Prokrista. Herec? Ne. Shakespearův levoboček.“

„Neměl syny.“

„Tak Melvillův. Nemanželský prohřešek Hermana Melvilla.“

„Kdyby to tak byla pravda.“

„Je.“

Slyšel jsem, jak se ohromná váha za dveřmi valí dozadu na skřípajících kolech. Portál se vlastní vahou otevřel dokořán.

Spatřil jsem obrovskou ženu v obrovském rudém sametovém královském plášti, jak couvá na kolečkách v kovovém trůnu po podlaze z tvrdého dřeva ke vzdálenější stěně místnosti. Zastavila se u stolečku, na němž spočívala ne jedna, ale čtyři křišťálové koule, jiskřily ve světle zeleno-jantarové lampy od Tiffanyho. Královna Califia, astroložka, chiromantička, frenoložka, vykladačka minula a budoucna, obalená horou tří set liber přepevného masa, pohled jako blýskající rentgenové paprsky. Prostorná kovová bezpečnostní pokladna, kolos trůnící mezi stíny.

„Já nekoušu.“

Vstoupil jsem dovnitř. Crumley za mnou.

„Ale dveře nechte otevřené,“ dodala.

Slyšel jsem na dvorku zaječet páva a odvážil se nastavit druhou ruku.

Královna Califia couvla, jako by se spálila.

„Znáte Greena, toho romanopisce?“ vydechla. „Grahama Greena?“

Kývl jsem.

„Psal o knězi, který ztratil víru. Pak byl svědkem zázraku, který sám způsobil. Šok znovunalezené víry ho téměř zahubil.“

„Tedy?“

„Tedy.“ Hleděla na mou ruku, jako by byla odpojená od paže. „Pane.“

„Děje se to i vám? To, co se stalo tomu knězi?“

„Ach bože!“

„Ztratila jste svou víru, svou moc léčit?“

„Ano,“ zamumlala.

„A teď, právě teď, se všechno vrátilo?“

„Kruci! Ano!“

Přitiskl jsem ruku k hrudi, aby nic neviděla.

„Jak jste uhodla tohle?“ zeptal jsem se.

„Neuhodla. Příšerně mě to děsí.“

Spatřila v mé napřažené ruce svatební oznámení a noviny.

„Vy jste byli nahoře za ním,“ řekla.

„Vy jste se dívala. To neplatí.“

To u ní vyvolalo napůl úsměv a pak odfrknutí. „Lidi u něj začínají a končí tady.“

„Myslím, že ne dost často. Mohu se posadit? Skácím se, jestli si nesednu.“

Ukázala na židli o pár stop dál, v bezpečné vzdálenosti. Zapadl jsem do ní.

Crumley, kterého si nikdo nevšímal, vypadal nevrle.

„Co jste to říkala?“ navázal jsem. „Lidé nenavštěvují starého Rattigana často. Nikdo neví, že je živý na Mount Lowe. Ale někdo tam dneska jel a ječel na něho.“

„Ona ječela?“ obrovská hora málem roztála při vzpomínce. „Já bych ji dovnitř nepustila.“

„Ji?“

„Vždycky je to chyba,“ královna Califia vrhla pohled směrem ke křišťálové kouli, „hádat budoucnost a zatracené bláznovství je ji lidem říkat. Já poskytuji náznaky, nikoli fakta.

Neříkám lidem, které akcie mají koupit, kterou libru masa vypůjčit. Diety, to ano. Prodávám vitamíny, čínské bylinky, ale ne dlouhověkost.“

„Právě jste to udělala.“

„Vy jste jiný.“ Opřela se. Kolečka pod jejím masivním křeslem zakvílela.

„Budoucnost leží před vámi. Nikdy jsem tak jasnou budoucnost neviděla. Ale jste v hrozném nebezpečí. Vidím všechen ten čas, který máte, ale někdo by to mohl zničit. Buďte opatrný!“

Nadlouho se odmlčela, zavřela oči a pak řekla: „Jste její přítel? Víte, koho myslím.“

Odpověděl jsem: „Ano i ne.“

„To říká každý. Je bílá a černá a hodně divoká.“

„O kom to mluvíme?“

„Nepotřebujeme jména. Nepustila jsem ji dovnitř. Před hodinou.“

Pohlédl jsem na Crumleyho. „Doháníme ji, už jsme blízko.“

„Nedělejte to,“ řekla Califia. „Podle toho, jak ječela, mě napadlo, že má možná nůž. ‚Nikdy ti to neodpustím!‘ vřískala. ‚Dala jsi nám špatné mapy, nahoru místo dolů, ztraceni místo nalezeni. Ať se usmažíš v pekle!‘ Pak jsem ji slyšela odjíždět. Dneska vůbec nebudu spát.“

„Řekla – zní to šíleně –, kam jede?“

„Vůbec ne šíleně,“ odpověděla Califia. „Protože napřed jela za tím starým bláznem na Mount Lowe, kterého odhodila po jedné špatné noci, pak za mnou, která ji do toho dostala, nu, další – řekla bych, že další bude ten chudák trumbera, který uskutečnil obřad? Chce nás všechny dostat dohromady a shodit z útesu!“

„To by neudělala.“

„Jak vy to víte? Kolik žen jste v životě měl?“

Nakonec jsem rozpačitě řekl: „Jednu.“

Královna Califia si otřela tvář kapesníkem dost velkým na to, aby jí zakryl polovinu klína, našla ztracenou rovnováhu a pomalu se ke mně blížila, pohybovala se na hladkých kolech elegantními pohyby neuvěřitelně malých botiček. Nemohl jsem odtrhnout oči, tak drobné byly její nožky v porovnání s rozlehlým územím nad nimi a širokou měsíční tváří, která se klenula nad tou hmotou. Viděl jsem za tím masem utopeného Constancina ducha. Královna Califia zavřela oči.

„Využívá vás. Milujete ji?“

„Opatrně.“

„Nechte na hlavě. Požádala vás, abyste ji přivedl do jiného stavu?“

„Ne tolika slovy.“

„Žádná slova, jen mrtvě narození bastardi. Vrhla mladé zrůdy po celém údolí L. A., mizerném hollywoodském bulváru, slepé hlavní třídě. Spalte její lože, rozhoďte popel, zavolejte kněze.“

„Jakého kněze, kam?“

„Dám vám kontakt. Nuže…“ Odmlčela se, odmítala vyslovit to jméno. „Naše přítelkyně. Není na svém místě. Jeden z jejích triků je zpanikařit muže. Jedna hodina s ní na to stačí. Muži bouří v ulicích. Znáte hru Honzo, vstávej? Takže Honzo, vstávej, deset skoků pozpátku, směr kurník, stop!“

„Ale ona mě potřebuje!“

„Ne. Ona se živí zmetky. Blahoslaveni bezbožní, kteří se těší z bezbožnosti. Tvé kosti budou hníst její chléb. Kdyby tu byla, přejela bych ji svým křeslem. Bože, ona zbořila Řím. K čertu,“ dodala, „ukažte mi ještě jednou svou dlaň.“ Masivní křeslo zaskřípalo. Zeď masa vypadala hrozivě.

„Chystáte se vzít zpátky, co jste viděla v mé ruce?“

„Ne. Já jen říkám, co vidím v otevřené dlani. Po tomto budete žít další život! Roztrhejte ty noviny. Spalte svatební oznámení. Opusťte město. Řekněte jí, ať zemře. Ale řekněte jí to meziměstsky po telefonu. A teď ven!“

„Kam mám odtud jít?“

„Bůh mi odpusť.“ Zavřela oči a zašeptala: „Podívejte se na to svatební oznámení.“

Zvedl jsem pozvánku a zíral.

„Seamus Brian Joseph Rattigan, katedrála svaté Vibiany, oddávající.“

„Jděte a řekněte mu, že jeho sestra je nadvakrát v pekle, a aby poslal svěcenou vodu. Zmizte! Mám moc práce.“

„Jako co?“

„Zvracet,“ prohlásila.

Sevřel jsem otce Seamuse Briana Josepha Rattigana ve zpocené dlani, ucouvl a narazil do Crumleyho.

„Kdo jste vy?“ řekla Califia, která si konečně povšimla mého stínu.

„Myslel jsem, že to víte,“ odpověděl Crumley.

Vyšli jsme ven a zavřeli dveře.

Celý dům se kolíbal její vahou.

„Varujte ji,“ zavolala Califia. „Řekněte jí, ať se nevrací.

Pohlédl jsem na Crumleyho. „Nevěštila ti tvou budoucnost!“

„Díky bohu,“ řekl Crumley, „za malá požehnání.“

13

Mířili jsme zpátky dolů po příkrých betonových schodech a pod bledým měsíčním světlem u vozu ze mi Crumley zadíval do tváře. „Proč ten zběsilý výraz?“

„Právě jsem vstoupil do církve!“

„Vlez dovnitř, prokrista!“

Vlezl jsem a spalovala mě horečka.

„Tak, kam teď?“

„Katedrála svaté Vibiany.“

„Svatá makrelo!“

Praštil do palubní desky.

„Ne.“ Vydechl jsem. „Nezvládl bych další konfrontaci. Domů, Jamesi, sprchu, tři piva a do postele. Chytíme Constanci za svítání.“

Minuli jsme Callahana a Ortegu, klidně a pomalu. Crumley vypadal téměř šťastně.

Před sprchou, pivem a zdřímnutím jsem si nalepil sedm či osm titulních stránek novin na stěnu nad postelí, kde jsem se mohl v noci probudit s nadějí, že přijdu na řešení.

Všechna ta jména, všechny fotografie, všechny titulky velké i malé, nashromážděné ze záhadných či nezáhadných důvodů.

Crumley za mnou odfrkl. „Velký kulový! To budeš obcovat s novinami, které byly mrtvé už v okamžiku, kdy je vytiskli?“

„Za svítání jistě, možná prostě spadnou ze zdi, vklouznou mi pod víčka a uvíznou v tvořivé hmotě mého mozku.“

„Tvořivá hmota! Japonské bušido! Americký býk! Jakmile ty věci spadnou ze zdi, budou se rozmnožovat?“

„Proč ne? Když nic nevložíš, nic nedostaneš.“

„Počkej, až ztrestám tohle.“ Crumley se napil. „Ulehnout s dikobrazy a vstávat s pandami?“ Kývl ke všem těm fotografiím, jménům a životům. „Constance je tam někde?“

„Ukrytá.“

„Dej si sprchu. Já budu držet stráž u smutečních oznámení. Když se pohnou, zavolám. Jak by se ti na dobrou noc líbila margarita?“

„Myslel jsem, že už se nezeptáš,“ řekl jsem.

14

Čekala na nás katedrála svaté Vibiany. Centrum L. A., Skid Row. V poledne jsme zamířili na východ a vyhýbali se hlavním bulvárům.

„Viděls někdy W. C. Fieldse ve filmu Kdybych měl milión? Koupil si pár plechových autíček a narážel do pirátů silnic. Super,“ řekl Crumley. „Právě proto nenávidím dálnice. Chce se mi vraždit. Posloucháš?“

„Rattiganová,“ řekl jsem, „myslel jsem, že ji znám.“

„K čertu.“ Crumley se jemně zasmál. „Ty neznáš nikoho. Nikdy nenapíšeš velký americký román, protože nerozeznáš východ od záchodu. Přeceňuješ charakter tam, kde žádný není, a tak z tebe lezou pohádkoví princové a panenské dojičky. Většina spisovatelů nedokáže ani to, takže pokračuj se svými naducanými sloupky, třináct do tuctu. Nech realisty, ať sbírají psí trus.“

Zůstal jsem zticha.

„Víš, co je tvůj problém?“ vyštěkl Crumley, ale pak zmírnil tón. „Miluješ lidi, kteří za to nestojí.“

„Jako například tebe, Crume?“

Obezřetně uhnul pohledem.

„No, já jsem v pořádku,“ připustil. „Mám víc děr než cedník, ale ještě jsem nepropadl. Moment!“ Crumley dupl na brzdy. „Papežův domov daleko od domova!“

Vyhlédl jsem na katedrálu svaté Vibiany uprostřed zvolna postupující bezútěšnosti dávno mrtvé Skid Row.

„Tady,“ prohlásil jsem, „by stavěl Ježíš. Jdeš dovnitř?“

„U pekelných ohňů, ne! Vykopli mě od zpovědi ve dvanácti, když jsem si sedřel kolena kvůli nevázaným ženám.“

„Půjdeš ještě někdy ke svatému přijímání?“

„Až umřu. Vyskočte, vážený pane. Od královny Califie ke královně andělů.“

Vylezl jsem.

„Odříkej za mě zdrávas,“ řekl Crumley.

15

Uvnitř katedrály bylo prázdno, bylo těsně po poledni a jen jediná kajícnice čekala u zpovědnice, když se objevil kněz a pokynul jí, aby vstoupila.

Její tvář potvrzovala, že jsem na správném místě.

Když žena odešla, přikrčil jsem se nemaje slov na druhé straně zpovědnice.

V zamřížovaném okénku se pohnul stín.

„Nuže, můj synu?“

„Odpusťte mi, otče,“ vyhrkl jsem. „Califia.“

Druhé dveře zpovědnice se s klením rozlétly. Otevřel jsem svoje dveře. Kněz se napřímil, jako bych ho střelil.

Bylo to, jako bych se díval na Rattiganovou. Ne na její štíhlé, devadesát pět liber vážící opálené tělo hnědé jako lachtan, ale na kostru kněze z dob florentské renesance, vychrtlého jako drátěné ramínko. Měl Constanciny kosti, ale maso přetažené přes ně bylo bledé jako lebka, knězovy rty hladověly po spasení, ne po loži a hříšných snídaních. Stál tu Savonarola prosící Boha o odpuštění za své divoké řečnění a zároveň mlčenlivý Bůh, s Constanciným duchem planoucím z očí a vyhlížejícím z lebky.

Rozpolcený otec Rattigan mě shledal až na to slovo neškodným, trhl hlavou směrem k sakristii, zavedl mě dovnitř a zavřel dveře.

„Jste její přítel?“

„Ne, pane.“

„Dobrá!“ Zaujalo ho to. „Sedněte si. Máte pět minut. Čeká na mě kardinál.“

„Měl byste raději jít.“

„Pět minut,“ prohlásila Constance zpoza masky tohoto genetického dvojčete. „Nuže?“

„Právě jsem navštívil…“

„Califii.“ Otec Rattigan vydechl s ovládaným zoufalstvím. „Královnu. Posílá za mnou lidi, kterým nemůže pomoci. Ona má svou církev, ne moji.“

„Constance znovu zmizela, otče.“

„Znovu?“

„Tak to říká královna, hm, Califia.“

Podal jsem mu Knihu mrtvých. Otec Rattigan obracel stránky.

„Kde jste k tomu přišel?“

„Constance. Prý jí to někdo poslal. Aby ji vyděsil, možná, nebo ublížil nebo bůhvíco. Chci říct, jen ona ví, jestli je to skutečná hrozba.“

„Myslíte, že se třeba jen skrývá, aby všem zmařila plány?“ Rozvažoval. „Sám jsem na vážkách. Ale přesto, byli takoví, kdo tenkrát Savonarolu upálili a teď ho vyzdvihují. Prapodivná směs hříšníka a světce.“

„Neexistují podobné případy, otče?“ odvážil jsem se. „Mnozí hříšníci se stali svatými, ne?“

„Co víte o Florencii roku 1492, kdy Savonarola přiměl Botticelliho spálit jeho vlastní plátna?“

„Je to jediná doba, kterou znám, pane, otče. Tenkrát Savonarola, dnes Constance…“

„Kdyby ji Savonarola znal, zabil by se. Ne, ne, nechte mě přemýšlet. Od svítání jsem nic nejedl. Mám tu chléb a víno. Vezmeme si trochu, nebo omdlím.“

Dobrý otec vytáhl ze skříně v sakristii bochník a džbánek a usedli jsme. Otec Rattigan lámal chléb, pak nalil trochu vína pro sebe a hodně pro mne a já s radostí přijal.

„Baptista?“ zeptal se.

„Jak jste to uhodl?“

„To bych raději neříkal.“

Převrátil jsem do sebe obsah skleničky. „Můžete mi s Constancí pomoci, otče?“

„Ne. Ach bože, bože, snad.“

Znovu mi naplnil sklenku.

„Včera večer. Je to možné? Zůstal jsem dlouho ve zpovědnici. Měl jsem pocit… jako bych na někoho čekal. Konečně před půlnocí vstoupila do zpovědnice žena a dlouho mlčela. Jako Ježíš volající Lazara jsem naléhal a ona plakala. Všechno vytrysklo ven. Hříchy po librách a vagónech, hříchy minulého roku, deseti let, třiceti uplynulých let, nemohla přestat, dál a dál, noc za děsivou nocí, dál a dál, až nakonec zmlkla a já jí právě chtěl uložit zdrávasy, když j sem ji slyšel utíkat. Nahlédl jsem do druhé části zpovědnice, ale jen ucítil parfém. Ach bože, bože.“

„Vůně vaší sestry?“

„Constance?“ Otec Rattigan se svezl do křesla. „Peklo dvakrát pálené, ten parfém.“

Včera v noci, pomyslel jsem si. Tak blízko. Kdybychom jen s Crumleym přišli už včera.

„Měl byste raději jít, otče,“ řekl jsem.

„Kardinál počká.“

„Nuže, jestli se vrátí, zavoláte mi?“

„Ne,“ odpověděl kněz. „Zpovědnice je stejně důvěrná jako právníkova kancelář. Tolik vás to rozrušilo?“

„Ano.“ Roztržitě jsem otáčel snubním prstenem na prstě.

Otec Rattigan si toho všiml.

„Ví o tom všem vaše žena?“

„Přibližně.“

„To zní jako lahůdková morálka.“

„Má žena mi důvěřuje.“

„To manželky dělávají, bůh jim žehnej. Připadá vám moje sestra hodna spasení?“

„A vám ne?“

„Milý bože, vzdal jsem se, když tvrdila, že dýchání z úst do úst je pozice z Kámasútry.“

„Constance! Přesto, otče, pokud se zase ukáže, mohl byste vytočit moje číslo a zavěsit? Budu vědět, že mi oznamujete její příchod.“

„Vy jste ale skutečně puntičkář. Dejte mi svůj telefon. Vidím, že nejste ani tak baptista, jako spíš dobrý křesťan.“

Dal jsem mu svoje i Crumleyho číslo.

„Jen jedno zazvonění, otče.“

Kněz zkoumal čísla. „Všichni žijeme na šikmé ploše. Ale někteří, zázrakem, zapustí kořeny. Nečekejte. Váš telefon možná nikdy nezazvoní. Ale dám vám číslo na svou asistentku, Betty Kellyovou, jen pro jistotu. Proč to děláte?“

„Mířila rychle dolů z útesu.“

„Dávejte pozor, aby vás nestrhla s sebou. Stydím se, že jsem to řekl. Ale jako dítě se rozjela na bruslích a pro zábavu zastavila uprostřed provozu.“

Probodl mě jasným pohledem. „Ale proč vám to říkám?“

„Za to může můj obličej.“

„Váš co?“

„Můj obličej. Koukám do zrcadel, ale nikdy se nepřistihnu. Výraz se vždycky změní, než ho dokážu zachytit. Musí to být směs chlapce Ježíše a Džingischána. Mí přátelé z něho šílí.“

To způsobilo, že v některých knězových kostech povolilo napětí. „Odpovídalo by tomu třeba idiot savant?“

„Skoro. Školním rváčům stačí jeden pohled a vymlátí ze mě duši. Co jste to říkal?“

„Já? Ano, tedy, pokud ta vřeštící žena byla Constance, i když její hlas mi připadal jiný, dávala mi rozkazy. Představte si, rozkazy knězi! Dala mi lhůtu. Prý se vrátí za čtyřiadvacet hodin. Musím jí udělit úplné odpuštění všech jejích hříchů, čítajících na dvacet tisíc. Jako bych mohl přidělovat takové velkoobchodní odpustky. Řekl jsem jí, že musí odpustit sama sobě a žádat o odpuštění ostatní. Bůh tě miluje. ‚Ale On ne,‘ řekla. A pak byla pryč.“

„Opravdu se vrátí?“

„S holubicemi na rameni nebo s metajícími blesky.“

Otec Rattigan mě doprovodil k průčelí katedrály. „A jak vypadá? Jako zpívající siréna, která vábí prokleté námořníky, a oni se pak utopí. Jste ubohý prokletý námořník?“

„Ne, jen někdo, kdo píše o lidech na Marsu, otče.“

„Doufám, že jsou šťastnější než my. Počkat! Dobrý bože, přece jen něco řekla. Že vstupuje do nové církve. A možná se nevrátí, aby mě vytahala za uši.“

„Do jaké církve, otče?“

„Čínské. Čínské a Graumanovy. Nějaká církev!“

„To je pro mnohé. Byl jste tam?“

„Podívat se na Krále králů, nádvoří mi připadalo lepší než film. Vypadáte, jako byste se chystal vyrazit a utéct.“

„Do nové církve, otče. Čínské. Graumanovy.“

„Držte se stranou stop v pohyblivém písku. Mnozí hříšníci v něm utonuli. Jaký film dávají?“

„Abbott a Costello hrají Jack a stonek fazole.“

„Žalostné.“

„Žalostné.“ Rozběhl jsem se.

„Pozor na pohyblivý písek!“ volal za mnou otec Rattigan, když jsem se hnal ze dveří.

16

Cestou napříč městem jsem byl jako horkovzdušný balón, naplněný nadějnými vyhlídkami. Crumley mě vytrvale šťouchal do lokte, aby mě přiměl uklidnit, uklidnit. Ale museli jsme se dostat k tomu druhému kostelu.

„Církev!“ mumlal Crumley. „Odkdy na dvojprogram chodí Otec, Syn a Duch svatý?“

„King Kong! Od té doby! 1932! Fay Wrayová mě políbila na tvář.“

„Svatá makrelo.“ Crumley zapnul autorádio.

„… odpoledne…“ řekl hlas. „Mount Lowe…“

„Poslouchej!“ V žaludku jsem měl kus ledu.

Hlas pokračoval. „Smrt… policie… Clarence Rattigan… oběť…“ praskání. „Nevysvětlitelná nehoda… oběť zavalena, zavalena… starými novinami. Vzpomínáte na bratry z Bronxu? Shromážděné hromady novin, které spadly a bratry zavalily? Noviny.“

„Vypni to.“

Crumley to vypnul.

„Ubohá ztracená duše,“ řekl jsem.

„Byl opravdu tak ztracený?“

„Tak ztracený, jak člověk může být, aniž by natáhl bačkory.“

„Chceš jet kolem?“

„Jed kolem,“ řekl jsem nakonec a vydával divné zvuky.

„Neznal jsi ho,“ namítl Crumley. „Proč ty zvuky?“

Poslední policejní auto odjíždělo. Pohřební vůz odjel už dávno. U paty Mount Lowe stál osamělý policista na motocyklu. Crumley se vyklonil z okénka na své straně.

„Brání nám něco jet nahoru?“

„Jen já,“ odpověděl policista. „Ale já jsem na odchodu.“

„Byli tam nějací reportéři?“

„Ne, nestálo to za to.“

„Jo,“ řekl jsem a zase vydával zvuky.

„Dobrá, dobrá,“ vrčel Crumley, „počkej, až tu zatracenou káru zastavím, než začneš vyprazdňovat svůj bezoár.“

Čekal jsem a rozpadal se, potichu.

Policista na motocyklu odjel a následovala dlouhá pozdně odpolední cesta vzhůru k ruinám chrámu v Karnaku, do zničeného Údolí králů a ke ztracené Káhiře, nebo tak něco jsem povídal cestou.

„Lord Carnarvon vykopal krále, my ho pohřbíváme. Nevadil by mi takový hrob.“

„Bull Montana,“ prohlásil Crumley. „Byl to kovboj z rodea. Bull.“

Na vrcholu kopce nebyly žádné ruiny, jen ohromná pyramida novin rozhrabovaná právě buldozerem, který řídil analfabet. Chlap, který seděl na vzpínajícím se kolovém stroji, neměl tušení, že kosí Hearstovy protesty z devětadvacátého či McCormickovy výlevy v Chicago Tribune z dvaatřicátého. Roosevelt, Hitler, zázračné dítě Baby Rose Marie, herečka Marie Dresslerová, kazatelka Aimee Semple McPhersonová, jednou, dvakrát pohřbené, navěky plaché. Zaklel jsem.

Crumley mi musel bránit, abych nevyskočil a nesebral VÍTĚZSTVÍ V EVROPĚ nebo HITLER MRTEV V BUNKRU či AIMEE VYCHÁZÍ Z MOŘE.

„Klídek,“ mumlal Crumley.

„Ale podívej, co dělá se vším tím neocenitelným materiálem! Pusť mě, zatraceně!“ Vrhl jsem se kupředu a chňapl dvě tři titulní strany.

Na jedné byl Roosevelt zvolen, na druhé mrtev, na třetí znovu zvolen, pak tam byl Pearl Harbor a Hirošima za úsvitu.

„Prokrista,“ zašeptal jsem a přitiskl ty zatracené nádhernosti k žebrům.

Crumley zvedl „JÁ SE VRÁTÍM,“ ŘÍKÁ MACARTHUR. „Chápu tě,“ připustil, „byl to mizera, ale nejlepší císař, jakého kdy Japonsko mělo.“

Chlap, který řídil pochmurný žací stroj, zastavil a prohlížel si nás jako další smetí.

Crumley a já jsme uskočili. Probrázdil se k náklaďáku už vysoko naloženému: MUSSOLINI BOMBARDUJE EVROPU, JEANETTE MACDONALDOVÁ SE VDÁVÁ, AL JOLSON MRTEV.

„Riziko požáru!“ zařval.

Díval jsem se, jak půl století času teče do stoupy.

„Suchá tráva a novinový papír, požární pasti,“ dumal jsem. „Bože můj, bože můj, co když…“

„Co když co?“

„Někdy v budoucnosti budou lidé používat noviny nebo knihy, aby zapalovali oheň?“

„To už dělají,“ řekl Crumley. „V zimě po ránu můj táta nastrkal noviny pod uhlí v kamnech a pak škrtl sirkou.“

„Dobře, ale co knihy?“

„Žádný zatracený blázen by knihu nepoužíval k podpalování. Počkej. Máš takový ten výraz, který říká, že se právě chystáš napsat desetitunovou encyklopedii.“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Možná povídku s hrdinou, který smrdí petrolejem.“

„To je ale hrdina.“

Kráčeli jsme napříč vražedným polem zahozených dní, nocí, roků, poloviny století. Papíry pod nohama praskaly jako ovesné vločky.

„Jericho,“ řekl jsem.

„Někdo sem přinesl trubku a zadul?“

„Hlas trub nebo jekot. V poslední době se tu hodně ječelo. U královny Califie nebo tady, pro krále Tutanchamona.“

„A pak je tu ten kněz. Rattigan,“ dodal Crumley. „Nepokusila se Constance odfouknout jeho kostel? Ale k čertu, podívej, stojíme na pláži Omaha v Normandii, nad Churchillovými válečnými kabinety, a držíme Chamberlainův zatracený deštník. Promočený?“

„Brodím se tři stopy hluboko. Napadá mě, jaký to byl pocit, ta poslední vteřina, když se starý Rattigan topil v téhle záplavě. Frankovi falangisté, Hitlerova mládež, Stalinovi rudí, bouře v Detroitu, starosta La Guardia si čte nedělní komiks, to je ale smrt!“

„K čertu s tím. Podívej.“

Pozůstatek pohřebního lože Clarence Rattigana trčel z kočičí podestýlky. AKCIOVÝ TRH SE HROUTÍ A BANKY ZAVÍRAJÍ. Zvedl jsem poslední zbytky. V divadelní rubrice tančil Nižinskij.

„Párek cvoků,“ řekl Crumley. „Nižinskij a starý Rattigan, který schoval tuhle kritiku!“

„Sáhni si na víčka.“

Crumley to udělal. Na prstech mu zůstalo vlhko.

„Zatraceně,“ prohlásil. „Tohle je pohřebiště. Pohyb!“

Sebral jsem TOKIO ŽÁDÁ O MÍR…

A pak zamířil k moři.

Crumley mě vezl do mého starého bungalovu na pláži, ale už zase pršelo a já se díval na oceán, který hrozil, že nás všechny utopí bouří, která mohla zaklepat o půlnoci a přinést Constanci, mrtvou, a druhého Rattigana, také mrtvého, a rozdrtit moji postel deštěm a mořskými chaluhami. K čertu! Strhal jsem noviny Clarence Rattigana ze stěny.

Crumley mě dovezl zpátky k mému malému prázdnému domku u vody, bez bouře na pobřeží, a schoval mi u postele vodku, Crumleyho elixír, nechal světla rozsvícená a řekl, že později večer zavolá, aby se ujistil, že je má duše mravná, a odjel.

Slyšel jsem liják na střeše. Někdo zatloukal víko rakve.

Zavolal jsem Maggie přes kontinent deště.

„Slyším někoho plakat?“ zeptala se.

17

Slunce už dávno zmizelo, když u mě zazvonil telefon.

„Víš, kolik je hodin?“ ozval se Crumley.

„Bože můj, je noc!“

„Umírání lidí tě pořádně bere. Zapracoval jsi na opuchání? Nemůžu vystát pisálky ubrečených článků ani nemanželské syny, co nosí papírové kapesníčky.“

„Já jsem tvůj nemanželský syn?“

„Dej si sprchu, vyčisti si zuby a seber z verandy Daily News. Zvonil jsem na tebe, ale byl jsi ztracený. Věštila ti královna Califia budoucnost? Měla si věštit vlastní.“

„Ona je…?“

„V sedm třicet mířím zpátky na Bunker Hill. Stůj před domem v čisté košili a s deštníkem!“

Stál jsem před domem v čisté košili a s deštníkem v sedm dvacet devět. Když jsem nastoupil, Crumley mě chytil za bradu a zkoumal mou tvář.

„Hej, žádné bouřlivé počasí!“

A hřměli jsme k Bunker Hillu.

Míjet Callahana a Ortegu najednou vzbuzovalo docela jiné pocity.

Nebyly tam žádné policejní ani pohřební vozy.

„Znáš skotské pivo Starý vyvolený?“ zeptal se Crumley, když jsme zajeli k chodníku. „Podívej na to ‚nic nového pod sluncem‘ před domem královny Califie.“

Podíval jsem se taky do novin na klíně. Califia nebyla předmětem palcových titulků. Pohřbili ji poblíž úmrtních oznámení.

„Renomovaná okultistka, známá z němých filmů, zahynula při pádu. Alma Crownová alias královna Califia byla nalezena na schodech své rezidence v Bunker Hillu. Sousedi prý slyšeli křičet jejího páva. Při jeho hledání Califia upadla. Její kniha Chemie věštění z ruky byla bestsellerem roku 1939. Její popel má být rozptýlen v egyptském Údolí králů, kde, jak někteří tvrdí, se narodila.“

„Žvásty,“ řekl Crumley.

Uviděli jsme někoho na přední verandě královnina domu a vyšli nahoru. Byla to mladá žena kolem dvaceti, s dlouhými tmavými vlasy a cikánskou pletí, lomila rukama, bědovala a ronila slzy, tvář obrácenou ke dveřím.

„Hrozné,“ truchlila. „Ach, to je hrozné, hrozné.“

Otevřel jsem hlavní dveře a zadíval se dovnitř.

„Ne, bože můj, ne.“

Crumley se přišel podívat na obraz zkázy.

Protože dům byl úplně prázdný. Všechny obrazy, křišťálové koule, tarotové karty, lampy, knihy, desky, nábytek, všechno zmizelo. Nějaká záhadná společnost stěhováků to všechno odvlekla pryč.

Vstoupil jsem do malé kuchyně, otevřel zásuvky. Prázdné, vyluxované. Spižírna: žádné koření, kompoty. Kredenc byla pustá, takže chudák její pes neměl nic.

Skříň v ložnici byla nacpaná ramínky, ale žádné župany o velikosti stanu, žádné punčochy, boty.

Vyšli jsme ven a zadívali se do tváře mladé Cikánky. „Všechno jsem to viděla!“ křičela a ukazovala všemi směry. „Všechno ukradli! Jsou všichni chudí. Výmluvy! Chudí! Když policie odešla, přišli přes ulici, porazili mě, stařeny, muži, děti, ječeli, smáli se, běhali dovnitř a ven, nosili židle, závěsy, obrazy, knihy. Seber tohle, seber tamto! Svátek! Jedna hodina a bylo tu prázdno. Zmizeli v tom domě tamhle! Bože můj, ten smích. Podívejte na moje ruce, krev! Chcete Califiino harampádí? Stačí zaklepat na dveře! Jdete?“

Crumley a já jsme se posadili každý po jedné její straně. Crumley ji vzal za levou ruku, já za pravou.

„Parchanti,“ zajíkala se. „Parchanti.“

„To bychom měli,“ řekl Crumley. „Můžeš jít domů. Není tu co střežit. Uvnitř nic není.“

„Ona je uvnitř. Odvezli její tělo, ale ona je pořád tady. Počkám, dokud neřekne – jdi.“

Oba jsme se jí podívali přes rameno na síťové dveře a na nějakého neviditelného ohromného ducha.

„Jak poznáš, kdy řekne ‚jdi‘?“

Cikánka si otřela oči. „Poznám.“

„A kam jdeš ty?“ podivil se Crumley.

Protože já už byl na pochodu napříč přes ulici. U protějšího domu jsem zaklepal.

Ticho. Zaklepal jsem znovu.

Nakoukl jsem postranním oknem. Viděl jsem uprostřed pokoje obrysy nábytku, kde by žádný nábytek být neměl, a příliš mnoho lamp a srolované koberce.

Kopl jsem do dveří, zaklel a došel do poloviny ulice, a zrovna když jsem se chystal ječet na každé dveře, tiše přistoupilo cikánské děvče a dotklo se mé paže.

„Teď můžu jít,“ řekla.

„Califia?“

„Prý je to v pořádku.“

„Kam?“ Crumley kývl ke svému autu.

Nemohla odtrhnout oči od Califiina domova, středu celé Kalifornie.

„Mám kamarády poblíž Red Rooster Plaza. Mohl byste…“

„Mohl,“ řekl Crumley.

Cikánka se ohlédla na mizející královnin palác.

„Zítra se vrátím,“ zavolala.

„Ona ví, že ano,“ řekl jsem.

Minuli jsme Callahana a Ortegu, ale tentokrát je Crumley ignoroval.

Cestou k náměstí pojmenovaném po kohoutovi jisté barvy jsme byli zticha.

Vyložili jsme Cikánku.

„Bože můj,“ řekl jsem cestou zpátky, „je to jako když před lety zemřel můj přítel a přistěhovalci z Cuernavaky se nahrnuli dovnitř, sebrali jeho sbírku starých fonografů z roku 1900, Carusovy desky, mexické masky. Opustili jeho byt jako egyptskou hrobku, úplně prázdný.“

„Takové to je, být chudý,“ řekl Crumley.

„Vyrostl jsem chudý. Nikdy jsem nekradl.“

„Možná jsi nikdy neměl opravdickou příležitost.“

Naposledy jsme minuli sídlo královny Califie.

„Ona tam je, vážně. Ta Cikánka měla pravdu.“

„Měla pravdu. Ale ty jsi cvok.“

„Tohle všechno,“ řekl jsem, „je toho příliš. Příliš. Constance mi podá dva sešity se špatnými telefonními čísly a uteče. Skoro se utopíme ve dvaceti tisících mil starých novin. Teď, mrtvá královna. Tak mě napadá, je otec Rattigan v pořádku?“

Crumley zajel k chodníku poblíž telefonní budky.

„Tady máš měďák!“

V telefonní budce jsem vytočil katedrálu.

„Je pan…“ začervenal jsem se, „otec Rattigan… je v pořádku?“

„V pořádku? Je u zpovědi!“

„Dobře,“ řekl jsem hloupě, „pokud ten, koho zpovídá, je v pořádku.“

„Nikdo,“ řekl ten hlas, „není nikdy v pořádku!“

Uslyšel jsem cvaknutí. Dovlekl jsem se zpátky k autu. Crumley si mě změřil jako psí večeři. „No?“

„Je naživu. Kam jedeme?“

„Kdo ví. Odtud počínaje je tenhle výlet jako zátiší. Znáš Katolická zátiší, střediska náboženských výletů? Dlouhé tiché víkendy. Zavři klapačku. Jo?“

Jeli jsme k radnici ve Venice. Crumley vystoupil a zabouchl dveře.

Byl pryč půl hodiny. Když se vrátil, strčil hlavu do okýnka u řidiče a řekl: „Tak, teď poslouchej, právě jsem si vzal na týden nemocenskou. A prokrista, tohle je o zdraví. Máme jeden týden, abychom našli Constanci, ochránili kněze od svaté Vibiany, zvedli Lazara z mrtvých a varovali tvou ženu, aby mi zabránila tě uškrtit. Kývni, že ano.“

Kývl jsem.

„Dalších čtyřiadvacet hodin nepromluvíš bez dovolení! Tak kde jsou ty zatracené telefonní seznamy?“

Podal jsem mu Knihy mrtvých.

Crumley za volantem se na ně mračil.

„Řekni jednu poslední věc a pak sklapni!“

„Pořád jsi můj kamarád!“ vyhrkl jsem.

„Škoda,“ odpověděl a dupl na plyn.

18

Dojeli jsme zpátky ke Constanci a zůstali stát dole na pobřeží. Byl časný večer a světla u ní stále zářila naplno; místo vypadalo jako úplněk a vycházející slunce architektury. Gershwin pořád probíral jednu chvíli Manhattan, pak zase Paříž.

„Vsadím se, že ho pohřbili v jeho vlastním pianu,“ podotkl Crumley.

Vytáhli jsme jednu Knihu mrtvých, Constanciny osobní telefonní přátele, převážně studené a pohřbené, a zopakovali totéž co předtím. Prolistovali jsme stránku za stránkou, s narůstajícím pocitem smrtelnosti.

Na straně 30 jsme se dostali k R.

Stálo to tu: mrtvý telefon Clarence Rattigana a červený křesťanský kříž přes jeho jméno.

„Zatraceně. Pojďme ještě jednou zkontrolovat Califii.“

Listovali jsme zpátky a stálo to tu, tlusté červené čáry pod jejím jménem a kříž.

„To znamená…?“

„Kdosi Constanci podstrčil tuhle knížku, označil všechna jména červeným inkoustem a křížem, předal seznam a pak zabil první dvě oběti. Možná. Jedu napůl naprázdno.“

„Nebo doufal, že Constance uvidí červené kříže, ještě než budou zavražděni, zpanikaří té noci, kdy ke mně přiběhla, a zničí je neúmyslně svým křikem. Podívej se na svatou Vibianu.“

Crumley obrátil stránky a vydechl. „Červený kříž.“

„Ale otec Rattigan ještě žije!“ namítl jsem. „Sakra!“

Brodil jsem se pískem ke Constancině telefonu u bazénu. Vytočil jsem svatou Vibianu.

„Kdo je tam?“ ozval se ostrý hlas.

„Otče Rattigane! Díky bohu!“

„Za co?“

„Tady je Constancin přítel. Ten idiot.“

„Zatraceně!“ zvolal kněz.

„Nepřijímejte dnes večer žádné další zpovědi!“

„Vy mi rozkazujete?“

„Otče, jste naživu! Chci říct, tedy, můžeme udělat něco, abychom vás ochránili, nebo…“

„Ne, ne!“ zvolal ten hlas. „Jděte do toho druhého, pohanského chrámu! Tam, kde hrají Jack a stonek fazole!“

Telefon klapl.

Pohlédl jsem na Crumleyho, on pohlédl na mne.

„Podívej se pod Grauman,“ navrhl jsem.

Crumley se podíval. „Čínské kino, jo. A Graumanovo jméno. A červený kroužek a kříž. Ale on umřel před lety!“

„Jo, ale část Constance je tam pohřbená, nebo zapsaná do betonu. Ukážu ti to. Poslední příležitost vidět Jacka a stonek fazole?“

„Když to správně načasujeme,“ prohlásil Crumley, „bude už po filmu.“

19

Nemuseli jsme nic načasovat.

Když mě Crumley vyhodil před druhým chrámem, ohromnou, hlasitou, vychloubačnou, romantickou, slzami potřísněnou celuloidovou katedrálou… Na červených čínských hlavních dveřích byl nápis ZAVŘENO Z DŮVODU STAVEBNÍCH ÚPRAV a dovnitř a ven chodili dělníci. Na nádvoří bylo pár lidí a zkoušeli stoupat do otisků.

Crumley mě vyložil a vypařil se.

Obrátil jsem se a pohlédl na fasádu ohromné pagody. Deset procent Čína, devadesát procent Grauman. U Malého Sida.

Byl, jak někteří říkali, trpaslíkovi po kolena, osmý lilipután Trpasličího kina, celé čtyři stopy plné tryskajících filmových klipů, soundtracků, Kong vřeštící na Empire State Building, Colman v Shangri-la, přítel Grety Garbo, Dietrichové a Hepburnové, dodavatel Chaplinových buřinek, parťák na golf pro Laurela a Hardyho, strážce plamene, shromažďovatel deseti tisíců minulostí… Sid, odlévač betonu, vtiskovač krásných a plochých nohou, co žebrá a získává chodníkové autogramy.

A teď jsem tu stál na lávovém proudu podpisů hostí, kteří opustili velikost svých bot.

Pozoroval jsem turisty, jak nehlučně zkoušejí své nohy v ohromné ploše betonových otisků a tiše se smějí.

To je ale církev, napadlo mě. Víc uctívačů než u svaté Vibiany.

„Rattiganová,“ zašeptal jsem. „Jsi tu?“

20

Říkalo se, že Constance Rattiganová má nejmenší nožky v celém Hollywoodu, možná na celém světě. Botičky si nechávala šít v Římě a dvakrát ročně posílat letecky, když ty staré rozpustilo šampaňské nalévané poblázněnými ctiteli. Malé nožky, líbezné prstíky, drobné botičky.

Její otisky, zanechané v Graumanově betonu večer 22. srpna 1929, to dokazovaly. Dívky, které zkoušely velikost, zjistily, že jejich nohy jsou obrovské a k politování, a opouštěly její otisky v zoufalství.

A tak jsem stál sám za podivného večera na Graumanově dvoře, na jediném místě v mrtvém, nepohřbeném Hollywoodu, kam prodejci přinášejí sny k refundaci.

Dav prořídl. Spatřil jsem její otisky asi dvacet stop odtud. Zkameněl jsem.

Protože mužík v černém trenčkotu a v klobouku se širokou krempou nasazeným do čela právě zasadil boty do Constanciných stop.

„Kriste pane,“ vydechl jsem, „ony padnou!“

Mužík hleděl na své nožky. Poprvé za čtyřicet let byly otisky Rattiganové zaplněny.

„Constance,“ zašeptal jsem.

Mužíkova ramena se schoulila.

„Přímo za tebou,“ šeptal jsem.

„Jsi jeden z nich?“ uslyšel jsem hlas zpod širokého tmavého klobouku.

„Jeden z čeho?“

„Jsi smrt, která mě honí?“

„Jen přítel, co se snaží udržet krok.“

„Čekala jsem na tebe,“ řekl hlas, bez pohybu, nožky pevně vsazené do otisků Constance Rattiganové.

„Co to znamená?“ ptal jsem se. „Proč ta hra na schovávanou? Jsi vyděšená, nebo si na něco hraješ?“

„Proč jen to říkáš?“ pravil skrytý hlas.

„Jémine,“ řekl jsem. „Je to všechno nějaký laciný úskok? Někdo tvrdil, že možná chceš napsat o svém životě a potřebuješ někoho, aby ti pomohl. Jestli se čeká, že to budu já, díky ne. Mám lepší věci na práci.“

„Co je lepší než já?“ hlásek se ještě zmenšil.

„Nikdo, ale máš skutečně v patách smrt, nebo hledáš nový život, bůhvíjaký?“

„Co je lepšího než betonová márnice strýčka Sida? Všechna ta jména a nic pod nimi. Klidně se ptej.“

„Otočíš se a podíváš se na mě?“

„Pak bych nemohla mluvit.“

„Je to nějaký způsob, jak mě přimět, abych ti pomohl odkrýt tvou minulost? Je rakev poloplná nebo poloprázdná? Udělal ty červené značky ve tvé Knize mrtvých někdo jiný, nebo jsi je udělala ty?“

„Musel to být někdo jiný. Proč bych jinak byla tak vyděšená? Ty značky červeným inkoustem? Musím je najít, zjistit, kteří už jsou mrtví a kteří se zrovna chystají zemřít, ale ještě žijí. Máš někdy pocit, že se všechno rozpadá?“

„Ne ty, Constance.“

„Prokrista, ano! Někdy v noci spím jako slavná Clara Bow a probudím se jako Noe, prosáklý vodkou. Mám tvář jako zříceninu?“

„Krásnou zříceninu.“

„Ale stejně…“

Rattiganová se zahleděla na bulvár Hollywood. „Kdysi tu byli opravdoví turisté. Teď jsou to otrhanci. Všechno je pryč, juniore. Molo ve Venice utopené, koleje dráhy zapadlé. Hollywood boulevard a Vine street, chodník s hvězdičkami, byly vůbec někdy?“

„Kdysi. Když v restauraci Brown Derby ověšovali stěny obrázky Gabla a Dietrichové a vrchní číšníci byli ruští princové. Robert Taylor a Barbara Stanwycková projížděli kolem ve svém roadsteru. Hollywood boulevard a Vine street? Stačilo vložit sem nohy a člověk poznal čistou radost.“

„Mluvíš hezky. Chceš vědět, kde maminka byla?“

Pohnula paží. Vytáhla zpod kabátu pár novinových výstřižků. Zahlédl jsem jména Califia a Mount Lowe.

„Já tam byl, Constance. Toho starce rozdrtil padající stoh novin. Bože, vypadalo to, jako by zemřel na zlomu San Andreas. Myslím, že do těch hromad někdo strčil. Nedůstojný pohřeb. A královna Califia? Pád ze schodů. A tvůj bratr, kněz. Navštívila jsi všechny tři, Constance?“

„Nemusím odpovídat.“

„Dovol mi zkusit jinou otázku. Máš ráda sama sebe?“

„Co!?“

„Podívej. Já mám sám sebe rád. Nejsem dokonalý, sakra ne, ale nikdy jsem s žádnou nespal, když jsem cítil, že je zranitelná. Spousta lidí říká, vzhůru do sena, žij! Já ne. I když se podává na stříbrné míse. A tak jsem bez hříchů, a proto nemám často zlé sny. Ach, jistě, tenkrát, když jsem jako kluk utekl babičce, utekl jsem a nechal ji o celé bloky pozadu, takže přišla domů plačky. Pořád si to nemůžu odpustit. Nebo jak jsem uhodil svého psa, jen jednou, ale uhodil jsem ho. A pořád to bolí, ještě po třiceti letech. To není moc dlouhý seznam, viď, aby způsoboval zlé sny?“

Constance stála velice nehybně.

„Bože, bože,“ řekla, „jak bych si přála mít tvoje sny.“

„Popros a já ti poskytnu půjčku.“

„Ty ubohý zabedněný nevinný hloupý kluku. Proto tě miluji. Tam někde, u nebeských bran, mohu tam směnit své staré noční můry černé jako saze z komína za bělostně čistá andělská křídla?“

„Zeptej se svého bratra.“

„Ten už mě dávno uvrhl dolů do pekla.“

„Neodpověděla jsi na otázku. Máš ráda sama sebe?“

„Co vidím v zrcadle, jistě. Jen to, co je uvnitř zrcadla, hluboko vespod, to mě děsí. Probouzím se pozdě v noci se vším tím, co mi plave za tváří. Prokrista, to je smutné. Můžeš mi pomoci?“

„Jak? Já nevím, co je pravé, ty nebo zrcadlo. Co je nahoře, co vespod.“

Constance pohnula nohama.

„Nemůžeš stát klidně?“ ohradil jsem se. „Když řeknu ‚červená‘, zastav se. Nohy ti uvízly v tom betonu. Co pak?“

Viděl jsem, jak se její botky snaží vyklouznout.

„Lidi na nás civí!“

„Kino je zavřené. Většina světel zhasla. Nádvoří je prázdné.“

„Ty to nechápeš. Musím jít. Hned.“

Pohlédl jsem na hlavní vchod Graumanova kina, ještě otevřený, na dělníky, kteří nosili dovnitř vybavení.

„Je to další krok, ale bože, jak se tam dostanu?“

„Prostě jdi.“

„Ty to nechápeš. Je to nebe, peklo, ráj, skákací panák. Musí tu být ke dveřím cestička z dalších otisků, jestli se mi je podaří najít. Kterým směrem mám skočit?“

Hlava se pohnula. Tmavý klobouk spadl na chodník. Ukázaly se Constanciny nakrátko přistřižené bronzové vlasy. Stále se dívala dopředu, jako by se mi bála ukázat tvář.

„Když řeknu ‚běž‘, co pak?“ zeptal jsem se.

„Půjdu.“

„A sejdeš se se mnou znovu, kde?“

„Bůhví. Rychle! Řekni ‚běž‘. Dohánějí nás.“

„Kdo?“

„Všichni ostatní. Zabijí mě, když nezabiju první. Ty bys nechtěl, abych umřela zrovna tady? No řekni, chtěl bys?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Připravit, pozor, start?“ zeptala se.

„Připravit, pozor.“

A byla pryč.

Prokličkovala přes dvůr, tucet rychlých kroků napravo, další tucet nalevo, pauza a závěrečné dva tucty kroků ke třetí sadě otisků, kde zkameněla, jako by to byla zemní mina.

Zahoukalo auto. Obrátil jsem se. Když jsem pohlédl zpátky, hlavní vchod Graumanova kina spolkl stín.

Počítal jsem do deseti, abych jí dal skutečný náskok, pak jsem se sehnul a zvedl drobné botičky, které nechala ve svých šlápotách. Pak jsem přešel k první sadě otisků, kde se předtím zastavila. Sally Simpsonová, 1926. Jméno bylo jen ozvěnou ze ztracené doby.

Zamířil jsem ke druhé sadě stop. Gertruda Erhardová, 1924. Ještě mlhavější duch doby. A poslední otisky blíž k hlavnímu vchodu. Dolly Dawnová, 1923. Petr Pan. Dolly Dawnová? Dotkl se mě prchavý opar let. Téměř jsem si vzpomněl.

„Sakra,“ zašeptal jsem. „Ani náhodou.“

A přichystal jsem se na to, že mě falešný čínský palác strýčka Sida pohltí jedním ohromným polknutím temného draka.

21

Zastavil jsem se těsně před karmínovými dveřmi, protože jsem slyšel tak jasně, jako by volal mě, otce Rattigana volat „Politováníhodné!“

Což mě přimělo vytáhnout Constancinu Knihu mrtvých.

Předtím jsem hledal jen jména, teď jsem hledal místo. Tu to máme pod G: Graumanovo kino. A u něho adresa a jméno: Clyde Rustler.

Rustler, pomyslel jsem si, bože můj, odešel od herectví do penze ve dvacátém roce, potom, co pracoval s režisérem Griffithem a s Lillian Gishovou a měl něco společného se smrtí Dolly Dimplové ve vaně. A tady stálo jeho jméno – naživu? – na bulváru, kde člověka pohřbí bez varování a vymažou z historie právě tak, jako strýček Stalin sprovodil ze světa svoje kamarády, gumou brokovnice.

A navíc, srdce mi zabušilo, kolem jeho jména byl červený inkoust a vedle dvojitý kříž.

Rattiganová – pohlédl jsem na tmu za červenými dveřmi – Rattiganová, ano, ale Clyde Rustlere, jsi tu také? Natáhl jsem ruku a uchopil jedno mosazné držadlo a hlas za mnou pochmurně oznámil: „Uvnitř není co ukrást!“

Vyzáblý bezdomovec stál po mé pravici, oblečený v různých odstínech šedi, a promlouval k vesmíru. Ucítil můj upřený pohled.

„Kupředu.“ Odečítal jsem mu ze rtů. „Nemáte co ztratit.“

Mnoho získat, pomyslel jsem si, ale jak odkrýt velkou čínskou hrobku naplněnou černobílými mihotavými útržky filmů, voliéru ptáků plujících vzduchem sem a tam, ohňostroj dorážející na ohromné vyhladovělé plátno, hbité jako vzpomínka, rychlé jako výčitky svědomí?

Bezdomovec čekal, až vzpomínkami zničím sám sebe. Přikývl jsem. Usmál jsem se.

A stejně rychle jako Rattiganová jsem se ponořil do temnoty kina.

22

Uvnitř vestibulu stála zmrzlá armáda čínských kuliů, konkubín a císařů, oděných v prastarém vosku, na procházce nikam.

Jedna z voskových figur zamrkala. „Ano?“

Bože, pomyslel jsem si, blázen venku, blázen uvnitř a Clyde Rustler práchniví k devadesáti či pětadevadesáti.

Čas se posunul. Kdybych uskočil zpátky ven, našel bych tucet podniků rychlého občerstvení, kde číšnice kolem sedmnácti rozvážejí hamburgery k autům na kolečkových bruslích.

„Ano?“ řekl čínský voskový mandarín znovu.

Rychle jsem prošel prvním vchodem a dolů uličkou pod balkón a zadíval se nahoru.

Bylo to velké tmavé akvárium, pod mořem. Člověk si mohl představit na tisíc filmových duchů, vystrašených šeptem výstřelů, jak se vznášejí oprýskávat strop a mizejí ve ventilaci. Plula tu Melvillova velryba, neviděna, loď U. S. S. Constitution, Titanic. Bounty, na věky pod plachtami, nikdy nedosáhne přístavu. Zaměřil jsem pohled vzhůru mezi mnohočetnými balkóny k tomu, co dříve nazývali negerské nebe.

Bože můj, pomyslel jsem si, jsou mi tři roky.

To byl rok, kdy mě čínské pohádky, šeptané oblíbenou tetou, strašily u postýlky, kdy jsem si myslel, že smrt je jen věčný pták, mlčenlivý pes na dvorku. Můj dědeček se teprve chystal ulehnout do truhly v pohřebním salónu, zatímco Tutanchamon vystupoval ze své hrobky. Proč, ptal jsem se, byl Tutanchamon slavný? Protože byl mrtvý čtyři tisíce let. Páni, řekl jsem, jak jen to udělal?

A teď jsem tu stál v ohromné hrobce pod pyramidou, kde jsem si vždycky přál být. Kdybyste zdvihli koberce v uličkách, našli byste ztracené faraóny pohřbené s čerstvými bochníky chleba a křupavými výhonky cibule; jídlo pro poutníka na daleké cestě proti proudu na věčnost.

Tohle nikdy nesmějí strhnout, pomyslel jsem si, tady musím být pohřben.

„Není to hřbitov Green Glade,“ řekl starý voskový Číňan poblíž, který mi četl myšlenky.

Promluvil jsem nahlas.

„Kdy tohle kino postavili?“ zamumlal jsem.

Staré dílko z vosku vypustilo čtyřicetidenní potopu informací: „1921, jedno z prvních. Nebylo tu nic, pár palem, farmy, letní vilky, špinavá hlavní ulice, malé bungalovy, postavené, aby přilákaly Douga Fairbankse, Lillian Gishovou, Mary Pickfordovou. Rádio bylo jen křišťálová krabička od sirek se sluchátky. Nikdo v něm nedokázal slyšet budoucnost. Otvírali jsme ve velkém stylu. Lidé chodili nebo jezdili ze severního Melrose. Každou sobotu večer to byly opravdické pouštní karavany filmových fanatiků. Hřbitov na Gower a Santa Monica se ještě ani nezačal zaplňovat. Zaplnil se po Valentinově prasklém apendixu v šestadvacátém. O Graumanově premiérovém večeru přijel Louis B. Mayer ze Seligovy zoo v Lincolnově parku. Odtud MGM dostali svého lva. Úžasný, ale bez zubů. Třicet tanečnic. Will Rogers točil lasem. Trixie Friganza zpívala svou slavnou ‚I Don’t Care‘ a hrála v komparsu ve Svansonově filmu v roce 1934. Jděte dolů, strčte nos do starých šaten v přízemí, najdete zbylé spodní prádlo po těch děvečkách, co zemřely pro lásku režiséra Lowella Shermana. Fešný chlápek s knírkem, dostala ho rakovina, ve čtyřiatřicátém. Posloucháte mě?“

„Clyde Rustler,“ vyhrkl jsem.

„Svatý Ježíši! Toho nikdo nezná! Vidíte tam nahoře starou promítací kabinu? Pohřbili ho tam zaživa v devětadvacátém, když postavili novou projekční kabinu na druhém balkóně.“

Zadíval jsem se do fantómů oparu, deště a sněhu ze Shangri-la a pátral po nejvyšším lamovi.

Můj stínový přítel řekl: „Žádný výtah. Dvě stě schodů!“

Dlouhý výstup, bez šerpů, nahoru do foyeru v prvním patře a do mezaninu a pak na další balkón a pak další uprostřed tří tisíc sedadel. Jak potěšíte tři tisíce zákazníků, napadlo mě. Jak? Jestli osmiletý kluk během vašeho filmu nebyl třikrát čůrat, podařilo se!

Stoupal jsem.

Zastavil jsem v polovině, abych se posadil, lapal jsem po dechu, najednou jsem byl prastarý místo zpola nový.

23

Dosáhl jsem zadní stěny Mount Everestu a zaklepal na dveře staré projekční kabiny.

„Je to, kdo si myslím, že to je?“ křikl vyděšený hlas.

„Ne,“ odpověděl jsem tiše, „jen já. Vrátil jsem se na poslední matiné po čtyřiceti letech.“

To byl tah hodný génia: vybalit svou minulost.

Vyděšený hlas se zklidnil.

„Jaké je heslo?“

Přišlo mi to samo na jazyk, chlapeckým hlasem.

„Tom Mix a jeho kůň Tony. Veselá kopa Gibson. Ken Maynard. Bob Steele. Helen Twelvetreesová. Vilma Banky…“

„To stačí.“

Trvalo dlouho, než jsem uslyšel, jak se obrovský pavouk otřel o dveřní panel. Dveře zakvílely. Vyklonil se stříbrný stín, živá metafora černobílých fantómů, které jsem před celým lidským věkem vídával míhat se po plátně.

„Sem nahoru nikdy nikdo nechodí,“ řekl ten starý, prastarý muž.

„Nikdo?“

„Nikdo nikdy neklepe na mé dveře,“ řekl muž se stříbrnými vlasy a stříbrnou tváří a stříbrnými šaty, vybělený sedmdesáti roky života pod skalou na výšině a tisícerým zíráním dolů na neskutečno. „Nikdo neví, že jsem tady. Dokonce ani já sám.“

„Vy tu jste. Vy jste Clyde Rustler.“

„Skutečně?“ Na okamžik jsem měl dojem, že začne v podvazcích a páskách na rukávy pátrat po těle.

„Kdo jste vy?“ vystrčil obličej jako želva z krunýře.

Řekl jsem své jméno.

„Nikdy jsem o vás neslyšel.“ Bleskl pohledem dolů na prázdné plátno. „Jste jeden z nich?“

„Mrtvých hvězd?“

„Někdy vylezou nahoru. Včera večer přišel Fairbanks.“

„Zorro, D’Artagnan, Robin Hood? Ten zaklepal na vaše dveře?“

„Zaškrábal. Být mrtvý má své obtíže. Jdete dovnitř, nebo ven?“

Rychle jsem vstoupil, než mohl změnit názor.

Filmové promítačky stály obráceny k prázdnotě v místnosti, která vyhlížela jako pohřební komora krále Čanga. Byla cítit prachem a pískem a štiplavým celuloidem. Mezi promítačkami stála jen jedna židle. Jak řekl, nikdo sem na návštěvu nechodí.

Zahleděl jsem se na přelidněné zdi. Bylo tam přitlučeno určitě na tři tucty fotografií, některé v laciných rámečcích od Woolwortha, další ve stříbře a pak ještě útržky vyrvané ze starých čísel Magazínu stříbrného plátna, fotografie třiceti žen, ani dvě si nebyly podobné.

Starý, prastarý muž dovolil úsměvu, aby navštívil jeho tvář.

„Moje milá srdíčka, z dob, kdy jsem byl aktivní vulkán.“

Nejúctyhodnější z úctyhodných na mě pohlédl zpoza labyrintu vrásek, takových, jaké se člověku udělají, když v šest ráno hledá v ledničce a vytahuje martini namíchaná z minulého večera.

„Mám pořád zamčeno. Myslel jsem, že jste tu zrovna byl, pokřikoval venku.“

„Já ne.“

„Někdo ano. Kromě toho tady nahoře nikdo nebyl od smrti Lowella Shermana.“

„To jsou dva nekrology během deseti minut. Zima 1934. Rakovina a zápal plic.“

„To neví nikdo!“

„Jednu sobotu ve čtyřiatřicátém, před fotbalovým zápasem, jsem jezdil u Kolosea na kolečkových bruslích. Přišel Lowell Sherman, sípěl a chrchlal. Dostal jsem autogram a řekl mu: Mějte se. Umřel o dva dny později.“

„Lowell Sherman.“ Starý, prastarý muž si mě měřil s novým zábleskem v očích. „Dokud jste naživu vy, tak on také.“

Clyde Rustler se sesul na jedinou židli a znovu si mě změřil. „Lowell Sherman. Proč k čertu jste vážil ten dlouhý výstup sem nahoru? Lidi při výstupu umírají. Strýček Sid sem vylezl jednou či dvakrát, prohlásil k čertu s tím, postavil větší projekční kabinu o tisíc stop níž po svahu ve skutečném světě, pokud nějaký skutečný existuje. Nikdy jsem se nebyl dole podívat. Takže?“

Protože viděl, jak přejíždím pohledem jeho prehistorické hnízdečko ve stěnách oplývajících tucty tváří, navěky mladých.

„Rád byste přehlídku těch pouličních koček od hory a od lva?“ Naklonil se a ukazoval.

„Jmenovala se Carlotta nebo Midge nebo Diana. Byla španělská koketa, ‚děvčátko‘ Cala Coolidge se sukní až na pupíku, římská královna přímo z DeMillovy mléčné lázně. Pak to byla vamp jménem Illysha, stenotypistka jménem Pearl, anglická tenistka – Pamela. Sylvia? Působila jako nudistická mucholapka v Cheyenne. Někdo ji nazval ‚tvrdosrdcatá Hannah, vamp ze Savannah‘. Oblékala se jako Dolley Madison, zpívala ‚Čaj pro dva‘, ‚Chicago‘, vynořila se z veliké lastury jako perla z ráje, třeštění Flo Ziegfelda. Otec ji vyhodil ve třinácti pro chování nehodné člověka, který rychle dospěl: Willa-Kate. Pracovala v jídelním automatu: Lila Wong. Dostala víc hlasů než prezident, mirákulum krásy Coney Island 1929: ne tak prostá Willa. Vystoupila z nočního vlaku v Glendale: Barbara Jo, druhý den bezmála hlava Glory Films: Anastasia Alice Grimes.“

Zarazil se. Vzhlédl jsem. „Což nás přivádí k Rattiganové,“ řekl jsem.

Clyde Rustler na místě zkameněl.

„Říkal jste, že tady nahoře nikdo nebyl celé roky. Ale – ona sem nahoru dnes přišla, že je to tak? Možná podívat se na ty fotografie? Přišla, nebo ne?“

Starý, starý muž hleděl na své zaprášené ruce, pak zvolna vstal a obrátil se k mosazné rouře na stěně, ke zvláštnímu druhu ponorkových zařízení, do kterého fouknete, ono zaječí a vy hulákáte rozkazy.

„Leo? Víno! Dva dolary spropitné!“

Z mosazné hubice zavřískl tenký hlásek. „Vy nepijete!“

„Teď ano, Leo. A párky v rohlíku!“

Mosazná hubice zavřeštěla a ztichla.

Starý, prastarý muž odfrkl a zahleděl se na zeď. Uplynulo dlouhých, příšerně dlouhých pět minut. Zatímco jsme čekali, otevřel jsem zápisník a poznamenal si jména nadrápaná na fotografiích. Pak jsme slyšeli, jak párky a víno rachotí vzhůru kuchyňským výtahem. Clyde Rustler zíral, jako by na tu malou zdviž dávno zapomněl. Trvalo mu věčnost, než otevřel víno vývrtkou, kterou poslal Leo zezdola. Byla tu jen jedna sklenička.

„Jedna,“ omluvil se. „Vy první. Já se nebojím, že něco chytnu.“

„Nemám nic, co byste chytil.“ Napil jsem se a podal sklenici dál. Pil a já viděl, jak se mu tělem šíří uvolnění.

„A teď?“ řekl. „Když dovolíte, ukážu vám pár klipů, co jsem slepil. Proč? Minulý týden zdola volal někdo cizí. Hlas v telefonu. Kdysi byla domácí ošetřovatelkou Harryho Cohna, nikdy neříkala ano, ale ano, ano, Harry, ano! Prý hledá Robina Locksleyho. Robina Hooda. Hledá Robina z Locksley. Jedna herečka přijala to jméno, záblesk na plátně. Zmizela v Hearstově hradě nebo jeho zadní kuchyni. Ale teď ten hlas, léta poté, chce Locksleyho. Vyděsilo mě to. Probral jsem své krabice a našel ten jediný film, který natočila v devětadvacátém, kdy měl zvuk konečně navrch. Dívejte se.“

Založil film do promítačky a rozsvítil lampu. Obraz vystřelil dolů a zalil velké plátno.

Na plátně se otáčel cirkusový motýl, třepetal lehounkými křídly, klesal, těžil ze svého nezkrotného úsměvu, smích, pak útěk, za ním bílí rytíři a černí zlosyni. „Poznáváte ji?“

„Ne.“

„Zkuste tohle.“ Pustil film. Plátno zaplnila doutnající závěj sněžných ohňů, ruská šlechtična kouří dlouhé slabé cigarety, ždímá kapesník, někdo zemřel nebo zemře.

„Nu?“ zeptal se Clyde Rustler nadějeplně.

„Nic.“

„Zkuste to znovu!“

Promítačka ozářila temnotu rokem 1923; divoška leze na strom a střásá ovoce, směje se, ale vpředu pod košilí jsou vidět drobná pláňata.

„Rošťák Tom Sawyer.“ Děvče! Kdo? Hrome!

Stařec zaplnil plátno tuctem dalších obrazů, počínaje rokem 1925 a konče rokem 1952, jednoznačné, tajemné, záhadné, zřejmé, světlé, tmavé, divoké, vyrovnané, nádherné, prosté, vzdorovité, nevinné.

„Vy neznáte žádnou z nich? Bože můj, já si lámu hlavu. Musí být nějaký důvod, proč všechny tyhle zpropadené klipy schovávám. Podívejte na mě, hrome! Víte, kolik mi je?“

„Asi devadesát, devadesát pět?“

„Deset tisíc let! Prokrista. Našli mě v plovoucím košíku na Nilu! Padal jsem z kopce s deskami přikázání. Hasil jsem oheň v planoucím keři. Marcus Antonius pravil: ‚Vypusťte psy války‘; tak jsem tu smečku vypustil. Znal jsem všechny tyhle zázraky? Budím se v noci a tluču se do hlavy, abych přinutil ten turecký med v palici zapadnout na místo. Pokaždé, když už téměř mám odpověď, pohnu hlavou a ten zatracený med roztaje. Určitě si nepamatujete tyhle klipy nebo tváře na zdi? Dobrý bože, máme tu záhadu!“

„Zrovna jsem chtěl říct totéž. Přišel jsem sem, protože přišel někdo jiný. Možná ten hlas, co volal zdola.“

„Jaký hlas?“

„Constance Rattiganová,“ řekl jsem.

Počkal jsem, až se mu mlha za očima usadí.

„Co ta s tím má společného?“ podivil se.

„Ona možná ví. Když jsem ji naposled viděl, stála ve vlastních otiscích.“

„A vy si myslíte, že možná ví, komu patří všechny ty tváře, co znamenají všechna ta jména? Moment. Venku za dveřmi… Hádám, že to bylo dneska. Nemohlo to být včera. Dneska říkala: ‚Vrať je!‘“

„Vrať co?“

„Sakra, co vidíte na tomhle zatraceném prázdném místě, co by stálo za vrácení?“

Pohlédl jsem na fotografie na zdi. Clyde Rustler zachytil můj pohled.

„Proč by je někdo chtěl? Nemají žádnou cenu. Ani já nevím, proč jsem je tam sakra přitloukl. Jsou to manželky nebo něčí staré přítelkyně?“

„Kolik jste jich měl?“

„Nemám tolik prstů, abych to spočítal.“

„Jedna věc je jistá, Constance chtěla, abyste je vrátil. Žárlila?“

„Constance? Na ulicích člověk chytí silniční zuřivost, ona měla postelovou zuřivost. Chtěla strhnout všechny mé krasavice, ať už sakra byly, kdo chtěly, a rozdupat, roztrhat a spálit je. Jen dál. Dopijte víno. Mám něco na práci.“

„Jako třeba?“

Ale on znova převíjel klipy založené v promítačce, fascinován minulostí tisíce a jedné noci.

Postupoval jsem podle stěny a divoce čmáral, poznamenával jména pod všemi fotografiemi a pak j sem řekl:

„Jestli se Constance vrátí, dáte mi vědět?“

„Kvůli fotografiím? Shodím ji ze schodů.“

„To řekl někdo jiný. Jen mířil do pekla místo z druhého balkónu. Proč byste ji shazoval?“

„Musí tu být důvod, je to tak? Nepamatuju si! A proč jste říkal, že jste sem vylezl? A jak jste mě to oslovil?“

„Clyde Rustler.“

„Aha, jo. Ten. Zrovna mi to došlo. Věděl jste, že jsem Constancin otec?“

„Cože!?“

„Constancin otec. Myslel jsem, že jsem vám to předtím řekl. Teď můžete jít. Dobrou noc.“

Vyšel jsem ven a zavřel za ním dveře, ať byl kdokoli, a za fotografiemi na stěnách, ať na nich byl kdokoli.

24

V přízemí jsem se protáhl do přední řady kina a zahleděl se dolů. Pak jsem vkročil do orchestřiště a protáhl se k zadní stěně a vykoukl dveřmi do dlouhé chodby, která mizela v úplné noci a noci uvnitř té noci, kde byly všechny staré opuštěné herecké šatny.

Byl jsem v pokušení zavolat jméno.

Ale co kdyby odpověděla?

Zdálo se mi, že daleko na konci té černé galerie jsem zaslechl zvuk skrytého moře nebo řeku, která plyne kdesi v temnotě.

Nakročil jsem jednou nohou a stáhl ji zpět.

Znovu jsem uslyšel, jak se temný oceán vzdouvá proti nekonečnému pobřeží.

Pak jsem se otočil a šel pryč, vzhůru, velkou temnotou, ven z orchestřiště do uliček, odkud všichni odešli, spěchal jsem ke dveřím, které vedly ven, k nejvroucněji vítané večerní obloze.

Donesl jsem Constanciny neuvěřitelné malé střevíčky k jejím stopám a jemně je umístil tak, aby zapadly.

A v tom okamžiku jsem ucítil na rameni dotek svého anděla strážného.

„Vrátil ses z mrtvých,“ řekl Crumley.

„To tedy ano,“ souhlasil jsem s pohledem upřeným na široký rudý vchod Graumanova čínského kina, kde v temnotě plavala všechna ta filmová stvoření.

„Ona je tam,“ zamumlal jsem. „Škoda že nevím, jak ji dostat ven.“

„Dynamit připevněný k paklíku peněz by možná stačil.“

„Crumley!“

„Promiň, zapomněl jsem, že mluvíme o Florence Nightingalové.“

Ustoupil jsem. Crumley se zahleděl na Constanciny drobné botičky uložené v otiscích vytlačených moc, moc dávno.

„Nejsou to zrovna rubínové střevíčky,“ prohlásil.

25

Jeli jsme přes město za vřelého mlčení. Pokusil jsem se vylíčit velké černé moře u Graumana.

„Je tam velké sklepení s hereckými šatnami, nejspíš plné věcí z roku 1925, 1930. Mám pocit, že by mohla být tam.“

„Šetři si dech,“ řekl Crumley.

„Někdo se musí tam dolů jít podívat.“

„Bojíš se tam jít sám?“

„To zrovna ne.“

„To znamená zatraceně ano! Sklapni a hlídej.“

Brzo jsme byli u Crumleyho. Položil mi na čelo studené pivo.

„Drž si to tam, než budeš mít pocit, že ti to uzdravilo myšlení.“

Držel jsem. Crumley pustil televizi a začal přepínat kanály.

„Nevím, co je horší,“ pronesl, „tvoje blábolení, nebo místní televizní zpravodajství.“

„Otec Seamus Rattigan,“ řekla televize.

„Počkej!“ křikl jsem.

Crumley přepnul zpátky.

„… katedrála svaté Vibiany.“

A praskání a zrnění.

Crumley praštil do té zatracené televize pěstí.

„… přirozených příčin. Podle nezaručených zpráv budoucí kardinál…“

Další sněhová bouře. A televize zhasla.

„Chtěl jsem ji dát opravit,“ řekl Crumley.

Oba jsme se upřeně dívali na telefon a přikazovali mu zazvonit.

Oba jsme nadskočili. Protože zazvonil!

26

Byla to žena, asistentka otce Rattigana, Betty Kellyová, neschopná slova, na konci svých sil, žadonící o slitování.

Nabídl jsem to málo slitování, co jsem měl – návštěvu.

„Neváhejte, nebo jsem mrtvá i já,“ kvílela.

Když jsme s Crumleym dorazili, Betty Kellyová byla venku před svatou Vibianou. Dlouho jsme tam stáli, než nás uviděla, krátce, zpola vědomě zamávala a sklopila oči. Zastavili jsme se vedle ní. Představil jsem jí Crumleyho.

„Je mi to líto,“ řekl jsem.

Zvedla hlavu.

„Takže vy jste ten, co s otcem mluvil! Ach bože, pojďme dovnitř.“

Velké dveře byly na noc zamčené. Vešli jsme bočními dvířky. Uvnitř zakolísala a málem upadla. Zachytil jsem ji a dovedl k jedné z kostelních lavic, kde se bez dechu posadila.

„Přijeli jsme tak rychle, jak jsme mohli,“ začal jsem.

„Vy jste ho znal?“ vydechla. „Je to tak matoucí. Měli jste společné známé, přátele?“

„Příbuznou,“ řekl Crumley. „Stejného jména.“

„Rattiganová! Ta ho zabila. Počkejte!“ Chytila mě za rukáv.

Protože já vyskočil.

„Posaďte se,“ vydechla. „Nemyslím vraždu. Ale zabila ho.“

Zase jsem se posadil, byl jsem bezbranný. Crumley vycouval. Sevřela mi loket a ztišila hlas.

„Byla tu, někdy i třikrát denně, u zpovědi, šeptala, pak běsnila. Ubohý otec vypadal úplně vyřízený, když odešla, ale ona skoro neodcházela, prostě zůstala, dokud nepadal hlady, nemohl jíst, a skříňka s nápoji byla na dně. Nechal ji běsnit. Později jsem se podívala do zpovědnice: prázdná. Ale vzduch byl cítit, jako by tam udeřil blesk. Pořád křičela to samé.“

„Co?“

„‚Já je zabíjím, zabíjím,‘ ječela. ‚A budu je zabíjet, dokud je nezabiju všechny. Pomoz mi je zabít, požehnej jejich duším! Pak zabiju ostatní. Zabiju je všechny! Shodím je ze zad, pryč ze svého života! Pak, otče,‘ křičela, ‚budu volná, čistá! Ale pomoz mi je pohřbít, ať se nevrací! Pomoz mi!‘“

„‚Dost! Pryč!‘ křičel otec. ‚Proboha, o co mě to žádáš?‘“

„‚Pomoz mi s nimi skoncovat, modli se za ně, ať se nevracejí, zůstanou v hrobě! Řekni ano!‘“

„‚Jdi pryč!‘ zvolal otec, a pak ona řekla něco horšího.“

„Co?“

„Řekla: ‚Tak tě proklínám, proklínám, proklínám, proklínám tě do pekel!‘ Mluvila tak hlasitě, že lidé odešli. Slyšela jsem ji plakat. Otec musel být v šoku. Pak jsem slyšela kroky, běžely ve tmě. Čekala jsem, až otec Rattigan promluví, něco řekne. Pak jsem se odvážila otevřít dveře. Byl tam. A mlčel, protože… byl mrtvý.“

A tu tajemnice dovolila slzám, aby jí klouzaly po tvářích.

„Ubožák,“ řekla, „ta strašlivá slova mu zastavila srdce, jako téměř zastavila mé. Musíme tu hroznou ženu najít. Vzít ta slova zpátky, aby zase mohl žít. Bože, co to říkám? Seděl tam zhroucený, jako by mu vysála krev. Znáte ji? Povězte jí, že udělala to nejhorší, co mohla. Tak, řekla jsem to. Teď jsem to ze sebe dostala, a kam vy se půjdete očistit? Je to vaše a odpusťte, že jsem vám to provedla.“

Pohlédl jsem na svůj oblek, jako bych čekal, že tam najdu její ohavné zvratky.

Crumley přešel ke zpovědnici, otevřel oboje dvířka a hleděl do temnoty. Došel jsem k němu a zhluboka se nadechl.

„Cítíte to?“ řekla Betty Kellyová. „Je to tam a v troskách. Řekla jsem kardinálovi, aby ji nechal strhnout a spálit.“ Naposled jsem se nadechl. Náznak dřevěného uhlí a Eliášova ohně.

Crumley zavřel dvířka.

„To nepomůže,“ řekla Betty Kellyová. „Ona je tam pořád. A on také, ubohá duše, k smrti unavená a po smrti. Dvě rakve, bok po boku. Bůh nám pomoz. Úplně jsem vás vyčerpala. Vypadáte úplně stejně jako předtím ubohý otec.“

„Neříkejte mi to,“ odpověděl jsem zesláble.

„Nebudu,“ řekla.

A s Crumleyho oporou jsem se plazil ke dveřím.

27

Nemohl jsem usnout, nemohl jsem zůstat vzhůru, nemohl jsem psát, nemohl jsem myslet. Konečně, zmatený a na hranici šílenství, jsem velmi pozdě znovu zavolal do svaté Vibiany.

Když Betty Kellyová konečně zvedla sluchátko, její hlas zněl, jako by byla v mučírně.

„Nemohu mluvit!“

„Rychle!“ žadonil jsem. „Pamatujete si všechno, co řekla ve zpovědnici? Ještě něco důležitého, nepřímého, zvláštního?“

„Milý bože,“ řekla Betty Kellyová. „Slova a slova a slova. Ale počkejte. Pořád opakovala, musíš odpustit nám všem! Nám všem, každé! Ve zpovědnici nikdo kromě ní nebyl. Každé z nás, říkala. Ještě jste tam?“

Nakonec jsem řekl: „Jsem tady.“

„Chcete ještě něco?“

„Teď ne.“

Zavěsil jsem.

„Každé z nás,“ zašeptal jsem. „Odpusť každé z nás!“

Zavolal jsem Crumleymu.

„Neříkej to.“ Uhádl. „Nespíš? A chceš, abych se s tebou za hodinu sešel u Rattiganové. Chceš to tam prohledat?“

„Jen přátelské kramaření.“

„Kramaření! Co je to, teorie nebo tušení?“

„Čistě logická úvaha.“

„To si strč za klobouk!“

Crumley byl pryč.

„On ti zavěsil?“ zeptal jsem se zrcadla.

„On ti zavěsil,“ odpovědělo zrcadlo.

28

Zvonil telefon. Zvedl jsem ho, jako by byl rozžhavený.

„Je to Marťan?“ ozvalo se.

„Henry!“ vykřikl jsem.

„Jsem to já,“ pravil hlas. „Je to bláznivé, ale chybíš mi, synu. Pěkná pitomost, když barevný tohle říká přistěhovalému pilotovi létajících talířů.“

„Nikdy jsem neslyšel nic lepšího,“ zajíkl jsem se.

„Sakra,“ pronesl Henry, „jestli začneš brečet, končím.“

„Ne,“ popotahoval jsem. „Ach bože, Henry, to je prima slyšet tvůj hlas!“

„Což znamená, že jsi podojil krávu a dostal vědro plné tajností. Mám být zdvořilý, nebo nezdvořilý?“

„Obojí, Henry. Věci se zbláznily. Maggie odjela domů na východ. Mám tu Crumleyho, jistě, ale…“

„Což znamená, že potřebuješ slepce, aby ti našel cestu z kravína plného kravínů, je to tak? Sakra, počkej, vezmu si kapesník.“ Vysmrkal se. „Jak rychle potřebuješ tenhle vševidoucí nos?“

„Včera.“

„Jsem tam hned! Hollywoode, návštěva trochy chudé černé chátry.“

„Znáš Graumanovo čínské?“

„Sakra, jo!“

„Jak rychle se tam můžeme sejít?“

„Tak rychle, jak chceš, synu. Budu stát ve stepovacích střevících Billa Robinsona. Navštívíme další hřbitov?“

„Skoro.“

Zavolal jsem Crumleymu, abych mu řekl, kam jedu, že možná dorazím k Rattiganové pozdě, ale že s sebou přivedu Henryho. „Slepý vede slepého,“ prohlásil.

29

Stál přesně tam, kde řekl: v „senza“ tanečních stopách Billa Robinsona, nevykázaných do nebe onoho dávno zesnulého černocha, ale na očích, kde je vídaly tisíce kolemjdoucích bělochů.

Stál zpříma a tiše, ale boty se mu neklidně vrtěly v otiscích Billa Robinsona, jindy tak poklidných. Oči měl zavřené, stejně jako ústa, obrácené dovnitř k uspokojivým představám.

Zastavil jsem se před ním a vydechl.

Henryho ústa vyšlehla.

„Wrigleyho dvojité potěšení, dvojitá radost, s Wrigleyho dvojitou mátovou žvýkačkou! Nezkoušej to na mě!“ Rozesmál se, chytil mě za lokty. „Páni, chlape, ty vypadáš dobře! Nemusím vidět, abych věděl. Vždycky jsi zněl jako někteří ti lidi na plátně!“

„To je tím, že jsem se vetřel do příliš mnoha filmů.“

„Nech mě, ať si na tebe sáhnu, chlape. Hele, tys vypil spoustu skotské!“

„Děsně ti to sekne, Henry.“

„Vždycky mě zajímalo, jak asi vypadám já.“

„Stejně jako Bill Robinson zní, takový jsi ty, Henry.“

„Stojím v jeho botách? Řekni ano.“

„Přesně sedí. Dík, žes přišel, Henry.“

„Musel jsem. To je ale děsná doba, co jsme plenili hřbitovy! Chodím v noci spát a honím ty hroby vpředu a vzadu. Jaký hřbitov je tady?“

Mrkl jsem na orientální fasádu Graumanova kina.

„Duchové. To jsem říkal, když jsem v šesti letech vklouzl do zákulisí a zíral na všechny ty černobílé věci, co se pošklebovaly na plátně. Fantom, co hraje na varhany, si nechá strhnout masku a najednou naroste do výšky třiceti stop, aby tě zabil jediným pohledem. Obrázky vysoké a široké a bledé a herci většinou mrtví. Duchové.“

„Slyšeli tě doma takhle mluvit?“

„S nimi? Heslo je máma.“

„Hodný syn. Čichám kadidlo. Musí to být u Graumana. Fakt třída. Žádné jméno pro chop-suey.“

„Tak do toho, Henry. Podržím ti dveře.“

„Hele, tady uvnitř je tma. Vzals baterku? Je to vždycky dobrý pocit, mávat baterkou a dělat dojem, že víme, co děláme.“

„Tady je baterka, Henry.“

„Duchové, říkáš?“

„Seance čtyřikrát denně třicet let.“

„Nedrž mě za loket, cítím se k ničemu. Když upadnu, zastřel mě!“

A byl pryč, prudce se odrážel dolů uličkou směrem k orchestřišti a rozlehlým prostorám za ním a pod ním.

„Nestmívá se?“ prohodil. „Rozsvítil bych baterku.“

Rozsvítil.

„Tak.“ Usmál se. „Takhle je to lepší!“

30

V temném neosvětleném sklepení byly místnosti a místnosti a místnosti, všechny se zrcadly podél stěn, odrazy se odrážely a odrážely, prázdnota tváří tvář k prázdnotě, chodby v moři bez života.

Zamířili jsme do první, největší. Henry zakroužil baterkou jako světlem majáku.

„Tady dole je spousta duchů.“

Světlo naráželo a potápělo se v hlubinách oceánu.

„Ne stejných jako duchové nahoře. Děsivějších. Vždycky jsem žasnul nad zrcadly a tou věcí zvanou odraz. Druhé já, je to tak? Čtyři nebo pět stop daleko, ponořené pod ledem?“ Henry napřáhl ruku a dotkl se skla. „Je někdo vespod?“

„Ty, Henry, a já.“

„Čerta starýho. Fakt bych si to přál vědět.“

Postupovali jsme podél chladné linie zrcadel.

A tady byli. Víc než jen duchové. Graffiti na skle. Musel jsem zatajit dech, protože Henry mi obrátil baterku do tváře.

„Ty vidíš něco co já ne?“

„Bože můj, ano!“

Napřáhl jsem ruku k prvnímu chladnému oknu do času.

Na prstě mi ulpěla slabá stopa prastaré rtěnky.

„No?“ Henry se sklonil, jako by chtěl zamžourat na můj objev. „Co?“

„Margot Lawrencová. R. I. P., říjen 1923.“

„Někdo ji zašantročil sem pod to zrcadlo?“

„Ne docela. A o necelé tři stopy dál, další zrcadlo: Juanita Lopezová. Léto 1924.“

„Nic to se mnou nedělá.“

„Další zrcadlo: Carla Moorová. Vánoce 1925.“

„Hej,“ řekl Henry, „němý film, ale kamarád, co viděl, mi ji jednou odpoledne přemlouval. Carla Moorová! To bylo něco!“

Usměrňoval j sem baterku.

„Eleanor Twelvetreesová. Duben 1926,“ četl jsem.

„Helen Twelvetreesová byla v Kočce a kanárovi.“

„To možná byla její sestra, ale tolik jmen bylo falešných, že člověk nikdy neví. Z Lucille LeSueur se stala Joan Crawfordová. Lily Chauchoin se znovu narodila jako Claudette Colbertová. Gladys Smithová: Carole Lombardová. Cary Grant byl Archibald Leach.“

„Mohl bys účinkovat v televizní soutěži.“ Henry natáhl prsty. „Co je tohle?“

„Jennifer Longová: 1929.“

„Neumřela náhodou?“

„Zmizela, přibližně v té době, kdy se sestra Aimee ponořila do moře a povstala, znovuzrozena, na břehu Halelujá.“

„Kolik jmen ještě?“

„Stejně jako je tu zrcadel.“

Henry ochutnal jeden prst. „Mňam! Už je to dlouho, ale – rtěnka. Jaké barvy?“

„Tangee, oranžová. Horečka léta, Coty. Lanvier, třešňová.“

„Proč myslíš, že ty dámy napsaly svá jména a data?“

„Protože, Henry, to nebylo mnoho dam. Jedna žena je podepsala všechny, každou jinak.“

„Jedna žena, která nebyla dáma? Podrž mi hůlku, dokud přemýšlím.“

„Ty nemáš hůlku, Henry.“

„Je to legrační, jak ruka cítí věci, co tu nejsou. Mám hádat?“

Kývl jsem, i když mě Henry nemohl vidět; věděl jsem, že ucítí vír vyvolaný pohybem hlavy. Chtěl jsem, aby to řekl, potřeboval jsem slyšet, jak vysloví to jméno. Henry se pousmál na zrcadla a jeho úsměv zazářil stonásobně.

„Constance.“

Prsty se dotkl skla.

„Rattiganová,“ řekl.

31

Henry se znovu naklonil, přetřel načervenalý podpis a pak se dotkl rtů.

Přešel k dalšímu zrcadlu, zopakoval pohyb a nechal přemýšlet svůj jazyk.

„Různé příchutě,“ poznamenal.

„Jako různé ženy?“

„Všechno se to vrací.“ Pevně stiskl víčka. „Bože, bože. Spousta žen mi prošla rukama, srdcem, prošly a zmizely, aniž bych je spatřil: všechny ty příchutě. Proč si připadám zadržený?“

„Protože já se cítím stejně.“

„Crumley říká, když otočíš kohoutkem, drž se stranou. Jsi hodný kluk.“

„Nejsem žádný kluk.“

„Mluvíš, jako by ti bylo čtrnáct, kdy jsi mutoval a pokoušel ses nechat si narůst knír.“

Pohnul se a sáhl, pak nevidomýma očima pohlédl na prastaré usazeniny na prstech.

„Tyhle všechny souvisejí s Constancí?“

„Tušení.“

„Ty máš dobrý žaludek; vím to podle tvých věcí, co mi předčítali. Máma jednou říkala, že dobrá bránice je lepší než dva rozumy. Většina lidí používá moc rozumu, když by měli radši poslouchat tu věc pod žebry. Střed. Středobod? Máma tomu tak nikdy neříkala. Domácí pavouk, říkala. Když potkala nějakýho zatracenýho blázna politika, vždycky to cítila kolem žaludku. Když se pavouk zacukal, pokaždý se usmála: ano. Ale když se pavouk stočil do klubíčka, zavřela oči: ne. To jsi ty.“

„Máma tě četla. Říkala, že bys nikdy nepsal tyhle strašný historky (myslela strašidelné) šedou hmotou. Taháš za pavoučí nožičky pod žebry. Máma říkala: ‚Tomu klukovi nikdy nebude špatně, lidi ho nikdy neotráví, on ví, jak se vyzvracet, jak polechtat toho zaklubíčkovaného pavouka, aby se rozvinul.‘ Říkala: ‚Ten neponocuje ve špatném životě, nestárne zamlada. Byl by z něj skvělej doktor, řízne rovnou do bolesti a zahodí ji.‘“

„To všechno tvoje máma říkala?“ začervenal jsem se.

„Ženská, co měla dvanáct dětí, šest pochovala, zbytek vychovala. Jeden špatný manžel, jeden dobrý. Měla prima představy o tom, na kterém boku spát, aby se člověk uvolnil, aby se vnitřnosti nemačkaly.“

„Škoda, že jsem ji nepoznal.“

„Pořád tady je.“ Henry si položil dlaň na prsa.

Henry obzíral ta pro něj neviditelná zrcadla, vytáhl z kapsy černé brýle, přeleštil a nasadil si je.

„To je lepší. Rattiganová, tahle jména, byla šíleně bláznivá? Byla vůbec někdy fakt normální?“

„Na moři. Slyšel jsem ji, jak daleko venku plave s lachtany, poštěkává, svobodná duše.“

„Možná tam měla zůstat.“

„Herman Melville,“ zamumlal jsem.

„Cože?“

„Trvalo mi roky, než jsem dočetl Moby Dicka. Melville měl zůstat na moři s Jackem, svým milujícím přítelem. Země? Když žil tam, rvalo mu to duši od srdce. Na pobřeží zestárl o třicet let, polomrtvý v celnické boudě.“

„Chudák mizera,“ zašeptal Henry.

„Chudák mizera,“ přidal jsem se tichou ozvěnou.

„A Rattiganová? Myslíš, že měla zůstat na moři, a ne ve své luxusní rezidenci na pláži?“

„Ta byla velká, zářivá, bílá a nádherná, ale byla to hrobka plná duchů jako ty filmy tam nahoře, čtyřicet stop vysokých, padesát let širokých, jako tahle zrcadla, a jedna žena je z neznámých důvodů všechny nenávidí.“

„Chudák mizera,“ zamumlal Henry.

„Chudinka mizerná,“ řekl jsem.

32

„Pojďme se podívat líp,“ navrhl Henry. „Rozsviť světla, ať nemusím používat hůl.“

„Ty cítíš, jestli je rozsvíceno nebo zhasnuto?“

„Dítě hloupé. Přečti mi ta jména!“

Vzal jsem ho za paži, postupovali jsme podél zrcadel a já jsem mu četl jména.

„Data pod jmény,“ velel Henry. „Blíží se k dnešku?“

1935. 1937. 1939. 1950. 1955.

A s nimi jména, jména, jména, každé jiné.

„Až moc,“ podotkl Henry. „Hotovo?“

„Ještě jedno poslední zrcadlo a datum. Jedenatřicátého října. Loni.“

„Jak to, že s tebou se všechno odehrává o Halloweenu?“

„Osud a prozřetelnost milují strašpytle, jako jsem já.“

„Říkáš datum, ale…“ Henry se dotkl chladného skla. „Žádné jméno?“

„Žádné.“

„Přijde a dopíše jméno? Ukáže se tady dole, bez světla, bude vydávat zvuky, které slyší jen psi. Bude…“

„Sklapni, Henry.“ Hleděl jsem podél zrcadel do sklepní noci, kde pobíhali stínoví fantomové.

„Synu,“ Henry mě vzal za paži, „vypadneme.“

„Ještě jednu poslední věc.“ Udělal jsem tucet kroků a zastavil se.

„Neříkej mi to.“ Henry nasával vzduch. „Právě se ti ztratila podlaha.“

Pohlédl jsem dolů na okrouhlou šachtu. Temnota spadala do hloubi bez konce.

„Zní jako prázdná.“ Henry nasával vzduch. „Dešťový odvodňovací kanál!“

„Pod zadním traktem kina, ano.“

„Sakra!“

Protože dole najednou vytryskl proud vody, čistý příval, který voněl zelenými vršky a chladným vzduchem.

„Před pár hodinami pršelo. Vlně trvá hodinu, než se sem dostane. Většinu roku je kanál vyschlý. Teď v něm bude na stopu hluboko, celou cestu až k oceánu.“

Sehnul jsem se a hmatal dovnitř. Příčky.

Henry to uhádl. „Nechystáš se vlézt dovnitř?“

„Je tam tma a zima a k moři je daleko, a když si nedáš pozor, utopíš se.“

Henry začichal.

„Myslíš, že se tudy přišla podívat na ta jména?“

„Nebo přišla kinem a sešplhala dolů.“

„Hej! Další voda!“

Závan větru, velmi chladného, zavzdychal a vyvalil se z otvoru.

„Pane bože!“ zařval jsem.

„Co?“

Třeštil jsem oči. „Něco jsem viděl!“

„Jestli ne ty, tak já ano!“ Paprsek baterky bláznivě zakroužil po zrcadlové síni, jak mě Henry chytil za loket a strhl od otvoru.

„Jdeme správnou cestou?“

„Prokrista,“ řekl jsem. „To doufám!“

33

Taxík nás vysadil u chodníku za Constancinou velkou bílou arabskou pevností.

„Pane na nebi,“ prohlásil Henry a dodal: „Ten taxík jel moc dlouho. Od téhle chvíle řídím já.“

Crumley nebyl venku u pobřeží, ale výš u bazénu, s půltuctem skleniček martini, dvě už byly prázdné. Zamilovaně na ně hleděl a vysvětloval: „Jsem připraven na tvoje mamlasovské obvyklosti. Jsem opevněn. Ahoj, Henry. Henry, nemrzí tě, žes opustil New Orleans kvůli téhle továrně na konzervované hadí ocásky?“

„Jeden z těch drinků voní jako vodka, že mám pravdu? Pak by mě nic nemrzelo.“

Podal jsem Henrymu skleničku a sám si spěšně vzal taky jednu, zatímco Crumley se mračil na mé mlčení.

„Dobrá, tak do toho,“ vyzval mě.

Pověděl jsem mu o Graumanově kině a o zrcadlech v suterénních šatnách. „Navíc,“ dodal jsem, „jsem si dělal seznamy.“

„Počkej. Kvůli tobě jsem vystřízlivěl,“ zarazil mě Crumley. „Napřed tam hodím ještě jednu.“ Zvedl sklenku v karikatuře pozdravu. „Dobrá, přečti svoje seznamy.“

„Kluk z koloniálu na Mount Lowe. Sousedi královny Califie v Bunker Hillu. Sekretářka otce Rattigana. Promítač filmů vysoko v Graumanově čínském kině.“

Henry mě přerušil. „Ten chlápek u Graumana…?“

Popsal jsem Rustlera, zasutého mezi hromadami starého filmu, na stěnách fotografie všech těch smutných žen se ztracenými jmény.

Henry se zadumal. „Hola. Udělal sis seznam těch dam na fotkách tam nahoře?“

Četl jsem z bloku: „Mabel. Helen. Marilee. Annabel. Hazel. Betty Lou. Clara. Pollyanna…“

Crumley se napřímil.

„Máš seznam těch jmen na zrcadlech ve sklepě?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Tam dole byla tma.“

„To je hračka.“ Henry si poklepal na hlavu. „Hazel. Annabel. Grace. Pollyanna. Helen. Marilee. Betty Lou. Vidíte tu podobnost?“

Jak se jména valila Henrymu z úst, zatrhával jsem je v seznamu psaném tužkou. Dokonalá shoda.

A v té chvíli udeřil blesk. Světla zhasla. Slyšeli jsme, jak příboj doráží solí na Constancinu pláž, a pobřeží stříbřil bledý svit měsíce. Zaburácel hrom. Dal mi čas zamyslet se a říci: „Rattiganová má úplnou sérii ročenek filmové akademie, se všemi fotografiemi, udáním věku a rolí. Každá z nich je její konkurentka. To jde dohromady se všemi těmi fotkami v patře a zrcadly ve sklepě, ne?“

Hrom doburácel, světla znovu zablikala.

Šli jsme dovnitř a vytáhli ročenky.

„Hledejte ta jména ze zrcadel,“ radil Henry.

„Já vím, já vím,“ Crumley zabručel.

Za půl hodiny jsme měli třicet let ročenek filmové akademie vystříhaných.

„Ethel, Carlotta, Suzanne, Clara, Helen,“ četl jsem.

„Constance je nemůže nenávidět všechny.“

„Šance tu je,“ prohlásil Henry. „Co má ještě v knihovně?“

O hodinu později jsme našli pár alb hereckých profilů, přecpaných fotografiemi, sahala daleko do minulosti. Jedno mělo navrchu nápis se jménem J. Wallington Bradford. Četl jsem: „Alias druhá Tallullah, alias Swansonová, Gloria in Excelsius, alias Legrační tvář.“

Hluboko v mozku mi něco cinklo.

Otevřel jsem další album a četl: „Alberto Rychlík. Bleskové tlachání. Hraje všechny role v Nadějných vyhlídkách. Hraje Vánoční koledu, vystupuje jako Scrooge, Marley, tři duchové Vánoc, Fezziwig. Johanka z Arku, neupálená. Alberto Rychlík. Bleskové převleky. Narozen: 1895. Na volné noze.“ Tiché cinknutí se ozvalo znovu.

„Moment,“ slyšel jsem sám sebe, jak brumlám. „Fotografie, zrcadla a teď je tu chlápek, Bradford, který je všemi ženami. A pak je tu další chlápek, Rychlík, který je všemi muži, každým mužem.“ Cinkání utichlo. „Znala je Constance?“

Jako náměsíčný jsem se pohnul a zvedl Constancinu Knihu mrtvých.

Bylo to tam.

Bradford na jedné stránce, poblíž začátku.

Rychlík ke konci.

„Ale žádné červené kroužky kolem jmen. Takže? Jsou živí, nebo mrtví?“

„Co takhle zajet se podívat,“ řekl Henry.

Uhodil blesk. Světla znovu pohasla.

V temnotě se ozval Henry: „Neříkejte nic, nechte mě hádat.“

34

Crumley nás vysadil u starého činžáku a ujel.

„Tak,“ pronesl Henry, „co tu děláme?“

Uvnitř jsem pohlédl vzhůru na tři patra schodů. „Hledáme Marlene Dietrichovou, živou a zdravou.“

Než jsem vůbec zaklepal na dveře, zachytil jsem skrze panely parfém. Kýchl jsem a zaklepal.

„Dobrý bože,“ zazněl hlas. „Já nemám nic na sebe.“

Dveře se otevřely a stálo tu rozevláté motýlí kimono a v něm pozůstatek viktoriánské doby, který se kroutil a snažil do něho nasoukat. Přestal se kroutit a změřil si mě od bot přes kolena, ramena až po oči.

„J. Wallington Bradford?“ Odkašlal jsem si. „Pan Bradford?“

„Kdo se ptá?“ podivilo se stvoření na prahu. „Prokrista. Pojďte dál. Pojďte dál. A kdo je ten druhý exemplář?“

„Já jsem vidoucí oko toho chlapce.“ Henry nasával vzduch. „Je to židle? Nejspíš se posadím. Tady to fakt pořádně voní. Nic osobního.“

Kimono vypustilo z plic záplavu konfet a zvalo nás dál grandiózním máchnutím rukávu. „Doufám, že vás sem nepřivádí služební záležitost. Usedněte, než máma nalije gin. Velký, nebo malý?“

Než jsem stačil promluvit, naplnil velkou sklenici čirou tekutinou značky Bombajský modrý křišťál. Usrkl jsem.

„Hodný chlapec,“ pochválil si Bradford. „Zůstanete pět minut nebo přes noc? Bože můj, on se červená. Je to kvůli Rattiganové?“

„Rattiganová!“ zvolal jsem. „Jak jste to věděl?“

„Byla tu a je pryč. Každých pár let Rattiganová zmizí. Právě tak se rozvádí s novým manželem, starým milencem, s Bohem nebo se svou astroložkou. Quién sabe?“

Ohromeně jsem přikývl.

„Přišla před lety, ptala se, jak to dělám. Všichni ti lidé, říkala. Constance, řekl jsem já, kolik kočičích životů jsi žila ty? Tisíc? Neptej se, kterým průduchem jsem vyklouzl, kterou postel podběhl!“

„Ale…“

„Žádná ale. Matka Země ví všechno. Constance vynalezla Freuda, přihodila Junga a Darwina. Věděl jste, že dostala do postele všech šest šéfů filmových studií? Byla to sázka, kterou uzavřela v podniku Brown Derby s Harrym Cohnem. ‚Rozpálím Jacka Warnera a jeho bratry, až jim budou svítit uši,‘ prohlásila.

‚Všechny v jednom roce?‘ zařval Cohn.

‚Rok, sakra,‘ řekla Constance. ‚V jednom týdnu a s volnou nedělí!‘

‚Vsadím stovku, že to nedokážeš!‘ prohlásil Cohn.

‚Vsaď tisíc a jdu do toho,‘ odpověděla Constance.

Harry Cohn na ni nasupeně koukal. ‚Co dáš jako záruku?‘

‚Sebe,‘ řekla Rattiganová.

‚Platí,‘ křikl Cohn.

Plácla si. ‚Nech si to!‘ Hodila Cohnovi do klína svoje kalhotky a utekla.“

J. W. Bradford bez dechu blouznil dál. „Věděl jste, že jsem kdysi byl Judy Garlandová. Pak Joan Crawfordová, pak Bette Davisová. Byl jsem Tallulah Bankheadová ve filmu Záchranný člun. Skutečný noční pták, toulavý netopýr, postelový přítel. Potřebujete pomoc při hledání Rattiganové? Můžu vám vyjmenovat její bývalé. Někteří mi spadli do klína. Chcete něco říct?“

„Existuje vaše skutečné já, někde tam uvnitř?“

„Bože, doufám, že ne. Taková hrůza, ocitnout se v posteli jen sám se sebou! Rattiganová. Zkusili jste to v jejím domě na pláži? Artie Shaw tam bydlel po Carusovi. Toho dostala, když jí bylo třináct. Kvůli ní lezl po zdi La Scaly. Když zkrotila Lawrence Tibbetta, legendární baryton, zpíval soprán. V šestatřicátém u ní stálo auto s četou zdravotníků, když dýcháním z úst do úst dostala Thalberga na hřbitov Forest Lawn. Je vám něco?“

„Jen na mě právě spadl desetitunový sejf.“

„Dejte si ještě gin. Tak praví Tallulah.“

„Pomůžete nám Constanci najít?“

„Nikdo jiný to nedokáže. Před miliónem let jsem jí půjčil celou svou garderobu. Dal jsem jí zbytky líčidel, poučil ji o parfémech, jak překvapit obočí, zvednout uši, zkrátit horní ret, rozšířit úsměv, zploštit nebo vyklenout klín, chodit výš než vysoko nebo se zmenšit. Byl jsem zrcadlem, před kterým pózovala, pozorovala mě, jak civím, mrkám, předstírám soucit, pohotovost, zoufalství, radost, zpívám v pozlacené kleci, střemhlav se vrhám do pyžama, na prsa vyplavu ven. Předváděla vysokou školu na poníkovi, hemžila se v hejnu baletek. V době, kdy odešla, byla někdo jiný. To bylo před deseti tisíci varieté. A tak mohla soutěžit s jinými herečkami o jiné role nebo jim možná krást muže.“

„Dobrá, panenko,“ řekl J. W. Bradford a čmáral do bloku. „Tady máte další jména těch, co milovali Constanci. Devět producentů, deset režisérů, pětačtyřicet herců na volné noze a jeden tetřev na hrušce.“

„Copak se nikdy nezastavila?“

„Viděl jste někdy ty lachtany v příboji u Rattiganové? Olejově hladká, hbitější než živé stříbro, v posteli jako blesk. Jednička v losangeleském maratónu ještě dřív, než nějaký byl. Mohla být předsedkyní správní rady ve třech studiích, ale skončila jako Vampira, Madame Defarge a Dooley Madison. Tady!“

„Díky.“ Přelétl jsem seznam, který by dvakrát zaplnil Bastillu.

„Teď pokud prominete, Mata Hari se musí převléknout!“

Frnk! Máchl kimonem.

Frnk! Chytil jsem Henryho za ruku a letěli jsme po schodech a ven na ulici.

„Hej!“ zavolal někdo. „Počkat!“

Otočil jsem se a vzhlédl. Jean Harlowová-Dietrichová-Colbertová se nahoře nakláněla přes zábradlí, divoce se smála, čekala, až von Stroheim zabere polodetail.

„Existuje ještě někdo jako já, ještě bláznivější. Rychlík!“

„Alberto Rychlík!“ zavolal jsem. „On žije?“

„Jeden večer v týdnu pracuje v klubu, pak jde na rehabilitaci. Když ho dají dohromady, vždycky zopakuje turné na rozloučenou. Zatracený blázen, ve svých devadesáti, tvrdil, že našel Constanci (lež!) na silnici 66, když mu bylo, bože můj, čtyřicet padesát. Jel napříč Amerikou a vzal toho větroplacha s podezřelými ňadry. Udělal z ní hvězdu, zatímco jeho číslo upadalo. Ve vlastním salónu provozuje théâtre intime. V pátek večer vybírá od lidí vstupné, aby mohli spatřit ubodaného Caesara, Antonia naléhajícího na vlastní meč, uštknutou Kleopatru.“ Dolů se snesl útržek papíru. „Tady! A ještě něco!“

„Co?“

„Connie, Helen, Annette, Roberta. Constance se neukázala na dalších lekcích proměny životů! Minulý týden. Měla se vrátit a nepřišla.“

„Nechápu,“ křikl jsem.

„Kdysi jsem ji naučil leccos, tmu, světlo, křik, šepot, divokost, klid, něco jako novou roli, kterou hledala. Vracela se ke mně, aby se naučila víc. Chtěla být novou osobou. Možná jako její staré já. Ale já nevěděl, jak jí pomoci. Hrát, bože, jak od toho herce odpoutat? W. C. Fields se naučil být W. C. Fieldsem ve varieté. Nikdy z těch pout neunikl. A tak tu byla Constance a říkala: ‚Pomoz mi najít mé nové já.‘ Řekl jsem: ‚Constance, já nevím, jak ti pomoci. Sežeň kněze, aby tě zabalil do nové kůže.‘“

Zvonek v mojí hlavě zařinčel. Kněze.

„No, tak to je,“ řekla Jean Harlowová. „Zmátl jsem, ale pobavil? Ciao.“ Bradford zmizel.

„Rychlík,“ hlesl jsem. „Zavoláme Crumleymu.“

„Nač ten spěch?“ podivil se Henry.

„Ne, ne, Alberto Rychlík, králík v klobouku a z klobouku, duch Hamletova otce.“

„Aha, ten,“ řekl Henry.

35

Vysadili jsme Henryho u nějakých milých, uhlazeně hovořících příbuzných a pak mě Crumley dovezl k domu Alberta Rychlíka, starého devadesát devět roků, prvního „učitele“ Rattiganové.

„První,“ prohlásil. „Expert na bertillonáž, který vzal Constanci otisky od nehtů na nohou až k loktům a kolenům.“

Ve varieté byl známý jako pan Metafora, který hrál celý Starožitníkův krám nebo do posledního všechny ptáčky z Faginovy sebranky v Oliveru Twistovi, zatímco publikum volalo: „Milost.“ Byl morbidnější než Marley, bledší než Poe.

Rychlík, volali kritici, instrumentuje rekviem, která zaplavují Temži přílivy truchlivosti, když se podobně jako Tosca vrhá do věčnosti.

To všechno pan Rychlík-Metafora vykládal nenuceně, spokojeně, zatímco jsem seděl u něho v malém divadelním salónu. Mávnutím ruky jsem odmítl krabici kapesníčků, které mi nabídl, než mě pohostil svou Lucií, znovu šílenou.

„Dost,“ zvolal jsem konečně. „A co Constance?“

„Sotva jsem ji znal,“ odpověděl, „ale skutečně jsem znal Katy Kelleherovou, rok 1926, mé první dítě Pygmalion!“

„Pygmalion?“ zamumlal jsem a kousky skládačky začaly zapadat na svá místa.

„Vzpomínáte si na Molly Callahanovou, 1927?“

„Trochu.“

„A co Polly Riordanová, 1926?“

„Téměř.“

„Katy byla Alenka v říši divů, Molly byla Molly v Šílené Molly O’Dayové. Polly byla Polly od cirkusu, ten samý rok. Katy, Molly, Polly – všechno Constance. Smršť vlétla dovnitř bezejmenná, vylétla slavná. Naučil jsem ji volat: ‚Já jsem Polly!‘ Producenti křičeli: ‚Jsi, jsi!‘ Ten film natočili za šest dní. Pak j sem ji předělal a ona skočila po krku Velkému lvu. ‚Jsem krásná Katty Kelly.‘ ‚Jsi!‘ zařvala lví pýcha. Druhý film za čtyři dny! Kelly zmizela, pak Molly vyšplhala na rádiovou věž RKO. Tak tu byla Molly, Polly, Dolly, Sally, Gerty, Connie… a Constance sklízela trofeje na studiových pasekách!“

„Nikdo nikdy neuhádl, že Constance za ty roky hrála víc než jednu roli?“

„Jen já, Alberto Rychlík, jsem jí pomohl shrábnout slávu, bohatství a něžnosti! Zlatem podmazané prasátko! Nikdo nikdy nevěděl, že některá jména na plakátech na bulváru Hollywood jsou jména, která si Constance vymyslela nebo vypůjčila. Možná dokonce šinula své palečky po Graumanově dvoře v botkách čtyř různých velikostí!“

„A kde je Molly, Polly, Sally, Gerty, Connie teď?“

„To ani ona neví. Tady, šest různých adres ve dvanácti různých létech. Třeba se utopila ve vysoké trávě. Roky jsou skvělá schovávačka. Bůh tě schová. Kuk! Jak se jmenuju?“

Udělal sérii flik-flaků dokola po místnosti. Slyšel jsem jeho staré kosti skučet.

„Tradá!“ Zašklebil se bolestí.

„Pan Metafora!“

„To je ono!“ Padl jako podťatý.

Vyděšeně jsem se nad ním sklonil. Otevřel jedno oko.

„To bylo o fous. Zvedněte mě. Vyděsil jsem Rattiganovou tak, že utekla.“ Blábolil dál. „Bylo to jedině namístě. Koneckonců, jsem Fagin, Marley, Scrooge, Hamlet, Rychlík. Někdo jako já musí být zvědavý a snažit se přijít na to, ve kterém roce žila, nebo jestli vůbec existovala. Čím jsem starší, tím víc žárlím na získání a ztrátu Constance. Čekal jsem po všechny ty roky příliš dlouho, tak jako čekal příliš dlouho Hamlet, když měl vymýtit onoho odporného zloducha, který zavraždil ducha jeho otce! Ofélie a Caesar prosili o vraždu. Constancina paměť vyvolávala úprk splašených býků. A tak když jsem se dožil devadesátky, všechny mé hlasy běsnily po pomstě. Jako zatracený blázen jsem jí poslal Knihu mrtvých. A tak je jisté, že Constance uprchla před mým šílenstvím.“

„Zavolejte sanitku,“ dodal pan Metafora. „Mám dvě zlomené holeně a kýlu. Zapsal jste si to všechno?“

„Později.“

„Nečekejte! Napište to. Za hodinu budu ve Valhalle obtěžovat sochy. Kde mám postel?“

Uložil jsem ho do postele.

„Zpomalte,“ řekl jsem. „Ta Kniha mrtvých, říkáte, že Constanci jste ji poslal vy?“

„Minulý měsíc pořádala Liga filmových dam mizernou garážovou výprodej hereckého šuntu. Získal jsem pár Fairbanksových fotografií a Crosbyho noty, a tam, bože můj, ležel Constancin zahozený notes s telefonními čísly, přecpaný jejími zapuzenými milenci. Bože můj, byl jsem had v zahradě. Hrábl jsem po zatracení za šesták, prohlédl si seznam, napil se jedu. Proč nedopřát Rattiganové zlé sny? Vystopoval jsem ji, pohodil Knihu mrtvých, utekl. Vážně ji to vyděsilo k zbláznění?“

„Ach, bože můj, to ano.“ Upřeně jsem hleděl na rozšklebený obličej pana Rychlíka. „Tak vy jste neměl nic společného s tou ubohou starou ztracenou duší na Mount Lowe?“

„S Constanciným prvním kořenem? Ten starý pitomec je po smrti?“

„Noviny ho zabily.“

„To kritika dělává.“

„Ne. Spadly na něho tuny starých novin.“

„Tak nebo onak zabíjejí.“

„A vy jste neobtěžoval královnu Califii?“

„Ta stará Noemova archa a uvnitř dvě od každého druhu lži. Vysoké/nízké, horké/chladné. Velbloudí trus a koňské koblihy. Řekla Constanci, kam má jít, a ona šla. Taky mrtvá?“

„Spadla ze schodů.“

„Já ji neshodil.“

„Pak tu byl ten kněz…“

„Její bratr? Stejná chyba. Califia jí řekla, kam má jít. Ale on, bože, on jí řekl, ať táhne do pekel. A tak Constance šla. Co zabilo jeho? Bože, všichni jsou mrtví!“

„Křičela na něho. Aspoň myslím, že to byla ona.“

„Víte, co křičela?“

„Ne.“

„Já ano.“

„Vy?“

„Uprostřed noci, včera v noci, jsem slyšel hlasy, myslel jsem, že se mi to zdá. Ten hlas, ten musel být její. Možná totéž, co křičela na toho ubohého kněze, křičela na mě. Chcete to slyšet?“

„Čekám.“

„Aha, jo. Křičela: ‚Jak se dostanu zpátky, kde je další zastávka, jak se dostanu zpátky?‘“

„Dostanu zpátky kam?“

Za Rychlíkovými víčky se rychle otáčely myšlenky. Odfrkl.

„Bratr jí řekl, kam má jít, a ona šla. A nakonec řekla: ‚Jsem ztracena, ukaž mi cestu.‘ Constance chce, aby ji našli. Je to tak?“

„Ano, Ne. Bože, já nevím.“

„Ona taky ne. Možná proto křičela. Ale můj dům je z cihel. Nikdy nespadl.“

„Jiní ano.“

„Její starý manžel, Califia, její bratr?“

„To je dlouhá historie.“

„A vy musíte do úsvitu urazit ještě tisíc mil?“

„Jo.“

„Nenafukujte se jako tahle stará bláznivá slepice, co snáší vajíčka podle barvy, na kterou ji posadíš. Červený šátek. Červená vejce. Modrý koberec. Modrá vejce. Purpurový kabátek. Purpurová. To jsem já. Vidíte tamhleten kostkovaný přehoz?“

Přehoz byl celý bílý a já mu to řekl.

„Máte špatné oči.“ Prohlížel si mě. „Každopádně hodně mluvíte. Jsem utahaný. Sbohem.“ A prudce zavřel oči.

„Pane,“ řekl jsem.

„Mám práci,“ zamumlal. „Jak se jmenuju?“

„Fagin, Othello, Lear, O’Casey, Booth, Scrooge.“

„Aha, jo.“

A pak chrápal.

36

Dojel jsem taxíkem k moři, zpátky do svého domečku. Potřeboval jsem přemýšlet.

A pak: Na dveře vedoucí k oceánu dopadla rána jako perlíkem: Buch!

Vyskočil jsem, abych to chytil, než to vpadne dovnitř.

Oslepil mě záblesk světla z jediného zářivého oválného krystalu zasazeného do skrblického oka.

„Ahoj, Edgare Wallaci, ty natvrdlý zatracený mizero!“ zvolal hlas.

Ucouvl jsem v úžasu, že mě oslovuje jménem Edgara Wallace, toho el lacino prodejného pisálka, co zahraje za šesták!

„Ahoj, Fritzi,“ zařval jsem, „ty natvrdlý zatracený mizero! Pojď dál!“

„Jdu!“

Jako by měl na nohou těžké vojenské boty, Fritz Wong bušil do koberce. Podpatky mu cvakly, když uchopil svůj monokl, podržel ho ve vzduchu a zaostřil na mě. „Ty stárneš,“ vykřikl s chutí.

„Ty už jsi starý!“ křikl jsem já.

„Urážky?“

„Jak se do lesa volá!“

„Ztlum hlas, prosím.“

„Ty první!“ječel jsem. „Víš, jak jsi mě nazval?“

„Je Mickey Spillane lepší?“

„Ven!“

„John Steinbeck?“

„Dobrá! Ztlum hlas.“

„Je to takhle v pořádku?“ zašeptal.

„Pořád tě slyším.“

Fritz Wong vyštěkl ohromným smíchem.

„To je můj hodný nevlastní synáček.“

„To je můj falešný nevlastní tatík!“

Objali jsme se pažemi z oceli v záchvatech smíchu.

Fritz Wong si otřel oči. „Teď když máme za sebou formality,“ bručel, „jak se máš?“

„Žiju. Ty?“

„Stěží. Proč ten skluz v doručování proviantu?“

Vytáhl jsem Crumleyho pivo.

„Prasečí pomyje,“ prohlásil Fritz. „Víno nemáš? Ale…“ Zhluboka se napil a zašklebil. „Tak.“ Těžce dosedl do mé jediné židle. „Jak ti můžu pomoct?“

„Proč si myslíš, že potřebuju pomoc?“

„To potřebuješ vždycky! Počkat! Tohle nesnesu.“ Vydusal ven do deště, přihopsal zpátky s lahví Le Corton a nehlučně ji otevřel krásnou zářivou stříbrnou vývrtkou, kterou vytáhl z kapsy.

Přinesl jsem dvě staré, ale čisté sklenice od džemu. Fritz si je opovržlivě měřil, když naléval.

„1949!“ ohlásil. „Skvělý rok. Čekám hlasité výkřiky úžasu!“

Napil jsem se.

„Nelij to do sebe!“ zařval Fritz. „Kristovy rány, přivoň! Nadýchni se!“

Přivoněl jsem. Zakroužil jsem vínem. „Fakt dobré.“

„Kristepane! Dobré?“

„Nech mě přemýšlet.“

„Hrom do toho. Nepřemýšlej! Pij nosem! Vydechuj ušima!“

Ukázal mi jak, se zavřenýma očima.

Udělal jsem totéž. „Vynikající.“

„Teď si sedni a mlč.“

„Tohle je můj dům, Fritzi.“

„Teď teda není.“

Sedl jsem si na podlahu, opřel se o zeď a on stál nade mnou jako Caesar rozkročený nad mravenčí farmou.

„Tak,“ pravil, „vysyp to.“

Tak jsem se nadechl a sypal. Když j sem skončil, Fritz mi váhavě dolil skleničku od džemu.

„Nezasloužíš si to,“ brumlal, „ale předvedl jsi při ochutnávce archivního slušné představení. Zmlkni. Popíjej.“

„Jestli někdo může Rattiganovou zachránit,“ řekl mezi dvěma doušky, „je to na mně. Nebo bych měl říct, jsem to já? Ticho.“

Otevřel přední dveře do nádherného nekonečného deště. „Líbí se ti to?“

„Moc.“

„Moulo!“ Fritz si našrouboval monokl a dlouze se díval vzhůru po pobřeží.

„Rattiganová bydlí tam nahoře, že? Není doma sedm dní? Možná je mrtvá? Císařovna vražedných polí, ale ji nikdy mrtvou nedostanou. Jednoho dne prostě zmizí a nikdo nebude vědět, co se stalo. Tak, mám to vysypat já?“

Dolil zbytek Le Corton, sklenice od džemu nenáviděl, ale víno miloval.

Je bez práce, oznámil, nezaměstnaný. Dva roky žádný film. Prý říkají, že je moc starý.

„Jsem nejmladší akrobat v každé posteli na třech kontinentech!“ protestoval. „Teď se mi dostala do rukou hra Bernarda Shawa Johanka z Arku. Ale jak takovou neuvěřitelnou hru obsadit? A tak mám zatím román Julese Verna ve veřejném vlastnictví, volný a zadarmo, a zabedněného producenta pochybné pověsti, který mluví málo a krade hodně, a potřebuju druhořadého spisovatele science fiction – tebe –, aby zapracoval na tomhle mizerném opusu. Řekni ano.“

Než jsem stačil promluvit…

Přivalila se ohromná vlna deště a zapraskání blesku a hromu a do toho Fritz vyštěkl: „Platí! Tak. Máš mi ještě co ukázat a povědět?“

Ukázal jsem a pověděl.

Fotografie vystříhané z prastarých novin a připevněné lepicí páskou nad mou postelí. Klející Fritz si musel napůl lehnout, aby se na ty zatracené věcičky podíval.

„Jedním okem, když o druhé jsem přišel při souboji.“

„Při souboji?“ zvolal jsem. „Nikdy ses nezmínil.“

„Sklapni a přečti kyklopskému německému režisérovi ta jména pod fotografiemi.“

Četl jsem jména.

Fritz je opakoval.

„Ano, pamatuju se na ni.“ Natáhl ruku, aby se jich dotkl. „A tuhle. A ano, tuhletu. Bože můj, to je ale galerka.“

„Pracoval jsi se všemi nebo jen s některými?“

„S některými jsem si to rozdával v motelu v Santa Barbaře. Nechvástám se. Věci buď jsou pravda, nebo nejsou.“

„Nikdy jsi mi nelhal, Fritzi.“

„Lhal, ale tys byl moc hloupý, abys to poznal. Polly, Molly, Dolly. Zní to jako laciné číslo na švýcarskou zvonkohru. Počkej. To přece ne. Snad. Ano!“

Nakláněl se, upravoval si monokl, pracně mžoural. „Proč jsem to neviděl? Dummkopf. Ale mezi nimi uplynula doba. Roky. Tahle a tahle a tahle. Dobrý bože!“

„Co, Fritzi?“

„Je to všechno jedna herečka, stejná žena. Různé vlasy, různý účes, různá barva, různé líčení. Husté obočí, úzké obočí, bez obočí. Malé rty, velké rty. Řasy, bez řas. Ženské triky. Minulý týden ke mně na hollywoodském bulváru přišla žena a povídá: ‚Znáte mě?‘ ‚Ne,‘ řekl jsem. ‚Jsem ta a ta,‘ ona na to. Prohlížel jsem si její nos. Dobrá práce. Podíval jsem se na ústa. Dobrá práce. Obočí? Nové obočí. Navíc zhubla o třicet liber a změnila se na blondýnu. Jak jsem měl ksakru vědět, kdo to je?“

„Ty fotky, kdes je sehnal?“

„Nahoře na Mount Lowe.“

„Ten tupec novinový knihovník. Jednou jsem tam jel dělat výzkum. Vzdal jsem to. Nemohl jsem mezi všemi těmi zatracenými hromadami novin dýchat. Zavolejte mi, křikl jsem, až budete pořádat výprodej! Constancin zabedněný první manžel, za kterého se vdala, když se vzpamatovala z děsů vražedného bombardování. Jak jsem ji mohl režírovat nejméně ve třech filmech a nemít ani tušení o jejích proměnách! Prokrista! Rarášek uvnitř čerta uvnitř ženy pojídající Luciferovo maso.“

„Možná proto,“ navrhl jsem, „že ses v jednom z těch roků dvořil Marlene Dietrichové?“

„Dvořil? Tak se tomu říká?“ Fritz vyštěkl smíchy a skulil se z okraje postele. „Sundej ty zatracené věci dolů. Jestli můžu pomoct, budu to svinstvo potřebovat.“

„Je toho ještě víc,“ řekl jsem. „Graumanovo čínské kino, stará projekční kabina, starý…“

„Ten všivý cvok?“

„To bych neřekl.“

„Proč ne! Měl chybějící cívku mého filmu UFA Atlantika. Šel jsem se podívat. Snažil se mě přivázat k židli a násilím nakrmit starými seriály s Rin Tin Tinem. Pohrozil jsem, že skočím z balkónu, tak mě nechal s Atlantikou odejít. Tak.“

Rozložil fotografie na posteli a nadšeně se na ně zadíval monoklem.

„Říkáš, že nahoře u Graumana je víc takových fotek?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Vadilo by ti cestovat v alfě romeo devadesát pět mil za hodinu, abychom se do Graumanova čínského kina dostali za míň než pět minut?“

Krev mi zmizela z obličeje.

„Nevadilo by ti to,“ konstatoval Fritz.

Hbitě vytápal do deště. Jeho alfa romeo nabrala plnou kosmickou rychlost, sotva jsem do ní zapadl.

37

„Baterku, sirky, notes a tužku, kdybychom potřebovali nechat vzkaz.“ Ohmatával jsem si kapsy.

„Víno,“ dodal Fritz, „pro případ, že ti zatracení psi támhle na útesu nenosí brandy.“

Podávali jsme si mezi sebou láhev vína a prohlíželi lavinu tmavých schodů, která vedla ke staré projekční kabině.

Fritz se usmál. „Jdu první. Když spadneš, nechci tě chytat.“

„To je přátelství.“

Fritz se dral tmou. Dral jsem se za ním, mával paprskem baterky.

„Proč mi pomáháš?“ funěl jsem.

„Volal jsem Crumleymu. Prý se celý den schovává v posteli. Co se mě týče, pohybovat se ve společnosti zabedněných tupců, jako jsi ty, mi čistí krev a rozbíhá srdce. Pozor na tu baterku, mohl bych upadnout.“

„Nepokoušej mě.“ Zakýval jsem světlem.

„Nerad to říkám,“ pravil Fritz, „ale jak se do lesa volá, tak se ozývá. Jsi můj desátý levoboček, z Marie Dresslerové!“

Byli jsme teď výš, v zóně, kde už se pomalu spouští krvácení z nosu.

Dospěli jsme na vrchol druhého balkónu, Fritz zuřil nad tou výškou, ale byl šťastný, že se slyší zuřit.

„Ještě jednou,“ ozval se, zatímco jsme šplhali dál. „Tam nahoru. Pak co?“

„Pak půjdeme stejně hluboko dolů, jako jsme vylezli nahoru. Jména na zrcadlech v suterénu. Skleněné katakomby.“

„Zaklepej,“ nařídil Fritz konečně.

Zaklepal jsem a dveře projekční kabiny se zhouply dovnitř do matného světla vycházejícího ze dvou promítaček, jedna běžela.

Přejel jsem paprskem baterky po stěnách a zatajil dech.

„Co?“ podivil se Fritz.

„Jsou pryč!“ řekl jsem. „Ty fotografie. Někdo je strhal ze stěn.“

V úděsu jsem tančil paprskem baterky po prázdných místech. Všichni „duchové“ temné komory skutečně zmizeli.

„Proboha! Ježíši! Prokrista!“ Zarazil jsem se a zaklel. „Bože můj, mluvím jako ty!“

„Synu, synu,“ ozval se Fritz potěšeně. „Pohni s tím světlem!“

„Ticho.“ Posunul jsem se blíž a zamířil rozechvělý paprsek světla na to, co sedělo mezi promítačkami.

Byl to Constancin otec, samozřejmě, vzpřímený a vychladlý, jednu ruku na spínači přístroje.

Jedna promítačka běžela naplno s cívkou, která se ve smyčce vinula mezi čočkami a dolů, dokola, spirála, jež opakovala obrázky znovu a znovu každých deset vteřin. Dvířka, která se dala otevřít a nechat obrazy proletět dolů, aby zaplnily plátno kina, byla zavřená, takže záběry uvízly v pasti na vnitřní straně dvířek, malé, ale když se člověk naklonil blíž a zamžoural, viděl.

Sally, Dolly, Molly, Holly, Gaily, Nellie, Roby, Sally, Dolly, Molly – dokola, dokola, zas a zas.

Prohlížel jsem si starce Rattigana, ztuhlého na místě, zda jeho grimasa vyjadřuje triumf nebo touhu, to jsem rozeznat nedokázal.

Bleskl jsem pohledem po stěnách nyní zbavených Sally, Dolly, Molly, ale ať už je strhal kdokoli, nevšiml si, že stařec, když viděl, jak mu unášejí „rodinu“, rozběhl smyčku, aby uchránil minulost. Nebo…

Poklesl jsem na mysli.

Slyšel jsem hlas Betty Kellyové ječet to, co ječela Constance: Odpusť mi, odpusť mi, odpusť mi. A Rychlíka, jak se rozpomíná: Jak to dostanu zpátky, zpátky, zpátky? Dostanu zpátky co? Své druhé já?

Udělal ti to někdo? pomyslel jsem si, když jsem stál nad mrtvým starcem. Nebo sis to udělal sám?

Bílé mramorové oči mrtvého muže zůstaly nehybné.

Zastavil jsem promítačku.

Všechny tváře mi pořád pluly po sítnici, tančící dcera, motýlek, čínský vamp, divoška klaun.

„Ubohá ztracená duše,“ zašeptal jsem.

„Tys ho znal?“ podivil se Fritz.

„Ne.“

„Tak není žádná ubohá ztracená duše.“

„Fritzi! Měls vůbec někdy srdce?“

„Jen bypass. Nechal jsem si ho odstranit.“

„Jak bez něho žiješ?“

„Protože…“ Fritz mi podal svůj monokl. Zasunul jsem si studené sklo do oka a zíral.

„Protože,“ řekl, „jsem…“

„Natvrdlý zatracený mizera?“

„Trefa!“ potvrdil Fritz.

„Jdeme,“ dodal. „Tohle místo je márnice.“

„Vždycky bylo,“ řekl jsem.

Zavolal jsem Henrymu a řekl mu, aby si vzal taxi ke Graumanovi. Pronto.

38

Slepý Henry na nás čekal v uličce, která vedla dolů do orchestřiště a odtud do šaten ve skrytém suterénu.

„Nepovídej,“ oslovil mě.

„O čem, Henry?“

„Ty fotografie nahoře v projekční kabině. Kaput? To je žargon Fritze Wonga.“

„Ty mně taky,“ pronesl Fritz.

„Henry, jak jsi to uhodl?“

„Já to věděl.“ Henry upřel svůj nevidoucí pohled dolů do orchestru. „Zrovna jsem byl navštívit zrcadla. Nepotřebuju hůl a zaručeně ani baterku. Jen jsem natáhl ruku, když jsem tam byl, a dotkl se skla. Proto jsem věděl, že fotografie seshora musí být pryč. Přejel jsem po čtyřiceti stopách skla. Čisté. Všechno seškrábané. Tak…“ Znovu se zadíval na stoupající sedadla, která nemohl vidět. „Nahoře. Všechno pryč. Je to tak?“

„Je.“ Vydechl jsem, trochu omráčený.

„Ukážu ti to.“ Henry se obrátil k orchestřišti.

„Počkej, mám baterku.“

„Kdy se poučíš?“ škádlil mě Henry a vstoupil do orchestřiště jediným tichým pohybem.

Následoval jsem ho. Fritz civěl na náš slavnostní pochod.

„No tak,“ řekl jsem, „na co čekáš?“

Fritz vykročil.

39

„Tady.“ Henry namířil nosem na dlouhou řadu zrcadel. „Co jsem říkal?“

Vykročil jsem uličkou zrcadel, dotýkal se pohledem a pak prsty.

„Nu?“ zavrčel Fritz.

„Byla tu jména a teď tu nejsou, zrovna jako byly fotografie a teď nejsou.“

„Říkal jsem to,“ opakoval Henry.

„Jak je možné, že slepí nejsou nikdy němí?“ podivoval se Fritz.

„Něco musíme dělat, abychom zaplnili čas. Mám ta jména odříkat?“

Vyjmenoval jsem je zpaměti.

„Vynechal jsi Carmen Carlottu,“ namítl Henry.

„Aha, jo. Carlotta.“

Fritz vzhlédl.

„A ten, kdo šlohnul obrázky nahoře?“

„Vyčistil a oškrábal zrcadla.“

„Takže všechny ty dámy jako by nikdy nebyly,“ dodal Henry.

Skláněl se nad řadou zrcadel a posledními dotyky slepých prstů přejížděl po skle tuhle, tamhle a ještě dál. „Jo. Prázdné. Sakra. Ta jména byla přischlá. Musela být pěkná dřina je oškrábat. Kdo?“

„Henrietta, Mabel, Gloria, Lydia, Alice…“

„Všechny přišly dolů uklízet?“

„Přišly a nepřišly. Už jsme to říkali, Henry, že všechny ty ženy přišly a odešly, zrodily se a zemřely a napsaly svá jména, jako náhrobní nápisy.“

„Takže?“

„A ta jména nebyla napsána všechna najednou. Takže počínaje lety dvacátými tyhle ženy, dámy, cokoli byly, přicházely sem dolů na svůj smuteční obřad, pohřeb pro jednoho. Když pohlédly od jednoho zrcadla, viděly jednu tvář, a když popošly k druhému, tvář se změnila.“

„Teď houpáš.“

„Takže, Henry, to, co tu máme, je parádní přehlídka pohřbů, zrození a hrobů, všechny pořízené stejným párem rukou a jednou lopatou.“

„Ale ty čmáranice,“ Henry pokynul rukou do prázdna, „byly různé.“

„Lidé se mění. Nedokázala se rozhodnout pro jeden život ani jak ho žít. Tak stála před zrcadlem a stírala rtěnku a malovala jiná ústa a smývala obočí a malovala si lepší nebo zvětšovala oči a zvedala linii vlasů a posouvala klobouk ke straně jako stínidlo lampy nebo ho smekala a odhazovala nebo vyklouzla ze šatů a stála tu nahá.“

„Nahá.“ Henry se usmál. „Teď jsi na to přišel.“

„Pšt,“ řekl jsem.

„To je práce,“ pokračoval Henry. „Počmárat tady zrcadla, dívat se, jak se sama změnila.“

„Nedošlo k tomu přes noc. Jednou za rok, možná za dva roky a najednou se tu ukázala s menšími ústy nebo štíhlejší postavou a líbilo se jí, co viděla, a odešla, aby se na půl roku či jen na jedno léto stala tou osobou. Jak zní tohle, Henry?“

Henry pohnul rty a zašeptal: „Constance.“

„Jasně,“ mumlal, „nikdy nevoněla dvakrát stejně.“ Henry se šoural a dotýkal zrcadel, až dorazil k otevřené šachtě. „Jsem blízko, je to tak?“

„Ještě jeden krok a bylo by, Henry.“

Dívali jsme se dolů kulatou rourou v betonu. Zdola se ozývaly zvuky větru, který vanul ze San Fernanda, Glendale a kdovíodkud ještě – od Far Rockaway, stát New York? Pod námi se řinul proud mírného deště, pouhý potůček, stěží tolik, aby zchladil kotníky.

„Slepá ulička,“ prohlásil Henry. „Nic nahoře, nic dole. Stopy k někomu, kdo zmizel. Ale kam?“

Jakoby v odpověď se z temného otvoru v chladné podlaze ozval nesmírně nelidský výkřik. Všichni jsme nadskočili.

„Ježíši!“ zařval Fritz.

„Prokrista!“ zaječel jsem já.

„Páni!“ prohlásil Henry. „To nemůže být Molly, Dolly, Holly, že ne?“

Opakoval jsem mlčky tenhle růženec.

Fritz mi odečítal ze rtů a zaklel.

Výkřik se ozval znovu, dál odsud, nesený po proudu. Z očí mi vytryskly slzy. Skočil jsem dopředu a naklonil se nad otvorem. Fritz mě chytil za loket.

„Slyšels to?“ volal jsem.

„Nic!“ řekl Fritz.

„Ten výkřik!“

„To je jen voda,“ řekl Fritz.

„Fritzi!“

„Ty tvrdíš, že jsem lhář?“

„Fritzi!“

„Podle toho, jak to říkáš Fritzi, lžu. Žádná lež. Ty doopravdy nechceš, sakra, jít tam dolů! Zatraceně!“

„Pusť mě!“

„Kdyby tu byla tvoje žena, shodila by tě dolů, dummkopf!“

Hleděl jsem na otevřenou šachtu. Kdesi daleko se ozval další výkřik. Fritz zaklel.

„Pojď se mnou,“ řekl jsem.

„Ne, ne.“

„Bojíš se?“

„Bojím?“ Fritz vyškubl monokl z oka. Bylo to jako vytáhnout zátku z krevního oběhu. Jeho opálená kůže pobledla. Oči se mu zarosily. „Bojím? Zatracené tmavé mizerné podzemní jeskyně, Fritz Wong?“

„Lituji,“ řekl jsem.

„Nelituj největšího režiséra UFA v historii kinematografie.“ Zasadil planoucí monokl zpátky do rysky.

„Nu, co teď?“ dožadoval se. „Najdu telefon a zavolám Crumleymu, aby tě vytáhl z téhle černé díry? Ty zatracený puberťácký sebevrahu!“

„Nejsem žádný puberťák.“

„Ne? Tak proč vidím u té zatracené díry skloněného olympijského šampióna, jak skáče po hlavě do proudu hlubokého na půl palce? Do toho, zlom si krk, utop se v pomyjích!“

„Řekni Crumleymu, aby zajel k ústí kanálu a že se sejdeme na poloviční cestě od moře. Kdyby uviděl Constanci, ať ji chytí. Kdyby uviděl mě, ať mě chytí ještě rychleji.“

Fritz zavřel jedno oko a zamířil na mě oheň z druhého, pod sklem opovržení.

„Přijmeš režijní pokyn od režiséra, co dostal Oskara?“

„Co?“

„Padej rychle. Když narazíš, nezastavuj se. Ať je tam dole cokoli, nemůže tě to chytit, když budeš utíkat! Jestli ji uvidíš, řekni jí, ať se tě pokusí dohnat. Jasný?“

„Jasný!“

„Tak zhyň jako pes. Nebo…“ dodal zamračeně, „žij jako trouba, který prošel peklem.“

„Sejdeme se u oceánu?“

„Já tam nebudu!“

„Ale ano budeš!“

Vrhl se ke dveřím do suterénu a k Henrymu.

„Chceš následovat toho idiota?“ zaburácel.

„Ne.“

„Bojíš se tmy?“

„Já jsem tma!“ prohlásil Henry.

Byli pryč.

Klel jsem německy a lezl jsem dolů do mlh, oparu a dešťů noci.

40

Úplně nečekaně jsem byl v Mexiku, 1945, v Římě, 1950.

Katakomby.

Zvláštní věc na temnotě je, že si člověk vjednom směru může představovat mumie od stěny ke stěně, vyrvané z hrobů, protože nemohly platit pohřební poplatky.

Nebo temnotu planoucí hromadami tisíců kostí, míčů na pólo proháněných hřištěm.

Temnota.

A já lapený mezi cestami, co vedou k věčným soumrakům v Mexiku, k věčnosti pod Vatikánem.

Temnota.

Zadíval j sem se na žebřík vedoucí do bezpečí – k slepému Henrymu a rozhněvanému Fritzovi. Ale ti dávno odešli za světlem a šílenostmi před Graumanovým kinem.

Slyšel jsem bušit příboj jako ohromné srdce, deset mil po proudu ve Venice. Tam, hrome, bylo bezpečí. Ale mezi mnou a slaným nočním větrem stálo dvacet tisíc yardů matně viditelné betonové podlahy.

Lapl jsem po dechu, protože…

Z temnoty se vyšoural bledý muž.

Nemyslím tím, že měl křivé nohy, ale něco bylo v celé jeho postavě, v kolenou a loktech, ve způsobu, jakým nakláněl hlavu či třepal rukama jako postřelený pták. Jeho pohled mě přimrazil.

„Já tě znám,“ zvolal.

Upustil j sem baterku.

Sebral ji a vykřikl: „Co ty děláš tady dole?“ Jeho hlas se odrážel od betonových zdí. „Nebýval jsi…?“ Řekl mé jméno. „Jasně! Prokrista, ty se schováváš? Přišels, abys tu zůstal? Vítej, hádám.“ Bledá stínová paže mávala mou baterkou. „Prima místečko, co? Jsem tu celý věky. Já se přišel kouknout. Nikdy se nevrátil nahoru. Spousta kámošů. Chceš je vidět?“

Zavrtěl jsem hlavou.

Odfrkl. „Sakra! Proč by ses chtěl seznámit s těma ztracenejma podzemníma kreténama?“

„Jak to, že znáš moje jméno?“ zeptal jsem se. „Chodili jsme spolu do školy?“

„Ty si nepamatuješ? Sakra a k čertu!“

„Harold?“ navrhl jsem. „Ross?“

Byla to jen kapka z osamělého kohoutku neznámo kde.

Přidával jsem další jména. Do očí mi skákaly slzy. Ralph, Sammy, Arnold, kamarádi ze školy. Gary, Philip, šli do války, proboha.

„Kdo jsi? Kdy jsem tě znal?“

„Nikdo nikdy nikoho nezná,“ ucouvl.

„Byl jsi můj nejlepší kamarád?“

„Já vždycky věděl, že z tebe něco bude. Vždycky jsem věděl, že já se ztratím,“ řekl, míli daleko.

„Válka.“

„Zemřel jsem před válkou. Zemřel po ní. Nikdy jsem se nenarodil, tak jak to?“ Skomíravě.

„Eddie! Ed. Edward. Eduardo, to musí být ono!“ Srdce mi bušilo, hlas stoupal.

„Kdys naposled zavolal? Přišel jsi na můj pohřeb? Věděls to vůbec?“

„Vůbec ne,“ řekl jsem a ponenáhlu se blížil.

„Přijď zas. Neklepej. Vždycky tu budu. Počkat! Ty někoho hledáš?“ zvolal. „Jak ta dáma vypadá? Tak slyšíš? Jak ta dáma vypadá? Mám pravdu? Ano, ne?“

„Ano!“ vyhrkl jsem.

„Šla tudy.“ Mávl mou baterkou.

„Kdy?“

„Zrovna teď. Co dělá tady dole v Dantově Pekle?“

„Jak vypadala?“ vybuchl jsem.

„Chanel číslo 5!“

„Co?“

„Chanel! To obrátí krysy na útěk. Bude mít kliku, když se dostane k pobřeží. ‚Držte se stranou od Pláže svalovců,‘ křikl jsem.“

„Co?“

„‚Stranou!‘ křikl jsem. ‚Někde tady je. Chanel číslo 5!‘“

Vytrhl jsem mu z rukou svoji baterku, obrátil ji na jeho přízračný obličej.

„Kde?“

„Proč?“ divoce se zasmál.

„Bože, já nevím.“

„Tudy, jo, tudy.“

Jeho smích se odrážel všemi směry.

„Počkej! Nevidím!“

„Nemusíš. Chanel!“

Další smích.

Zamával jsem baterkou.

Teď, zatímco blábolil, slyšel jsem něco jako počasí, změnu typickou pro roční období, vzdálený liják. Suchá čistírna, pomyslel jsem si, ale ne suchá, povodeň, tohle zatracené místo, po kotníky, po kolena, a pak zaplavené celou cestu až k moři!

Šlehal jsem paprskem baterky nahoru, kolem, zpátky. Nic. Zvuk narůstal. Blížily se další šepoty, ano, ne změna podnebí, ze sucha na mokro, ale šepoty lidí, ne déšť na podlaze kanálu, ale pleskání bosých nohou o beton a šátravé brumlání tichých objevů, sporů, zvědavosti.

Lidé, napadlo mě, bože můj, další stíny jako tenhle, další hlasy, celý zatracený klan, stíny a stíny stínů, jako mlčenliví duchové na stropě u Rattiganové, přízraky, které připlouvají, zatočí se a mizejí jako déšť.

Ale co když její filmoví duchové ulétli z její promítačky a z bledých pláten nahoře u Graumana a zavál vítr a fantomové pochytali pavučiny babího léta a světlo a nalezli hlasy, co když, bože milý, co když?

Troubo! Zhasl jsem světlo, protože bláznivý muž z odtokového kanálu stále ještě mumlal a bědoval poblíž. Ucítil jsem jeho horký dech na tváři a uskočil jsem, bál jsem se ozářit jeho obličej, bál jsem se podruhé zahradit kanál a zmrazit příval přízračných hlasů, protože ty teď zněly hlasitěji, blíž. Temnota plynula, neviditelný dav se shromažďoval, můj pomatený šílenec rostl do výšky, blížil se, a já ucítil na rukávech zaškubání, uchopit, držet, spoutat a lijákové hlasy daleko odtud přivanuly blíž a já věděl, že mám vyrazit, jít, běžet jako ďas a doufat, že jsou to všechno géniové bez nohou!

„Já…“ zamektal jsem.

„Co se děje?“ zvolal můj přítel.

„Já…“

„Proč se bojíš? Podívej. Podívej se!“

A byl jsem vržen a otloukán tmou směrem k větší hmotě temnoty, což byl shluk stínů a pak těla. Dav se shlukl okolo postavy, která plakala a naříkala a toužila, a byl to hlas ženy tonoucí v temnotě.

Žena sténala a křičela a plakala a utichala a znovu truchlila a já se zatím sunul blíž.

A pak někoho napadlo podržet ve výšce zapalovač a zacvakat s ním tak, aby modrý plamínek dosáhl k neučesanému, v šátku zahalenému stvoření, k té rozedrané duši.

Inspirován svým předchůdcem vyplul z noci další zapalovač, zasyčel, vydechl světlo a znehybněl. A po něm další a další, plamínek za plamínkem, jako hejno světlušek shromážděných dokola, až tu byla pravidelně kroužící iluminace. A uvnitř kruhu, obnažujíce to zoufalství, tu bídu, to vytržení, ten šepot, ten vzlykot, ten zvuk náhlých prohlášení, plulo dalších šest, dvanáct, dvacet modrých ohýnků, vztyčených a zdvižených, aby vznítily ten hlas, daly mu tvar, ozářily záhadu. Čím víc svatojánských světýlek, tím víc ten hlas ječel, žádal nějaký neviditelný dar, uznání, vyžadoval pozornost, dožadoval se života, žádal řešení této formy, podoby a bytosti.

„Jen kvůli svým hlasům bych ztratila celé srdce!“ bědovala.

Cože? pomyslel jsem si. Co je to? Povědomé! Skoro jsem uhádl. Skoro jsem věděl. Co?

„Zvony sestoupily z nebes a jejich ozvěna dosud zní po polích. Nad tichou krajinou mé hlasy!“ zvolala.

Co? Bezmála! Známé, myslel jsem si. Ach bože, co?

Pak od vzdáleného moře přilétl hromový náraz bouřlivého větru, promáčeného slanou vůní a úderem blesku.

„Ty!“ vykřikl jsem. „Ty!“

A všechny ohníčky uhasly a změnily se v ječení v naprosté tmě.

Volal jsem ji jménem, ale jedinou odpovědí byl proud výkřiků v lavině nohou v plném běhu.

V řevu a víru a deklamování do mě narazilo čísi měkké tělo, do paže, do tváře, do kolena, a pak bylo pryč a já zase volal: „Ty!“ a „Ty!“

A pak ohromný kolotoč, tisíc mlýnských náhonů temnoty, z nichž poblíž mých úst zaplál osamocený plamínek a jeden z těch podivných dravců zaklel, když mě uviděl, a vykřikl: „Ty, to tys ji zahnal! Ty!“

A ruce po mně chňapaly, dokud jsem neucouvl.

„Ne!“ Otočil jsem se a vyrazil, doufal sakra, že směrem k moři, a ne směrem k přízrakům.

Zakopl jsem a upadl. Baterka se mi odkutálela. Prokrista, napadlo mě, jestli ji už nenajdu!

Plazil jsem se po rukou a po kolenou.

„Ach prosím, prosím!“

A mé prsty se sevřely kolem baterky, to vzkřísilo mé tělo, postavilo mě zpříma, vrávoral jsem s černou záplavou za zády, rozběhl se opilými skoky. Neupadni, myslel jsem si, drž světlo jako lano, co tě táhne, neupadni, neohlížej se! Jsou těsně za mnou, jsou blízko, jsou tu jiní a číhají? Velký bože! A v té chvíli tunelem třeskl nejvítanější zvuk ze všech. Vpředu se ukázala záře jako východ slunce u brány nebeské, hlasité prozpěvování houkačky, lavina hřmění! Auto.

Lidé jako já uvažují ve filmových útržcích, co přelétnou v okamžiku, při zpětném pohledu působí hloupě, ale v rozjaření jako úder blesku. John Ford, napadlo mě, Monument Valley! Indiáni! Ale teď, zatraceně, kavalerie!

Protože přede mnou, v plném trysku od moře…

Moje spása, starý vrak.

A vpředu, napůl vestoje… Crumley.

Řval nejhorší kletby, jaké kdy řval, proklínal mě těmi nejsprostšími nadávkami, ale byl rád, že mě našel, a pak znova proklínal toho zatraceného hlupáka.

„Nezabij mě!“ vykřikl jsem.

Auto zabrzdilo těsně vedle mých nohou.

„Ne dokud odsud nevypadneme!“ vřeštěl Crumley.

Temnota, ozářená reflektory, couvala. Zkameněl jsem, zatímco Crumley nešetřil houkačku, mával pažemi, plival zuby, ztrácel zrak.

„Máš kliku, že to tahle zatracená bugina dokázala! Co se děje?“

Hleděl jsem zpátky do tmy.

„Nic.“

„Tak nebudeš potřebovat odvoz!“ Crumley dupl na plyn.

Skočil jsem dovnitř a přistál tak tvrdě, až se rachotina otřásla.

Crumley mě vzal za bradu. „Dobrý?“

„Teď ano!“

„Musíme zpátky vycouvat!“

„Couvat!“ vykřikl jsem. Přízraky se vynořily na obzoru. „Padesát mil v hodině?“

„Šedesát!“

Crumley upíral pohled do noci.

„Nadhazovač Satchel Paige říkal neohlížej se. Něco by tě mohlo dohánět.“

Do světla vpadlo několik postav.

„Dělej!“ zaječel jsem.

Vyjeli jsme…

Sedmdesát mil v hodině, pozpátku.

Crumley ječel: „Volal Henry, povídal, kde ten zatracený zabedněný bláznivý Marťan je!“

„Henry,“ vydechl jsem.

„Fritz volal! povídal, že jsi dvakrát bláznivější, než říká Henry!“

„Jsem! Rychleji!“

Rychleji.

Uslyšel jsem příboj.

41

Vyjeli jsme z kanálu a já pohlédl sto metrů na jih a zajíkl se. „Bože můj, podívej!“

Crumley se podíval.

„To je dům Rattiganové, dvě stě yardů odtud. Jak to, že jsme si dřív nikdy nevšimli, že kanál ústí tak blízko?“

„Nikdy dřív jsme nepoužívali kanál jako silnici č. 66.“

„Takže když jsme se dostali z Graumanova čínského kina celou cestu až sem, Constance tudy mohla chodit odsud ke Graumanovi.“

„Jedině kdyby byla cvok. Sakra. Ona byla padlá na kokos. Koukej.“

V písku se rýsovalo na tucet úzkých propletených otisků. „Stopy bicyklu. Na kole za hodinku, nejvíc.“

„Bože, ne, na kole jsem ji neviděl.“

Postavil jsem se v rachotině a zadíval se zpátky do tunelu.

„Ona je tam. Pochybuji, že se pohnula. Je pořád tam vevnitř, míří někam jinam, ne sem. Chudák Constance.“

„Chudák?“ Crumley vybuchl. „Ta má kůži nosorožce. Jestli budeš dál fňukat pro tu šestákovou flundru, zavolám tvé ženě, aby ti přijela natrhnout prdel!“

„Neudělal jsem nic špatného.“

„Ne?“ Crumley hnal vůz po zbývající cestě ven na pobřeží. „Tři dny zběsilého pobíhání sem a tam po zavšivených losangeleských věštírnách, šplhání na čínské balkóny, výstupů na Mount Lowe! Přehlídka ztracených existencí, všechno kvůli jedné prvotřídní sukni, co dostala Oskara za propadák. Špatného? Vyrvi mi váleček z pianoly, jestli hraju špatnou písničku!“

„Crumley! V tom kanále, myslím, že jsem ji viděl. Mohl jsem jednoduše říct ‚jdi k čertu‘?“

„Jasně!“

„Lháři,“ odporoval jsem. „Ty piješ vodku a čuráš jablečný mošt. Já tě prokouknul.“

Crumley týral motor. „Co tím chceš říct?“

„Ty jsi ministrant.“

„Prokrista, nech mě, ať dostanu tenhle vrak pryč z tohohle zatraceného potěšení bláznivého námořníka!“

Jel rychle, pak pomalu, oči napůl zavřené, zuby zaťaté. „Nuže?“

Polkl jsem naprázdno a řekl: „Ty jsi sopranista. Na půlnoční mši na tebe máma s tátou byli pyšní. Sakra, viděl jsem odlesk starých časů, který máš pod kůží, ve filmech, když jsi předstíral, že nemáš mokré oči. Katolický velbloud se zlomeným hřbetem. Z velkých hříšníků, Crume, bývají velcí svatí. Nikdo není tak špatný, aby si nezasloužil druhou šanci.“

„Rattiganová jich měla devadesát!“

„Copak by Ježíš počítal?“

„Zatraceně, ano!“

„Ne, protože jedné dosud vzdálené pozdní noci zavoláš kněze, aby ti požehnal, a on tě přenese zpátky do některé vánoční noci, kdy byl táta pyšný a máma plakala, a až zavřeš oči, budeš tak rád, že jsi zase doma, že nebudeš muset jít čurat, abys skryl slzy. Pořád ses ještě nevzdal naděje. Víš proč?“

„Proč, sakra?“

„Protože já si ji pro tebe přeju, Crume. Chci, abys byl šťastný, chci, aby ses vrátil domů, k něčemu, k čemukoli, než bude příliš pozdě. Když dovolíš, povím ti příběh.“

„Proč v takovéhle chvíli žvaníš? Zrovna jsi o fous utekl kmenu šílenců. Co jsi to viděl v tom kanále?“

„Já nevím, nejsem si jistý.“

„Bože můj, počkat!“ Crumley se přehraboval v přihrádce na rukavice a s úlevným zvoláním odzátkoval lahvičku a napil se. „Když už tu musím sedět, zatímco příliv stoupá a ty plácáš nesmysly – mluv.“

Mluvil jsem: „Když mi bylo dvanáct, přijel k nám do města na slavnost kouzelník Mr. Electrico. Dotkl se mě svým plamenným mečem a zvolal: ‚Žij věčně!‘ Proč mi to řekl, Crumley? Bylo to něco v mé tváři, ve způsobu, jak jsem jednal, stál, seděl, mluvil, co? Vím jen, že jak mě spaloval svýma velkýma očima, nějak mi daroval mou budoucnost. Když jsem odcházel ze slavnosti, stál jsem u kolotoče, poslouchal flašinet, jak hraje ‚Krásné Ohio‘ a plakal jsem. Věděl jsem, že se stalo něco neuvěřitelného, něco nádherného a nepojmenovatelného. Do tří týdnů, ve dvanácti letech, jsem začal psát. Od té doby jsem psal každý den. Jak to, Crumley, jak to?“

„Na,“ řekl Crumley. „Doraz to.“

Dopil jsem zbytek vodky.

„Jak to?“ zeptal jsem se tiše znovu.

Teď byl na řadě Crumley: „Protože viděl, že jsi romantický truhlík, popelnice na kouzla, snílek s hlavou v oblacích, který objevil stíny na stropě a prohlásil, že jsou skutečné. Prokrista, já nevím. Vždycky vypadáš, jako by ses zrovna osprchoval, i kdyby ses válel v psích lejnech. Nemůžu vystát všechnu tu tvoji nevinnost. Možná Electrico viděl právě tohle. Kde je ta vodka? Jo aha, v tahu. Skončil jsi?“

„Ne,“ řekl jsem. „Když mi Mr. Electrico ukázal správný směr, neměl bych to oplatit? Nechám si Mr. Electrica pro sebe, nebo mu dovolím, aby mi pomohl ji zachránit?“

„Okultní žvást!“

„Tušení. Neznám jiný způsob, jak žít. Když jsem se ženil, přátelé varovali Maggie, že ze mě nic nebude. Řekl jsem: ‚Chystám se na Měsíc a na Mars, chceš jít se mnou?‘ A ona řekla ano. Prozatím to nebylo tak špatné, ne? A ty na své cestě k ‚požehnejte mi, otče‘ a ke šťastné smrti, ty ho nedokážeš ve svém srdci najít a přivést zpět Rattiganovou?“

Crumley hleděl přímo před sebe.

„Ty to všechno myslíš vážně?“

Napřáhl ruku a dotkl se mé tváře pod očima a stáhl prsty k jazyku. „Pravé,“ zabrumlal. „Sůl. Tvá žena říkala, že pláčeš nad telefonními seznamy,“ řekl tiše.

„Nad telefonními seznamy plnými lidí ztracených na hřbitovech, možná. Jestli toho teď nechám, nikdy si to neodpustím. Nebo tobě, kdybys mě přinutil přestat.

Po dlouhé době se Crumley vysoukal z vozu. „Čekej,“ prohlásil, aniž na mě pohlédl. „Musím se vyčurat.“

42

Vrátil se za dlouho.

„Ty tedy víš, jak člověku ublížit,“ řekl, když lezl zpátky do rachotiny.

„Promíchat, netřepat.“

Crumley nade mnou zakroutil hlavou. „Ty jsi praštěný chlápek.“

„Ty jsi druhý.“

Jeli jsem zvolna podél pobřeží k Rattiganové. Mlčel jsem.

„Máš ještě nějaký chumel k vyvržení?“ zeptal se Crumley.

„Čím to je,“ zeptal jsem se, „že někdo jako Constance je úder blesku, cirkusový tuleň, skotačivá provazochodkyně, divoce rozesmátá lidskost a současně je vtělení ďábla, zlovolná podvodnice ve špatně zamíchaném balíčku karet života?“

„Jdi se zeptat Alexandra Velikého,“ řekl Crumley. „Podívej na Huna Atillu, ten miloval psy; Hitler taky. Našprtej se něco o Stalinovi, Leninovi, Mussolinim, Maovi, o sboru pekelné kovadliny. Rommel, vzorný otec rodiny. Jak to, že lidé chovají na klíně kočky a podřezávají hrdla, pečou koláče a lidi? Jak to, že milujeme Richarda III., který cpal děti do sudů od vína? Jak to, že v televizi je to samý starý film o Al Caponovi? Bůh to neví.“

„Já se neptám. Vypustil nás ze řetězu. Jakmile odepnul vodítko, je to na nás. Kdo napsal: ‚Skotská víc než Milton ospravedlňuje přístup Boha k člověku‘? Opsal jsem to a připsal – ‚a Freud metlu šetří a mladý stromek neohýbá, čímž ospravedlňuje přístup člověka k Bohu.‘“

Crumley odfrkl. „Freud byl cvok, co se utrhl ze řetězu. Vždycky jsem věřil, že vykutálení povaleči potřebují dostat do zubů.“

„Můj otec mi nikdy do zubů nedal.“

„To proto, že jsi napůl ztvrdlý vánoční koláč, takový, jaký nikdo nejí.“

„Ale Constance je krásná!“

„Pleteš si energii s krásou. Za mořem mě dostaly francouzské holky. Mrkají, mávají, staví se na hlavu, aby dokázaly, že jsou živé. Sakra, Constance je samá akumulátorová kyselina a zkratované obvody. Jestli někdy zpomalí, bude…“

„Ošklivá? Ne!“

„Dej to sem!“ Chňapl mi brýle z nosu a mžoural skrz ně.

„Růžové! Jak věci vypadají bez nich?“

„Nic tu není.“

„Skvěle! Není tu toho moc, co by stálo za vidění!“

„Je tu Paříž na jaře. Paříž v dešti. Paříž na Silvestra.“

„Tys tam byl?“

„Viděl jsem filmy. Paříž. Dej je sem.“

„Prostě si je nechám, dokud nezačneš u slepého Henryho brát hodiny waltzu.“ Crumley si strčil moje brýle do kapsy.

Když jsme s rachotinou zastavili na břehu před bílým zámečkem, spatřili jsme u bazénu na straně přivrácené k moři dvě temné siluety, pod slunečníkem, chránil je před světlem měsíce.

Prodrali jsme se s Crumleym dunami a zadívali se na slepého Henryho a naštvaného Fritze Wonga. Na podnosu byly připravené skleničky s martini.

„Já věděl,“ prohlásil Henry, „že po tom kanále budete potřebovat občerstvení. Vemte si. Pijte.“

Vzali jsme si a pili.

Fritz namočil svůj monokl do vodky, vrazil ho zpátky do očního důlku a řekl: „Tak je to mnohem lepší!“ A pak dopil skleničku.

43

Chodil jsem dokola a rozmisťoval skládací židle kolem bazénu.

Crumley mě zarytě pozoroval a pronesl: „Nech mě hádat. Tohle je finále vražedné záhady podle Agathy Christie a Poirot má jako obvykle všechny podezřelé pohromadě u bazénu.“

„Trefa.“

„Pokračuj.“

Pokračoval jsem.

„Tahleta židle je pro sběratele starých novin z Mount Lowe.“

„Který bude vypovídat in absentia?“

„In absentia. Ta další židle je pro královnu Califii, dávno minulou, a její hádání z ruky a čelní nárazy.“

Obcházel jsem dál. „Třetí židle: otec Rattigan. Čtvrtá židle: promítač z mílové výšky Graumanova kina. Pátá židle: J. W. Bradford alias Tallulah, Garbo, Swansonová, Colbertová. Šestá: profesor Rychlík alias Scrooge, Nicholas Nickleby, Richard III. Sedmá židle: já. Osmá židle: Constance.“

„Moment.“

Crumley vstal a připíchl mi na košili svůj odznak.

„Budeme tu sedět,“ ozval se Fritz, „a poslouchat čtvrtořadou detektivkářku Nancy Drew…“

„Ukliď si monokl,“ řekl Crumley.

Fritz si uklidil monokl.

„Tak,“ řekl Crumley, „juniore?“

Junior přecházel za židlemi.

„Pro začátek jsem Rattiganová a utíkám v dešti se dvěma Knihami mrtvých. Někteří už jsou mrtví, někteří umřou za chvíli.“

Položil jsem dvě knížečky na skleněnou desku stolku.

„Všichni teď víme, že Rychlík v návalu nostalgického šílenství poslal jednu knížku se všemi těmi mrtvými, aby Constanci vyděsil. Přiběhla z vlastní minulosti, ze vzpomínek na rychlý, divoký a zničující život.“

„To podepíšu,“ prohlásil Crumley.

Čekal jsem.

„Pardon,“ řekl Crumley.

Zvedl jsem druhou knížečku, Constancin osobnější, nedávný telefonní seznam.

„Ale co když se Constance, zasažena Knihou mrtvých, znovu zapletla do svých smutků, do ztrát oné minulosti, a rozhodla se, že k tomu, aby se s minulostí vyrovnala, musí ji zničit, osobu po osobě, jednoho po druhém. Co když podtrhala jména červenou tužkou a zapomněla, že to udělala?“

„Co když?“ Crumley vzdychl.

„Dovolte idiotovi vyjádřit potěšení.“ Fritz Wong si znovu nasadil monokl do oka a předkláněl se. „Takže Rattiganová se chystá zabít, zmrzačit nebo alespoň ohrožovat vlastní minulost, ja?“ pronesl s mohutnou německou starostlivostí.

„Tak se hraje další scéna?“ zeptal jsem se.

„Akce,“ prohlásil Fritz pobaveně.

Přešlapoval jsem za první prázdnou židlí.

„Tady jsme na slepém konci staré tramvajové linky na Mount Lowe.“

Fritz a Crumley přikývli, viděli tam mumii, zavinutou do titulků.

„Počkat.“ Slepý Henry přimhouřil oči. „Dobrá, jsem tam.“

„Je tu její první manžel, její první velká chyba. Tak jde nahoru šlohnout noviny se všemi starými odepsanými verzemi sama sebe. Sebere noviny, jako jsem to udělal já, a naposledy zaječí. Jestli postrčí sesuv novinového papíru, nebo jen naposledy zavřeští, kdo ví? Každopádně, šéf dráhy na Mount Lowe se utopil v lavině špatných zpráv. Souhlasí?“

Pohlédl jsem na Crumleyho, pusu měl dokořán svým „souhlasí“. Kývl, stejně jako Fritz. Henry to vycítil a dal svůj souhlas.

„Židle číslo dvě. Bunker Hill. Královna Califia. Předpovídatelka budoucností, pojišťovatelka osudů.“

Přidržoval jsem židli, jako bych tu mohutnou slonici tlačil na kolečkových bruslích.

„Constance jí pokřikovala před dveřmi. Califia nebyla zavražděna o nic víc než náš egyptský svědek minulosti z Mount Lowe. Rattiganová na ni ječela, jistě, nutila Califii, ať vezme zpátky všechny své všivé předpovědi, co pojišťovaly budoucnost. Califia rozvinula mapu na papyru, Constance podle ní šla, slepá jako netopýr – promiň, Henry – čisté nadšení. Lhala by Califia? Ne! Byla budoucnost kouzelná? To se vsaďte! Teď, na konci hry, chtěla Constance vrátit tahy zpět. Califia by ustoupila, vypověděla nové lži a žila by dál, ale v leknutí spadla ze schodů rovnou do hrobu. Ne vražda, ale panika.“

„Tolik ke Califii,“ řekl Crumley a pokoušel se zamaskovat své uznání.

„Scéna tři, záběr jedna,“ řekl Fritz.

„Scéna tři, záběr jedna, židle číslo tři.“ Pokročil jsem. „Tohle je zpovědnice u svaté Vibiany.“

Fritz se zaskřípěním posunul židli blíž, monokl jako záblesky majáku, zkoumal mé malé jeviště. Kývl na mě, abych pokračoval.

„A tady je Constancin bratr s velkým srdcem, co se ji pokouší provést cestou přímou a úzkou. Když Califia řekla ‚doleva‘, on řval ‚doprava‘ a možná po letech bouří brutálního hříchu dal od všeho ruce pryč a vyhodil ji z kostela. Ale ona se vrátila, zuřila, domáhala se odpuštění, ječela své požadavky, očisti mě, odpusť mi, tvá vlastní krev, ustup, vzdej se, ale on si přitiskl ruce na uši a křičel do jejího křiku a jeho vlastní výkřiky, ne její, ho zasáhly smrtelným úderem.“

„To říkáš ty,“ prohlásil Fritz, jedno oko zavřené, oheň z jeho monoklu bodal. „Dokaž to. Jestli to chceme točit jako nějaký zatracený film, napiš mi okamžik pravdy. Řekni, jak víš, že kněz se zabil sám vlastním hněvem, ano?“

„Sakra, kdo je tady detektiv?“ zasáhl Crumley.

„Tenhle zázračný hoch,“ protáhl Fritz, nepohlédl na něho, pořád na mě vysílal blesky očního skla. „Dostane smlouvu nebo padáka, podle toho, co bude teď tvrdit.“

„Já od tebe nechci práci,“ řekl jsem.

„Už ji máš,“ řekl Fritz. „Nebo tě nakopnu do zadku. Já jsem šéf studia a ty přiznáváš vinu jako polehčující okolnost. Jak víš, že se ten kněz zavraždil sám?“

Vydechl jsem.

„Protože jsem ho slyšel dýchat, díval se mu do tváře, viděl ho běžet. Nemohl vystát, jak se Constance ponoří do příboje a vynoří na druhé straně. Ona byla horký vzduch pouště, on byl mlha. Střetnutí. Blesky. Těla.“

„Všechno jeden kněz a jedna nehodná sestra?“

„Svatý. Hříšnice.“

Fritz Wong zkameněl s plamenem ve tváři a velice bezbožným úsměvem.

„Beru tě. Crumley?“

Crumley se od Fritze odtáhl, ale nakonec kývl. „Jako důkaz? To bude stačit. Dál?“

Přešel jsem k další židli.

„Tady jsme v Graumanově čínském kině, vysoko u stropu, pozdě v noci, film běží, na plátně postavy, na stěně fotografie. Všechna Constancina dřívější já přibitá, hotova nechat se nachytat. A ten jediný člověk, který ji skutečně zná, od hlavy k patám, její táta, strážce nesvatého plamene, ji taky nechce, takže ona vrazí dovnitř a sbalí všechny obrázky, co dokazují její minulost. Musí je taky spálit, protože nemá ráda všechna svoje předchozí já. Ten poslední vpád jejího otce šokuje jako všechny ostatní. Rozerván na oba způsoby –koneckonců, je to jeho dcera – se vzdá fotografií, ale pouští si film na nekonečné smyčce, Molly, Dolly, Sally, Holly, Gala, Willa, Sue… Cívka pořád běží a tváře svítí, když dorazíme my, příliš pozdě, abychom zachránili jeho nebo ukradené fotky. Nevražda číslo čtyři…“

„Takže J. Wallington Bradford alias Tallulah Bankheadová plus Crawfordová plus Colbertová je stále naživu, a není to oběť?“ řekl Crumley. „A to samé platí pro umělce v rychlopřevleku Rychlíka?“

„Naživu, ale ne nadlouho. Jsou křehcí jako papíroví draci v dlouhé bouři. Constance na ně pokřikovala.“

„Protože?“ napověděl Crumley.

„Naučili ji všechny způsoby, jak nebýt sama sebou,“ prohlásil Fritz, pyšný na své vnuknutí. „Nedělej tohle, dělej tamto, nedělej tamto, dělej tohle. Richard III. ti říká, jak být Learovou dcerou, lady Macbeth, Médeou. Jedna velikost padne všem. Tak se stala Elektrou, Julií, lady Godivou, Ofélií, Kleopatrou. Bradford řekl. Rattiganová udělala. Totéž s Rychlíkem. Podívej, jak Connie utíká! Musela se ukázat na prahu obou, aby se odstrojila, zahodila své texty, spálila poznámky. Mohou učitelé odnaučit? Constance to žádala. ‚Kdo je Constance, co je?‘ bylo podstatou jejího prohlášení. Byli to ale jen učitelé směřující vpřed, nevěděli, jak učit dozadu. A tak byla Constance donucena…“

„Suterénní šatny,“ připomněl jsem. „Sebrala fotografie nahoře, jistě, ale pak setřela důkaz o svých dřívějších já ze zrcadel. Seškrábat, vygumovat, odstranit, jméno za jménem, rok za rokem.“

Skončil jsem a upíjel drink a mlčel.

„Vjíždí vlak z Vraždy v Orient Expressu do stanice?“ optal se Fritz, opřel se do křesla a natáhl se jako Caesar v lázni.

„Ano.“

„Kromě toho,“ pokračoval Fritz svým pěkným hrdelním německým přízvukem, „máš čas, abys přijal práci na scénáři nazvaném Mnoho smrtí jedné Rattiganové, počínaje pondělkem, pět stovek za týden, deset týdnů, dvacet tisíc prémie, jestli ten zatracený film nakonec natočíme?“

„Vem peníze a uteč,“ radil Henry.

„Crumley, ty chceš, abych tu nabídku přijal?“ zeptal jsem se.

„Je to hloupá úvaha, ale skvělý film,“ řekl Crumley.

„Ty mi nevěříš?“ zvolal jsem.

„Nikdo nemůže být takový blázen, jako jsi právě popsal,“ řekl Crumley.

„Velký bože, proč já tady stojím a vydávám se z posledního?“ Sklouzl jsem do židle.

„Nechci žít,“ prohlásil jsem.

„Ano, chceš.“ Fritz se nahnul kupředu, čmáral do notesu.

Pět set týdně bylo tu.

Přihodil navrch pětidolarovou bankovku.

„Tvůj plat za prvních deset minut!“

„Takže téměř věříš? Ne.“ Odstrčil jsem papír. „Jeden z vás tu musel pochopit, co myslím.“

„Já,“ ozval se hlas.

Všichni jsme pohlédli na slepého Henryho.

„Podepiš tu smlouvu,“ řekl, „ale přinuť ho podepsat, že skutečně věří každému slovu, co říkáš!“

Zaváhal jsem, pak načmáral vlastní manifest.

Brumlající Fritz podepsal.

„Ta Constance,“ zavrčel. „Zatraceně! Ukáže se u tvých dveří a vrhne se na tebe jako zpropadený had. Sakra! Komu na tom sejde, jestli se zabije? Proč by měla vyděšeně prchat před vlastními telefonními seznamy a chodit za všemi těmi hlupáky, kteří ji vedli po zahradní pěšině? Vyděsily by telefonní seznamy tebe? Prokrista, ne! Musí být důvod, proč se dala na útěk, do hledání. Motivace. Proč, zatraceně, proč všechna ta práce, kvůli čemu? Moment.“

Fritz se zarazil, tvář mu náhle pobledla, pak se zvolna zalila ruměncem. „Ne. Ano. Ne, není možná. Ne. Ano. Je!“

„Je co, Fritzi?“

„Jsem rád, že mluvím pro sebe,“ řekl Fritz. „Jsem rád, že poslouchám. Slyšel to někdo?“

„Neřekls to, Fritzi.“

„Já si budu povídat pro sebe a ty tajně poslouchej, ja?“

„Ja,“ přitakal jsem.

Fritz mi prostřelil srdce jediným pohledem. Uhasil podráždění douškem martini a řekl: „Před měsícem, dvěma, se mi vrhla přes stůl, ztěžka dýchala. Je pravda, křičela, že začínám nějaký nový film? Zatím bezejmenný? ‚Ja,‘ odpověděl jsem. ‚Ano, možná.‘ ‚A je tam role pro mě?‘ vyptávala se mi na ramenou, na klíně. ‚Ne, ne,‘ řekl jsem. ‚Ano, musí být. Jistě tam musí být. Pověz mi, Fritzi, co je to?‘ Nikdy jsem jí to neměl říkat. Ale řekl jsem to, Bůh mi pomoz!“

„Co to bylo za film, Fritzi?“

„‚To, co plánuji, se tě netýká,‘ řekl jsem.“

„Ano, ale proboha, Fritzi. Jaký film?“

Fritz mě ignoroval, zíral monoklem na hvězdnatou oblohu, pořád si mluvil pro sebe, zatímco my potají naslouchali.

„‚Nemůžeš to dělat,‘ řekl j sem. Plakala. ‚Prosím,‘ žadonila. ‚Zkus mě.‘ Řekl jsem: ‚Constance, je to něco, co nikdy nebudeš, něco, cos nikdy nebyla.‘“ Fritz si znovu přihnul ze skleničky. „Panna orleánská.“

„Johanka z Arku!“

„‚Ach můj bože,‘ vykřikla. ‚Johanka! Kdyby to byla jediná věc, co kdy udělám, musím to dělat!‘“

Musím to dělat! vrátilo se ozvěnou.

Johanka!

V uších mi volal hlas. Padal déšť. Zurčela voda.

Tucet zapalovačů vzplálo a sklonilo se k oné smutné, plačící ženě.

„Jen kvůli svým hlasům bych ztratila celé srdce! Zvony sestoupily z nebes a jejich ozvěna dosud zní po polích. Nad tichou krajinou – mé hlasy!“

Podzemní publikum vydechlo: Johanka.

Johanka z Arku.

„Bože můj, Fritzi,“ zvolal jsem. „Řekni to ještě jednou!“

„Svatá Jana?“

Vyskočil jsem, moje židle se překotila.

Fritz pokračoval: „Řekl jsem: ‚Constance, je moc pozdě.‘ Ona na to: ‚Nikdy není moc pozdě.‘ A já: ‚Poslyš, vyzkouším tě. Když projdeš, když zvládneš scénu ze Shawovy Svaté Jany… je to nemožné, ale jestli to dokážeš, dostaneš tu práci.‘ Rozpadla se. Křikla: ‚Počkej! Umírám! Počkej, já se vrátím.‘ A utekla.“

Ozval jsem se: „Fritzi, víš, co jsi zrovna řekl?“

„Zatraceně, ano! Svatá Jana!“

„Ach prokrista, Fritzi, copak to nechápeš? Nechali jsme se zmást tím, co řekla otci Rattiganovi. ‚Já je zabila, já je zavraždila! Pomoz mi je pohřbít,‘ volala. Domnívali jsme se, že myslí starého Rattigana na Mount Lowe, královnu Califii v Bunker Hillu, ale ne, sakra, ona je nezavraždila, ona se vydala hledat pomoc, aby mohla zabít Constanci!“

„Co je zas tohle?“ podivil se Crumley.

„‚Pomozte mi zabít Constanci,‘ řekla Constance. Proč? Kvůli Johance z Arku! To je odpověď. Ona musí tu roli mít. Celý tenhle měsíc se na ni připravovala. Není to tak, Fritzi?“

„Jen chviličku, než si vyndám a zase zasunu monokl.“ Fritz na mě upřeně hleděl.

„Fritzi, podívej! Ona na tu roli není ta pravá. Ale je tu jeden způsob, jak může být svatou Janou!“

„Zatraceně k čertu, řekni to!“

„Zatraceně, Fritzi, musela od tebe pryč, letět zpátky, dlouze a důkladně pohlédnout na vlastní život. Musela, jedno po druhém, zabít všechna svoje já, pohřbít všechny duchy, aby až budou všechny tyhle Constance mrtvé, mohla přijít na zkoušku a možná, jen možná, dostat tu roli. Za celý svůj život takovou úlohu nehrála. Tohle byla její velká šance. A jediný způsob, jak toho mohla docílit, bylo zabít minulost. Nechápeš, Fritzi? To musí být odpověď na všechno, co se dělo v minulém týdnu, se všemi lidmi, jak se Constance objevovala, mizela a zase objevovala.“

Fritz namítl: „Ne, ne!“

Já odpověděl: „Ano, ano. Odpověď ležela přímo před námi, ale přišla, teprve když jsi vyslovil to jméno. Svatá Jana je motivací pro každou ženu, která kdy žila. Neuskutečnitelný sen. Nedá se ho dosáhnout.“

„Čert mě vem.“

„Ale ne, Fritzi! Požehnání! Tys to vyřešil! Teď, když Constanci najdeme a promluvíme s ní, možná, jenom možná, má naději. Možná, možná.“ Zarazil jsem se. „Fritzi,“ řekl jsem, „odpověz mi.“

„Na co?“

„Kdyby se Constance zčistajasna objevila jako Panna orleánská, kdyby byla neuvěřitelně mladá, změněná nějakým záhadným způsobem, dal bys jí tu práci?“

Fritz se mračil. „Neštvi mě, sakra!“

Namítl jsem: „Neštvu. Podívej. Byla někdy doba, kdy by byla mohla Johanku hrát?“

„Ano,“ přiznal po chvíli. „Ale to bylo tenkrát a teď je dnes!“

„Vyslechni mě. Co kdyby se, nějakým zázrakem, objevila? Když na ni myslíš, jak tam tak stojí, nemysli vůbec na její minulost. Když si vzpomeneš na ženu, kterou jsi kdysi znal, kdyby tě požádala, dal bys jí tu roli?“

Fritz přemítal, vzal skleničku, položil ji, znovu ji naplnil z ojíněné křišťálové karafy a pak řekl: „Bůh mi pomoz, myslím, že bych to udělal. Nenaléhej na mě, ne!“

„Fritzi,“ řekl jsem, „kdyby se nám podařilo najít tuhle Constanci a ona tě požádala, uvažoval bys aspoň o tom, že to s ní zkusíš?“

„Ach bože,“ brumlal Fritz. „Prokrista! Ano! Ne! Já nevím!“

„Fritzi!“

„Nekřič, zatraceně! Ano! Kvalifikované ano!“

„Dobrá! V pořádku! Nádhera! Teď, kdyby jen…“

Zrak mi zbloudil, přehlédl vzdálenost po pobřeží k vzdálenému ústí kanálu. Příliš pozdě jsem očima uhnul.

Crumley i Fritz ten pohled zachytili.

„Junior ví, kde je Médea zrovna teď,“ oznámil Crumley.

Ano, bože, pomyslel jsem si, to vím! Ale můj křik ji zaplašil!

Fritz zaostřil monokl na ono ústí kanálu.

„To tam odtud jste vylezli?“ optal se.

„Ne díky tady juniorovi,“ podotkl Crumley.

„Já hlídal,“ řekl jsem provinile.

„Houby s octem! Pro začátek jsi v té žumpě vůbec neměl být. Nejspíš jsi Rattiganovou našel a pak ji zase ztratil.“

Pravděpodobně! myslel jsem si. Ach bože, pravděpodobně!

„Ten kanál,“ dumal Fritz Wong. „Možná, jen možná, jsi ty běžel špatným směrem?“

„Cože jsem?“ zeptal jsem se ohromeně.

„Tady v bláznivém Hollywoodu,“ pokračoval Fritz, „není tu víc než jedna cesta, kudy se dá jít? Ty kanály, ty přece míří všemi směry?“

„Na jih, na sever, na západ a…“ zpomalil jsem. „Na východ,“ řekl jsem pomalu. Není snadné říct ‚na východ‘ pomalu, ale já to dokázal.

„Východ!“ zvolal Fritz. „Ja, východ, východ!“

Nechali jsme myšlenky putovat po kopcích a dolů po svahu směrem ke Glendale. Do Glendale nikdy nikdo nechodil, leda…

Když byl někdo mrtvý.

Fritz Wong si posunul monokl v planoucím pravém oku, zkoumal východní obzor a přitom se usmíval nádherně mrzkým úsměvem.

„Zatraceně!“ pronesl. „To bude skvělé finále. Netřeba scénář. Mám vám říct, kde je Rattiganová? Na východě! Vydala se do země!“

„Vydala se kam?“ opáčil Crumley.

„Liška podšitá, hbitá kočka. Rattiganová. Vydala se do země. Unavená, zahanbená všemi svými životy! Schovat je všechny v jednom posledním Kleopatřině koberci, zavinout je, uložit v bance věčnosti. Zatmít. Temnota. Je tam spousta země, kam se dá jít.“

Nechal nás čekat.

„Forest Lawn,“ řekl.

„Fritzi, tam pohřbívají lidi!“

„Kdo je tady režisér?“ okřikl mě Fritz. „Tys zamířil špatným směrem k volnému prostoru, k moři, k lidem. Rattiganová mířila na východ. Smrt ji volala dvěma tucty jmen. Ona odpověděla jediným hlasem.“

„Hov…!“ řekl Crumley.

„Máš padáka,“ odtušil Fritz.

„Nikdy jsi mě nenajal,“ řekl Crumley. „Co dál?“

„Jít a přesvědčit se, že mám pravdu!“

„Takže,“ pokračoval Crumley, „Rattiganová sešplhala do toho kanálu a vykročila na východ, nebo se hnala nebo byla hnána na východ?“

„Právě tak,“ řekl Fritz, „bych to natočil. Film! Nádhera!“

„Ale proč by chodila na Forest Lawn?“ protestoval jsem slabě a myslel na to, že já ji tam možná poslal.

„Zemřít!“ prohlásil Fritz triumfálně. „Jdi si přečíst povídku Ludwiga Bemelmana o starci, o mrtvém, který si postavil na hlavu zapálenou svíci, pověsil si květiny kolem krku a vykročil jako pohřební průvod o jediné osobě k vlastnímu hrobu! Constance, ta dělá to samé. Vydala se zemřít naposledy, ano? Tak, mám nastartovat svůj vůz? Půjde někdo se mnou? A pojedeme horem nebo rovnou zkratkou kanálem?“

Pohlédl jsme na Crumleyho, on pohlédl na mě a oba jsme pohlédli na slepého Henryho. Ucítil naše oči a přikývl.

Fritz už byl pryč a vodka s ním.

„Veďte mě,“ řekl Henry. „Občas trochu zaklejte, abych poznal směr.“

Crumley a já jsme mířili k jeho staré rachotině, Henry nám byl v patách.

Fritz ve svém voze vpředu vystřelil z výfuku a stiskl klakson.

„Dobrá, ty požírači zelí!“ křikl Crumley.

Nahodil motor a vybuchl.

„Kudy k nejbližšímu zuřivému řidiči, zatraceně?“

Zastavili jsme u kanálu, nahlíželi dovnitř, potom ven na otevřenou silnici.

„Tak kudy, chytráku?“ zeptal se Crumley. „Dantovo Inferno nebo silnice 66?“

„Nech mě přemýšlet,“ řekl jsem.

„Ach ne, to snad ne!“ zvolal Crumley.

Fritz byl pryč. Rozhlíželi jsme se po pláži a nikde jsme jeho vůz neviděli.

Pohlédli jsme doprava. Tam, dál do hloubi tunelu, ujížděla dvě červená světla. „Prokrista!“ vyjekl Crumley. „On míří do záplavového kanálu! Zatracený blázen!“

„Co budeme dělat?“ zeptal jsem se.

„Nic,“ odvětil Crumley. „Jen tohle!“ Dupl na plyn. Prudce jsme změnili směr a vrhli se do tunelu.

„Šílenství!“ vykřikl jsem.

„Na to vsaď boty,“ odpověděl Crumley. „Setsakra!“

„Jsem rád, že to nevidím,“ Henry na zadní sedačce promluvil k větru, který mu vanul do tváře.

Hnali jsme se vzhůru povodňovým kanálem, mířili do vnitrozemí.

„Dokážeme to?“ křikl jsem. „Jak vysoký je ten kanál?“

„Většinou deset stop,“ křičel Crumley. „Čím dál se dostaneme, tím vyšší jsou stropy. Zátopy přicházejí od hor z Glendale, tak musí být kanál pořádně velký, aby povodeň zvládl. Vydrž!“

Fritzův vůz před námi už téměř zmizel. „Idiot!“ pronesl jsem. „Skutečně ví, kam jede?“

„Ano!“ odpověděl Crumley. „Celou cestu až ke Graumanovu kinu a pak doleva do toho zpropadeného mramorového sadu.“

Zvuk našeho motoru byl příšerný. V tom hromobití jsme před sebou spatřili vlnu těch potřeštěnců, kteří mě napadli. „Proboha,“ vykřikl jsem. „Narazíme do nich! Nezpomaluj! Ti šílenci! Jeď dál!“

Hnali jsme se kanálem. Motor burácel. Dějiny L. A. letěly kolem na stěnách: Piktogramy, graffiti, popraskané ilustrace zanechané toulavými bezdomovci roku 1940, 1930, 1925, tváře a obrazy příšerných věcí a nic živého.

Crumley přišlápl plyn k podlaze. Vrhli jsme se proti šílícímu podzemnímu davu, který ječel a kvičel hrůzné uvítání. Ale Crumley nezpomalil. Prorazili jsme, odhodili je stranou.

Jeden duch se zvedl, máchal pažemi, drmolil.

Ede, Edwarde, Eddie, ach Eduardo! pomyslel jsem si. Jsi to ty?

„Nikdy ses nerozloučil!“ běsnil duch a zmizel vzadu.

Plakal jsem a hnali jsme se dál, předháněli mou vinu. Všechno jsme nechali za zády a čím dál jsme jeli, tím víc jsem byl vyděšený.

„Jak sakra víme, kde jsme?“ řekl jsem. „Tady dole nejsou žádné ukazatele. Nebo je nevidíme.“

Crumley řekl: „Já myslím, že možná, jo, podívejme.“ Protože na stěnách byly nápisy, načmárané křídou, někdy písmena namalovaná černou barvou.

Crumley zpomalil vůz. Na stěně před námi někdo vyryl skupinu křížů a náhrobků jako z kresleného filmu.

Crumley řekl: „Jestli je Fritz slušný průvodce, jsme v Glendale.“

„Tohle znamená…“ nedořekl jsem.

„Jo,“ kývl. „Forest Lawn.“

Zapnul dálková světla a natáčel vůz doprava a doleva, jak jsme se pomalu sunuli kupředu, a spatřili jsme ve stropě tunelu žebřík vedoucí k mříži zakryté poklopem a pod ním Fritzův vůz a Fritze venku z auta, jak šplhá po žebříku. Podle žebříku vedla vzhůru série křížů.

Vystoupili jsme z vozu a překročili vyschlé řečiště a začali šplhat po žebříku. Nad námi se ozvalo hromové zařinčení. Uviděli jsme Fritzovu siluetu a odsunutý poklop a první kapky jemného deště, co mu dopadaly na ramena.

Šplhali jsme mlčky po žebříku. Fritz nad námi režíroval a křičel: „Tak vylezte sakra, vy zatracení blázni!“

Pohlédli jsme dolů.

Slepý Henry nehodlal zůstat pozadu.

44

Bylo po bouři, ale mrholilo dál. Obloha byla nerozhodná – slibuje hodně, dává málo.

„Už jsme tu?“ zeptal se Henry.

Všichni jsme pohlédli bránou na hřbitov Forest Lawn, táhlý svah pokrytý kanonádou náhrobních kamenů, zabořených do trávy jako meteory.

„Říká se,“ promluvil Crumley, „že tohle místo má větší počet voličů než Paducah v Kentucky, Red River ve Wyomingu nebo East End v Azuse.“

„Líbí se mi staromódní hřbitovy,“ řekl Henry. „Věci, po kterých se dá přejet rukama. Náhrobky, na které si můžete lehnout jako sochy nebo přivést v pokročilou hodinu dámu a hrát si na doktora.“

„Byl tu někdy někdo, jen aby zkontroloval fíkový list toho kluka Davida?“ řekl Fritz.

„Slýchám vyprávět,“ odpověděl Henry, „že když ho lodí přivezli, žádný fíkový list nebyl, takže ležel vzadu u plotu pod celtou, aby staré dámy v teniskách nebyly dotčeny. Den předtím, než byl fíkový list přilepen, aby zkazil legraci, museli odrazit shromáždění Braillova ústavu bez rukavic. Když živí provozují gymnastiku na půlnočních hřbitovech, říká se tomu milostná předehra. Když totéž dělají mrtví, je to milostná dohra.“

Stáli jsme tam v mrholení a dívali se přes cestu na hřbitovní kanceláře.

„Vydala se do země,“ slyšel jsem někoho mumlat. Sebe.

„Pohyb!“ prohlásil Crumley. „Za třicet minut déšť z kopců udeří dole. Povodeň nám spláchne auta až k moři.“

Hleděli jsme na zející průlez. Slyšeli jsme, jak dole šepotá potůček.

„Bože můj!“ řekl Fritz. „Mé skvělé auto!“

„Pohyb!“ řekl Crumley.

Přeběhli jsme ulici a zamířili do hřbitovní budovy.

„Koho se zeptáme?“ napadlo mě. „A na co se zeptáme?“

Zavládl okamžik střetávání pohledů, čiré zmatení. „Zeptáme se na Constanci?“ navrhl jsem.

„Mluv rozumně,“ napomenul mě Crumley. „Zeptáme se na všechny ty novinové titulky a jména. Všechny ty rtěnkové pseudonymy na zrcadlech v šatně v suterénu.“

„Přesně,“ souhlasil Henry.

„Použiji metaforu pouze podmíněnou okolnostmi,“ dodal Crumley. „Pohněte zadkem!“

Pohnuli jsme a doklusali do prostorných síní smrti, nebo jinak řečeno, do země úředníků a registratur.

Nemuseli jsme si vzít číslo a čekat, protože neobyčejně vysoký muž s ledově plavými vlasy a ústřicovou pletí se hladce přisunul k prvnímu stolu a přezíravě si nás prohlédl, jako bychom byli odpad z parní prádelny.

Položil na desku stolu navštívenku a Crumley se ji odvážil vzít. „Vy jste Grey?“ řekl.

„Elihu Phillips Grey, jak vidíte.“

„Přišli jsme kupovat pohřební pozemky a hrobní parcely.“

Na ústech Elihy P Greye se objevil úsměv pozdní zimy a visel tam jako mlžný opar. S gestem kouzelníka předložil mapu a ceník.

Crumley to ignoroval. „Nejprve tu mám seznam.“ Vytáhl všechna jména, která jsem dal dohromady, ale položil je vzhůru nohama před Greye, který seznam v tichosti studoval.

Pak Crumley vytáhl ruličku stodolarových bankovek.

„Podrž to, juniore, jo?“ Hodil mi ruličku. A pak ke Greyovi: „Znáte ta jména?“

„Znám všechna jména.“ Grey znovu upadl do mlčení.

Crumley potichu zaklel. „Odříkej je, juniore.“

Odříkával jsem jména, jedno za druhým.

„Holly Morganová.“

Grey listoval svou kartotékou.

„Je tady. Pohřbena 1924.“

„Polly Starrová?“

Další rychlá probírka.

„Tady. 1926.“

„Co takhle Molly Circeová?“

„Správně. 1927.“

„Emily Danseová?“

„1928.“

„Všechny pohřbené tady, určitě?“

Grey se zatvářil kysele. „Nikdy za celý život jsem se nezmýlil. Ovšem, je to divné.“ Znovu si prohlédl lístečky, které vytahal z kartotéky. „Zvláštní. Jsou všechny příbuzné, všechny jedna rodina?“

„Jak to myslíte?“

Grey upíral svůj arktický pohled na jména. „Protože, podívejte tady, všechny jsou uloženy ve stejné nadzemní gotické kamenné hrobce.“

„Jak jste to řekl?“ Crumley se vytrhl ze své nudy a chňapl po kartičkách. „Cože?“

„Zvláštní, všechna ta odlišná příjmení, uložené k odpočinku v jediné hrobce, v pamětním sídle s osmi policemi pro osm členů rodiny.“

„Ale ony nejsou rodina!“ řekl Fritz.

„Zvláštní,“ řekl Grey. „Podivné.“

Stál jsem jako zasažen bleskem.

„Moment,“ šeptal j sem.

Fritz a Crumley a Henry se ke mně obrátili.

Grey zvedl sněžná obočí. „A-aa-noo.“ Udělal z toho tři dlouhé slabiky. „Nuže?“

„Hrobka? Rodinná krypta? Na portiku musí být jméno. To jméno vytesané do mramoru?“

Grey prohlížel kartičky, nechával nás čekat.

„Rattigan,“ řekl.

„Jste si jist?“

„Nikdy jsem…“

„Ano, já vím! Ještě jednou to jméno!“ Všichni jsme zatajili dech.

„Rattigan.“ Chladný hlas vycházel z ocelové pasti úst.

Vydechli jsme.

Nakonec jsem řekl: „Nemohou být všechny tam v té jediné kryptě.“

Grey zavřel oči. „Já…“

„Já vím, já vím,“ řekl jsem rychle. Zadíval jsem se na své přátele.

„Myslíte si to, co si myslím já?“

„Ježíši, prokrista,“ mumlal Crumley. „Zatraceně. Můžete nám ukázat cestu k hrobce Rattiganových?“

Grey čmáral na mapku. „Najdete to snadno. Jsou před ní čerstvé květiny. Dveře hrobky jsou otevřené. Zítra tam bude obřad.“

„Koho pohřbívají?“

Všichni jsme čekali a se zavřenýma očima hádali odpověď.

„Rattiganovou,“ Grey se téměř usmál. „Někoho jménem Constance Rattiganová.“

45

Déšť byl tak hustý, že hřbitov zmizel. Jediné, co jsme viděli, když jsme jeli elektrickým vozíkem do kopce, byly památníky po stranách cesty. Stezka před námi mizela v lijáku. Měl jsem na klíně mapu označenou šipkou a jménem oblasti. Zastavili jsme.

„Je to tady,“ řekl Crumley. „Azalková zahrada? Parcela šestnáct. Neopalladiánská stavba.“

Déšť se rozvál jako opona a zákmit blesku nám ukázal štíhlou hrobku s palladiánskými sloupy po obou stranách vysokých kovových dveří, které byly pootevřené.

„Takže jestli chce ven,“ podotkl Henry, „je venku. Nebo zve lidi dovnitř. Rattiganová!“

Déšť se zvedl a odvál pryč a hrobka čekala, zatímco po vzdáleném okraji hřbitova se proháněl hrom. Otevřené dveře se chvěly.

Crumley promluvil téměř sám k sobě: „Ježíši! Constance pohřbívala sama sebe. Jméno za jménem. Rok za rokem. Když skončila s jednou hrou, jednou tváří, jednou maskou, najala si hrobku a uklidila se tam. A teď, aby dostala práci, snad, od Fritze, zabíjí všechna svoje já znovu. Nechoď tam, Willie.“

„Ona je teď uvnitř,“ řekl jsem.

„Starou belu,“ řekl Crumley. „Zatracená intuice?“

„Ne.“ Zachvěl jsem se. „Zatracené tušení. Musíme ji zachránit.“ Slezl jsem.

„Je mrtvá!“

„Stejně ji zachráním.“

„Houby s octem!“ řekl Crumley. „Jsi zatčen! Vrať se sem!“

„Ty jsi zákon, jistě, ale jsi můj přítel.“

Zaplavil mě studený déšť.

„Sakra, sakra, k čertu. Tak jdi! Běž, ty zabedněný idiote! My počkáme pod kopcem. Ať mě vezme čert, jestli tu budu sedět a dívat se, jak tvoje hlava vyletí z těch zatracených dveří. Přijď za námi, najdi si nás. Čert tě vem!“

„Počkej!“ křikl Fritz.

„Nečekej ksakru na nic!“

Fritz hodil lahvičku, která mě trefila do hrudi.

Stál jsem a třásl se ve studeném lijáku a dlouho se díval na Fritze, a Crumley klel a pomalu slezl z vozíku. Stáli jsme na velkém pohřebišti s otevřenou železnou bránou a otevřenými dveřmi do hrobky a liják vypadal, že spláchne naše těla ze země. Zavřel jsem oči a napil se vodky.

„Připraven nebo ne,“ zašeptal jsem. „Do toho.“

„Zatraceně,“ řekl Crumley.

46

Byla temná a bouřlivá noc.

Bože můj, pomyslel jsem si, zase?

Běžící nohy. Výkřik. Blesk, hrom, před pár nocemi.

A teď, bože můj, to samé znovu!

Brána nebes se rozlétla, příval se lil temnotou a já u chladné hrobky s někým šíleným a možná mrtvým hluboko v temnotě.

Dost, přikázal jsem si.

Dotek.

Vnější brána zaskřípěla. Vnitřní dveře zavrzaly.

Stáli jsme ve vchodu mramorové krypty, slunce zmizelo, nikdy se nevrátí a déšť bude padat věčně.

Byla tma, ale stály tu tři malé modré votivní svíce, rozžehnuté, mihotající se v průvanu ode dveří.

Všichni jsme pohlédli na sarkofág dole po pravici.

Stálo tam Hollyino jméno. Ale na sarkofágu neleželo víko a až na vrstvu prachu byl prázdný.

Zvedli jsme oči k další polici.

Venku v dešti šlehl blesk. Zabrumlal hrom.

Na další polici bylo v mramoru vytesané jméno Molly. Ale zase žádné víko a sarkofág byl prázdný.

Déšť promáčel otevřené dveře za našimi zády, zatímco jsme prohlíželi předposlední a pak nejvyšší polici a mramorové truhly. Spatřili jsme jména Emily a Polly. Viděli jsme, že jedna truhla není obsazena. Třásl jsem se a natáhl ruku, abych prověřil nejvýše položený výklenek. Mé prsty nahmátly jen prázdnotu.

Holly, Polly, Molly a Emily, ale v jiskření blesků žádná těla, žádné pozůstatky.

Hleděl jsem na to poslední útočiště a začal natahovat ruku, když se ozvalo slabounké zajíknutí a něco jako chladný pláč, daleko.

Stáhl jsem ruku a pohlédl na Crumleyho. Zadíval se do výšky na poslední sarkofág a nakonec řekl: „Juniore, je to na tobě.“ Nahoře mezi stíny se ozvalo poslední nadechnutí.

„Dobře,“ řekl Crumley, „všichni ven.“

Všichni vycouvali do šeptajícího deště. U dveří se Crumley ohlédl na své potřeštěné dítě, podal mi baterku, kývl pro štěstí a zmizel.

Byl jsem sám.

Ucouvl jsem. Baterka upadla. Téměř jsem se zhroutil. Trvalo dlouho, než jsem ji našel a rozsvítil paprsek, mé srdce se chvělo s ním.

„Ty,“ zašeptal jsem, „tam.“

Ježíši, co tohle znamenalo?

„To jsem,“ šeptal jsem, „já.“

Hlasitěji.

„Přišel jsem tě najít,“ šeptal jsem.

„Tak?“ zamumlal stín. Déšť za mnou padal v husté cloně. Blesk zasvítil. Ale pořád žádný hrom.

„Constance,“ oslovil jsem konečně temný obrys na nejvyšší polici, zahalený ve stínech deště. „Poslouchej.“

A konečně jsem řekl své jméno.

Ticho.

Promluvil jsem znovu.

Ach bože, myslel jsem si, ona je skutečně mrtvá!

Tak už dost! Vypadni, sakra, jdi! Ale právě když jsem se obracel a nepatrně pokrčil rameny, se to stalo. Stín nahoře s obličejem bez tváře ožil jemným dechem.

Stěží jsem ten stín slyšel, jen cítil.

„Co?“ vydechla.

Ožil jsem, rád za život, jakýkoli život, jakýkoli tep.

„Mé jméno.“ Řekl jsem ho znovu.

„Ach,“ zašelestil někdo.

Což mě přinutilo k rychlejšímu žití. Naklonil jsem se od deště do chladného vzduchu hrobky.

„Přišel jsem tě zachránit,“ šeptal jsem.

„Tak?“ zaševelil hlas.

Byl to jen tanec moskyta ve vzduchu, neslyšený, ne, nebyl tu. Jak by mohla mrtvá žena mluvit?

„Dobrou,“ pravil šepot, „noc.“

„Nespi!“ zakřičel jsem. „Spi a už se nevrátíš! Neumírej.“

„Proč?“ ozvalo se ševelení.

„Protože,“ zajíkl jsem se. „Protože. Ti to říkám.“

„Říká.“ Vzdech.

Ježíši, myslel jsem si, řekni něco!

„Řekni!“ řekl nejchabější ze stínů.

„Pojď ven!“ mumlal jsem. „Tohle není místo pro tebe!“

„Ano.“ Slabounký dotyk zvuku.

„Ne!“ vykřikl jsem.

„Moje,“ výdech ve stínu.

„Pomohu ti uniknout,“ řekl jsem.

„Z čeho?“ řekl stín. A pak, v příšerném strachu: „Pryč. Jsou pryč!“

„Oni?“

„Pryč? Musejí být! Jsou?“

Blesk konečně udeřil do temných plání, hrom otřásl hrobkou. Otočil jsem se a pohlédl na louky z kamene, pahorky zářících desek s odplavovanými jmény. A desky a kameny ozařovaly nebeské ohně a staly se jmény na zrcadlech, fotografiemi na stěnách, jmény napsanými inkoustem na papír a zase jmény na zrcadlech a daty, která smývala bouře do kanálu, zatímco fotografie padaly ze stěn a film hrčel v promítačce a roztančil tváře na stříbrném plátně o deset tisíc mil níž. Fotografie, zrcadla, filmy. Filmy, zrcadla, fotografie. Jména, data, jména.

„Jsou tam ještě?“ řekl stín na nejvyšší polici krypty.

„Tam venku v dešti?“

Vyhlédl jsem na táhlý pahorek pohřebiště. Déšť padal na tucet a sto a tisíc kamenů.

„Nesmějí tam být,“ řekla. „Myslela jsem, že jsou pryč navždycky. Ale pak začaly klepat na dveře, budit mě. Plavala jsem za svými přáteli, lachtany. Ale bez ohledu na to, jak daleko jsem plavala, čekaly na mě na břehu. Našeptávačky, které chtějí, abych si pamatovala, co chci zapomenout.“

Zaváhala. „Tak když jsem jim nemohla utéct, musela jsem je zabít, jednu po druhé, jednu po druhé. Kdo byly? Já? Tak jsem honila já je namísto ony mě, o jedné za druhou jsem zjišťovala, kde byly pohřbeny, a pohřbívala je znovu. 1925, pak 1928, 1930, 1935. Kde zůstanou navěky. Teď je čas ulehnout a spát navěky, nebo by mě zase mohly volat ve tři ráno. Tak, kde jsem?“

Před kryptou padal déšť. Zavládlo dlouhé ticho a pak jsem řekl: „Ty jsi tady, Constance, a já jsem tu a poslouchám.“

Po chvíli řekla: „Jsou všechny pryč, je teď pobřeží prázdné, mohu připlavat zpátky a nebát se?“

Řekl jsem: „Ano, Constance, jsou skutečně pohřbené. Zvládla jsi to. Někdo ti musel odpustit, ten někdo musel být Constance. Pojď ven.“

„Proč?“ řekl hlas z nejvyšší police v hrobce.

„Protože,“ řekl jsem, „tohle je úplně bláznivé, ale je tě potřeba. Tak prosím, odpočiň si chvíli, a pak natáhni ruku a dovol, abych ti pomohl dolů. Slyšíš mě, Constance?“

Obloha ztemněla. Ohně pohasly. Déšť padal, umazával náhrobky a desky a jména, ta jména, ta hrozná jména, vytesaná, aby přetrvala, se vsakovala do trávy.

„Ony jsou?“ zazněl zoufalý šepot.

A já řekl, s očima plnýma studeného deště: „Ano.“

„Ano?“

„Ano,“ řekl jsem. „Dvůr je prázdný. Obraz zmizel. Zrcadla jsou čistá. Teď jsme tu jenom ty a já.“

Déšť omýval neviditelné kameny zabořené hluboko v zatopené trávě.

„Pojď ven,“ řekl jsem tiše.

Déšť padal. Voda klouzala po cestě. Pomníky, náhrobky, desky a jména byla zapomenuta.

„Constance, jednu poslední věc.“

„Co?“ zašeptala.

„Fritz Wong čeká. Scénář je hotový. Kulisy jsou postavené a připravené.“

Zavřel jsem oči a zoufale se snažil rozpomenout.

Pak jsem si konečně vzpomněl: „‚Jen kvůli svým hlasům bych ztratila celé srdce.‘“

Zaváhal jsem, pak pokračoval: „‚To ve zvonech slyším své hlasy. Zvony sestoupily z nebes a jejich ozvěna dosud zní. V tichu krajiny, tam jsou mé hlasy. Bez nich bych ztratila celé srdce.‘“

Ticho.

Stín se pohnul. Bílý obrys se posunul.

Špičky prstů se snesly do stínů a pak její ruka a pak útlá paže.

Pak, po dlouhém mlčení; hlubokém nádechu, výdechu, Constance řekla: „Jdu dolů.“

47

Bouře skončila. Vypadalo to, jako by nikdy nebyla. Obloha byla čistá, nikde ani mráček, a vanul svěží větřík, jako by chtěl očistit štít, zrcadlo nebo mysl.

Stál jsem na pláži před Constancinou arabskou pevností s Crumleym a Henrym, převážně mlčky, a Fritz Wong zkoumal scénu kvůli záběrům zdálky a polodetailům.

Uvnitř v domě se jako stíny pohybovali dva muži v bílých kombinézách a já se nějak ocitl v mysli ministrantů, mysl potřeštěného spisovatele volně spřádala asociace a přál jsem si, aby tu nějak, jakkoli divoce to zní, mohl být otec Rattigan, aby mohl být jednou z těch bílých postav, co uklízely dům, s dýmající kadidelnicí a sprškou svěcené vody, aby znovu vysvětil místo, které nejspíš nikdy nebylo ani zdaleka posvěcené. Dobrý bože, pomyslel jsem si, přivést kněze, aby očistil doupě neřesti! Malíři uvnitř oškrabovali stěny, aby mohli nanést novou malbu, pracovali vytrvale, neměli tušení, komu dům patří a co v něm kdysi přebývalo. Venku na stole u bazénu stálo pár piv pro Crumleyho, Fritze, Henryho a mě a vodka, kdybychom změnili názor.

Vůně čerstvé malby byla osvěžující; slibovala výstřední vykoupení a ozvěnu odpuštění. Nový nátěr, nový život? Prosím, bože.

„Jak daleko plave?“ Crumley hleděl na vlny příboje sto yardů od pobřeží.

„Mě se neptej,“ prohlásil Henry.

„Ven s lachtany,“ řekl jsem, „nebo někdy poblíž. Má tam venku spoustu přátel. Slyšíte?“

Lachtani štěkali, nedokázal jsem rozlišit, zda hlasitěji nebo tišeji, jen jsem je slyšel. Byl to radostný zvuk, hodil se k nové malbě ve starém, obnovovaném domě.

„Řekni malířům, až jí budou natírat dopisní schránku,“ ozval se Fritz, „ať nechají místo jen na jedno jméno, ja?“

„Správně,“ kývl Henry. Naklonil hlavu ke straně a pak se zamračil. „Už plave dlouho. Co když se nevrátí?“

„To by nebylo tak špatné,“ řekl jsem. „Miluje vodu na volném moři.“

„Po bouři se vzdouvá, skvělé na surfing. Hej! Tohle bylo nahlas!“

Ten druh hlasitosti, který vydá za teatrální vstup na scénu.

S dokonalým načasováním alejí za Rattiganovic domem přiburácel taxík.

„Bože!“ napadlo mě. „Já vím, kdo to je!“ Práskly dveře. Pískem, který se táhl mezi domem a bazénem u moře, se brodila žena se zaťatými pěstmi. Postavila se přede mne jako vysoká pec a zvedla pěst.

„Co můžeš říct na svou obranu?“ zvolala Maggie.

„Pardon?“ zamektal jsem.

„Pardon!“

Rozmáchla se a strašně mě praštila do nosu.

„Jen do něj,“ navrhoval Crumley.

„Ještě jednu pro štěstí,“ nabízel Fritz.

„Co se děje?“ dotazoval se Henry.

„Mizero!“

„Já vím.“

„Zkurvysynu!“

„Ano,“ řekl jsem.

Udeřila podruhé.

Vytryskla krev. Zaplavila mi bradu a zmáčela zvednuté ruce. Maggie couvla.

„Ach bože,“ vykřikla, „co jsem to udělala!“

„Praštila jsi zkurvysyna a mizeru,“ odpověděl Fritz.

„Správně,“ souhlasil Crumley.

„Vy se do toho nepleťte!“ zaječela Maggie. „Sežeňte někdo náplast.“

Podíval jsem se na lesklý proud na rukou. „Náplasti nepomůžou.“

„Zmlkni, ty přitroublý sukničkáři!“

„Jen jedna,“ zamektal jsem.

„Drž!“ zařvala a znovu zvedla pěst.

Já držel a ona se zhroutila.

„Ne, ne, dost, dost,“ plakala. „Ach bože, tohle je příšerné.“

„Jen do toho, zasloužím si to,“ řekl jsem.

„Zasloužíš, zasloužíš?“

„Jo,“ řekl jsem.

Maggie upřela zlobný pohled do příboje. „Kde je? Tam venku?“

„Někde.“

„Doufám, že se nikdy nevrátí.“

„Já taky.“

„Co to sakra znamená?“

„To nevím,“ řekl jsem co nejtišeji. „Možná tam patří. Možná má přátele, hloupé přátele, a možná by s nimi měla zůstat a nikdy se nevracet.“

„Jestli se vrátí, tak ji zabiju.“

„Pak na tom bude líp, když zůstane venku.“

„Bráníš ji? Čert tě vem!“

„Ne, jen říkám, že by se nikdy neměla vracet. Vždycky byla šťastnější v takovéhle dny, po bouři, když jsou správné vlny a mraky odejdou. Párkrát jsem ji tak viděl. Celý den nepila, jen pořád plavala daleko a vždycky s příslibem toho, že se nevrátí.“

„Co to do tebe vjelo? Co to vjelo do ní?“

„Nikdo neví. Stává se to pořád. Žádná alibi. Věci se prostě stávají a to další, co člověk ví, je, že všechno šlo k čertu.“

„Mluv dál, možná to začne dávat smysl.“

„Ne, čím víc řečí, tím míň smyslu. Dlouho byla ztracená. Teď, snad, je nalezená. Hodně pitomostí, hodně nesmyslů, já nevím. Slíbil jsem jí, že když odplave se všemi těmi jmény, možná připlave zpátky jen jako jediná. Sliby, sliby. Dozvíme se to, až se vrátí na břeh.“

„Zmlkni. Ty víš, že tě miluju, viď, ty natvrdlý mizero?“

„Vím.“

„Přes tohle všechno, ty kryso, tě pořád miluji, bůh mi pomoz. Musí tohle snášet všechny ženy?“

„Většina,“ řekl jsem. „Většina. Žádná vysvětlování. Žádný důvod. Hrozné pravdy. Pes se toulá. Pes se vrátí domů. Pes se usměje. Ty ho praštíš. On ti odpustí za tvé odpuštění. A má na výběr zpátky domů do boudy, nebo osamělý život. Já nechci osamělý život. Ty ano?“

„Bůh mi pomoz, ne, nechci. Utři si nos.“

Utřel jsem si ho. Další krev.

„Mrzí mě to,“ plakala.

„Nelituj. To je pro tebe to poslední. Nelituj.“

„Počkat!“ řekl Henry. „Poslouchejte.“

„Co?“ zeptali se všichni najednou.

„Cítíte to?“ řekl Henry.

„Co, co, zatraceně?“

„Ten velký příboj, ta největší vlna, blíží se, zrovna teď,“ mumlal Henry. „A nese něco s sebou.“

Daleko od břehu štěkali lachtani. Daleko od břehu se balila obrovská vlna.

Crumley, Fritz, Henry, Maggie a já jsme zatajili dech.

A vlna se přihnala.

97