Tetovaný

Brett Peter V.

Fantom Print (2010)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Noc co noc přicházejí s tmou jadrnci – démoni, kteří na sebe berou děsivou podobu i podstatu. Planou sžíravou nenávistí k lidstvu, vládnou nadpřirozenou silou a mocí. Po stovky let pozvolna vyhlazují lidské stádo, které se před nimi skrývá za magickými chranami – mocnými symboly, jejichž původ je zahalen tajemstvím a ochrana děsivě křehká. Kdysi bojovali lidé s jadrnci za rovných podmínek a zastavili je. Jenže ty dny jsou dávno pryč. Démoni sílí, zatímco lidí díky každonočním útokům ubývá. Nyní svítá lidstvu naděje. Tři mladí lidé, kteří přežili krutý démonský útok, se odváží o nemožné – vystoupí zpoza křehkého bezpečí chran a riskují vše v zoufalé snaze odhalit tajemství minulosti. Arlen přinese jakoukoli oběť za svobodu. Truchlivá životní pouť ho dovede až za hranice lidské moci. Rojer, zmrzačený démonem, který mu zabil rodiče, hledá útěchu v hudbě – a objevuje, že hudba může být stejně tak útočištěm jako zbraní. Krásná Leesha se stane obratnou léčitelkou, ale lektvary mohou i ublížit… Společně budou čelit noci.

Peter V. Brett

Tetovaný

TRITON

Praha / Kroměříž

Peter V. Brett

Tetovaný

Copyright © 2009 by Peter Brett

Translation © Mirka Polová, 2010

Ward symbols © Lauren K. Cannon, 2009

Cover © Larry Rostant, 2010

© TRITON, 2010

ISBN 978-80-7387-354-7

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

Otzimu, prapůvodnímu Tetovanému muži

Poděkování

Zvláštní poděkování všem, kdo tuto knihu cvičně četli, což byli: Dani, Myke, Amelia, Neil, Matt, Joshua, Steve, máma, táta, Trisha, Netta a Cobie. Vaše rady a podpora mi umožnily změnit zálibu v něco víc. A mým nakladatelkám Liz a Emmě, které riskly nového autora a dohnaly mne k tomu, abych překonal i své vlastní vysoké nároky. Bez vás bych to nikdy nedokázal.

Část první

TIBBETSKÁ ŘÍČKA

318-319 p. N. (po Návratu)

Kapitola 1

Následky

319 p. N.

Zaduněl velký roh.

Arlen na chvíli ustal v práci a zadíval se na levandulovou šmouhu jitřní oblohy. Ve vzduchu ještě lpěla mlha, která v sobě nesla vlhkou, nakyslou pachuť, až moc dobře známou. Čekal v ranním tichu, doufal, že se mu to jen zdálo, a v útrobách se ponenáhlu rodil děs. Bylo mu jedenáct.

Přišla odmlka a pak roh zadul dvakrát rychle za sebou. Jednou dlouze a dvakrát krátce znamená jihovýchod. Podlesí. Táta má u Drvoštěpských kamarády. Za Arlenem se otevřely dveře do domu a Arlen věděl, že tam bude máma, s dlaněmi přitisknutými na ústa.

Arlen se vrátil k práci, nebylo zapotřebí mu říkat, ať si pospíší. Některé věci mohou den dva počkat, ale dobytek se stejně musí nakrmit a krávy podojit. Nechal zvířata v chlévech, otevřel seníky, prasatům nalil pomyje a utíkal pro dížku na mléko. Máma už dřepěla pod první krávou. Popadl volnou stoličku a společně nalezli při práci rytmus ve zvuku mléka dopadajícího na dřevo, který vybubnovával pohřební pochod.

Když se přesouvali k další dvojici v řadě, viděl Arlen, že táta začíná zapřahat do káry jejich nejsilnějšího koně, pětiletou kaštanovou hnědku Missy. Při práci se mračil.

Co najdou tentokrát?

Zanedlouho už seděli v káře a kodrcali k malému shluku chalup u lesa. Bylo to tam nebezpečné, přes hodinu běhu k nejbližší chraněné budově, jenže stavební dříví je potřeba pořád. Máma se za jízdy zachumlala do obnošeného šálu a pevně k sobě Arlena přitiskla.

„Já už jsem velký, mami,“ bránil se Arlen. „Nemusíš mě chovat jako malé dítě. Já se nebojím.“ Nebyla to tak úplně pravda, ale u ostatních dětí mu nijak neposlouží, jestli ho uvidí přijíždět přilepeného na mámu. Už tak se mu posmívají ažaž.

„Já se bojím,“ řekla máma. „Co když potřebuji přitulit já?“

Arlen rázem zpychl, a jak kodrcali po cestě dál, zase se k matce přivinul. Nikdy ho nedokázala ošálit, ale stejně vždycky věděla, co říct.

Dávno před tím, než dojeli do cíle, jim sloup mastného kouře řekl víc, než toužili vědět. Pálí tam mrtvé. A rozdělat ohně tak brzy, ani nepočkat na ostatní, aby se mohli společně pomodlit, znamená, že jich je hodně. Moc na to, aby se modlili za každého zvlášť, jestli s tím mají být do soumraku hotoví.

Ze statku Arlenova otce do Podlesí to bylo víc jak pět mil. Než tam dojeli, bylo uhašeno i těch posledních pár hořících chalup, i když popravdě už tam nemělo moc co hořet. Patnáct chaloupek a všechny shořely na suť a popel.

„I sáhy dříví,“ poznamenal Arlenův táta a odplivl si přes postranici na zem. Bradou ukázal na zčernalé trosky, které zbyly ze sezonního rubáni. Arlen se otráveně ušklíbl při pomyšlení, jak asi má rozviklaná ohrada kolem výběhu pro dobytek vydržet další rok, a okamžitě se zastyděl. Vždyť je to přece jen dřevo.

Když zastavovali, už se ke káře blížila starostka Selia, kterou Arlenova matka někdy nazývala Selií Jalovou; rázná žena, vysoká a hubená, s kůží hrubou jako podešev. Dlouhé šedé vlasy si stahovala do pevného drdolu a šál nosila jako odznak úřadu. Nestrpěla žádné hlouposti, jak Arlen nejednou zjistil z konce její hole, ale dnes ho její přítomnost uklidňovala. Stejně jako z táty i ze Selie čišelo něco, co v něm vzbuzovalo pocit bezpečí. I když Selia nikdy vlastní děti neměla, jednala s každým z Tibbetské Říčky jako rodič. Jen málo lidí se jí mohlo rovnat v moudrosti a ještě méně v tvrdohlavosti. Když to měl člověk u Selie dobré, cítil se s ní nejbezpečněji na světě.

„Dobře, že jste přišli, Jephe,“ řekla Selia Arlenovu otci. „I Silvy a malý Arlen,“ dodala a kývla jim na pozdrav. „Potřebujeme každou ruku. I chlapec může pomoci.“

Arlenův otec už slézal z káry a jenom ponuře zachrčel. „Vzal jsem sebou nářadí,“ poznamenal. „Stačí říct, kam se máme přidat.“

Arlen posbíral z káry drahocenné nářadí. Kov byl v Říčce vzácný a táta byl na své dvě lopaty, krumpáč a pilu pyšný. Dnes to všechno přijde velmi k užitku.

„Kolik jich chybí?“ zeptal se Jeph, ale nevypadalo to, že by to chtěl vědět doopravdy.

„Dvacet sedm,“ odpověděla Selia. Silvy se zajíkla a přitiskla si dlaň na ústa. Do očí jí vhrkly slzy. Jeph si znovu odplivl.

„Přežil někdo?“ zeptal se.

„Pár,“ odpověděla Selia. „Manie“ – ukázala holí na chlapce, který stál a hleděl na pohřební hranici – „utíkal potmě celou cestu až k mému domu.“

Silvy vyjekla. Utíkat takovou dálku, to ještě nikdy nikdo nepřežil. „Chrany na domě Brina Drvoštěpa vydržely skoro celou noc,“ pokračovala Selia. „Brine s rodinou všechno viděli. Pár lidí jadrncům uteklo a schovalo se u nich, jenže pak se požáry rozšířily a jim chytla střecha nad hlavou. Čekali v hořícím domě, dokud nezačaly praskat trámy, a pak, jen pár minut před úsvitem, to riskli a vyběhli ven. Brinovu manželku Meenu a jejich syna Poula jadrnci zabili, ale ostatní to zvládli. Popáleniny se zahojí, i děti budou časem v pořádku, ale jinak…“

Ani to nemusela dopovědět. Ti, kteří útok démonů přežili, stejně brzy poté hledali smrt. No, ne všichni, to ne, ba dokonce ani většina, ale dost. Někteří si sami vzali život, jiní prostě tupě civěli do prázdna a odmítali jíst a pít, až uchřadli. Říkalo se, že útok člověk doopravdy nepřežije, dokud neuplyne rok a den.

„Pořád jsme se ještě asi tuctu nedopočítali,“ dodala Selia, ale s pramalou nadějí v hlase.

„Vykopeme je,“ souhlasil zachmuřeně Jeph, s pohledem upřeným na sesuté domy. Mnohé ještě doutnaly. Drvoštěpové si stavěli chalupy převážně z kamene, aby se chránili před požáry, ale dokonce i kámen hoří, když chrany selžou a na jednom místě se shromáždí dost ohnivých démonů.

Jeph se přidal k mužům, kteří s několika zdatnějšími ženami odklízeli trosky a odváželi mrtvé na pohřební hranici. Mrtvoly se samozřejmě musí spálit. Nikdo by nechtěl být pochován v zemi, z níž noc co noc povstávají démoni. Statný pastýř Harral si vykasal rukávy od hábitu a každého mrtvého zvedl na hranici sám, a zatímco nebožtíky stravovaly plameny, mumlal modlitby a kreslil do vzduchu chrany.

Silvy se přidala k ženám, které shromažďovaly menší děti a pod bdělým okem Coline Trigg, kořenářky z Říčky, ošetřovaly raněné. Ale žádné bylinky nemohly utišit bolest těch, kdo to přežili. Brine Drvoštěp, rovněž zvaný Brine Ramenáč, obr s dunivým chechotem, který vždycky Arlena vyhazoval do vzduchu, když přijeli pro dříví, teď seděl v popelu u trosek svého domu, tupě bušil hlavou do zčernalé zdi, sám pro sebe si cosi mumlal a choulil se, jako by mu byla zima.

Arlena poslali s ostatními dětmi nosit vodu a vybírat ze sáhů dříví, co se dá zachránit. Do konce roku ještě zbývá pár teplých měsíců, ale narubat dřevo na celou zimu už nestihnou. Letos se zase bude topit trusem a doma to bude smrdět.

Arlena znovu hryzlo svědomí. On přece neleží na pohřební hranici ani se netluče do hlavy hrůzou, že o všechno přišel. Je horší osud než chalupa, kde smrdí lejna.

Jak dopoledne pomalu ubíhalo, přicházeli další a další vesničané s rodinami a veškerými zásobami, které mohli oželet. Přicházeli z Rybářské Zátoky a Návsí, přicházeli z Náhorních Slatin i z Mokrých Blat. Přišli dokonce i někteří až z Jižní Hlásky. A Selia jednoho po druhém vítala špatnými zprávami a hnala je do práce.

S více než stovkou rukou zdvojnásobili muži svůj výkon; polovina pokračovala v kopání, ostatní se vrhli na jedinou zachranitelnou budovu, která v Podlesí zbyla: dům Brina Drvoštěpa. Pustili se do odklízení trosek a už tam tahali i nové kameny, a Selia mezitím odvlekla pryč Brina; nějak se jí podařilo toho vrávorajícího obra podepřít. Pár lidí vytáhlo chraničářské náčiní a zatímco děti dělaly došky na střechu, začali malovat nové chrany. Než padne tma, bude chalupa zase opravená.

Na tahání dřeva dali Arlena do dvojice s Cobiem Rybářem. Děti už nakupily slušnou hromadu, ale stejně to byl jen zlomek toho, co bylo ztraceno. Cobie byl velký, zavalitý kluk s černými kudrnami a chlupatýma rukama. Mezi ostatními dětmi byl oblíbený, ale byla to obliba na cizí účet. Jen málo dětí toužilo být vystaveno jeho urážkám a ještě méně jeho bití.

Cobie týral Arlena celé roky a ostatní děti držely s ním. Jeph měl nejsevernější statek v Říčce, daleko od Návsí, kde se děti obvykle scházely, a Arlen se většinu svého volného času potuloval po Říčce sám, takže většině dětí připadalo výhodné předhodit zlomyslnému Cobiemu jako oběť právě jeho.

Kdykoli šel Arlen na ryby nebo procházel cestou do Návsí kolem Rybářské Zátoky, tak to Cobie a jeho kamarádi nějak vyčenichali a vždycky na tom samém místě čekali, až se bude vracet domů. Někdy mu jen nadávali nebo do něj strkali, jindy přišel domů zakrvácený a samá modřina a máma mu vyčítala, že se pere.

Nakonec toho měl Arlen už dost. Schoval si na tom místě pořádný klacek, a když se na něj Cobie se svými kamarády zase jednou vrhl, předstíral, že utíká, jen aby zničehonic vyčaroval svůj kyj, a jak se s ním vracel zpátky, už se rozmachoval.

Cobie to schytal první, dostal takovou ránu, že zůstal ležet v prachu, brečel a z ucha mu tekla krev. Willumovi to vyneslo zlomený prst a Gart víc jak týden kulhal. Oblibu u ostatních dětí to Arlenovi nezískalo a táta ho seřezal rákoskou, ale ti kluci už ho pak nikdy neotravovali. Dokonce i teď obcházel Cobie Arlena hezky obloukem, a i když byl mnohem větší, tak sebou při každém Arlenově nečekaném pohybu trhnul.

„Jsou tady živí!“ vykřikl najednou Bil Pekař, který stál u sesuté chalupy na kraji Podlesí. „Slyším je, jsou uvěznění ve sklepě na brambory!“

Všichni okamžitě nechali práce a utíkali k němu. Odklidit trosky by trvalo moc dlouho, a tak se muži pustili do kopání. Hřbety se ohýbaly s němou horlivostí. Brzy prorazili sklepní stěnu z boku a začali je vytahovat ven, špinavé a vyděšené, ale všechny plné života. Tři ženy, šest dětí a jeden muž.

„Strýčku Cholie!“ vykřikl Arlen a v tom okamžiku už tam byla máma a objímala bratra, který vrávoral jako opilý. Arlen utíkal k nim a vecpal se mu pod druhé rameno, aby ho podepřel.

„Cholie, co tady děláš?“ vyhrkla Silvy. Cholie opouštěl svou dílnu v Návsí jen vzácně. Máma Arlenovi vyprávěla snad tisíckrát, jak společně s bratrem vedla kovárnu a Jeph začal svým koním lámat podkovy, aby měl důvod tam za ní chodit.

„Šel jsem za Annou Drvoštěpovou,“ zamumlal Cholie. Rval si vlasy, už si vytrhal celé chumáče. „Zrovna když jsme otevřeli skrýš, tak prorazili přes chrany…“ Kolena se mu podlomila a svou váhou strhl Arlena a Silvy na zem. Klečel v prachu a plakal.

Arlen se podíval na ostatní zachráněné. Anna Drvoštěpova mezi nimi nebyla. Hrdlo se mu sevřelo, když šly kolem děti. Znal každé jedno z nich, znal jejich rodiny, věděl, jak vypadaly jejich chalupy uvnitř i zvenčí a jak se jmenovala jejich zvířata. Když šly kolem, na vteřinu se mu podívaly do očí a v tom okamžiku prožil ten útok jejich očima. Viděl sám sebe, jak ho cpou do díry v zemi, zatímco ti, kteří se tam už nevešli, se obracejí proti jadrncům a ohni. Najednou se začal dusit a nebyl schopen to zastavit, až ho nakonec Jeph praštil do zad a vzpamatoval ho.

*

Právě dojídali studený oběd, když na opačné straně Říčky zaduněl roh.

„Dva za jeden den, to snad ne?“ vyjekla Silvy a přitiskla si ruku na ústa.

„Pah,“ zavrčela Selia. „V poledne? Mysli, ženská!“

„Tak co…?“

Selia si jí dál nevšímala, zvedla se a šla si pro nějaký roh, aby na signál odpověděla. Keven Blaťan měl roh po ruce, jako ostatně lidé z Mokrých Blat vždycky. Na blatech se člověk snadno ztratí a nikdo netouží bezmocně bloudit, když kolem povstávají bahenní démoni. Keven dul sled tónů, až se mu tváře nadouvaly jako žábě.

„Poslovský roh,“ sdělil Silvy Coran Blaťan, šedovousý starosta Mokrých Blat a Kevenův otec. „‚si viděli kouř. Keven jim povidá, co se stalo a kde šickni sme.“

„Posel na jaře?“ podivil se Arlen. „Myslel jsem, že chodí na podzim po žních. Vždyť jsme posledního úplňku teprv skončili se setím!“

„Loni zpodzimka nepřišel posel vubec,“ odtušil Coran a dírou po chybějícím zubu vyplivl zpěněnou hnědou šťávu z kořínku, který zrovna žvýkal. „Dělali sme si starosti, že se něco stalo. Mysleli sme, že nám až do příštího podzimu žádný posel sůl nepřinese. Nebo že třeba jadrnci dobyli Svobodná města a my sme zůstali sami.“

„Jadrnci Svobodná města přece nikdy dobýt nemůžou,“ namítl Arlen.

„Arlene, sklapni!“ zasyčela Silvy. „Mluví stařešina!“

„Nech ho,“ řekl Coran. „Byls někdá ve Svobodném městě, chlapče?“ zeptal se Arlena.

„Ne,“ přiznal Arlen.

„Znáš někoho, kdo byl?“

„Ne,“ přiznal opět Arlen.

„Tak co z tebe dělá takového znalce?“ zeptal se Coran. „Kromě poslů nikdo v žádnym nikdá nebyl. Jedině poslové se odváží do noci a putujou tak daleko. Kdo může tvrdit, že Svobodná města nejsou jen nějaké osady jako Říčka? Dyž můžou jadrnci dostat nás, můžou dostat i je.“

„Starý Vepř je ze Svobodných měst,“ vzpomněl si Arlen. Rusco Vepř byl nejbohatší muž ve vesnici. Provozoval hokynářství, které bylo centrem veškerého obchodu v Tibbetské Říčce.

„Jo,“ řekl Coran, „a starý Vepř mi už před lety řek, že jedna cesta mu ouplně stačila. Myslel, že se za pár let vrátí, ale pak si řek, že mu to za to riziko nestojí. Takže se zeptej jeho, jestli je ve Svobodných městech bezpečnějc než jinde.“

Arlenovi se tomu nechtělo věřit. Na světě přece musí být někde bezpečno. Ale hlavou mu znovu bleskla vidina sebe sama, jak ho hážou do sklepa, a on věděl, že v noci není doopravdy bezpečno nikde.

Posel dorazil za hodinu. Byl to vysoký třicátník s hnědými vlasy na ježka, krátkou hustou bradkou a rozložitými rameny. Na sobě měl brněnici, dlouhý černý plášť, silné kožené rajtky a vysoké holínky. Jel na bujné štíhlé lesklé hnědce. K sedlu měl přivázaný postroj s množstvím různých oštěpů. Blížil se k nim celý zakaboněný, ale v ramenou se držel hrdě a záda měl rovná. Pohledem přelétl sešlost a snadno našel starostku, která vstoje vydávala rozkazy. Navedl koně k ní.

Pár kroků za ním jel na těžce naložené káře tažené dvojicí tmavě hnědých mul žonglér. Strakatý kabátek, vedle sebe na kozlíku položenou loutnu. Vlasy barvy, že to Arlen ještě nikdy neviděl, jako bledá mrkev, a pleť tak světlá, jako by se jí slunce nikdy nedotklo. Hrbil se v ramenou a vypadal, že je se silami na dně.

S pravidelným každoročním poslem vždycky jezdil žonglér. Pro děti i některé dospělé byl žonglér z těch dvou ten důležitější. Kam Arlenova paměť sahala, vždycky to byl ten samý, šedovlasý, ale čiperný a rozverný. Tenhle nový byl mladší a tvářil se nevrle. Děti se k němu okamžitě rozběhly a mladý žonglér rázem ožil; rozmrzelý výraz se rozplynul tak rychle, že Arlen začal váhat, jestli se mu to nezdálo. Žonglér byl vmžiku z káry dole a k nadšení dětí rozvířil ve vzduchu barevné koule.

Ostatní včetně Arlena zapomněli na práci a sbíhali se k příchozím. Selia je zhurta zahnala, že nic takového nebude. „Den není o nic delší jen proto, že přijel posel!“ vyjela na ně. „Zpátky do práce!“

Reptali, ale všichni se vrátili ke své práci. „Ty ne, Arlene,“ zadržela ho Selia. „Ty pojď sem.“ Arlen odtrhl zrak od žongléra a došel k ní, zrovna když k ní dojel i posel.

„Selia Jalová?“ zeptal se.

„Selia úplně postačí,“ odtušila škrobeně Selia. Posel vyjeveně zamrkal a zrudl, až skvrna bledých tváří nad vousy nabrala sytě červenou barvu. Seskočil z koně a hluboce se poklonil.

„Omlouvám se,“ řekl. „Nemyslel jsem to tak. Graig, váš obvyklý posel, mi sdělil, že ti tak říkají.“

„Je milé zjistit, co si o mně Graig po takových letech myslí,“ utrousila Selia, leč nijak potěšeně.

„Myslel,“ opravil ji posel. „Je mrtvý, paní.“

„Mrtvý?“ podivila se Selia a najednou posmutněla. „Byl to…?“

Posel zavrtěl hlavou. „Dostalo ho nastuzení, ne jadrnci. Já jsem Ragen, váš letošní posel, dělám to jako laskavost pro jeho vdovu. Počínaje příštím podzimem vám cech vybere nového posla.“

„Zase rok a půl do dalšího posla?“ zeptala se Selia a vyznělo to, jako by se mu chystala vynadat. „Poslední zimu jsme bez podzimní soli přečkali jen taktak,“ dodala. „Já vím, že v Milnu ji berete jako samozřejmost, ale nám se kvůli mizernému láku zkazila polovina masa a ryb. A co naše dopisy?“

„Nezlob se, paní,“ hájil se Ragen. „Vaše osady jsou hodně stranou od obvyklých cest a vysílat každý rok zvláštního posla na více než měsíční cestu je drahé. Poslovskému cechu chybí lidé, a co teprve teď, když Graig zemřel na nastuzení.“ Trpce se uchechtl a potřásl hlavou, ale neuniklo mu, že se přitom Selia zachmuřila.

„Nechtěl jsem tě urazit, paní,“ dodal rychle. „Byl to i můj přítel. Jenomže… jen nemnoho nás poslů to dopracuje ke střeše nad hlavou, posteli pod sebou a mladé ženě po boku. Víš, dřív nás obvykle dostane noc.“

„Vím,“ povzdechla si Selia. „Ty máš ženu, Ragene?“ zeptala se.

„Jo,“ odpověděl posel, „i když ji k jejímu potěšení a mému utrpení vídám méně než svou kobylu.“ Dal se do smíchu a Arlena to zmátlo, protože mu nepřipadalo nijak veselé mít ženu, které muž nechybí.

Selia to zřejmě nepostřehla. „Co kdybys ji neviděl vůbec?“ zeptala se. „Co kdyby všechno, co tě s ní spojuje, byly dopisy jednou za rok? Jak by ti bylo, kdyby ses dozvěděl, že se tvoje dopisy o půl roku zpozdí? V této vesnici žijí lidé, kteří mají ve Svobodných městech příbuzné. Odešli s tím či oním poslem a někteří jsou pryč už dvě generace. Ti lidé se už domů nevrátí, Ragene. Dopisy jsou vše, co od nich máme, a oni od nás.“

„Plně s tebou souhlasím, paní,“ pravil Ragen, „ale já o tom nerozhoduji. Vévoda…“

„Ale po návratu budeš s vévodou mluvit, že?“ zeptala se Selia.

„Budu,“ odpověděl.

„Mám ti ten vzkaz napsat?“ zeptala se Selia.

Ragen se usmál. „Myslím, že si to dokážu zapamatovat, paní.“

„Snaž se.“

Ragen se znovu uklonil, ještě hlouběji. „Omlouvám se, že přijíždím v tak pochmurný den,“ řekl a očima střelil po pohřební hranici.

„Neumíme poručit dešti, kdy má přijít, ani větru, ani zimě,“ povzdechla si Selia. „Ani jadrncům. Takže navzdory tomu musí jít život dál.“

„Život jde dál,“ souhlasil Ragen, „ovšem pokud mohu já nebo můj žonglér nějak pomoci… Mám silný hřbet a zranění po jadrncích jsem ošetřoval již mnohokrát.“

„Tvůj žonglér už pomáhá,“ odtušila Selia a kývla bradou směrem k mladíkovi, který zpíval a předváděl své kejkle. „Zabaví ty malé, dokud budou jejich rodiče pracovat. A pokud jde o tebe… Jestli se máme z této pohromy vzpamatovat, tak se příštích pár dní nezastavím. Nebudu mít čas roznášet poštu, ani číst dopisy těm, kdo se ještě číst nenaučili.“

„Můžu přečíst dopisy těm, kdo číst neumí, paní,“ nabídl se Ragen, „ale neznám vaši vesnici tak dobře, abych je mohl roznést.“

„To nebude zapotřebí,“ odpověděla Selia a popostrčila k němu Arlena. „Tady Arlen tě dovede do hokynářství v Návsí. Až budeš předávat sůl, dej Ruscovi Vepřovi i dopisy a balíčky. Když tam bude sůl, tak tam zaběhnou skoro všichni a Rusco je jeden z mála lidí ve vesnici, kteří umí číst a počítat. Ten starý vydřiduch sice bude lamentovat a bude to chtít zaplatit, ale řekni mu, že v krušných dobách se musí zapojit celá vesnice. Řekni mu, aby ty dopisy rozdal a těm, kdo neumí číst, je přečetl, jinak že příště nehnu prstem, až mu bude vesnice chtít hodit oprátku na krk.“

Ragen se na Selii pátravě zahleděl, asi se snažil zjistit, jestli nežertuje, ale její kamenný výraz nic takového nenaznačoval. Znovu se poklonil.

„Tak sebou hoďte,“ popohnala je Selia. „Mrskněte sebou, ať jste zpátky, než se tady budou lidi sbírat na noc k odchodu. Jestli ty a tvůj žonglér nechcete Ruscovi platit za nocleh, kdokoli tady vám rád nabídne svůj dům.“ Vyhnala je na cestu a obrátila se zpátky, aby vyhubovala těm, kdo přestali pracovat a hleděli na příchozí.

*

„To je vždycky tak… rázná?“ zeptal se Ragen Arlena, když šli k žonglérovi, který se věnoval nejmenším dětem. Zbytek byl nahnán zpátky do práce.

Arlen si odfrkl. „Měl bys ji slyšet, jak mluví se stařešiny. Máš štěstí, že jsi vyvázl se zdravou kůží, když jsi ji nazval Jalovou.“

„Graig tvrdil, že jí takhle říkají všichni,“ bránil se Ragen.

„To ano,“ souhlasil Arlen, „ale ne jí do očí, pokud nechtějí dráždit jadrnce bosou nohou. Tady každý skáče, jak Selia píská.“

Ragen se uchechtl. „A přitom je to stará Dcera,“ mudroval. „U nás doma jen Matky předpokládají, že na jejich rozkaz každý vyskočí.“

„Jaký je v tom rozdíl?“ zeptal se Arlen.

Ragen pokrčil rameny. „Já vlastně nevím,“ připustil. „Tak to prostě v Milnu chodí. Lidstvo udržuje svět v chodu a Matky udržují lidstvo, takže mají hlavní slovo.“

„Tady je to jedno,“ prohlásil Arlen.

„To všude na vesnici,“ souhlasil Ragen. „Lidí není nazbyt. Ve Svobodných městech je to jiné. Ale kromě Milnu vlastně nedávají ženám velké slovo vůbec nikde jinde.“

„To zní zrovna tak hloupě,“ zamumlal Arlen.

„To jo,“ souhlasil Ragen.

Posel se zastavil a podal Arlenovi otěže svého oře. „Počkej tady chvilku,“ požádal ho a zamířil k žonglérovi. Poodešli stranou, aby si pohovořili, a Arlen viděl, jak se žonglérův výraz opět mění. Nejdřív vzteklý, pak nedůtklivý a nakonec odevzdaný; marně se snažil vzepřít Ragenovi, který celou dobu zachovával kamennou tvář.

Aniž posel spustil z žongléra zlostný pohled, mávl na Arlena, aby k nim přivedl koně.

„… fuk, jak jsi unavený,“ syčel Ragen, „ti lidé tady dělají strašnou práci, a jestli ty budeš muset celé odpoledne tancovat a žonglovat, abys zabavil děti, než budou dospělí hotoví, tak na tom pořád budeš zatraceně líp! A teď zase nasaď veselý obličej a jdi na to!“ Vytrhl Arlenovi otěže a hodil je žonglérovi.

Než si mladý žonglér Arlena všiml, stihl si ho Arlen dobře prohlédnout a viděl výraz plný nevole a strachu. Ale jakmile žonglér zaznamenal, že ho někdo pozoruje, tvář se mu zčeřila a vzápětí z něj byl zase ten čiperný, veselý chlapík, který tančí dětem.

Ragen odvedl Arlena ke káře a oba si na ni vylezli. Ragen práskl otěžemi a obrátil zpátky na prašnou pěšinu, která vedla na hlavní cestu.

„O čem jste se to hádali?“ zeptal se Arlen do kodrcání káry.

Posel na něj chvíli hleděl, pak pokrčil rameny. „Keerin je poprvé tak daleko z města,“ řekl. „Když nás byla celá skupina a on měl krytý povoz na spaní, tak byl statečný ažaž, ale co jsme se odpojili a nechali zbytek karavany v Angiers, nezvládá to ani zdaleka tak dobře. Je z jadrnců strachy bez sebe, proto je z něj mizerný společník.“

„To by do něj jeden neřekl,“ poznamenal Arlen a ohlédl se dozadu na žongléra, který zrovna metal salta.

„Žongléři mají své komediantské fígle,“ sdělil mu Ragen. „Dokážou tak přesvědčivě předstírat, že jsou něco, co nejsou, až o tom na chvíli přesvědčí dokonce i sami sebe. Keerin předstíral, že je statečný. Dělal cechovní zkoušky na cestování a prošel, jenže dokud si to někdo nevyzkouší doopravdy, nikdy nevíš, jak se bude držet po dvou týdnech na pusté cestě.“

„A jak vůbec dokážete přečkat noci venku na cestách?“ zeptal se Arlen. „Táta říká, že kreslit chrany do hlíny znamená koledovat si o problémy.“

„Tvůj táta má pravdu,“ přisvědčil Ragen. „Podívej se do té přihrádky, co máš u nohou.“

Arlen se tam podíval a vytáhl velký pytel z měkké kůže. Uvnitř byl provaz s uzly a na něm navlečené lakované dřevěné destičky větší než jeho dlaň. Vytřeštil oči, když uviděl, že na nich jsou vyřezané a namalované chrany.

Arlen to okamžitě poznal: cestovní chranový kruh, tak velký, aby se jím dala obehnat kára a ještě něco víc. „Něco takového jsem ještě nikdy neviděl,“ vyhrkl.

„Není nijak snadné ho vyrobit,“ poučoval ho posel. „Většina poslů se tomuto umění učí celá učednická léta. Tyto chrany nerozmaže vítr ani déšť. Ale ani tak to není to samé, jako za chraněnými zdmi a dveřmi. Už jsi někdy stál tváří v tvář jadrnci, chlapče?“ zeptal se, obrátil se a stroze se na Arlena zadíval. „Už jsi někdy zažil, jak se po tobě rozmachuje a ty nemáš kam utéct a nemáš na obranu nic vyjma magie, kterou nevidíš?“ Potřásl hlavou. „Možná jsem na Keerina moc přísný. Zkoušku zvládl dobře. Trochu řval, ale to se dalo čekat. Jenže ono je to noc co noc jiné. Někdo za to zaplatí; vždycky se může stát, že na chranu dopadne nějaký zbloudilý list, a pak…“ Najednou zasyčel a prsty zaťatými jako pařáty máchl po Arlenovi a rozesmál se, když chlapec nadskočil.

Arlen přejížděl palcem po každé jedné hladké, lakované chraně a vnímal jejich sílu. Na každé stopě lana byla jedna malá destička, víceméně jako u každého chraničení. Napočítal jich více než čtyřicet. „Nemůžou do tak velkého kruhu vletět větrní démoni?“ zeptal se. „Na polích staví táta kůly, aby tam nemohli přistát.“

Muž se na něj maličko překvapeně podíval. „Tvůj táta pravděpodobně jen marní čas,“ poznamenal. „Větrní démoni jsou sice zdatní letci, ale aby vzlétli, tak potřebují místo, kde se můžou rozběhnout, nebo něco, na co můžou vylézt a skočit. Na poli nic moc takového není, takže se jim tam ani nechce přistávat, ledaže by viděli něco tak lákavého, že by nemohli odolat, jako třeba nějakého malého vzpurného chlapce, který natruc spí v obilí.“ Podíval se na Arlena stejným způsobem, jako se na něj díval Jeph, když ho varoval, že jadrnci jsou vážná věc. Jako by to Arlen sám nevěděl.

„Kromě toho se větrní démoni můžou otáčet jen širokým obloukem,“ pokračoval Ragen, „a navíc má většina z nich rozpětí křídel větší, než je tento kruh. Je sice možné, že by se nějaký dokázal dostat dovnitř, ale já jsem nic takového ještě nikdy nezažil. A i kdyby se dostal, tak…“ ukázal na dlouhé, silné kopí, které měl položené vedle sebe.

„Ty dokážeš zabít jadrnce kopím?“ užasl Arlen.

„Pravděpodobně ne,“ odpověděl Ragen, „ale slyšel jsem, že se dají omráčit připíchnutím na chrany.“ Uchechtl se. „Doufám, že si to nikdy nebudu muset ověřovat.“

Arlen na něj vyjeveně zíral.

Ragen se na něj podíval a najednou byl vážný. „Poslovství je nebezpečná práce, chlapče,“ dodal.

Arlen na něj dlouho upřeně hleděl. „Stálo by za to vidět Svobodná města,“ povzdechl si nakonec. „Řekni mi popravdě, jaké je hradiště Miln?“

„Je to to nejbohatší a nejkrásnější město na světě,“ odpověděl Ragen, vyhrnul si drátěný rukáv a ukázal Arlenovi obrázek města uhnízděného mezi dvěma horami, který měl vytetovaný na předloktí. „Vévodské doly skýtají hojnost soli, kovonosné rudy a uhlí. Hradby a střechy jsou tak dobře chráněné, že domovní chrany zažijí útoky jen vzácně. A když na hradby svítí slunce, tak zahanbují i samotné hory.“

„Já jsem ještě nikdy žádnou horu neviděl,“ posteskl si Arlen a prstem přejel po tetování. „Táta říká, že jsou to jen velké kopce.“

„Vidíš ten kopec?“ zeptal se Ragen a ukázal na sever od cesty.

Arlen přikývl. „Náhorní Slatiny. Odtamtud shora se dá vidět celá Říčka.“

Ragen přikývl. „Víš, co to znamená ‚sto‘, Arlene?“ zeptal se.

Arlen znovu přikývl. „Deset párů rukou.“

„No, tak dokonce i jen malá hora je větší než stovka vašich Náhorních Slatin naskládaných na sebe, a hory v Milnu nejsou malé.“

Arlen kulil oči, jak se snažil vstřebat takovou výšku. „Ty se musí dotýkat oblohy,“ usoudil.

„Některé se tyčí dokonce až nad mraky,“ chlubil se Ragen. „Z vršku se můžeš dívat na mraky shora.“

„To bych chtěl někdy vidět,“ zatoužil Arlen.

„Až budeš velký, tak můžeš vstoupit do poslovského cechu,“ řekl mu Ragen.

Arlen zavrtěl hlavou. „Táta říká, že lidé, kteří utíkají, jsou zběhové. A vždycky si odplivne, když to říká.“

„Tvůj táta neví, o čem mluví,“ prohlásil Ragen. „A pliváním se na tom nic nezmění. Bez poslů by vzala za své i Svobodná města.“

„Myslel jsem si, že ve Svobodných městech je bezpečno,“ namítl Arlen.

„Nikde není bezpečno, Arlene. Ne doopravdy. V Milnu žije víc lidí, takže dokáže unést smrt snáze než vesnice jako Tibbetská Říčka, ale stejně si tam jadrnci každý rok vybírají svou daň.“

„Kolik je v Milnu lidí?“ zeptal se Arlen. „V Tibbetské Říčce je nás devět set a Slunečná Pastvina nahoře je prý skoro taky tak velká.“

„V Milnu máme přes třicet tisíc lidí,“ sdělil mu hrdě Ragen.

Arlen se na něj zmateně podíval.

„Tisíc je deset stovek,“ upřesnil posel.

Arlen chvíli přemýšlel, pak zavrtěl hlavou. „Na světě není tolik lidí,“ prohlásil.

„Ale je, a mnohem víc,“ nedal se Ragen. „Tam venku je celý širý svět, pro ty, kdo jsou ochotní čelit tmě.“

Arlen neodpověděl a nějaký čas jeli mlčky.

*

Trvalo asi hodinu a půl, než se kára dokodrcala do Návsí. Návsí, centrum Říčky, se skládalo z několika tuctů chraněných dřevěných chalup lidí, jež řemeslo nenutilo pracovat na obilných či rýžových polích, rybařit ani rubat dříví. Právě tady mohl člověk najít krejčího, pekaře, kováře, bednáře a další.

Uprostřed byla náves, kde se lidé scházeli, a na ní největší dům v Říčce, hokynářství. Vepředu mělo obrovský otevřený šenk se stoly a výčepním pultem, vzadu ještě větší sklad a dole sklep plný téměř všeho, co mělo v Říčce nějakou cenu.

Kuchyni vedly Vepřovy dcery Dasy a Catrin. Za dva body se dalo koupit jídla, že se člověk přecpal k prasknutí, ale Silvy i tak nadávala starému Vepřovi do šizuňků, protože za dva body se dalo koupit dost zrní na celý týden. Ale stejně to spousta svobodných mužů zaplatila, a nebylo to jen kvůli jídlu. Dasy byla srdečná a Catrin kyprá a strýček Cholie říkal, že ti, kteří se s nimi ožení, budou nadosmrti zajištění.

Všichni v Říčce nosili k Vepřovi své zboží, ať už to bylo obilí či kukuřice, maso nebo kožešiny, hrnčířské výrobky či látky, nábytek nebo nářadí. Vepř to převzal, spočítal a přidělil zákazníkovi body, aby si mohl v hokynářství nakoupit jiné věci.

Jenže to vypadalo, že všechno vždycky nějak stojí mnohem víc, než za to Vepř zaplatil. Arlen uměl počítat natolik, aby to poznal. Při prodeji došlo i k několika proslulým hádkám, ale ceny stanovoval Vepř a obvykle si prosadil svou. Stejně jako Vepře všichni nenáviděli, tak ho zároveň potřebovali, a když šel kolem, mnohem spíš mu oprášili kabát a otevřeli dveře, než aby si odplivovali.

Všichni ostatní v Říčce museli pracovat od slunka do slunka, aby si jen taktak vydobyli všechno, co potřebovali, ale Vepř a jeho dcery měli pořád tlusté tváře, kulatá břicha a čisté nové šaty. To Arlen se musel vždycky zachumlat do hadrů, když mu máma vzala šaty na praní.

Ragen s Arlenem uvázali muly před hokynářstvím a šli dovnitř. V šenku nikdo. Obvykle tam lákavě voněla slanina, ale dnes se z kuchyně žádná vůně nehnula.

Arlen rychle posla předběhl, aby byl u výčepního pultu první. Rusco tam měl malý bronzový zvonek, který si s sebou přinesl ze Svobodných měst, a Arlen ten zvonek miloval. Praštil do něj rukou, zvonek průzračně zacinkal a Arlen se nadšeně zazubil.

Vzadu něco bouchlo, závěsy za výčepem se rozhrnuly a vstoupil Rusco. Byl to urostlý chlap, i teď, v šedesáti, silný a rovný, ale kolem pasu visely měkké, odulé faldy a kovově šedé vlasy už z vrásčitého čela ustupovaly. Na sobě měl lehké kalhoty, kožené trepky a čistou bílou bavlněnou košili, s rukávy vykasanými do půlky masitých předloktí. Bílá zástěra byla jako vždy bez poskvrnky.

„Arlen Sedlák,“ uvítal chlapce se shovívavým úsměvem, když ho uviděl. „Přišel sis jen hrát se zvonkem, nebo jdeš obchodně?“

„Obchodně jdu já,“ ozval se Ragen a přistoupil blíž. „Rusco Vepř?“

„Rusco postačí,“ odtušil hokynář. „Venkované pořád házejí tím ‚Vepřem‘, i když ne přímo mně do očí. Nemůžou vystát, že se někomu daří.“

„To už je podruhé,“ zamumlal Ragen.

„Prosím?“ opáčil Rusco.

„Podruhé, co mne Graigův cestovní deník svedl na scestí,“ povzdechl si Ragen. „Dnes dopoledne jsem Selii do očí nazval Jalovou.“

„Cha!“ zahýkal Rusco. „Opravdu? Jestli něco stojí za skleničku na účet podniku, tak tohle. Jakže jsi říkal, že se jmenuješ?“

„Ragen,“ odvětil posel, shodil těžkou mošnu a posadil se k pultu. Rusco narazil soudek a sundal z háku dřevěný korbel.

Temně zlaté, kalné pivo napěnilo na korbelu bílou čepici. Rusco načepoval jeden Ragenovi a druhý sobě. Pak střelil pohledem po Arlenovi a načepoval malý pohárek. „Vezmi si to ke stolu a nech dospělé, ať si v klidu pohovoří u výčepu,“ nařídil mu. „A jestlis pobral rozum, tak nebudeš mámě vykládat, že jsem ti nalil.“

Arlen se rozzářil a utekl se svou kořistí dřív, než si to Rusco rozmyslí. Pivo ochutnával o svátcích z tátova korbele, ale vlastní pohár ještě nikdy neměl.

„Pomalu jsem si začínal dělat starosti, že už nikdy nikdo nepřijde,“ slyšel Rusca říkat Ragenovi.

„Graig loni na podzim nastydl, těsně před tím, než měl vyrazit,“ sdělil mu Ragen a zhluboka se napil. „Jeho kořenářka mu řekla, ať cestu odloží, dokud mu nebude líp, ale pak přišla zima a jemu bylo hůř a hůř. Nakonec mě požádal, abych převzal jeho trasu, dokud si cech nenajde někoho jiného. A já jsem beztak musel doprovodit do Angiers solnou karavanu, a tak jsem vzal jednu káru navíc a zajel sem, než to otočím zpátky na sever.“

Rusco mu vzal korbel a znovu ho naplnil. „Na Graiga,“ prohlásil, „skvělého posla a mazaného kšeftovníka.“ Ragen přikývl, muži si ťukli a napili se.

„Ještě jedno?“ zeptal se Rusco, když Ragen praštil korbelem zpátky na pult.

„Graig psal ve svém deníku, že i ty jsi mazaný obchodník,“ podotkl Ragen, „a že se mě nejdřív pokusíš opít.“

Rusco se uchechtl a znovu korbel naplnil. „Po kšeftu už na účet podniku čepovat nemusím,“ utrousil lakonicky a podal Ragenovi pivo s čerstvou čepicí.

„Ale musíš, jestli chceš, aby se tvoje pošta dostala do Milnu,“ ušklíbl se Ragen a přijal korbel.

„Tak koukám, že budeš stejně tvrdý oříšek, jako byl Graig,“ zamručel Rusco a načepoval si pro sebe. „Takhle,“ pravil, když pěna přetekla, „můžeme aspoň oba smlouvat opilí.“ Rozesmáli se a znovu si ťukli.

„Co nového ve Svobodných městech?“ zeptal se Rusco. „Krasijci pořád odhodlaní se sami zničit?“

Ragen pokrčil rameny. „Podle všeho ano. Do Krasie jsem přestal jezdit před pár lety, když jsem se oženil. Příliš daleko a příliš nebezpečné.“

„Takže to, že schovávají ženy pod dekami, s tím nemá nic společného?“ zažertoval Rusco.

Ragen se rozesmál. „Jakáž pomoc,“ povzdechl si, „ale hlavně šlo o to, že podle nich jsou všichni Seveřané, dokonce i poslové, zbabělci, protože netrávíme noci ve snaze nechat se pohltit Jádrem.“

„Možná by nebyli tak bojechtiví, kdyby se víc dívali na své ženy,“ mudroval Rusco. „A co Angiers a Miln? Pořád se vévodové hašteří?“

„Jako vždy,“ odpověděl Ragen. „Euchor potřebuje angierské dřevo, aby měl čím topit ve svých hutích, a obilí, aby měl čím krmit svůj lid. Rhinebeck potřebuje milnské kovy a sůl. Musí spolu obchodovat, aby přežili, ale místo aby si to navzájem usnadnili, tak se celou dobu snaží jeden druhého napálit, třeba když díky jadrncům přijdou na cestě o náklad. Loni v létě napadli démoni karavanu s ocelí a solí. Poháněče zabili, ale většinu nákladu nechali být. Rhinebeck ho dostal, ale odmítl ho zaplatit, že prý má právo na nálezné.“

„To musel vévoda Euchor pěkně zuřit,“ poznamenal Rusco.

„Byl sinalý vzteky,“ potvrdil mu Ragen. „A zrovna já jsem mu tu zprávu musel přinést. Zbrunátněl a přísahal, že Angiers neuvidí ani unci soli, dokud Rhinebeck nezaplatí.“

„Zaplatil Rhinebeck?“ zajímal se Rusco a zvídavě se k Ragenovi naklonil.

Ragen zavrtěl hlavou. „Pár měsíců se snažili jeden druhého vyhladovět, a pak zaplatil kupecký cech, aby dostal své zboží dřív, než přijde zima a všechno shnije ve skladištích. Rhinebeck na ně teď má vztek, že Euchorovi ustoupili, ale co, prestiž si zachránil a obchod se zase rozhýbal, což je to jediné, na čem všem ostatním kromě těch dvou mizerů záleží.“

„I takhle daleko je moudré dávat si pozor, jak o vévodech mluvíš,“ varoval ho Rusco.

„Kdo by jim to řekl?“ opáčil Ragen. „Ty? Ten chlapec?“ ukázal na Arlena. Oba muži se rozesmáli.

„A teď musím přinést Euchorovi zprávu o Říčním Mostu, čímž se to všechno ještě zhorší,“ posteskl si Ragen.

„To je ta víska na milnských hranicích,“ vzpomněl si Rusco, „ani ne den od Angiers. Mám tam styky.“

„Už ne, už nemáš,“ odvětil významně Ragen a oba na chvíli ztichli.

„Dost špatných zpráv,“ prohlásil nakonec Ragen a zvedl na pult těžkou mošnu. Rucso ji nedůvěřivě pozoroval.

„To nevypadá na sůl,“ podotkl, „a pochybuji, že já mám tolik pošty.“

„Ty máš šest dopisů a celý tucet balíků,“ sdělil mu Ragen a podal mu složený list papíru. „Tady je to všechno sepsané, včetně všech ostatních dopisů v mošně a balíků na káře, které se musí předat. Kopii seznamu jsem dal Selii,“ dodal výstražně.

„A co já s tím seznamem a tvou poštovní mošnou?“ opáčil Rusco.

„Starostka má plné ruce práce a nebude schopná poštu předat ani přečíst dopisy těm, kdo číst neumějí. Pověřila tím tebe.“

„A copak mi vynahradí hodiny práce strávené čtením dopisů vesničanům?“ otázal Rusco.

„Uspokojení z dobrého skutku pro své sousedy?“ zkusil to Ragen.

Rusco si odfrkl. „Já jsem si nepřišel do Tibbetské Říčky hledat přátele,“ zavrčel. „Já jsem obchodník a dělám toho pro tuhle vesnici hodně i tak.“

„Opravdu?“ opáčil Ragen.

„To teda sakra jo,“ odsekl Rusco. „Než jsem sem přišel, tak tady provozovali jen výměnný obchod.“ Vyslovil to jako nadávku a odplivl si na podlahu. „Sklidili plody své dřiny a každého sedmeku se sešli na návsi a hádali se, kolik fazolí je za palici kukuřice nebo kolik rýže musíš dát bednáři, aby ti udělal sud, kam si budeš svou rýži dávat. A když jsi nedostal, cos potřeboval, onoho sedmeku, musel jsi čekat na příští nebo chodit ode dveří ke dveřím. Teď může každý přijít sem, kdy se mu zachce, kdykoli od slunka východu do slunka západu, směňovat za body a za ně si vzít cokoli jiného, co potřebuje.“

„Spasitel města,“ utrousil jízlivě Ragen. „A ty z toho nic nemáš?“

„Nic než přiměřený zisk,“ ušklíbl se Rusco.

„A jakpak často se tě vesničané snaží oběsit za šizení?“ zeptal se Ragen.

Rusco přimhouřil oči. „Až moc často na to, že polovina se nedopočítá dál než za prsty na rukou a druhá k tomu dokáže přidat jen prsty na nohou,“ odtušil.

„Selia řekla, že příště tě v tom nechá samotného…“ Ragenův přátelský tón najednou zdrsněl, „…pokud teď také nepřiložíš ruku k dílu. Na druhém konci vesnice je spousta lidí, kteří prožívají mnohem horší muka než muset číst poštu.“

Rusco se zamračil, ale vzal si seznam a odnesl si těžkou mošnu do skladu.

„Jak je to vlastně zlé?“ zeptal se, když se vrátil.

„Zlé,“ odpověděl Ragen. „Zatím dvacet sedm a pár lidí se ještě pohřešuje.“

„Stvořiteli,“ zaklel Rusco a nakreslil před sebe do vzduchu chranu. „Myslel jsem přinejhorším tak jedna rodina.“

„Kéž by,“ odvětil Ragen.

Oba se na chvíli odmlčeli, jak se sluší a patří, pak oba naráz vzhlédli a podívali se na sebe.

„Máš letošní sůl?“ zeptal se Rusco.

„Máš vévodskou rýži?“ opáčil Ragen.

„Schovávám ji celou zimu, hodně ses opozdil,“ utrousil Rusco.

Ragen přimhouřil oči.

„Eh, je pořád dobrá!“ vyhrkl Rusco a rychle vztáhl dlaně, jako by se hájil. „Skladuji ji uzavřenou a v suchu a v mém sklepě žádná havěť není!“

„Budu se muset přesvědčit, to snad chápeš,“ poznamenal Ragen.

„Jistě, jistě,“ zvolal Rusco. „Arlene, přines tamhletu lampu!“ nařídil chlapci a ukázal mu do kouta šenku.

Arlen utíkal k lucerně, popadl křesadlo, zapálil knot a nábožně ji zavřel. Ještě nikdy mu nebylo svěřeno do rukou sklo. Bylo studenější, než si představoval, ale jakmile ho olízl plamen, rychle se zahřívalo.

„Poneseš nám ji dolů do sklepa,“ nařídil mu Rusco. Arlen se snažil krotit vzrušení. Vždycky se toužil podívat za výčepní pult. Říkalo se, že i kdyby všichni z Říčky natahali svůj majetek na jednu hromadu, nemohla by soupeřit se zázraky z Vepřova sklepa.

Viděl, jak Rusco bere za kruh na podlaze a otevírá široké padací dveře, a rychle se protlačil dopředu ze strachu, aby si to starý Vepř nerozmyslel. Sestupoval po vrzajících schodech dolů a zvedal lucernu, aby osvětlil cestu. Světlo přitom dopadalo na vyrovnané šiky beden a sudů, naskládaných od podlahy až ke stropu, které se táhly dál a dál až někam, kam už světlo nedopadalo. Podlaha byla dřevěná, aby jadrnci nemohli povstat z Jádra přímo do sklepa, ale i přesto byly do polic na stěnách ještě vyřezané chrany. Starý Vepř byl na své bohatství opatrný.

Kupec je vedl uličkami až k zapečetěným sudům úplně vzadu. „Vypadají neporušeně,“ poznamenal Ragen, když prozkoumal dřevo. Chvíli dumal, pak si namátkou vybral. „Tamten,“ řekl a ukázal na jeden sud.

Rusco zamručel a vyvlekl požadovaný sud ven. Někteří lidé považovali jeho práci za lehkou, ale svaly měl tvrdé a silné jako kdokoli, kdo se oháněl sekerou nebo kosou. Zlomil pečeť, vyrazil víko od sudu a do mělké misky nabral Ragenovi rýži, aby si ji mohl prohlédnout.

„Dobrá blaťanská rýže,“ sdělil poslovi, „a nikde žádní moli a ani stopy po práchnivění. Ta vynese v Milnu hodně, zejména po takové době.“ Ragen zamručel a přikývl, takže sud byl zase zapečetěn a vrátili se nahoru.

Nějaký čas se dohadovali, kolik sudů rýže je za ty těžké pytle soli na káře. Nakonec se netvářil spokojeně ani jeden, ale potřásli si rukama, že je ujednáno.

Rusco zavolal své dcery a všichni šli ven ke káře vykládat sůl. Arlen se pokusil jeden pytel zvednout, ale byl strašlivě těžký. Zavrávoral, upadl a upustil ho.

„Dávej pozor!“ vynadala mu Dasy a vlepila mu pohlavek.

„Když to neuzvedneš, tak jdi držet dveře!“ vyjela na něj Catrin. Sama už měla jeden pytel přes rameno a druhý pod svalnatou paží. Arlen se vyhrabal na nohy a utíkal podržet jí vstupní dveře.

„Doběhni pro Ferda Mlynáře a řekni mu, že mu zaplatíme pět… to bude dělat čtyři body za každý pytel, který semele,“ nařídil Rusco Arlenovi. V Říčce tak či onak pro Vepře pracovali skoro všichni, ale nejvíc ze všech Návesní. „Pět, jestli ji napěchuje do sudů s rýží, aby zůstala suchá.“

„Ferd je pryč, v Podlesí,“ řekl Arlen. „Tam jsou skoro všichni.“

Rusco zabrblal, ale neodpověděl. Brzy byla kára prázdná, až na těch pár beden a pytlů, ve kterých nebyla sůl. Ruscovy dcery po nich lačně pokukovaly, ale nic neříkaly.

„Večer vynosíme rýži ze sklepa a necháme ti ji vzadu ve skladu, dokud se nebudeš chystat zpátky do Milnu,“ poznamenal Rusco, když odtáhli dovnitř poslední pytel.

„Díky,“ odvětil Ragen.

„Takže vévodské obchody máme vyřízené, že?“ zazubil se Rusco a očima významně střelil po zbývajících věcech na káře.

„Vévodské obchody ano,“ odtušil Ragen a taky se zazubil. Arlen zadoufal, že jestli budou smlouvat, dají mu ještě jedno pivo. Točila se mu po něm hlava, jako kdyby nastydl, ale bez kašle a kýchání a bolestí. Ten pocit se mu líbil a chtěl si to vyzkoušet znovu.

Pomohl odnosit zbývající věci do šenku a Catrin přinesla tác obložených chlebů se spoustou masa. Arlen dostal druhý pohár piva, aby to spláchl, a starý Vepř mu řekl, že mu může zapsat do knihy za dnešní práci dva body. „Rodičům to neřeknu,“ dodal Vepř, „ale jestli je utratíš za pivo a oni tě při tom nachytají, tak si odpracuješ všechno trápení, které mi tvá máma způsobí.“ Arlen dychtivě přikývl. Ještě nikdy neměl vlastní body, které by mohl v krámě utratit.

Po jídle šli Rusco s Ragenem k výčepnímu pultu a otevřeli ty druhé bedny, které posel přivezl. Arlenovi zářily oči nad každým pokladem, který se tu předkládal. Byly tam štůčky látky jemnější, než kdy viděl, kovové nářadí, špendlíky a jehlice, hrnčířské zboží a cizokrajné koření. Bylo tam dokonce i pár pohárů z třpytivého, jiskřivého skla.

Na Vepře to zjevně takový dojem neudělalo. „To Graig přivezl loni lepší zboží,“ poznamenal. „Dám ti za to všechno… sto bodů.“ Arlenovi poklesla čelist. Sto bodů! Za to by mohl Ragen mít polovinu Říčky.

Ale Ragen na takovou nabídku nedbal. Oči mu ztvrdly praštil pěstí do stolu, až to zadunělo a Dasy s Catrin vzhlédly od úklidu.

„Do Jádra s tvými dobropisy!“ zahřměl. „Já nejsem žádný venkovský křupan, a jestli nechceš, aby se cech dozvěděl, jaký jsi šejdíř, tak si mě s nikým takovým nepleť.“

„Nic ve zlém!“ rozchechtal se Rusco a svým typickým stylem smířlivě třepetal rukama ve vzduchu. „Zkusit jsem to musel, chápeš. Mají tam nahoře v Milnu pořád tak rádi zlato?“ zeptal se s lišáckým úsměvem.

„Stejně jako všude jinde,“ odtušil Ragen. Pořád se kabonil, ale vztek z jeho hlasu už vyprchal.

„Tady v tomhle zapadákově ne,“ poznamenal Rusco a zašel zpátky za závěs. Poslouchali, jak tam vzadu štrachá a nahlas, aby ho slyšeli, říká: „Tady v tomhle zapadákově, co se nedá sníst, obléct nebo použít na kreslení chran či obdělávání pole, to nemá skoro žádnou cenu.“ Za chvíli se vrátil s velkým plátěným pytlem a položil ho na pult, jen to zacinkalo.

„Tady lidi zapomněli, že světem hýbe zlato,“ dodal, sáhl do pytle, vytáhl dvě těžké žluté mince a zamával jimi Ragenovi před obličejem. „Tohle používaly Mlynářovic děcka místo hracích kamenů! Hrací kameny! Řekl jsem jim, že jim za to zlato dám celou vyřezávanou dřevěnou hru, co mám vzadu; mysleli si, jak na ně nejsem hodný! Ferd mi dokonce přišel druhý den poděkovat!“ Zaburácel smíchy. Arlen měl pocit, že by ho ten smích měl urazit, i když přesně nevěděl proč. Hrál tu Mlynářovic hru mnohokrát a připadala mu cennější než dvě kovová kolečka, i kdyby se leskla sebevíc.

„Přinesl jsem toho o hodně víc než za dvě slunce,“ poznamenal Ragen, ukázal bradou na mince a pak se podíval na pytel.

Rusco se usmál. „Neměj obavy,“ odvětil a rozvázal pytel úplně. Zatímco pytel na pultě splaskával, ven se sypaly další zářivé mince spolu s řetízky, prsteny a šňůrkami blýskavých kamínků. Je to všechno moc hezké, usoudil Arlen, ale stejně ho překvapilo, jak Ragen valí oči a jak se mu lačně lesknou.

Znovu smlouvali, Ragen zvedal kameny ke světlu a kousal do mincí, Rusco mnul v prstech látku a ochutnával koření. Arlenovi se z piva točila hlava a všechno se mu slévalo do rozmazané šmouhy. Od Catrin za výčepem chodil mužům korbel za korbelem, ale ti dva nejevili žádné známky, že by to na ně mělo takový vliv jako na něj.

„Dvě stě dvacet zlatých sluncí, dva stříbrné měsíce, navlečenou šňůrku a ty tři stříbrné prsteny,“ prohlásil nakonec Rusco. „Ani o měděné světélko víc.“

„Žádný div, že pracuješ v takovém zapadákově,“ poznamenal Ragen. „Z města tě určitě vyhnali za šizení.“

„Urážky ti víc zlata nevynesou,“ odvětil sebevědomě Vepř, přesvědčený, že má navrch.

„Tentokrát mi to nevynese nic,“ odtušil Ragen. „Po odečtení cestovních nákladů půjde všechno do posledního světélka Graigově vdově.“

„Ach, Jenya,“ posteskl si Rusco. „Některým lidem v Milnu, kteří neuměli psát, psávala dopisy, mezi jinými i mému slabomyslnému synovci. Co s ní bude?“

Ragen potřásl hlavou. „Cech jí nevyplatil žádné úmrtné, protože Graig zemřel doma,“ povzdechl si. „A protože není Matka, tak jí bude hodně prací odepřeno.“

„To je mi líto,“ řekl Rusco.

„Graig jí zanechal nějaké peníze,“ dodal Ragen, „jenže on toho nikdy moc neměl. A cech jí bude pořád platit za psaní. S penězi z této cesty by měla nějaký čas vystačit. Ale je mladá a jednou jí dojdou, pokud se znovu nevdá nebo si nenajde lepší práci.“

„A pak?“ zeptal se Rusco.

Ragen pokrčil rameny. „Najít si nového manžela pro ni bude těžké, když už byla jednou vdaná a nepodařilo se jí porodit dítě, ale žebračka se z ní nestane. To jsme si já a mí druzi z cechu odpřísáhli. To si ji raději vezme někdo z nás k sobě jako služebnou.“

Rusco zavrtěl hlavou. „Stejně, klesnout z kupecké kasty do služebné…“ Sáhl do pytle, jemuž se teď značně odlehčilo, a vytáhl prsten s průzračným, jiskřivým kamenem. „Koukej, ať to dostane,“ řekl a podal mu prsten.

Ale když po něm Ragen sáhl, Rusco najednou ucukl. „Dostanu od ní zpátky vzkaz, rozumíš?“ řekl. „Já její písmo poznám.“ Ragen se na něj chvíli díval a Rusco rychle dodal: „Bez urážky.“

Ragen se usmál. „Tvoje šlechetnost tu urážku převáží,“ poznamenal a vzal si prsten. „Za tohle bude mít plný břich celé měsíce.“

„Ovšem, totiž,“ zavrčel Rusco a prohrábl splasklý pytel, „ať se to žádný vesničan nedozví, jinak by má pověst hamižníka silně utrpěla.“

„Tvé tajemství zůstane u mne jako v hrobě,“ slíbil Ragen.

„Možná bys jí mohl vydělat ještě víc,“ poznamenal Rusco.

„Ale?“

„Dopisy, co tu mám, měly odejít do Milnu před šesti měsíci. Pobuď tu pár dnů, než jich napíšeme a sebereme víc, a třeba jich i pár pomoz napsat, a já ti to vynahradím. Žádné další zlato,“ objasnil na rovinu, „ale Jenya by jistě uvítala soudek rýže nebo nějakou tu nasolenou rybu či mouku.“

„To jistě ano,“ souhlasil Ragen.

„A tomu tvému žonglérovi zajistím práci taky,“ dodal Rusco. „Tady v Návsí najde pohromadě víc příznivců, než kdyby se kodrcal od statku ke statku.“

„Ujednáno,“ pravil Ragen. „Ale Keerin bude chtít zlato.“

Rusco se na něj nevrle podíval a Ragen se rozesmál „Zkusit jsem to musel… chápeš!“ řekl. „Tak teda stříbro.“

Rusco přikývl. „Budu vybírat měsíc za každé představení a z každého měsíce si nechám jednu hvězdu a on ty zbylé tři.“

„Mám dojem, žes říkal, že vesničané žádné peníze nemají,“ podotkl Ragen.

„Většina ne,“ souhlasil Rusco. „Já jim ty měsíce prodám… řekněme za pět bodů.“

„Takže Rusco Vepř slízne smetanu na obou koncích?“ zeptal se Rusco.

Vepř se usmál.

*

Cestou zpátky byl Arlen vzrušením bez sebe. Dědek Vepř mu slíbil, že když rozhlásí, že zítra, až bude slunce na vrcholu, bude Keerin v Návsí pořádat představení za pět bodů nebo stříbrný milnský měsíc, tak ho nechá dívat na žongléra zadarmo. Moc času na to nemá, protože až se s Ragenem vrátí, budou se už rodiče sbírat k odchodu, ale než ho vytáhnou na káru, tak to určitě rozhlásit stihne.

„Vyprávěj mi o Svobodných městech,“ žebral Arlen cestou. „Kolik jsi jich viděl?“

„Pět,“ odpověděl Ragen. „Miln, Angiers, Lakton, Rizon a Krasii. Za horami nebo pouští jsou možná další, ale neznám nikoho, kdo by je viděl.“

„Jaká jsou?“ zeptal se Arlen.

„Hradiště Angiers, lesní tvrz, leží jižně od Milnu, za Meznou řekou,“ začal Ragen. „Angiers dodává ostatním městům dřevo. Ještě dál na jih leží velké jezero a na jeho hladině stojí Lakton.“

„Jezero, to je jako rybník?“ zeptal se Arlen.

„Jezero je proti rybníku jako hora proti kopci,“ vysvětlil mu Ragen a dal mu chvilku, aby tu představu vstřebal. „Na vodě jsou Laktoňané v bezpečí před ohnivými, skalními i lesními démony. Jejich chranová síť odolává větrným démonům a nikdo se neumí lépe chranit před vodními démony než oni. Je to národ rybářů a na jejich úlovku závisí, jestli budou mít tisíce lidí v jižních městech co jíst.

Západně od Laktonu leží hradiště Rizon. Přísně vzato to není hradiště, protože jeho hradby můžeš doslova překročit, ale střeží ty nejrozlehlejší lány, jaké jsi kdy viděl. Bez Rizonu by ostatní Svobodná města hladověla.“

„A Krasia?“ zeptal se Arlen.

„Hradiště Krasii jsem navštívil jen jednou,“ odpověděl Ragen. „Krasijci nevidí cizince rádi a dostat se tam znamená týdny putování přes poušť.“

„Přes poušť?“

„Pískem,“ vysvětloval Ragen. „Nic než písek celé míle do všech stran. Žádné jídlo, žádná voda, jen to, co si neseš, a nic, co by ti poskytlo stín před palčivým sluncem.“

„A tam žijí lidé?“ podivil se Arlen.

„No ovšem,“ ujistil ho Ragen. „Krasijců kdysi bývalo dokonce víc než Milňanů, ale vymírají.“

„Proč?“ zeptal se Arlen.

„Protože bojují s jadrnci,“ odpověděl Ragen.

Arlen vykulil oči. „S jadrnci se dá bojovat?“ užasl.

„Bojovat můžeš s čímkoli, Arlene,“ prohlásil Ragen. „Problém při boji s jadrnci je v tom, že častěji prohráváš, než vyhráváš. Krasijci něco zabijí, ale jadrnci při tom víc škod napáchají, než utrpí. Krasijců je rok od roku méně.“

„Táta říká, že když tě jadrnci dostanou, pozřou ti duši,“ podotkl Arlen.

„Pah!“ odplivl se Ragen přes postranici. „Pitomé pověry.“

Když vyjeli ze zatáčky nedaleko od Podlesí, Arlen uviděl, že na stromě před nimi se něco houpe. „Co je to?“ vyhrkl a ukázal.

„Temnoto,“ zaklel Ragen, práskl otěžemi a popohnal muly do trysku. Arlena to srazilo na sedátko a chvíli mu trvalo, než se zase sebral, narovnal a podíval se na strom, který se rychle blížil.

„Strýček Cholie!“ vykřikl, když uviděl kopajícího muže, který si škubal za lano na krku.

„Pomoc! Pomoc!“ ječel Arlen. Za jízdy seskočil z káry, upadl, ale okamžitě zase vyskočil na nohy a pádil k Choliemu. Doběhl pod něj, ale jedna kopající noha ho zasáhla do úst a srazila ho na zem. Cítil chuť krve, ale kupodivu žádnou bolest. Vyskočil, chytil Cholieho za nohy a snažil se ho nadzvednout, aby uvolnil lano, ale byl moc malý a Cholie navíc moc těžký a tak sebou dál zmítal a chrčel.

„Pomoz mu!“ křičel Arlen na Ragena. „Dusí se! Pomoc!“

Vzhlédl a viděl, že Ragen vytáhl ze zadku káry kopí. Rozmáchl se a hodil ho, nemířil snad ani okamžik, ale přesto měl dobrou trefu, kopí přeseklo lano, nebohý Cholie se sesypal na Arlena a oba spadli do bláta.

Ragen byl vmžiku u nich a stáhl Choliemu lano z krku. Ale nezdálo se, že by se tím něco změnilo, protože Cholie pořád chrčel a drásal si krk. Oči měl vypoulené, že mu lezly z důlků, a v obličeji byl nachově rudý. Pak se strašlivě vzepjal, až Arlen leknutím zaječel, a vzápětí znehybněl.

Ragen bušil Choliemu do hrudi a mocně do něj vdechoval vzduch, ale nemělo to žádný účinek. Nakonec to vzdal, svalil se do bláta a klel.

Arlenovi nebyla smrt cizí. Zubatá byla v Tibbetské Říčce častým hostem. Jenže když někoho zabijí jadrnci nebo mráz, tak je to něco jiného než tohle.

„Proč?“ zeptal se Ragena. „Proč včera v noci tak zoufale bojoval o život, když se teď sám zabil?“

„Opravdu bojoval?“ opáčil Ragen. „Opravdu někdo z nich bojoval? Anebo jen utíkali a schovávali se?“

„Já ne…“ začal Arlen.

„Schovávat se vždycky nestačí, Arlene,“ prohlásil Ragen. „Schovávat se někdy zabije něco v tobě uvnitř, takže i když démony přežiješ, nepřežiješ je doopravdy.“

„A co měl dělat?“ rozčílil se Arlen. „S démonem se nedá bojovat.“

„Raději bych se rval s medvědem v jeho vlastní jeskyni,“ připustil Ragen, „ale dá se to.“

„Ale ty jsi říkal, že Krasijci kvůli tomu umírají,“ namítl Arlen.

„To ano,“ souhlasil Ragen. „Ale oni jdou za hlasem svého chrabrého srdce. Já vím, že to zní šíleně, Arlene, ale v hloubi duše muži chtějí bojovat tak, jako bojovali ve starých legendách. Chtějí chránit své ženy a děti jako muži. Ale nemohou, protože starodávné mocné chrany jsou ztraceny, takže se na noc schovávají a vyděšeně se k sobě choulí jako králíci v kotci. A někdy, zejména když vidíš zemřít někoho, koho máš rád, tě žal zlomí a ty s tím prostě skoncuješ.“

Položil Arlenovi ruku na rameno. „Je mi líto, žes musel něco takového zažít, chlapče,“ povzdechl si. „Já vím, že zrovna teď ti to nedává valný smysl…“

„Ale ne,“ přerušil ho Arlen. „Dává.“

A Arlen si uvědomil, že je to pravda. Chápal potřebu bojovat. Ten den, kdy zaútočil na Cobieho a jeho kamarády, nečekal, že vyhraje. Pokud vůbec něco čekal, tak ještě větší výprask než dřív. Ale v tom okamžiku, kdy popadl klacek, mu to bylo jedno. Věděl jen, že už má dost trpného snášení jejich urážek, a chtěl s tím tak či onak skoncovat.

Bylo povzbudivé vědět, že není jediný.

Arlen se podíval na strýčka ležícího v blátě. Nebožtík měl oči vytřeštěné hrůzou. Klekl si k němu a bříšky prstů mu oči zatlačil. Cholie už se ničeho bát nemusí.

„Zabil jsi někdy nějakého jadrnce?“ zeptal se posla.

„Ne,“ zavrtěl Ragen hlavou. „Ale s několika jsem bojoval. Zůstaly mi jizvy, které to mohou dosvědčit. Ale já jsem se vždycky staral víc o to, jak se dostat pryč nebo jak je držet dál od někoho jiného než o to, jak nějakého zabít.“

Arlen o tom přemýšlel celou dobu, co zavinovali Cholieho do plachty, nakládali dozadu na káru a kvapně kodrcali zpátky do Podlesí. Jeph a Silvy už měli káru naloženou a netrpělivě čekali, až budou moci odjet, ale pohled na mrtvého zaplašil zlost nad Arlenovým pozdním návratem.

Silvy zakvílela a vrhla se na mrtvého bratra, ale jestli se měli dostat zpátky na statek dřív, než padne noc, neměli času nazbyt. Jeph ji musel držet, aby mohl pastýř Harral nakreslit na plachtu chranu, vhodit Cholieho na pohřební hranici a odříkat modlitbu.

Zachráněné, kteří nezůstávali v domě Brina Drvoštěpa, si ostatní rozdělili mezi sebe a vzali domů. Jeph a Silvy nabídli přístřeší dvěma ženám. Norině Drvoštěpově bylo přes padesát. Manžel jí zemřel před několika lety a při tomto útoku ztratila dceru a vnuka. I Marea Selka už byla starší, skoro čtyřicet. Když se losovalo o sklep, tak její manžel zůstal venku. Spolu se Silvy se schoulily dozadu do Jephovy káry a zíraly si na kolena. Táta práskl bičem a Arlen zamával Ragenovi na rozloučenou.

Podlesí už mizelo z dohledu, když si Arlen uvědomil, že nikomu neřekl, aby se přišel podívat na žongléra.

Kapitola 2

Kdybys tam byl ty

319 p. N.

Měli právě tak čas uložit káru a zkontrolovat chrany, než přijdou jadrnci. Silvy neměla sílu vařit, a tak si vzali studenou večeři – chléb, sýr a klobásu – ale žvýkali to s pramalým nadšením. Démoni přišli brzy po západu slunce, zkoušeli chrany a pokaždé, když magie zablýskla a odrazila je, Norine vykřikla. Marea se jídla ani nedotkla. Seděla schoulená na svém slamníku, rukama si pevně objímala kolena, kolébala se dopředu dozadu a při každém záblesku magie vykvikla. Silvy sklidila talíře, ale z kuchyně se už nevrátila a Arlen slyšel, že pláče.

Chtěl jít za ní, ale Jeph ho chytil za ruku. „Pojď, půjdeme si popovídat, Arlene,“ vyzval ho.

Šli do malé světničky, kde měl Arlen slamník, sbírku oblázků z říčky, všechna svoje pera a kosti. Jeph si jedno vybral, jasně pestrobarevné pero asi deset palců dlouhé, při řeči po něm přejížděl prstem a nedíval se Arlenovi do očí.

Tyhle příznaky Arlen znal. Když se na něj táta nedívá, znamená to, že je mu to, o čem chce mluvit, nepříjemné.

„To, co jste s poslem viděli na cestě…“ začal Jeph.

„Ragen mi to vysvětlil,“ přerušil ho Arlen. „Strýček Cholie už byl mrtvý, jenom to ještě nevěděl. Lidé někdy přežijí útok, ale stejně zemřou.“

Jeph svraštil čelo. „Já bych to takhle nevyjádřil,“ poznamenal. „Ale myslím, že je to vcelku pravda. Cholie…“

„Byl zbabělec,“ dopověděl Arlen.

Jeph se na něj překvapeně podíval. „Jak jsi na to přišel?“ zeptal se.

„Schoval se ve sklepě, protože se bál zemřít, a pak se zabil, protože se bál žít,“ prohlásil Arlen. „Udělal by líp, kdyby prostě popadl sekeru a zemřel v boji.“

„Takové řeči už nechci slyšet,“ pokáral ho Jeph. „S démony nemůžeš bojovat, Arlene. To nemůže nikdo. Tím, že se necháš zabít, nic nezískáš.“

Arlen zavrtěl hlavou. „Jsou jako tyrani,“ prohlásil. „Týrají nás, protože my se tak bojíme, že s nimi ani nebojujeme. Já jsem zbil Cobieho a ostatní kluky klackem a už mě znova neotravovali.“

„Cobie není skalní démon,“ namítl Jeph. „Ti se žádného klacku nezaleknou.“

„Musí být nějaký způsob,“ prohlásil Arlen. „Lidé bojovali. Všechny staré příběhy to říkají.“

„Ty příběhy říkají, že na boj s démony měli magické chrany,“ namítl Jeph. „A ty bitevní chrany jsou ztraceny.“

„Ragen říkal, že někde ještě s démony bojují. On říká, že se to dá.“

„Budu si s tím poslem muset promluvit,“ zabručel Jeph. „Neměl by ti cpát do hlavy takové nesmysly.“

„Proč ne?“ namítl Arlen. „Možná, že kdyby se včera v noci všichni muži chopili seker a kopí, tak by přežilo víc lidí…“

„Byli by zrovna tak mrtví,“ uťal ho Jeph. „Jsou jiné způsoby, jak bránit sebe a svou rodinu, Arlene. Moudrost. Prozíravost. Pokora. Není nijak odvážné bojovat bitvu, kterou nemůžeš vyhrát. Kdo by se postaral o ženy a děti, kdyby se všichni muži nechali pohltit Jádrem ve snaze zabít něco, co nelze zabít?“ pokračoval. „Kdo by štípal dříví a stavěl domy? Kdo by lovil, sil, pásl a porážel dobytek? Kdo by dal ženám děti? Kdyby všichni muži zemřeli, tak by jadrnci vyhráli.“

„Jadrnci už vítězí,“ zamumlal Arlen. „Pořád říkáš, že vesnice se rok od roku zmenšuje. Když se nebráníš, tak tyrani dotírají pořád víc a víc.“

Vzhlédl a podíval se na otce. „Copak ty to necítíš? Copak ty sám nechceš někdy bojovat?“

„Ovšemže chci, Arlene,“ odpověděl Jeph. „Ale ne bezdůvodně. Když na tom záleží, když na tom opravdu záleží, tak jsou všichni muži ochotní bojovat. Zvířata utíkají, když mohou, a bojují, když musí, a lidé nejsou jiní. Ale bojovný duch by měl nastoupit, až když je to nutné.

Přísahám, že kdybys byl tam venku s jadrnci ty,“ řekl, „nebo tvoje máma, tak bych bojoval jako šílený, abych je k vám nepustil. Chápeš ten rozdíl?“

Arlen přikývl. „Myslím že jo.“

„Chlapík,“ pochválil ho Jeph a stiskl mu rameno.

*

Té noci byly Arlenovy sny plné kopců, které se dotýkají oblohy, a rybníků tak velkých, že by se na hladině dalo umístit celé město. Viděl zlatý písek, který se táhl, kam až oko dohlédlo, a hradby tvrzí skrytých v lese.

Ale to všechno viděl mezi párem nohou, které se mu líně houpaly před očima. Vzhlédl, a viděl, že to jeho vlastní obličej se na oprátce barví do nachova.

Vytrhl se ze spánku. Slamník měl propocený. Byla ještě tma, ale na obzoru, kde indigové nebe nabíralo rudý odstín, se jasnilo. Zapálil oharek svíčky, natáhl si modráky a vyklopýtal do světnice. Našel si chlebovou kůrku na žvýkání, vytáhl košík na vejce a džbány na mléko a postavil si to ke dveřím.

„Vstáváš brzy,“ ozvalo se za ním. Překvapeně se obrátil a zjistil, že na něj hledí Norine. Marea ještě ležela na svém slamníku a ve spánku sebou házela.

„Dny se spánkem nijak neprodlouží,“ poznamenal Arlen.

Norine přikývla. „To říkával i můj manžel,“ souhlasila. „‚Sedláci a Drvoštěpové nemůžou pracovat při svíčce jako Návesní‘ říkával vždycky.“

„Mám spoustu práce,“ prohlásil Arlen a škvírou v okenici se mrkl, za jak dlouho bude moci vyjít za chrany. „Až bude slunce nad hlavou, tak má mít vystoupení žonglér.“

„Jistě,“ souhlasila Norine. „Když jsem byla v tvém věku, taky pro mě byl žonglér tou nejdůležitější věcí na světě. Pomůžu ti.“

„To nemusíš,“ vyhrkl Arlen. „Táta říkal, že bys měla odpočívat.“

Norine zavrtěla hlavou. „Odpočinek mi přináší jen myšlenky na věci, na které je lepší nemyslet,“ povzdechla si. „A jestli mám u vás zůstat, musím si svoje odpracovat. Jak těžké může být krmení prasat pomyjemi a sázení kukuřice oproti štípání dřeva v Podlesí?“

Arlen pokrčil rameny a podal jí košík na vejce.

S Norininou pomocí mu šla práce rychle od ruky. Norine se rychle učila a tvrdá dřina a zvedání těžkých břemen jí nebylo cizí. Než z domu zavanula vůně vajec a špeku, byl všechen dobytek nakrmený, vejce posbíraná a krávy podojené.

„Přestaň se na té lavici vrtět,“ napomenula Silvy Arlena při jídle.

„Náš malý Arlen už se nemůže dočkat, až se půjde podívat na žongléra,“ prozradila Norine.

„Možná zítra,“ řekl Jeph a Arlen protáhl obličej.

„Cože!“ vykřikl. „Ale…“

„Žádné ale,“ uťal ho Jeph. „Zůstala tu spousta práce ze včerejška a navíc jsem Selii slíbil, že odpoledne zaskočím pomoct do Podlesí.“

Arlen odstrčil talíř a odpochodoval do své světničky.

„Nechte ho jít,“ zastala se ho Norine, když byl pryč. „Marea a já vám pomůžeme.“ Marea vzhlédla, když uslyšela své jméno, ale vzápětí se zase vrátila k šťourání v jídle.

„Arlen měl včera náročný den,“ přidala se Silvy a skousla si ret. „Jako my všichni. Ať mu ten žonglér vykouzlí na tváři úsměv. Tady rozhodně není nic, co by nemohlo počkat.“

Jeph po chvíli přikývl. „Arlene!“ zavolal. Když se objevil zakaboněný obličej, zeptal se: „Kolik vybírá starý Vepř za tu žonglérskou podívanou?“

„Nic,“ vyhrkl rychle Arlen, nechtěl otci poskytnout důvod k odmítnutí. „To je za to, že jsem pomáhal odnosit věci z poslovy káry.“ Nebyla to sice tak úplně pravda a navíc bylo velmi pravděpodobné, že se Vepř rozzuří, že to Arlen zapomněl rozhlásit, ale jestli to bude rozhlašovat cestou na náves, tak se mu třeba ještě podaří k těm dvěma bodům, co má v krámě, sehnat dost lidí, aby se na představení přece jen dostal.

„Starý Vepř je vždycky velkorysý, když přijede posel,“ zamumlala Norine.

„Ještě aby nebyl, když nás celou zimu tak ždíme,“ odtušila Silvy.

„Dobře, Arlene, můžeš jít,“ pravil Jeph. „Pak za mnou přijď do Podlesí.“

*

Pěšky po pěšině to do Návsí trvalo dvě hodiny. Pouhá dotvrda vyježděná vozová cesta, kterou udržovali Jeph a pár dalších místních, vedla velkou oklikou k mostu, do nejstinnější části říčky. Mrštný a čiperný Arlen si cestu krátíval na polovinu a říčku přeskákal po kluzkých kamenech vyčnívajících z vody.

A dneska potřebuje získat čas víc než kdy jindy, jestli se má cestou zastavovat. O zlomkrk pádil po bahnitém břehu a mezi zrádnými kořeny a křovinami kličkoval jistým krokem kluka, který tudy běžel už nesčetněkrát.

Cestou kolem statků vybíhal z lesa, ale nikde nebylo ani živáčka. Všichni byli buď venku na polích, nebo pomáhali v Podlesí.

Když doběhl do Rybářské Zátoky, slunce už stálo skoro nad hlavou. Pár rybářů vyjelo na člunech na malý rybník a Arlen na ně mohl zavolat, ale neviděl v tom valný smysl. A jinak byla Zátoka taky opuštěná.

Do Návsí dorazil hluboce otrávený. Včera byl sice Vepř milejší než obvykle, ale Arlen už zažil, jaký je, když kvůli někomu přijde o zisk. Je vyloučené, aby ho nechal koukat na žongléra za pouhé dva body. Bude mít štěstí, když na něj ten hokynář nevezme bič.

Ale když doběhl na náves, našel tam přes tři sta lidí. Sešli se z celé Říčky. Byli tam Rybáři, Blaťané, Slatináři i Sedláci. Nemluvně o místních Návesních, krejčích, mlynářích, pekařích a tak vůbec. Jistě, z Jižní Hlásky nepřišel nikdo. Tamní lidé se žonglérů stranili.

„Arlene, chlapče můj!“ zvolal Vepř, když ho uviděl přicházet. „Držím ti místo hned vepředu a dneska večer půjdeš domů s pytlem soli! Dobrá práce!“

Arlen na něj vyjeveně zíral, dokud si nevšiml Ragena, který stál vedle Vepře. Posel na něj spiklenecky mrkl.

„Děkuju,“ špitl Arlen, když si Vepř odešel zaznamenat do účetní knihy další příchozí. Dasy a Catrin prodávaly na představení jídlo a pivo.

Ragen jen pokrčil rameny. „Lidé si zaslouží zábavu,“ odvětil. „Ale zdá se, že bez vyjasnění věcí s vaším pastýřem to nepůjde,“ ukázal na Keerina zabraného do rozhovoru s pastýřem Harralem.

„Žádné nesmysly o Moru mému stádu cpát nebudeš!“ hřímal Harral a tvrdě šťouchal Keerina do prsou. Byl dvakrát těžší než žonglér a neměl na sobě ani unci tuku.

Keerin zbledl. „Nesmysly?“ opáčil. „V Milnu pastýři pověsí každého žongléra, který o Moru nevypráví!“

„Mně je jedno, co se dělá ve Svobodných městech,“ zaburácel Harral. „Tohle jsou dobří lidé a mají to dost těžké i tak, netřeba jim ještě vykládat, že trpí, protože nejsou dost zbožní!“

„Jak…?“ začal Arlen, ale v tu chvíli Keerin zmlkl a zamířil doprostřed návsi.

„Uděláš nejlíp, když si půjdeš rychle najít místo,“ poradil mu Ragen.

*

Jak Vepř slíbil, dostal Arlen místo v první řadě, která se obvykle nechávala malým dětem. Ostatní se na něj závistivě dívali a Arlen si užíval pocitu výlučnosti. Jen vzácně mu někdo něco záviděl.

Žonglér byl vysoký jako všichni Milňané a měl strakaté šaty, které vypadaly jako sešité z ústřižků ukradených z barvířovy bedny na odpad. Měl řídkou kozí bradku stejně mrkvovou jako vlasy, ale knírek se nikde nestýkal s bradkou a celé to vypadalo, jako by se to dalo smýt, stačilo by vzít pořádný kartáč. O jeho ohnivých vlasech a zelených očích s úžasem mluvili všichni, zejména ženy.

Zatímco se lidé scházeli, Keerin chodil sem a tam, žongloval s pestrobarevnými dřevěnými koulemi a vyprávěl vtipy, aby shromáždění rozehřál. Na Vepřovo znamení vzal loutnu a začal hrát a zpívat. Měl silný, vysoký hlas. Lidé tleskali do rytmu písní, které neznali, a kdykoli hrál nějakou, která se zpívala i v Říčce, celý dav zpíval s ním, až ho přehlušili, ale zjevně jim to nijak nevadilo. Ani Arlenovi to nevadilo a zpíval stejně hlasitě jako ostatní.

Po hudbě přišla akrobacie a kejkle. Mezi tím Keerin trousil vtípky o manželích až ženy ječely smíchy, zatímco muži se kabonili, a pak zas o manželkách a muži se plácali do stehen, a metaly zlostné pohledy.

Konečně žonglér ustal, zvedl ruce a vyžádal si ticho. Dav zašuměl a rodiče postrkovali nejmenší děti dopředu, aby dobře slyšely. Malá Jessi Slatinářka, které bylo teprve pět, vylezla Arlenovi na klín, aby líp viděla. Arlen dal před pár týdny jejím rodičům několik štěňat od jedné Jephovy feny a ona se teď na něj věšela, kdykoli byl nablízku. Objal ji a Keerin začal Příběh o Návratu. Pronikavý, vysoký hlas nabral hluboký, dunivý tón, který se nesl daleko do davu.

„Svět nebyl vždycky takový, jak ho znáte,“ sdělil žonglér dětem. „Ach, ne. Byly časy, kdy bylo lidstvo s démony v rovnováze. Ta raná doba se nazývá věkem nevědomosti. Ví někdo proč?“ Rozhlédl se po dětech vepředu a několik zvedlo ruce.

„Protože nebyly žádné chrany?“ zeptala se jedna dívenka, když na ni Keerin ukázal.

„Správně!“ zvolal žonglér a udělal přemet, který mu od dětí vynesl nadšený vřískot. „Věk nevědomosti byl pro nás sice děsivý, jenže tehdy nebylo démonů tolik a nemohli zabít všechny. Víceméně jako dnes lidé ve dne stavěli, co stihli, a démoni to noc co noc bořili.

A tak jsme bojovali o přežití,“ pokračoval Keerin, „přizpůsobovali jsme se, učili jsme se, jak před démony skrývat jídlo a dobytek a jak se jim vyhýbat.“ Jakoby v hrůze se rozhlédl kolem, pak zaběhl za jedno dítě a přikrčil se. „Žili jsme v dírách v zemi, aby nás nemohli najít.“

„Jako králíčci?“ rozesmála se Jessi.

„Přesně tak!“ zvolal Keerin, vystrčil zpoza každého ucha kmitající prst, poskakoval kolem a krčil nos.

„Žili jsme, jak se dalo,“ pokračoval, „až jsme objevili písmo. Pak už netrvalo dlouho a zjistili jsme, že některé znaky dokážou jadrnce odrazit. Jaké znaky to jsou?“ zeptal se a nastavil dlaň k uchu.

„Chrany!“ zakřičeli všichni jednohlasně.

„Správně,“ pochválil je žonglér a lusknul prsty. „Chranami jsme se mohli před jadrnci bránit, a tak jsme se v nich cvičili a pořád jsme se zlepšovali. Objevovali jsme další a další, až někdo objevil jednu, která dokázala víc, než jen démony odrazit. Zraňovala je.“ Děti vyjekly a dokonce i Arlen zjistil, že se zajíkl, přestože slýchal skoro to samé představení rok co rok, kam až mu paměť sahala. Co by za to dal, kdyby takovou chranu znal!

„Démonům se tento vývoj nijak nezamlouval,“ ušklíbl se Keerin. „Byli zvyklí, že utíkáme a schováváme se, a když jsme se obrátili a bojovali, bránili se. Tvrdě. Tak začala první válka s démony a věk druhý, věk Osvoboditele.

Osvoboditel byl člověk, jehož povolal Stvořitel, aby vedl naše vojska, a s ním v čele jsme vítězili!“ Máchl pěstí do vzduchu a děti se rozjásaly. Bylo to nakažlivé a Arlen radostí zlechtal Jessi.

„Jak se naše magie a taktiky zlepšovaly,“ pokračoval Keerin, „začali lidé žít déle a přibývalo nás. A jak naše vojska rostla, počet démonů klesal. Byla naděje, že jadrnci budou jednou provždy přemoženi.“

Pak se žonglér odmlčel a nasadil vážný výraz. „Pak,“ pravil, „zničehonic se démoni přestali objevovat. Za celou historii světa neminula noc bez jadrnců. A najednou plynula noc za nocí, po jadrncích ani stopy a my jsme byli zmatení.“ Posměšně předvedl nechápavé drbání na hlavě. „Mnozí věřili, že válečné ztráty démonů byly tak velké, že ten boj vzdali a hrůzou bez sebe se krčí v Jádru.“ Přikrčil se dál od dětí, syčel jako kočka a třásl se strachy. Některé děti se zapojily do hry a výhružně na něj vrčely.

„Osvoboditel,“ pokračoval Keerin, „který noc co noc vídal démony bojovat beze strachu, o tom pochyboval, ale jak míjely měsíce a po netvorech nebylo ani stopy, začala se jeho vojska rozpadat.

Lidstvo se z vítězství nad jadrnci radovalo celá léta,“ pokračoval Keerin. Vzal loutnu, zahrál veselou melodii a zatančil. „Ale jak plynula léta bez společného nepřítele, lidská soudržnost se bortila, až se rozpadla úplně. Poprvé jsme bojovali jeden proti druhému.“ Žonglérův hlas nabral zlověstný tón. „Jakmile vzplanula válka, všechny strany povolávaly Osvoboditele, aby je vedl, ale on zvolal: ‚Nebudu bojovat proti lidem, dokud v Jádru zůstane jeden jediný démon!‘ Obrátil se k nim zády a opustil zemi, zatímco vojska táhla dál a celá země se propadla do chaosu.

Z těch velkých válek povstaly mocné národy,“ dodal a spustil povznášející nápěv. „Lidské plémě se rozšířilo široko daleko a pokrylo celý svět. Věk Osvoboditele se nachýlil ke konci a začal věk vědy.

Věk vědy,“ pokračoval žonglér, „byl největším časem lidstva, ale v té velikosti vězela i naše největší chyba. Dokáže mi někdo říct, co to bylo?“ Starší děti to věděly, ale Keerin jim naznačoval, ať jsou zticha a nechají odpovídat ty menší.

„Protože jsme zapomněli magii,“ ozval se Gim Drvoštěp a hřbetem ruky si otřel nos.

„Pravdu díš!“ zvolal Keerin a luskl prsty. „Hodně jsme zjistili o tom, jak svět funguje, o medicíně a strojích, ale zapomněli jsme na magii, ba co hůř, zapomněli jsme na jadrnce. Za tři tisíce let už nikdo nevěřil, že kdy vůbec existovali.

A proto,“ pronesl zlověstně, „jsme nebyli připraveni, když se vrátili. Během staletí, kdy svět na démony zapomněl, znásobili svůj počet. A pak, jedné noci před třemi sty lety, povstali z Jádra v obrovském počtu, aby si svět dobyli zpět.

Celá města byla zničena té první noci, kdy jadrnci slavili svůj návrat. Muži se bránili, ale ani ty největší zbraně věku vědy proti démonům nic nezmohly. Věk vědy se nachýlil ke konci a vlády se ujal věk zkázy. Začala druhá válka s démony.“

Arlen v duchu viděl tu noc, viděl hořící města, viděl lidi, kteří v hrůze prchají, jen aby je vzápětí rozervali číhající démoni. Viděl muže, kteří se obětovali, aby získali svým rodinám čas uprchnout, viděl ženy, jak nastavují vlastní tělo pařátům sápajícím se po jejich dětech. A ze všeho nejvíc viděl jadrnce, jak s barbarským nadšením tančí a dovádějí a z tesáků a pařátů jim kape krev.

Keerin postupoval vpřed, i když děti už strachy couvaly. „Válka trvala celá léta a lidé byli bez ustání hromadně vražděni. Bez Osvoboditele se nemohli jadrncům rovnat. Přes noc padly velké národy a nahromaděné znalosti věku vědy shořely za skotačení ohňových démonů.

Učenci zoufale hledali v troskách knihoven nějaké řešení. Věda neposkytla žádnou pomoc, ale nakonec nalezli spásu v odděleních, kde kdysi bývaly pohádky a pověry. Lidé začali neuměle kreslit do hlíny symboly, které jadrnce zadržely. Ty starodávné chrany byly stále mocné, jen třesoucí se ruce, které je kreslily, často dělávaly chyby, za které se draze platilo.

Ti, kteří se to naučili, shromáždili kolem sebe další lidi a za dlouhých nocí je bránili. Z těch mužů se stali první chraničáři, a ti nás chrání dodnes.“ Žonglér ukázal do davu. „Takže až příště uvidíte chraničáře, poděkujte mu, protože jemu vděčíte za život.“

V tom příběhu byly drobnosti, které Arlen ještě nikdy neslyšel. Chraničáři? V Tibbetské Říčce se učil chraničářství každý, kdo byl dost velký na to, aby udržel klacík. Mnozí měli jen nevalné nadání, ale Arlen si neuměl představit, že by si někdo nedal tu práci a nenaučil se základy odpuzování ohnivých, skalních, bahenních, vodních, větrných a lesních démonů.

„Takže my nyní zůstáváme v bezpečí za chranami,“ pokračoval Keerin, „a necháváme démony, ať si užívají svých radostí venku. Poslové,“ ukázal na Ragena, „ti nejodvážnější ze všech odvážných, za nás cestují od města k městu, přivážejí zprávy a doprovázejí lidi a zboží.“

Chodil kolem a oči, které se střetávaly s vyděšenými dětskými pohledy, byly tvrdé. „Ale my jsme silní,“ řekl. „Ne?“

Děti přikyvovaly, ale oči měly pořád vykulené strachy.

„Co?“ zeptal se a přiložil dlaň k uchu.

„Ano!“ zvolal dav.

„Až se Osvoboditel vrátí, budeme připraveni?“ zeptal se. „Naučíme démony, aby se nás znovu báli?“

„Ano!“ zaburácel dav.

„Oni vás neslyší!“ zakřičel žonglér.

„Ano!“ řvali lidi a mávali pěstmi ve vzduchu, Arlen ze všech nejvíc. Jessi ho napodobovala, mávala pěstičkou ve vzduchu a ječela jako démon sám. Žonglér se uklonil, a když dav ztichl, vzal loutnu a spustil další píseň.

*

Jak dostal Arlen slíbeno, opustil Návsí s pytlem soli. Dost na celé týdny, i s Norine a Mareou ke stolu navíc. Ještě nebyla namletá, ale Arlen věděl, že si ji rodiče raději roztlučou sami, než aby Vepřovi za tu službu platili. Většina lidí by si ji raději roztloukla sama, ale starý Vepř jim nikdy nedal na vybranou; nechal sůl semlít hned, jak přišla, a přirážel si za to zvláštní cenu.

Bujarým krokem klusal Arlen po cestě do Podlesí. Teprve když míjel strom, na kterém visel Cholie, poklesl na duchu. Znovu si vzpomněl, co mu říkal Ragen o boji s jadrnci a co mu říkal táta o prozíravosti.

Usoudil, že pravdu měl asi táta: když můžeš, schovej se; bojuj, až když musíš. Vypadalo to, že dokonce i Ragen s touto filosofií souhlasí. Ale Arlen se nemohl zbavit dojmu, že i skrývání lidi zraňuje, i když způsobem, který není vidět.

V Podlesí se sešel s tátou, ukázal mu svůj úlovek a vysloužil si za to pochvalné poplácání po zádech. Zbytek odpoledne pobíhal sem a tam a pomáhal při obnovách. Už byla opravená další chalupa, a než padne noc, bude i chraněná. Za pár týdnů bude Podlesí obnovené úplně, což bylo v zájmu všech, jestli chtějí mít dost dřeva na celou zimu.

„Slíbil jsem Selii, že sem budu ještě několik dnů dojíždět,“ poznamenal Jeph, když se k večeru balili a nakládali věci na káru. „Když budu pryč, budeš mužem na statku ty. Budeš muset kontrolovat kůly s chranami a plít pole. Viděl jsem, že jsi dnes ráno ukazoval Norine své povinnosti. Ona se může postarat o dvůr a Marea může pomoci mámě v domě.“

„Dobře,“ souhlasil Arlen. Plít pole a kontrolovat chranové kůly byla dřina, ale za tu důvěru byl pyšný.

„Spoléhám na tebe, Arlene,“ dodal Jeph.

„Já tě nezklamu,“ slíbil Arlen.

*

Následujících pár dní uběhlo bez zvláštních událostí. Silvy pořád občas plakala, ale práce se udělat musela a ona si ani jednou nepostěžovala, že musí krmit další krky. Norine se přirozeně ujala péče o dobytek a dokonce i Marea začala trochu vylézat ze své ulity; pomáhala uklízet a vařit a po večeři tkala. Brzy se začaly s Norine střídat na dvoře. Obě ženy se očividně rozhodly odpracovat si svůj díl, i když při každém oddechu bolestně tesknily a truchlily.

Arlenovi od vytrhávání plevele naskákaly na rukou puchýře a koncem každého dne ho bolela záda a ramena, ale nestěžoval si. Jediné, co ho ze všech nových povinností bavilo, byla péče o kůly s chranami. Arlen měl chraničení vždycky rád, základní ochranné symboly ovládal dřív, než se je ostatní děti vůbec začaly učit, a brzy poté uměl i mnohem složitější chranové sítě. Jeph jeho práci dokonce už ani nekontroloval, Arlen měl jistější ruku než otec. Chraničářství sice není to samé jako útočit na démony kopím, ale svým způsobem to boj je.

Jeph přijížděl každého večera se soumrakem a Silvy už pro něj mívala přichystanou vodu ze studny na mytí. Arlen pomohl Norine a Maree pozavírat dobytek a pak večeřeli.

Pátého dne pozdě odpoledne se zvedl vítr, zvířil na dvoře mračna prachu a bouchal vraty od chléva. Arlen cítil ve vzduchu, že se blíží déšť, a černající obloha to potvrzovala. Doufal, že i Jeph ty známky vidí a buď se vrátí dřív, anebo zůstane v Podlesí. Černé mraky znamenaly brzký soumrak a brzký soumrak někdy znamenal jadrnce ještě před západem slunce.

Arlen opustil pole a šel ženám pomoci zahnat zjančený dobytek do chléva. Silvy byla také venku, zatloukala dveře do sklepa a kontrolovala, jestli jsou kůly s chranami kolem výběhů pevně ukotvené. Když se v dohledu objevila Jephova kára, už byl nejvyšší čas jít do domu. Obloha se rychle zatahovala a slunce už nebylo vidět. Jadrnci mohli povstat každým okamžikem.

„Není čas vypřahat káru,“ křikl Jeph, práskl bičem a hnal Missy rovnou ke chlévu. „Uděláme to ráno. Všichni okamžitě do domu!“ Silvy a obě ženy poslechly a utíkaly dovnitř.

„Když si pospíšíme, tak to stihneme,“ ječel Arlen do burácení větru a utíkal za tátou. Jestli Missy stráví noc v postroji, bude protivná ještě několik dní.

Jeph zavrtěl hlavou. „Už je moc tma! Jedna zapřažená noc ji nezabije.“

„Tak mě zavři v chlévě,“ navrhl Arlen. „Já ji vypřáhnu a přečkám bouřku se zvířaty.“

„Neodmlouvej, Arlene!“ zařval Jeph, seskočil z káry, chytil chlapce za loket a vyvlekl ho z chléva.

Společně zabouchli vrata a zrovna když zasouvali závoru, oblohu rozčísl blesk a na okamžik osvětlil chrany namalované na vratech; připomínka toho, co se blíží. Ve vzduchu visel déšť.

Utíkali do domu a dávali pozor na cestu, jestli někde neuvidí mlhu, která věstí povstávajícího jadrnce. Prozatím byla cesta volná. Marea jim podržela dveře otevřené a oni vpadli dovnitř, právě když prach na dvoře zvířily první těžké dešťové kapky.

Když Marea zavírala dveře, ozvalo se ze dvora vytí. Všichni strnuli.

„Pes!“ vykřikla Marea a přitiskla si dlaň na ústa. „Nechala jsem ho přivázaného u plotu!“

„Nech ho být,“ nařídil jí Jeph. „Zavři dveře.“

„Cože?“ zvolal nevěřícně Arlen a prudce se otočil k otci.

„Cesta je ještě volná!“ vyhrkla Marea a jako šipka vyběhla z domu.

„Ne, Mareo!“ vykřikla Silvy a vyběhla ven za ní.

Arlen se taky rozběhl ke dveřím, ale Jeph ho chytil za šle a strhl ho zpátky. „Ty zůstaneš uvnitř,“ houkl na něj a šel ven.

Arlen zavrávoral, ale pak se rozběhl ke dveřím znovu. Jeph a Norine stáli venku na verandě, krytí řadou vnějších chran. Než k nim Arlen doběhl, prohnal se kolem něj do domu pes s provazem ještě na krku.

Venku na dvoře burácel vítr a měnil dešťové kapky na bodavý hmyz. Viděl Mareu a mámu. Utíkaly zpátky do domu a jadrnci zrovna začali povstávat. Jako vždy první přišli ohniví démoni, ze země už prosakovaly jejich mlhavé obrysy. To byli ti nejmenší, zhmotňovali se na čtyřech, přikrčení, k plecím měli sotva osmnáct palců. V očích, nozdrách a mordách žhnulo čadivé světlo.

„Utíkej, Silvy!“ zaječel Jeph. „Dělej.“

Užuž to vypadalo, že to stihnou, ale pak Marea zakopla a upadla. Silvy se obrátila, aby jí pomohla, a zrovna v tu chvíli se zhmotnil první jadrnec. Arlen vyrazil za mámou, ale na loket mu tvrdě dopadla Norinina ruka a na místě ho zadržela.

„Nedělej hlouposti,“ zasyčela Norine.

„Vstávej!“ křičela Silvy a tahala Mareu za ruku.

„Můj kotník!“ plakala Marea. „Nemůžu. Jdi sama!“

„Do temnot půjdu!“ zachrčela Silvy. „Jephe!“ zavolala. „Pomoz nám!“

Mezitím už se jadrnci zhmotňovali po celém dvoře. Jeph strnul jako přimražený, když si démoni všimli žen, nadšeně zavřískli a vyrazili na ně.

„Pusť mě!“ zavrčel Arlen a vztekle dupl Norine na nohu. Zakvílela a Arlen se jí vytrhl. Popadl to nejbližší, co měl po ruce, dřevěnou dížku na mléko, a vyběhl na dvůr.

„Ne, Arlene!“ zařval Jeph, ale Arlen už měl poslouchání otce dost.

Silvy zaječela. Na záda jí skočil ohnivý démon ne větší než velká kočka, drápy vyryly do svalů hluboké šrámy, ze šatů na zádech zbyly jen krvavé cáry. Ze svého hřadu plivl jadrnec Maree do obličeje oheň. Žena zakvílela; kůže na obličeji se jí seškvařila a vlasy chytly plamenem.

Vzápětí k nim doběhl Arlen a vší silou mrštil po démonovi dížkou. Při nárazu se rozbila, ale srazila démona z máminých zad. Máma zavrávorala a Arlen ji chytil a podepřel. Stahovali se k nim další ohniví démoni, a dokonce i větrní démoni už si začínali protahovat křídla. A o tucet yardů dál se začal zhmotňovat skalní démon.

Silvy sténala, ale držela se na nohou. Arlen ji táhl pryč od Marey a jejího zmučeného kvílení, jenže cestu do domu jim zahradili ohniví démoni. Skalní démon už je taky uviděl a šel po nich. Do cesty se mu připletlo pár větrných démonů, kteří se zrovna chystali vzlétnout, ale jeho pařáty je smetly, jako když kosa podetne kukuřičné klasy. S přeraženými hřbety spadli na zem, kde se na ně vrhli ohniví démoni a rozervali je na kusy.

Byla to jen chvilička, kdy si jich démoni nevšímali, ale Arlen jí využil a táhl matku od domu pryč. Cestu k chlévu měli také odříznutou, ale cesta k výběhu byla dosud volná, jen jestli se jim podaří udržet si před jadrnci náskok. Silvy křičela, Arlen nevěděl, jestli strachy nebo bolestí, ale klopýtala dál a i ve svých širokých sukních s ním držela krok.

Když se dal do běhu, ohniví démoni se rozběhli za nimi a v půlkruhu je obklíčili. Hustě se rozpršelo a vyl vítr. Oblohu rozčísl blesk a osvětlil pronásledovatele i výběh, tak blízko a přece ještě tak daleko.

Vody přibývalo, v bahně na dvoře to klouzalo, ale strach jim dal rychlost a pevný krok. Dusání skalního démona, který je pronásledoval, dunělo jako hromobití, blíž a blíž, a země se otřásala.

Arlen uklouzl, ale zarazil se o výběh a už cloumal závorou. Ohniví démoni je ve zlomku vteřiny dohnali, rozvinuli se do rojnice a využili svou nejsmrtonosnější zbraň. Plivli po nich plameny a zasáhli Arlena i matku. Ohnivý šleh vzdáleností zeslábl, ale Arlen stejně cítil, že se na něm vzňaly šaty, cítil i pach hořících vlasů. Celé tělo sevřela vlna bolesti, ale překonal ji, a konečně se mu podařilo vrata do výběhu otevřít. Zrovna když chtěl vtáhnout matku dovnitř, skočil na ni další ohnivý démon a zaťal jí drápy hluboko do hrudi. Arlen s ní rázně škubnul a podařilo se mu vtáhnout ji do výběhu. Když přecházeli přes chrany, Silvy prošla snadno, ale vzápětí vzplanula magie a jadrnce odhodila zpátky. Drápy zaryté hluboko do matčina těla se vytrhly i s kousky tkáně až vytryskla krev.

Šaty na nich ještě hořely. Arlen popadl Silvy do náruče, praštil sebou na zem, nejhorší náraz zachytil vlastním tělem a pak se s ní válel v blátě, aby plameny zadusil.

Neměli šanci vrata zavřít. Démoni obklíčili výběh, bušili do chranové sítě a chrlili magické plameny, které se od sítě odrážely. Ale na vratech ve skutečnosti nezáleželo. Ani na ohradě ne. Dokud vydrží chranové kůly, tak se na ně jadrnci nedostanou.

Nikoli však ta slota. Z deště se stal ledový liják a Arlena s mámou bičovaly řezavé proudy vody. Silvy po tom pádu už nedokázala vstát. Byla celá olepená blátem a krví a Arlen netušil, jak vůbec dokáže přežít zranění a déšť dohromady.

Doklopýtal ke korytu na pomyje, kopl do něj, aby se překlopilo, a vylil zbytky po prasečí večeři, ať si shnije v blátě. Viděl, že na chranovou síť doráží skalní démon, ale magie držela a démon dovnitř nemohl. Mezi blesky a šlehy démonských plamenů zahlédl Mareu pohřbenou pod hordou ohnivých jadrnců; každý si utrhl kus a nadšeně odkvačil hodovat.

Skalní démon to po chvíli vzdal, oddusal k Maree, mohutným pařátem ji popadl za nohu asi jako tyran kočku, vymrštil ji do vzduchu a ohniví démoni se rázem rozprchli. Marea chraptivě zasténala a Arlen si s hrůzou uvědomil, že je dosud naživu. Zaječel a dokonce ho napadlo, že vyběhne zpoza chranové sítě a půjde jí na pomoc. Ale pak s ní démon švihnul o zem, jen kosti zapraštěly, a Arlenovi se udělalo špatně.

Odvrátil se dřív, než ten netvor začal žrát. Slzy odplavil prudký liják. Arlen odtáhl koryto k Silvy, utrhl jí kus spodničky, nechal ho namočit na dešti, setřel bláto z ran, jak jen to šlo, a nacpal do nich další cáry spodničky. Těžko by se daly považovat za čisté, ale rozhodně byly čistší než prasečí kejda.

Silvy se třásla, proto si lehl k ní, aby ji zahřál, a smradlavé koryto přitáhl nad ně jako štít před lijákem a pohledem na lačné démony.

Zrovna když nad ně koryto sklápěl, znovu udeřil blesk. Poslední, co viděl, byl táta. Pořád ještě stál na verandě, strnule jako socha.

Kdybys tam venku byl ty… nebo tvoje máma… vzpomněl si Arlen na jeho slova. Ale přes všechny sliby to vypadalo, že Jepha Sedláka nedonutí k boji nic.

*

Noc se nekonečně vlekla; nebyla naděje na spánek. Dešťové kapky vyťukávaly do koryta pravidelný rytmus a koryto, na ně prskalo zbytky pomyjí, které ulpěly uvnitř. Bláto, v kterém leželi, studilo a smrdělo prasečími výkaly. Silvy se klepala a blouznila a Arlen ji pevně objímal. Jak rád by do ní vlil tu trochu tepla, která mu zbývalo. Ale i jeho zábly ruce i nohy.

Jímalo ho zoufalství a rozplakal se mámě na rameni. Ale matka zasténala a poplácala ho po ruce a to prosté, bezděčné gesto ho zbavilo strachu, rozčarování i bolesti.

Bojoval s démonem a přežil. Stál na dvoře plném démonů a přežil. Jadrnci jsou možná nesmrtelní, ale dají se přelstít. Dá se jim utéct.

A jak předvedl ten skalní démon, když smetl jiného jadrnce z cesty, jsou zranitelní.

Ale co se tím změní ve světě, kde se muži jako Jeph nepostaví jadrncům dokonce ani kvůli vlastní rodině? Jakou má kdo z nich naději?

Celé hodiny zíral do okolní tmy, ale v duchu viděl jen otcovu tvář, jak na ně hledí z bezpečí zpoza chran.

*

Před svítáním déšť postupně zeslábl až docela ustal. Arlen využil krátké přestávky a zvedl koryto, ale okamžitě toho zalitoval, protože teplo nahromaděné pod dřevem se rázem vytratilo. Zase koryto sklopil a pak už jen nenápadně vykukoval, dokud se obloha nezačala jasnit.

Než se rozednilo natolik, aby bylo vidět, tak se většina jadrnců rozplynula, a když obloha přecházela z indiga do levandule, zůstalo už jen pár opozdilců. Zvedl koryto, vyhrabal se na nohy a marně se pokoušel setřít ze sebe bláto a hnůj, který se na něj nalepil.

Ruku měl ztuhlou, a když ji natáhl, píchalo ho v ní. Prohlédl ji a zjistil, že tam, kde ho zasáhl ohnivý plivanec, je kůže ostře rudá. Alespoň v tomhle jí ta noc v blátě prospěla, usoudil s vědomím, že kdyby neleželi celou noc ve studeném hnoji, byly by jeho i matčiny popáleniny mnohem horší.

Jakmile se začal poslední ohnivý démon na dvoře měnit v nehmotný přelud, Arlen vyšel z výběhu a rázoval si to rovnou k chlévu.

„Ne, Arlene!“ dolehlo k němu z verandy. Arlen vzhlédl a uviděl tam Jepha zachumlaného v dece, který držel stráž z bezpečí verandových chran. „Ještě se úplně nerozednilo! Počkej!“

Arlen ho neposlouchal. Šel k chlévu a otevřel vrata. Missy, pořád ještě zapřažená do káry, se na něj dívala nadmíru otráveně, ale do Návsí to zvládne.

Když vyváděl koně ven, nějaká ruka ho chytila za loket. „To se chceš nechat zabít?“ vyjel na něj Jeph. „Ty mne utrápíš, chlapče!“

Arlen se mu vytrhl, ani se mu nepodíval do očí. „Máma musí ke Coline Trigg,“ prohlásil.

„Ona žije?“ zeptal se nevěřícně Jeph a hlava mu cukla k blátu, kde ležela jeho žena.

„Ne díky tobě,“ odsekl Arlen. „Beru ji do Návsí.“

„My ji bereme,“ opravil ho Jeph a už pádil ke své ženě. Zvedl ji a odnesl na káru. Dobytek i ohledávání ostatků nebohé Marey nechali na starosti Norine a vyjeli na vozovou cestu do vsi.

Silvy byla zbrocená potem, a i když její popáleniny nevypadaly hůř než Arlenovy, hluboké šrámy po drápech ohnivých démonů pořád krvavě mokvaly a jejich okolí bylo ošklivě zarudlé a oteklé.

„Arlene, já…“ začal Jeph, když vyjeli, a vztáhl k synovi roztřesenou ruku, ale Arlen se odtáhl, uhnul pohledem a Jeph ucukl, jako by se spálil.

Arlen věděl, že se otec stydí. Bylo to přesně tak, jak říkal Ragen. Možná Jeph sám sebe nenávidí, jako nenáviděl Cholie. Ale přesto v sobě Arlen nedokázal najít žádný soucit. Máma na Jephovu zbabělost těžce doplatila.

Zbytek cesty jeli mlčky.

Patrový dům Coline Trigg v Návsí patřil k největším domům v Říčce a byl plný postelí. Kromě vlastní rodiny v patře měla Coline vždycky v přízemí nejméně jednoho člověka na lůžku pro choré.

Coline byla malá žena s velkým nosem a žádnou bradou. Ještě jí nebylo ani třicet, ale po šesti dětech řádně přibrala v pase, šaty měla vždycky načichlé kouřem z býlí a její kúry obvykle obnášely nějaký čaj odporné chuti. Lidé z Tibbetské Říčky o těch čajích vtipkovali, ale když nastydli, každý ho vděčně pil.

Kořenářce stačil jediný pohled a zhurta popoháněla Arlena s otcem, ať Silvy odnesou rovnou dovnitř. Na nic se neptala, což bylo jen dobře, protože ani Arlen, ani Jeph nevěděli, co by řekli, kdyby se ptala. Každou ránu rozřízla a vymačkala z ní odporně hnědý, hnilobně smradlavý hnis. Vymačkané rány vymývala vodou, čistila bylinným práškem a zašívala. Jeph zezelenal a najednou si přitiskl ruku na ústa.

„Ven odtud s tím!“ vyletěla Coline a namířeným prstem vykázala Jepha z místnosti. Když Jeph vyběhl z domu, podívala se na Arlena.

„Ty taky?“ vyjela na něj. Arlen zavrtěl hlavou. Coline na něj chvíli upřeně hleděla, a pak pochvalně přikývla. „Jsi statečnější než tvůj otec,“ poznamenala. „Přines moždíř a paličku. Naučím tě dělat mast na spáleniny.“

Aniž Coline zvedla oči od práce, slovně provedla Arlena nesčetnými kelímky a váčky ve své apatyce, nasměrovala ho ke každé přísadě a vysvětlila mu, jak je má smísit. A zatímco Arlen mazal matce popáleniny, věnovala se dál svému příšernému dílu.

Když měla Silvy konečně všechny rány ošetřené, prohlédla Coline Arlena. Nejdřív protestoval, ale když mast vykonala své a po paži se šířil chlad, tak si uvědomil, jak moc ho popáleniny štípaly.

„Dostane se z toho?“ zeptal se Arlen a podíval se na matku. Vypadalo to, že dýchá normálně, ale okolí ran mělo ošklivou barvu a ve vzduchu se pořád vznášel silný pach hniloby.

„Nevím,“ odpověděla Coline. Nepatřila k těm, kdo si berou servítky. „Tak vážná zranění jsem ještě neviděla. Když se jadrnci dostanou až tak blízko, tak obvykle…“

„…člověka zabijou,“ ozval se ode dveří Jeph. „Zabili by i Silvy, nebýt Arlena.“ Sklopil oči a vstoupil do místnosti. „Včera v noci jsem dostal od Arlena řádnou lekci, Coline,“ povzdechl si. „Naučil mě, že naším největším nepřítelem je strach, větším, než kdy byli jadrnci.“

Položil synovi ruce na ramena a zadíval se mu do očí. „Znovu už tě nezklamu,“ slíbil mu. Arlen přikývl a odvrátil zrak. Jak rád by tomu věřil, ale v duchu se mu znovu a znovu vybavoval otec stojící na verandě, strnulý hrůzou.

Jeph šel k Silvy a vzal ji za ruku. Silvy se pořád ještě potila, dlaň měla vlhkou a lepkavou a co chvíli sebou v bylinném omámení divoce házela.

„Zemře?“ zeptal se Jeph.

Kořenářka znaveně vydechla. „Mám celkem zručnou ruku na spravování kostí,“ odvětila, „a na porody. Dokážu zahnat horečku i ohlídat nastuzení. Dokonce umím vyčistit zranění i od démona, pokud je ještě čerstvé.“ Potřásla hlavou. „Ale toto je démonská horečka. Dala jsem jí bylinky na tlumení bolesti a na spaní, ale na pořádný lektvar budeš potřebovat lepší kořenářku, než jsem já.“

„Kdo jiný tu je?“ namítl Jeph. „Říčka má jen tebe.“

„Žena, která mě učila,“ odpověděla Coline. „Stará Mey Friman. Žije na kraji Slunečné Pastviny, dva dny odtud. Jestli je někdo dokáže vyléčit, tak ona, ale měl by sis pospíšit. Horkost se rychle šíří, a když budeš otálet, tak ti možná nebude schopna pomoci ani stará Mey.“

„Jak ji najdeme?“ zeptal se Jeph.

„Zabloudit ani nemůžeš,“ odtušila Coline. „Vede tam jen jedna cesta. Prostě na rozcestí v lese neodbočuj, pokud nechceš strávit týdny na cestě do Milnu. Posel odejel na Pastvinu před pár hodinami, ale cestou ještě několikrát zastavuje v Říčce. Když si pospíšíš, mohl bys ho dohnat. Poslové s sebou nosí vlastní chrany, takže když ho najdeš, budeš moci jet pořád, až do setmění, a nezastavovat kvůli přístřeší. Posel ti může zkrátit cestování na polovinu.“

„Najdeme ho za každou cenu.“ prohlásil Jeph. Znělo to odhodlaně a Arlen začal doufat.

*

Podivná tesknota dotírala na Arlena, když se z káry díval, jak se Tibbetská Říčka vzdaluje. Poprvé v životě bude od domova dál než den cesty. Uvidí jinou vesnici! Ještě před týdnem bylo takové dobrodružství jeho největším snem. Ale teď snil jen o tom, aby se všechno vrátilo do starých kolejí.

Zpátky do doby, kdy bylo na statku bezpečno.

Zpátky do doby, kdy byla máma zdravá.

Zpátky do doby, kdy nevěděl, že táta je zbabělec.

Coline slíbila, že pošle jednoho svého chlapce na statek, aby Norine vyřídil, že budou pryč pravděpodobně týden nebo déle, a aby po tu dobu pomohl u dobytka a s kontrolováním chran. Sousedé tam sice zaskočí, ale Norinino utrpení bylo příliš živé na to, aby čelila nocím sama.

Kořenářka jim také dala primitivní mapu, opatrně srolovanou a zasunutou do ochranného koženého tubusu. Papír byl v Říčce vzácný, nikdo se ho nevzdával s lehkým srdcem. Arlena mapa fascinovala, a i když nedokázal přečíst těch pár popisek k jednotlivým místům, studoval ji celé hodiny. Číst neuměl ani on, ani táta.

Na mapě byla vyznačená cesta na Slunečnou Pastvinu i to, co leží po cestě, ale vzdálenosti nebyly jasné. Cestou sice byly statky, kde si lze vyprosit nocleh, ale z mapy se nedalo zjistit, jak daleko jsou od sebe.

Matka, zbrocená potem, neklidně spala. Občas něco řekla nebo vykřikla, ale její slova moc smyslu nedávala. Arlen ji neobratně otíral vlhkým hadříkem a nutil ji pít trpký odvar, jak mu přikázala kořenářka, ale zjevně to bylo málo platné.

Pozdě odpoledne dojeli k domu Harla Jircháře, statkáře, který žil na kraji Říčky. Harlův statek ležel jen pár hodin za Podlesím, jenže než se Arlen s tátou vůbec vydali na cestu, bylo už po poledni.

Arlen si vzpomínal, že Harla a jeho tři dcery vídal na každoročních slavnostech letního slunovratu, ale před dvěma léty dostali jadrnci Harlovu manželku a oni tam od té doby nebyli. Z Harla se stal samotář a jeho dcery zůstávaly v ústraní s ním. Ven je nevytáhla ani tragédie v Podlesí.

Tři čtvrtiny Jirchářových lánů byly černé a spálené, jen pole nejblíž u domu byla chraněná a osetá. Na zabláceném dvoře přežvykovala píci vychrtlá dojnice a koze uvázané u kurníku se zřetelně rýsovala žebra.

Jirchář bydlel v prostém přízemním stavení z kamenů poslepovaných upěchovaným blátem a hlínou. Na větších kamenech byly namalované chrany, podle Arlena dost neumělé a vybledlé, ale očividně zatím vydržely. Střecha se místy propadala, z prohnilých došků trčely krátké, vratké chranové kůly. Na jedné straně přiléhal k domu malý chlívek se zabedněnými okny a dveřmi napůl vypadlými z pantů. Naproti přes dvůr byl velký chlév, který vypadal ještě hůř. Chrany na něm možná ještě držely, ale od pohledu se mohl každou chvíli sesypat sám.

„Já jsem u Harla ještě nikdy nebyl,“ poznamenal Jeph.

„Já taky ne,“ zalhal Arlen. Kromě poslů mělo jen málo lidí důvod jezdit až za Podlesí, a ti, kteří tím směrem žili, byli v Návsí zdrojem hlubokých úvah. Arlen se nejednou vyplížil až ke statku bláznivého Jircháře, jen aby ho viděl. Dál od domova nikdy nebyl. Dostat se zpátky před soumrakem i tak znamenalo hodiny usilovného běhu.

Jednou, před pár měsíci, to skoro nestihl. Chtěl vidět Harlovu nejstarší dceru Ilain. Kluci říkali, že má ty největší prsiska v Říčce, a on to chtěl vidět na vlastní oči. Jednoho dne tam číhal a opravdu ji uviděl. S pláčem vyběhla z domu. Byla ve svém smutku překrásná a Arlen by ji nejraději šel utěšit, i když byla o osm let starší než on. Nakonec nesebral odvahu, ale pozoroval ji déle, než bylo moudré, a se západem slunce na to málem těžce doplatil.

Když se blížili ke statku, rozštěkal se jakýsi prašivý pes. Na verandu vyšla nějaká dívka a smutně je pozorovala.

„Asi tu budeme muset přenocovat,“ usoudil Jeph.

Arlen zavrtěl hlavou. „Do setmění zbývá ještě několik hodin,“ namítl. „A jestli do té doby nedohoníme Ragena, tak podle mapy je na rozcestí ke Svobodným městům ještě další statek.“

Jeph mu přes rameno nakoukl do mapy. „To je daleko,“ prohlásil.

„Máma nemůže čekat,“ nevzdával se Arlen. „Dneska sice celou cestu neujedeme, ale každá hodina cesty znamená o hodinu léčení dřív.“

Jeph se ohlédl na Silvy zbrocenou potem, pak mrkl na slunce a přikývl. Zamávali dívce na verandě, ale nezastavili.

Během následujících hodin urazili pěkný kus, ale po poslovi ani dalším statku nikde ani stopy. Jeph se podíval na oranžovou oblohu.

„Ani ne za dvě hodiny padne tma,“ poznamenal. „Musíme obrátit. Když si pospíšíme, stihneme to k Harlům včas.“

„Ten statek může být hned za další zatáčkou,“ namítl Arlen. „Najdeme ho.“

„To nevíme,“ prohlásil Jeph a odplivl si přes postranici. „Ta mapa není jasná. Otočíme, dokud to ještě jde, a dost řečí.“

Arlen nevěřícně vytřeštil oči. „Tak ztratíme půl dne, o noci nemluvě. Za tu dobu může máma umřít!“ vykřikl.

Jeph se podíval dozadu na svou ženu, zpocenou, schoulenou pod kupou dek. Krátce, trhaně oddechovala. Smutně se rozhlédl kolem po dloužících se stínech a potlačil zachvění. „Jestli nás chytí tma venku,“ odpověděl tiše, „zemřeme všichni.“

Ani to nedořekl a Arlen už vrtěl hlavou, odmítal se s tím smířit. „Mohli bychom…“ nadhodil. „Mohli bychom nakreslit chrany do prachu,“ řekl nakonec. „Kolem celé káry.“

„A co když se zvedne vítr a rozfouká je?“ opáčil otec. „Co pak?“

„Ten statek může být už za dalším kopcem!“ nevzdával se Arlen.

„Nebo taky ještě dvacet mil daleko,“ odsekl otec, „nebo taky před rokem vyhořel. Kdo ví, co se stalo od doby, kdy byla ta mapa nakreslená.“

„To chceš říct, že máma za to riziko nestojí?“ vyčetl mu Arlen.

„Neříkej mi, za co máma stojí!“ zařval otec. Divže syna neshodil z káry. „Já ji miluju celý život! Já to vím líp než ty! Ale nebudu ohrožovat všechny tři! Ona jednu noc vydrží. Musí!“

A s tím přitáhl otěže, zastavil káru a obrátil nazpět. Tvrdě švihnul Missy řemenem do slabin a popohnal ji do cvalu. Kobylka vyděšená z padající tmy pádila jako zběsilá.

Arlen se obrátil zpátky k Silvy a spolkl hořký vztek. Kola poskakovala přes kameny a výmoly a Arlen se díval, jak to s matkou hází, ale vůbec na kodrcavou jízdu nereaguje. Ať si táta myslí, co chce, Arlen věděl, že její šance byly právě zmařeny.

*

Než se dostali k osamělému statku, slunce už skoro zapadlo. Jeph a Missy propadli panickému strachu, kůň řičel a Jeph řval, že mají opravdu naspěch. Arlen přelezl dozadu na káru a snažil se mámu držet, aby s ní ta divoká kodrcavá jízda tak neházela. Pevně ji objímal a většinu nárazů chytal vlastním tělem.

Ale ne všechny. Cítil, že Colininy pečlivé stehy povolují, že se rány zase otevírají a krvácejí. Bylo velmi pravděpodobné, že jestli ji nedostane démonská horečka, dostane ji ta divoká jízda.

Jeph zajel s károu rovnou k verandě a už cestou řval: „Harle! Hledáme přístřeší!“

Dveře se otevřely skoro hned, ještě dřív než slezli z káry. Ven vyšel muž v rozedraných modrákách a s dlouhými vidlemi v ruce. Harl byl hubený a houževnatý jako sušené maso. Za ním vyšla Ilain, statná mladice, s ostrou železnou lopatou. Když ji Arlen viděl naposledy, plakala a byla vyděšená, ale teď nebylo v jejích očích ani stopy po strachu. Neohlížela se na plížící se stíny a šla rovnou ke káře.

Jeph vzal Silvy z káry a Harl přikývl. „Vemte ji dovnitř,“ nařídil, ale Jeph už se sám hrnul dál, a jakmile překročil chrany, zhluboka si oddechl.

„Otevři vrata do velkýho chlíva!“ nařídil Harl Ilain. „Do malýho by se ta kára nevešla.“ Ilain si podkasala sukně a rozběhla se tam. Harl se obrátil k Arlenovi. „Zavez tu káru do chlíva, hochu! Fofrem!“

Arlen poslechl. „Na vypřahání nejni čas,“ dodal statkář. „Bude to muset vydržet.“ To budou už dvě noci po sobě. Arlena napadlo, jestli Missy ještě vůbec někdy vypřáhnou.

Harl s Ilain rychle zabouchli vrata do chléva a zkontrolovali chrany. „Na co čekáš?“ zaburácel Harl na Arlena. „Mazej do domu! Budou tady coby dup!“

Ještě to ani nedořekl a démoni začali povstávat. Zatímco všichni pádili do domu, ze země se zvedaly dlouhé pařáty a rohaté hlavy.

Uskakovali před povstávající smrtí nalevo napravo – vztek a strach jim dodávaly hbitost a rychlost. První jadrnci už se zhmotnili, skupina neposedných, štíhlých ohnivých démonů; pustili se za nimi a už je doháněli. Arlen a Ilain utíkali dál, zato Harl se obrátil a mrštil do toho chumlu vidlemi.

Vidle zasáhly nejbližšího démona rovnou do hrudi a srazily ho na ostatní, ale dokonce i ten maličký ohnivý démon měl kůži tak boulovitou a tuhou, že ji nedokázaly probodnout ani vidle. Netvor je chytil do spárů, plivl na ně pršku ohně, a když dřevěná násada chytla, zahodil je.

Vidle sice žádného jadrnce nezranily, ale zdržely je. Za okamžik se sice zase hnali dál, ale když Harl vyskočil na verandu, rázem se zastavili – narazili na linii chran, která je odrazila stejně jistě, jako by naběhli na cihlovou zeď. Zatímco magie jasně vzplanula a odhodila je zpátky na dvůr, Harl vběhl do domu. Zabouchl dveře, zasunul závoru a zády se opřel o vchod.

„Stvořiteli budiž chvála,“ vydechl, uštvaný a bledý.

*

Uvnitř Harlovy barabizny bylo vedro k zalknutí, smrděla tam plíseň a výkaly. Zavšivené rákosové rohože na podlaze sice vcucly trochu vody, která se prodrala skrz doškovou střechu, ale k čistotě měly daleko. V domě přebývali i dva psi a několik koček, kteří nutili všechny ostatní dávat pozor, kam šlapou. Nad ohništěm visel kamenný kotel, který k tomu smradu přidával nakyslý pach trvale dušeného masa, kam se průběžně, jak jídla ubývalo, dodávaly suroviny. Záplatovaný závěs v koutě poskytoval náznak soukromí nočníku.

Arlen převázal Silvy rány, jak nejlíp uměl, Ilain se svou sestrou Beni ji pak uložily do své světničky a Renna, Harlova nejmladší, mezitím přinesla na stůl dvě další popraskané dřevěné misky pro Arlena a jeho otce.

Byly tam jen tři místnosti, jedna pro dívky, jedna pro Harla a společná světnice, kde se vařilo, jedlo a pracovalo. Kuchyňské ohniště odděloval od jídelního stolu rozedraný závěs. Chraněné dveře ve světnici vedly rovnou do malého chlívku.

„Renno, než si muži promluví a já s Beni uděláme večeři, tak jděte s Arlenem zkontrolovat chrany,“ zavelela Ilain.

Renna přikývla, popadla Arlena za ruku a táhla ho za sebou. Bylo jí skoro deset, což bylo blízko k Arlenovým jedenácti, a až na ty šmouhy na obličeji byla hezká. Na sobě měla jednoduchou tuniku, obnošenou a pečlivě vyspravovanou, dlouhé hnědé vlasy si svázala roztřepeným proužkem látky, ale hodně kadeří uniklo a nepořádně se vinuly kolem kulatého obličeje.

„Tahle je odřená,“ poznamenala a ukázala na chranu na jednom parapetu. „Musela na ni vlézt nějaká kočka.“ Vytáhla z pytlíku ohořelý klacík a pozorně dokreslila čáry tam, kde byly porušené.

„To není dobré,“ prohlásil Arlen. „Čáry už nejsou hladké. To chranu oslabuje. Měla bys ji překreslit úplně.“

„Já nemám dovoleno kreslit nové,“ špitla Renna. „Když najdu nějakou, kterou nemůžu opravit, tak to mám říct otci nebo Ilain.“

„Já to umím,“ řekl Arlen a vzal si klacík. Pečlivě starou chranu setřel a rychlým, sebevědomým tahem nakreslil novou. Pak ustoupil, obhlédl okno a rychle nahradil ještě několik dalších.

Přitom je zahlédl Harl a už začal nervózně vstávat, ale Jephův pokyn a pár tichých slov ho zase posadilo zpátky na místo.

Arlen své dílo chvíli obdivoval. „Přes to se nedostane ani skalní démon,“ prohlásil pyšně. Obrátil se a zjistil, že na něj Renna vyjeveně zírá. „Co je?“ zeptal se.

„Jsi větší, než jak si tě pamatuju,“ řekla dívka, sklopila oči a plaše se usmála.

„No jo, už je to pár let,“ odpověděl Arlen nevěda, co na to říct. Když skončili obchůzku, zavolal si Harl dceru k sobě. Tiše si s ní promluvil a Arlen si všiml, že se na něj jednou nebo dvakrát podívala, ale neslyšel, co si říkají.

K večeři byl tuhý dušený pastinák, kukuřice a maso, které Arlen nedokázal určit, ale syté to bylo dost. Při jídle vyprávěli, co se jim stalo.

„Škoda, že ste se u nás nestavili hned,“ podotkl Harl, když skončili. „My sme byli u staré Mey Friman už mockrát. Máme to blíž než do Návsí k Trigg. Jestli vám cesta zpátky k nám trvala dvě hodiny práskání bičem, tak dybyste jeli dál, brzy byste dojeli na statek Macka Pastviny. A stará Mey je jen asi o hodinu dál. Život na vesnici ji nikdy netáh. Opravdu ste měli kobylu popohnat, mohli ste to do večera stihnout.“

Arlen praštil lžící. Všechny zraky u stolu se k němu obrátily, ale on si toho ani nevšiml, jak se soustředil na tátu.

Jeph ten zlostný pohled nevydržel dlouho. Svěsil hlavu. „To jsme nemohli vědět,“ povzdechl si ztrápeně.

Ilain ho pohladila po rameni. „Nevyčítej si, žes byl opatrný,“ chlácholila ho a vyčítavě se podívala na Arlena. „Až budeš starší, pochopíš,“ řekla mu.

Arlen rázně vstal, toporně odkráčel od stolu, zašel za závěs, schoulil se u okna a skrz prasklou laťku v okenici pozoroval démony. Znovu a znovu se marně pokoušeli prorazit přes chrany, ale Arlen neměl pocit, že ho magie chrání. Měl pocit, že ho vězní.

*

„Vemte Arlena a děte si hrát do chlívka,“ nařídil Harl mladším dcerám, když všichni dojedli. „Ilain odnese misky. Nechte dospělé na pokoji, ať si můžou v klidu promluvit.“

Beni s Rennou okamžitě vstaly a chtěly jít za závěs. Arlen neměl náladu na hraní, ale dívky ho ani nepustily ke slovu; zvedly ho ze stoličky a odtáhly ke dveřím a do chlívku.

Beni rozsvítila popraskanou lucernu a v chlívku se rozlilo šeré světlo. Harl měl dvě staré krávy, čtyři kozy, prasnici s osmi selaty a šest slepic. Všechno vychrtlé, kostnaté a podvyživené. I prasnici lezla žebra. Tenhle dobytek je mohl stěží uživit.

Chlév samotný na tom nebyl o nic líp. Polovina okenic byla rozbitá a podestýlka shnilá. Kozy se prohryzaly skrz přepážku a vytahovaly seno od krav. V prasečím kotci se bahno, pomyje a výkaly spojily do jednolité kejdy.

Renna tahala Arlena od jednoho kotce k druhému. „Táta nemá rád, když dáváme zvířatům jména,“ svěřila se mu, „takže to děláme potají. Tohle je Kopytka,“ ukázala na jednu krávu. „Má nakyslé mléko, ale táta tvrdí, že je dobré. Ta vedle ní je Bručounka. Kope, ale jen když dojíš moc hrubě anebo ne včas. Ty kozy jsou…“

„Arlena dobytek nezajímá,“ pokárala ji Beni, popadla Arlena za loket a vlekla ho pryč. Beni byla větší a starší než její sestra, ale Arlenovi připadala Renna hezčí. Vylezli si na seník a praštili sebou do čistého sena.

„Zahrajeme si útočiště,“ prohlásila Beni. Vytáhla z kapsy maličký kožený míšek a vykutálela na podlahu seníku čtyři dřevěné kostky. Na kostkách byly namalované symboly: plamen, skála, voda, vítr, dřevo a chrana. Existovalo mnoho způsobů, jak útočiště hrát, ale většina pravidel se shodovala na tom, že člověk musí hodit tři chrany, než hodí cokoli čtvrtého.

Chvíli házeli kostkami, ale Renna s Beni měly vlastní pravidla a Arlen je podezříval, že mnohá jsou vymyšlena tak, aby je nechala vyhrát.

„Dvě chrany třikrát po sobě se počítají jako tři chrany,“ oznámila Beni, když je hodila potřetí. „Vyhrály jsme.“ Arlen sice nesouhlasil, ale neviděl v hádce valný smysl.

„Protože jsme vyhrály, tak musíš udělat, co řekneme,“ prohlásila Beni.

„Nemusím,“ odsekl Arlen.

„Ale musíš!“ trvala na svém Beni. A Arlen měl opět pocit, že s hádkou se nikam nedostane.

„Co bych jako měl udělat?“ zeptal se podezřívavě.

„Ať hraje na líbanou!“ zatleskala Renna.

Beni vlepila sestře pohlavek. „Já vím, ty huso!“

„Co je to líbaná?“ zeptal se Arlen s obavami, že odpověď už zná.

„Však uvidíš,“ zvolala Beni a obě dívky se rozesmály. „To je hra dospělých. Táta ji občas hraje s Ilain. To se cvičíš na ženitbu.“

„Cože? To jako odříkávám manželský slib?“ zeptal se ostražitě Arlen.

„Ne, ty hloupý takhle,“ řekla Beni, vzala Arlena kolem ramen a přitiskla svá ústa na jeho.

Arlen se ještě nikdy s žádnou dívkou nelíbal. Otevřela ústa a tak udělal to samé. Zuby jim cvakly o sebe až oba ucukli. „Au!“ vyhrkl Arlen.

„Jdeš na to moc tvrdě, Beni,“ vytkla jí Renna. „Teď já.“

A opravdu, Renna líbala mnohem něžněji. Arlen zjistil, že je to docela příjemné. Jako být v zimě u ohně.

„Tak,“ řekla Renna, když se jejich rty oddělily. „Tak se to dělá.“

„Dneska budeme spát v jedné posteli,“ poznamenala Beni. „Můžeme to cvičit i později.“

„Je mi líto, že jste se musely vzdát postele kvůli mojí mámě,“ omlouval se Arlen.

„To je v pohodě, my jsme zvyklé,“ uklidňovala ho Renna. „Dokud máma nezemřela, tak jsme spaly v jedné posteli všechny tři. Ale teď spí Ilain s tátou.“

„Proč?“ podivil se Arlen.

„O tom se nesmí mluvit,“ zasyčela Beni na Rennu.

Renna ji neposlechla, ale přece jen trochu ztišila hlas. „Ilain říká, že jí táta řekl, že když je máma po smrti, tak je její povinnost udržovat ho šťastného tak, jak by to měla dělat manželka.“

„Jako vařit, šít a tak?“ zeptal se Arlen.

„Ne, je to jako hra na líbanou,“ řekla Beni. „Jenže na tu hru potřebujem kluka.“ Zatahala ho za modráky. „Když nám ukážeš pinďoura, tak tě to naučíme.“

„Já vám žádného pinďoura ukazovat nebudu!“ rozčílil se Arlen a ucouvl.

„Proč ne?“ podivila se Renna. „Benni to předvedla Lucikovi Slatinářovi a on to teď chce hrát pořád.“

„Náš táta a Lucikův táta říkali, že jsme zaslíbení,“ pochlubila se Beni. „Takže tím je to v pořádku. A protože ty budeš zaslíbený Renně, tak bys jí ho měl ukázat.“ Renna si hryzala prst a odvracela pohled, ale koutkem oka Arlena pozorovala.

„To není pravda!“ prohlásil Arlen. „Já nikomu zaslíbený nejsem!“

„A o čem myslíš, že dospělí zrovna mluví, hlupáčku?“ vysmála se mu Beni.

„Nemluví!“ rozčílil se Arlen.

„Tak se jdi podívat,“ odsekla Beni.

Arlen obě dívky zpražil pohledem, pak slezl po žebříku dolů a co nejtišeji vklouzl do domu. Zpoza závěsu slyšel hlasy a připlížil se blíž.

„Já bych bral Lucika z fleku,“ vykládal zrovna Harl, „ale Fernan ho chce na mačkání krmiva eště na jednu sezonu. Jenže bez dalšího hřbetu na statku si těžko naplníme břicha, a co teprve teď, dyž slepice přestaly snášet a jedna dojnice zkysla.“

„Až se budeme vracet od Mey, tak vezmeme Rennu sebou,“ řekl Jeph.

„Řeknem mu, že sou zaslíbení?“ zeptal se Harl. Arlen zadržel dech.

„Není důvod to neříct,“ odvětil Jeph.

Harl zachrchlal. „Počítám, že bys měl počkat do zítřka,“ poznamenal. „Až budete na cestě sami. Kluci někdy pěkně vyváděj, dyž se jim to řekne. A ji by to pak mohlo urazit.“

„To máš asi pravdu,“ usoudil Jeph. Arlenovi se chtělo řvát.

„Já vím,“ povzdechl si Harl. „Věř chlapovi, co má dcery; ty rozčílí kdejaká pitomost, nemám pravdu, Lainie?“ Ozvalo se plesknutí a Ilain vykřikla. „Ale stejně,“ pokračoval Harl, „by se jim nemělo ubližovat tak, aby to nevyřešilo pár hodin breku.“

Rozhostilo se dlouhé ticho a Arlen začal couvat zpátky ke dveřím do chlívku.

„‚sem zralej do postele,“ zachrčel Harl. Arlen strnul. „Mrkni ještě k sobě na Silvy, Lainie, jak jí je,“ dodal, „a pak vydrhni misky a obstarej holky. Spát můžeš u mě.“

Arlen zalezl za ponk a zůstal tam, dokud si Harl neulevil na nočníku, neodešel do své světnice a nezavřel za sebou dveře. Zrovna se chtěl odplížit zpátky do chlívku, když uslyšel Ilain.

„Já chci taky pryč,“ vyhrkla, jakmile se dveře zavřely.

„Cože?“ podivil se Jeph.

Přikrčený Arlen viděl pod závěsem jejich nohy. Ilain obešla stůl a posadila se vedle táty.

„Vezmi mě s sebou,“ opakovala. „Prosím. Až přijde Lucik, tak bude Beni v pohodě. Ale já musím pryč.“

„Proč?“ zeptal se Jeph. „Pro tři přece určitě máte jídla dost.“

„V tom to není,“ povzdechla si Ilain. „Nezáleží na tom, proč. Až přijedeš pro Rennu, můžu tátovi říct, že jdu na pole. Poběžím po cestě a někde tě počkám. Než tátovi dojde, kam jsem odešla, padne mezi nás noc. Nebude mě pronásledovat.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ utrousil Jeph.

„Tvůj statek je odtud dost daleko,“ prosila Ilain. Arlen viděl, že položila tátovi ruku na koleno. „Já se práce nebojím,“ slibovala. „Já si svoje odpracuju.“

„Nemůžu tě Harlovi jen tak ukrást,“ namítl Jeph. „Nemám s ním žádný spor a nechci žádný vyvolávat.“

Ilain si odplivla. „Ten zatracený darebák ti namluvil, že u něj spím kvůli Silvy,“ sykla. „Pravda je spíš taková, že když za ním nepřijdu každý večer, když Renna s Beni usnou, tak mě zbije.“

Jeph dlouho mlčel. „Chápu,“ zachrčel nakonec, zaťal pěst a začal vstávat.

„Prosím tě, nedělej to,“ vyhrkla Ilain. „Ty nevíš, jaký je. Zabije tě.“

„A to se na to mám jen tak koukat?“ opáčil Jeph. Arlen nechápal, k čemu takový poprask. Co je na tom, že Ilain spí v Harlově světnici?

Viděl, že se Ilain přisunula k otci. „Budeš potřebovat, aby se ti někdo postaral o Silvy,“ zašeptala. „A kdyby odešla,“ naklonila se ještě blíž a ruka jí sjela Jephovi do klína tím způsobem, jaký Beni zkoušela na Arlena, „mohla bych být tvou ženou. Zaplnila bych ti statek dětmi,“ slibovala. Jeph zaúpěl.

Arlenovi se udělalo špatně a do obličeje se mu nahrnula krev. Polkl a v ústech ucítil žluč. Nejraději by Harlovi vykřičel, co plánují. Ten muž se kvůli své dceři postavil jadrnci. Něco takového by Jeph nikdy neudělal. Představoval si, jak Harl dává otci pěstí. Ta představa nebyla nepříjemná.

Jeph zaváhal a pak Ilain odstrčil. „Ne,“ zamítl to. „Zítra dovezeme Silvy k té kořenářce a ona ji uzdraví.“

„Stejně mě odvez, i tak,“ prosila Ilain a padla na kolena.

„Já… rozmyslím si to,“ odpověděl otec. Přesně v tu chvíli vpadly dovnitř Renna a Beni. Arlen vyskočil a předstíral, že právě přišel s nimi. Ilain rychle vstala. Okamžik vzpoury pominul.

Když Ilain uložila holky do postele a dala Arlenovi a Jephovi do světnice dvě špinavé deky, zhluboka vydechla a odešla do otcovy komůrky. Zanedlouho Arlen uslyšel, že Harl tiše funí a Ilain tu a tam tlumeně vyjekne. Předstíral, že nic neslyší, ale nenápadně se podíval na Jepha a viděl, že si hryže pěst.

*

Druhý den ráno vstal Arlen ještě před sluncem, když všechno v domě ještě spalo. Chviličku před východem slunce otevřel dveře a netrpělivě se díval na poslední jadrnce, kteří po něm zpoza chran syčeli a sekali pařáty do vzduchu. Když zmlhavěl i poslední démon na dvoře, vyšel Arlen z domu do velkého chléva a napojil Missy a ostatní Harlovy koně. Kobylka měla špatnou náladu a chňapala po něm. „Už jen jeden den,“ slíbil jí Arlen a nasadil jí obročnici.

Vrátil se do domu, ale táta ještě chrápal. Zaklepal na futra místnosti, kde spala Renna s Beni. Beni odtáhla závěs a Arlen si okamžitě všiml, že obě sestry jsou celé ztrápené.

„Nechce se probudit,“ štkala Renna, která klečela u Arlenovy matky. „Věděla jsem, že jste chtěli vyrazit hned, jak vyjde slunce, ale když jsem s ní třásla…“ s uslzenýma očima ukázala na lůžko. „Je tak bledá.“

Arlen se rozběhl k matce a vzal ji za ruku. Prsty měla studené a vlhké, ale čelo na dotek pálilo. Dýchala krátce a namáhavě a kolem se vznášel těžký, hnilobný pach démonské otravy. Skrz obvazy prosakoval žlutohnědý hnis.

„Tati!“ zaječel Arlen. Za okamžik se objevil Jeph a v patách za ním i Ilain a Harl.

„Nemáme času nazbyt,“ vyhrkl Jeph.

„Vemte si s sebou jednoho mýho koně,“ nabídl jim Harl. „Jak budou unavený, prohodíte je. Dyž sebou hodíte, měli byste být odpoledne u Mey.“

„Jsme tvými dlužníky,“ řekl Jeph, ale Harl nad takovým nápadem jen mávl rukou.

„Hoďte sebou,“ popohnal je. „Ilain vám na cestu zabalí něco k jídlu.“

Arlen se obrátil k odchodu, ale Renna ho chytila za loket. „Teď jsme zaslíbení,“ zašeptala. „Každý večer za soumraku tě budu vyhlížet z verandy.“ Políbila ho na tvář. Rty měla hebké a Arlen je cítil na tváři ještě dlouho poté, co se odtáhla.

*

Řítili se po hrbolaté prašné cestě, kára nadskakovala a házela sebou, zastavovali, jen aby vyměnili koně. Na jídlo, které jim sebou zabalila Ilain, se Arlen díval, jako by bylo otrávené. Jeph ho hladově snědl.

Když se Arlen šťoural v drolivém chlebu a tvrdém, štiplavém sýru, začínal si říkat, že to celé bylo jen nějaké nedorozumění. Třeba si to špatně vyložil, třeba špatně slyšel. Třeba Jeph ani nezaváhal, když od sebe Ilain odstrčil.

Byla to lákavá představa, ale Jeph ji vzápětí rozbil. „Co si myslíš o Harlově mladší dceři?“ zeptal se. „Chvíli jsi s ní pobyl.“ Arlen měl pocit, jako by mu otec dal pěstí do žaludku.

„O Renně?“ opáčit Arlen jakoby nic. „Myslím, že je fajn. Proč?“

„Mluvil jsem s Harlem,“ poznamenal otec. „Až se budeme vracet na statek, pojede s námi a bude u nás bydlet.“

„Proč?“ zeptal se Arlen.

„Aby se postarala o mámu, pomohla na statku a… tak.“

„Jak tak?“ dotíral Arlen.

„Harl a já chceme zjistit, jestli spolu vy dva budete vycházet,“ vysvětlil mu Jeph.

„Co když ne?“ zeptal se Arlen. „Co když nechci, aby se na mě celý den lepila nějaká holka a chtěla si se mnou hrát na líbanou?“

„Jednou,“ povzdechl si Jeph, „ti hra na líbanou možná nebude tolik vadit.“

„No tak ať přijde,“ řekl Arlen, pokrčil rameny a předstíral, že neví, na co otec naráží. „Proč se jí chce Harl tak rychle zbavit?“

„Viděl jsi, v jakém stavu je jejich statek; sotva se stačí uživit sami,“ řekl Jeph. „Harl má své dcery moc rád a chce pro ně jen to nejlepší. A to nejlepší je vdát je, dokud jsou ještě mladé, aby měl syny, kteří mu mohou občas vypomoci, a vnoučata ještě dřív, než zemře. Ilain už je starší než většina dívek na vdávání. Od podzimku přijde na Harlův statek pomáhat Lucik Slatinář. Doufají, že to dá dohromady s Beni.“

„Předpokládám, že ani Lucik do toho nemá co mluvit, že,“ zavrčel Arlen.

„On přijde rád a má štěstí!“ odsekl otec. Už ztrácel trpělivost. „Ty potřebuješ dostat pár tvrdých lekcí o životě, Arlene. V Říčce je mnohem víc chlapců než dívek a my nemůžeme svůj život jen tak promarnit. Každý rok nás stáří, choroby a jadrnci obírají o víc a víc lidí. Jestli se nebudou rodit pořád další děti, tak se Tibbetská Říčka rozplyne stejně jako stovky jiných vesnic! To nemůžeme dopustit!“

Arlen viděl, jak to v obvykle netečném, mírném otci vře, a moudře mlčel.

O hodinu později začala Silvy naříkat. Obrátili se a zjistili, že se snaží v káře posadit; křečovitě se držela za hruď a strašlivě hlasitě sípala. Arlen přelezl dozadu k ní, matka se ho křečovitě chytila a vykašlala mu na košili hustý hlen. Vypoulené, krví podlité oči na něj divoce zíraly, ale nepoznávaly ho. Zmítala se, Arlen ječel a snažil se ji udržet v klidu.

Jeph zastavil káru a společně ji donutili, aby si zase lehla. Házela sebou a chraptivě, zajíkavě ječela. A pak, stejně jako Cholie, sebou naposledy zaškubala a znehybněla.

Jeph se díval na svou ženu a pak zvrátil hlavu a řval. Arlen si málem prokousl ret, jak se snažil zadržet slzy, ale nakonec podlehl. Společně se nad nebožkou rozplakali.

Když štkaní polevilo, Arlen se malátně rozhlédl kolem. Snažil se zaostřit, ale svět byl zastřený jako by nebyl skutečný.

„Co teď budeme dělat?“ vydechl nakonec.

„Obrátíme,“ prohlásil otec a ta slova zasáhla Arlena do srdce jako nůž. „Odvezeme ji domů a spálíme ji. Snažme se žít dál. Pořád je tu ještě statek a dobytek, o který je nutno se postarat, a i když nám pomůžou Renna s Norine, čekají nás těžké časy.“

„Renna?“ zeptal se nevěřícně Arlen. „To ji pořád ještě bereme sebou? I teď?“

„Život jde dál, Arlene,“ řekl otec. „Už je z tebe skoro muž a muž potřebuje ženu.“

„Tos domluvil ženy pro nás oba?“ vyletělo z Arlena.

„Cože?“ užasl Jeph.

„Včera večer jsem vás s Ilain slyšel!“ zařval Arlen. „Ty už máš po ruce další ženu! Co by ses staral o mámu? Ty už máš někoho jiného, kdo se ti postará o toho tvojeho pinďoura! Alespoň do té doby, než ji taky zabijou, protože ty budeš moc vyděšený na to, abys jí pomohl!“

Otec mu dal facku, až to v ranním tichu hlasitě plesklo. Vzápětí se jeho vztek rozplynul a sklonil se k synovi. „Arlene, promiň…!“ zajíkl se, ale chlapec ucukl a seskočil z káry.

„Arlene!“ vykřikl Jeph, ale chlapec si ho nevšímal a jako o život pádil do lesa u cesty.

Kapitola 3

Noc o samotě

319 p. N.

Arlen pádil lesem, seč mu síly stačily, ostře a nečekaně zahýbal, namátkou si vybíral směr. Chtěl mít jistotu, že ho otec nedokáže vystopovat, ale Jephovo volání sláblo a Arlen si uvědomil, že za ním otec vůbec neběží.

Proč by se taky obtěžoval? pomyslel si. On ví, že se do setmění musím vrátit. Kam jinam bych mohl jít?

Kamkoli. Ta odpověď přišla nezvaně, ale Arlen v hloubi duše věděl, že je to tak.

Nemůže se vrátit na statek a předstírat, že je všechno v pořádku. Nemůže se dívat, jak Ilain obsazuje matčinu postel. Dokonce i hezká Renna, která líbá tak něžně, by byla jen připomínkou toho, co ztratil a proč.

Ale kam jít? V jedné věci má táta pravdu. Nemůže utíkat věčně. Do setmění si bude muset najít útočiště, jinak bude tahle noc jeho poslední.

Vrátit se zpátky do Tibbetské Říčky nejde. Kdokoli, u koho by hledal nocleh, ho druhý den za ucho odtáhne domů a on bude bit za to, že vyvolal zbytečný poprask.

Takže Slunečná Pastvina. Tam kromě lidí, co si je platí Vepř, aby tam něco dopravili, skoro nikdy nikdo z Tibbetské Říčky nechodí, jen poslové.

Coline říkala, že Ragen se před návratem do Svobodných měst vydá ještě na Slunečnou Pastvinu. Ragen se Arlenovi líbil, byl to jediný dospělý, kterého znal, který s ním nemluvil spatra. Ragen s Keerinem před ním měli víc než den náskok a měli koně a muly, ale když si pospíší, tak by je ještě mohl dohnat a vyprosit si odvoz do Svobodných měst.

Pořád měl na krku na provázku pověšenou Colininu mapu. Byla na ní cesta na Slunečnou Pastvinu a statky po cestě. Dokonce i v hlubokém lese celkem přesně věděl, kde je sever.

V poledne našel cestu nebo spíš cesta, která protínala les přímo před ním, našla jeho. Musel se v lese nějak ztratit.

Pár hodin po ní šel, ale neviděl žádné známky po nějakém statku nebo domě staré kořenářky. Při pohledu na slunce jeho obavy vzrostly. Kdyby šel na sever, měl by mít slunce po levici, jenže neměl. Bylo přímo před ním.

Zastavil se, podíval se do mapy a jeho obavy se potvrdily. Nebyl na cestě na Slunečnou Pastvinu, byl na cestě do Svobodných měst. A co hůř, tam, kde se cesty rozdělovaly, končila ta jeho na kraji mapy.

Představa, že se stejnou cestou vrátí, byla skličující, o to víc, že neměl ponětí, jestli by to stihl pod střechu včas. Ale přece jen vykročil zpátky cestou, odkud přišel.

Ne, rozhodl se vzápětí. Vracet se zpátky je tátův styl. Děj se co děj, já jdu vpřed.

A tak se zase vydal dál. Tibbetskou Říčku a Slunečnou Pastvinu nechal za sebou. Každý krok byl lehčí a snazší.

Šel ještě pár hodin a nakonec vyšel z lesa na lučiny: rozlehlé bujné pláně netknuté orbou ani pastvou. Vylezl na kopec a zhluboka vdechoval svěží, čistý vzduch. Ze země tam trčel obrovský balvan a Arlen se na něj vyšplhal a rozhlédl se po širém světě, který byl dosud mimo jeho obzor. Nikde ani stopy po osídlení, nic, kde by se dalo najít útočiště. Bál se blížící se noci, ale byl to vzdálený pocit, jako vědomí, že zestárnete a jednoho dne zemřete.

Když se odpoledne nachýlilo k večeru, začal se Arlen rozhlížet po nějakém místě, kde by se dalo přenocovat. Jedno mlází vypadalo slibně, pod stromky bylo málo trávy, takže by si mohl do hlíny nakreslit chrany, jenže na stromek by mohl vyšplhat lesní démon a proniknout do jeho chranového kruhu shora.

Pak tam byl malý, kamenitý pahorek bez trávy a Arlen na něj vylezl, jenže tam fičel silný vítr, a Arlen měl strach, že by mu mohl chrany rozmazat tak, že by byly k ničemu.

Konečně přišel na místo, které před nedávnem vypálili ohniví démoni. Z popela už vyrážely mladé výhonky, a když popel nohou rozhrnul, našel pod ním pevnou zem. Odhrabal popel z dostatečně velkého prostoru a začal s chranovým kruhem. Času měl málo, a tak dělal malý kruh, nechtěl kvůli spěchu něco zanedbat.

Ostrým klacíkem vyrýval do hlíny okultní znaky a odškrabky opatrně odfukoval. Věnoval se tomu víc než hodinu, chranu po chraně, a co chvíli poodstoupil, aby si ověřil, že je řadí správně vedle sebe. Ruku měl jistou a pevnou jako vždy.

Když skončil, měl kruh o průměru šest stop. Třikrát chrany zkontroloval, ale nenašel žádnou chybu. Strčil si klacík do kapsy, posadil se doprostřed kruhu a díval se, jak se stíny prodlužují a slunce zapadá a zaplavuje oblohu barvami.

Možná dnes v noci zemře. Možná ne. V duchu si říkal, že na tom nezáleží. Ale se slábnoucím světlem slábla i jeho odvaha. Srdce mu bušilo a každý instinkt mu říkal, ať vyskočí a vezme nohy na ramena. Jenže nebylo kam utéct. Byl míle daleko od nejbližší pomoci. I když nebyla zima, třásl se.

To byl ale hloupý nápad, našeptával mu slabounký vnitřní hlásek. Arlen ho okřikl, ale když poslední paprsky slunce pohasly a zaplavila ho tma, byla odvážná přetvářka sešněrovaným svalům málo platná.

Už jdou, varoval ho ten vyděšený vnitřní hlásek, když se ze země začaly zvedat mlžné cáry.

Mlha pomalu hutněla, ze země se vysouvala těla démonů a zhmotňovala se. Arlen zaťal pěsti a vstal s nimi. Jako vždy přišli nejdřív ohniví démoni; nadšeně se třepetali kolem, a kudy se prokmitli, tudy za sebou nechávali mihotavou ohnivou cestičku. Po nich přišli větrní démoni, kteří se okamžitě rozbíhali, roztahovali kožovitá křídla a odráželi se k letu. Jako poslední dorazili skalní démoni, kteří svá těžká těla dolovali z Jádra dost lopotně.

Jak jadrnci spatřili bezmocného chlapce, nadšeně zavyli a vrhli se na něj.

První udeřil větrný démon, střemhlav; zahnutými okřídlenými pařáty sekl Arlenovi po hrdle. Arlen zaječel, ale drápy narazily na chrany, vylétly jiskry a útok byl odražen. Setrvačnost nesla démona dál, do štítu narazilo tělo, energie zasršela, zatřpytila se a tělo odmrštila. Netvor dopadl na zem a zavyl, ale zase se vzchopil a narovnal, jen sebou ještě škubal, jak mu magie poletovala po šupinách.

Pak přišli čiperní ohniví démoni, největší ne větší než pes. S vřískotem se přitřepetali ke kruhu a začali sekat drápy po štítu. Při každém blýsknutí chran sebou Arlen trhnul, ale magie držela. Když zjistili, že Arlen utkal odolnou síť, plivli po něm oheň.

Arlen samozřejmě tento trik dobře znal. Chraničářství se věnoval od chvíle, kdyby byl dost velký na to, aby udržel ohořelý klacík, takže znal i chrany proti ohnivým plivancům. Plameny byly odraženy stejně účinně jako pařáty. Dokonce ani žár neucítil.

Jadrnci se sbíhali na tu podívanou a při každém záblesku aktivovaných chran jich Arlen viděl víc a víc: lítá horda, dychtící servat mu maso z kostí.

Shora na něj nalétávali další větrní démoni, ale chrany je odrážely zpět. Zhrzení ohniví démoni se po něm začali vrhat znovu a palčivé magické popáleniny přijímali s nadějí, že přece jen prorazí dovnitř, ale síť je odrážela zas a zas. Arlen přestal uskakovat. Zapomněl na strach a začal jim hlasitě spílat.

Jeho vzpurnost rozlítila démony ještě víc. Nebyli zvyklí, že se jim oběť vysmívá, a útočili na chrany o to zuřivěji. Arlen jim hrozil pěstmi a dělal na ně oplzlá gesta, která vídal u dospělých v Tibbetské Říčce, když se někdy Vepřovi vysmívali za zády.

Tak tohohle se bál? Tak před tímhle se lidstvo třese strachy? Před těmito žalostnými, bezmocnými tvory? Směšné. Odplivl si, slina zasyčela na šupinách ohnivého démona a ten se trojnásob rozlítil.

Pak běsnící netvoři ztichli. V mihotavém světle ohnivých démonů viděl, že se hordy jadrnců rozestupují a uvolňují cestu skalnímu démonovi, který se k němu valil co krok, to zemětřesení.

Celý život vídal Arlen jadrnce jen zdálky, zpoza oken a dveří. Až do děsivých událostí posledních dní nikdy nebyl venku pod širým nebem s plně zhmotněným démonem a už vůbec nikdy jim nevzdoroval. Věděl, že se velikostí liší, ale nikdy si neuvědomil, jak moc.

Ten skalní démon byl patnáct stop vysoký.

Ten skalní démon byl obrovský.

Jak se to monstrum blížilo, Arlen musel zaklonit hlavu. I na tu dálku to byla vysoká, mohutná hora šlach a ostrých hran. Ze silného černého krunýře trčely kostěné výčnělky, bodnatý ocas, který vyvažoval mohutné plece, sebou švihal sem a tam. Nahrbený netvor se k němu valil na dvou nohách a drápy s každým dopadem vyrývaly do země obrovské rýhy. Na konci dlouhých, křivých předních hnátů trčely spáry velikosti řeznických nožů, uslintaná morda cenila řady a řady břitvovitých tesáků. Ven vystřelil černý jazyk, vychutnávající si Arlenův strach.

Jeden ohnivý démon mu nestihl dost rychle uhnout z cesty a skalní démon se po něm ledabyle, hřbetem hnátu ohnal. Drápy vyryly dlouhé, hluboké šrámy a menší jadrnec vyletěl do vzduchu.

Jak se obrovitý netvor blížil, vyděšený Arlen ucouvl o krok, a pak o další. V poslední chvíli se vzpamatoval a zastavil se těsně před tím, než by vycouval za ochranný kruh.

Arlen si uvědomil, že kruh byla jen pomíjivá jistota; pochyboval, že jeho chrany takovou zkoušku vydrží. Pochyboval, že by to vydržely vůbec nějaké chrany.

Démon ho dlouhou chvíli upřeně pozoroval a vychutnával si jeho strach. Skalní démoni zřídkakdy spěchají, ovšem když už se rozhodnou, dokážou se pohybovat překvapivě rychle.

Když démon udeřil, Arlenovi povolily nervy, zaječel, padl na zem, svinul se do klubíčka a rukama si zakryl hlavu.

Následný výbuch byl ohlušující. I se zakrytýma očima viděl Arlen záblesk magie tak jasný, jako by se noc změnila v den. Slyšel zklamané zavřeštění a vykoukl právě v okamžiku, kdy se jadrnec prudce otočil a třískl do chran těžkým, rohatým ocasem.

Magie se znovu zablýskla a netvor byl znovu odražen.

Arlen, který celou dobu marně zadržoval dech, se silou vůle donutil vydechnout. Díval se, jak démon znovu a znovu buší do jeho chran a vztekle řve. Na stehnech ucítil teplé, lepkavé vlhko.

Zastyděl se za svou zbabělost, zvedl se na nohy a podíval se démonovi do očí. Z útrob se mu vydral primitivní řev, který odmítal vše, čím jadrnec byl a co ztělesňoval.

Sebral kámen a hodil ho po něm. „Vrať se do Jádra, kam patříš!“ zařval. „Vrať se a chcípni!“

Kámen se odrazil od pancíře a démon ho snad ani neucítil, ale jak marně sekal pařáty po chranách a nebyl schopen se prodrat dovnitř, zuřil čím dál víc. Arlen mu nadával do kdejakých bídáků, hanebníků a ubožáků, které ve svém poněkud omezeném slovníku našel, a sbíral po zemi cokoli, čím se dalo házet.

Když mu došly kameny, začal poskakovat a mávat rukama a vzpurně ječel.

Pak uklouzl a šlápl na chranu.

Jako by čas zamrzl v tom dlouhém okamžiku ticha mezi Arlenem a obrovským démonem, kdy jim pomalu svítalo, k jaké obludnosti právě náhodou došlo. Když se pohnuli, pohnuli se zároveň; Arlen bleskurychle vytáhl klacík na rytí a střemhlav se vrhl k chraně přesně v okamžiku, kdy po něm švihla obrovská těžká pracka s drápy.

Myšlenky pádily jako splašené. Arlen vmžiku odhadl škody: smazala se jedna linka okultního znaku. Ale už v okamžiku, kdy jediným tahem klacíku chranu opravoval, věděl, že to nestihne. Drápy mu zajely do masa.

Ale pak magie znovu vzplanula a démona odmrštila. Netvor zmučeně vřískal. I Arlen řval bolestí. Odvalil se, vytrhl si drápy ze zad a odhodil je dřív, než si stačil uvědomit, co se vlastně stalo.

A pak ho uviděl. Ležel v kruhu, svíjel se a doutnal.

Démonský hnát.

Arlen na tu končetinu vyjeveně vytřeštil oči, pak se obrátil a zjistil, že démon řve jako smyslů zbavený mlátí sebou a zbylým pařátem trhá na kusy každého démona natolik pošetilého, že mu zůstal v dosahu. Jedním pařátem!

Zadíval se na tu pracku. Konec byl čistě oddělený a vypálený a odporně čadil. Arlen překonal strach a tu obrovitou pracku sebral, že ji vyhodí z kruhu ven, ale chrany tvořily oboustrannou bariéru. Nic z jadrnce nemohlo o nic víc ven než dovnitř. Pracka se od chran odrazila a přistála Arlenovi zpátky u nohou.

A pak se ozvala bolest. Arlen si osahal rány na zádech a podíval se na ruce. Celé od krve. Udělalo se mu zle, síly ho opustily, klesl na kolena a plakal bolestí, plakal strachy, že neopatrným pohybem rozmaže další chranu, a ze všeho nejvíc plakal pro svou mámu. Teď chápal, jakou bolest prožívala té noci.

Zbytek noci se Arlen jen vyděšeně choulil. Slyšel démony, kteří kroužili kolem v naději, že udělá nějakou chybu a oni se dostanou dovnitř. I kdyby dokázal usnout, neodvážil by se spát ze strachu, že se ve spánku pohne a splní jadrncům jejich toužebné přání.

Prvním paprskům světla to té noci trvalo celé roky. Arlen se co chvíli díval na oblohu, ale pokaždé viděl jen obřího, zmrzačeného skalního démona, který si svíral ránu olepenou zaschlým ichorem a záštiplně obcházel kruh.

Uplynula celá věčnost, než obzor zbarvila špetka nachu, následovaná oranžovou, žlutou a nakonec nádhernou bílou. Ostatní jadrnci sjeli zpátky do Jádra dřív, než se oblohy dotkla žluť, jen jednoruký skalní obr čekal až do poslední chvíle, cenil řady zubů a syčel na něj.

Ale ani jeho zášť nemohla překonat strach ze slunce. Když poslední stíny uskočily, mohutná rohatá hlava sjela pod zem. Arlen se narovnal a vykročil z kruhu. Bolestí sebou cukal. Záda měl v jednom ohni. Rány v noci přestaly krvácet, ale jakmile se protáhl, cítil, že strupy zase praskají.

Ta myšlenka stočila jeho pohled zpátky k pracce ležící opodál. Byla jako peň stromu, pokrytý tvrdými, studenými pláty. Arlen tu tíhu zvedl a podržel si pazouru před očima.

Alespoň máš trofej, pomyslel si, i když při pohledu na svou krev na černých drápech se celý klepal.

A zrovna v tu chvíli k němu dospěl paprsek světla; slunce se konečně vyhouplo nad obzor víc než polovinou. Démonský úd začal syčet a doutnat; prskal jako mokré poleno vhozené do ohně. Vzápětí se vzňal a Arlen ho polekaně upustil. Fascinovaně sledoval, jak na něj dopadá víc a víc slunečního světla a úd hoří jasněji a jasněji, až z pracky nezbylo nic než bídný oharek. Přistoupil k němu a bázlivě do něj šťouchl špičkou nohy. Oharek se rozpadl v prach.

*

Arlen si našel vhodnou větev místo berle a belhal se dál. Bylo mu jasné, jaké měl štěstí. A jak byl hloupý. Na chrany v hlíně nelze spoléhat. I Ragen to říkal. Co by dělal, kdyby je rozmazal vítr, jak se bál táta?

Stvořiteli, co kdyby pršelo?

Kolik nocí dokáže přežít? Arlen neměl ani tušení, co leží za dalším kopcem, žádný důvod si myslet, že najde živáčka mezi touto pustinou a Svobodnými městy, která jsou podle všeho týdny daleko.

Do očí se mu draly slzy. Drsně je setřel a vzpurně zachrčel. Poddávat se strachu, tak řešil problémy otec, a Arlen už věděl, že tím nic nezmůže.

„Já se nebojím,“ řekl si. „Já ne.“

A přidal do kroku s vědomím, že to je pustá lež.

Kolem poledne došel k bystřině. Voda byla studená a čirá a Arlen se shýbl, aby se napil. Ten pohyb vyvolal v celých zádech řezavou bolest.

Vždyť on si ty rány nijak neošetřil! Ne že by je dokázal sešít tak jako Coline, ale myslel na mámu a na to, jak mu vždycky ze všeho nejdřív vymyla rány, když přišel domů podrápaný a odřený.

Stáhl si košili a zjistil, že na zádech je potrhaná a plná krvavých strupů. Namočil ji a díval se, jak špína s krví odplouvají po proudu. Pak ji rozložil na kameny, aby uschla, a ponořil se do chladné vody.

Z té zimy se rozklepal, ale bolavá záda brzy znecitlivěla. Vydrbal se, jak jen to šlo, pálící rány opatrně omýval tak dlouho, dokud se to dalo vydržet. Pak celý zmrzlý vylezl z bystřiny a lehl si na balvany vedle šatů.

O nějaký čas později se polekaně vytrhl ze spánku. Zaklel, když viděl, že slunce na obloze už doputovalo daleko a den je skoro u konce. Mohl by jít ještě kousek, ale věděl, že je to pošetilé riziko. Bude lepší věnovat tu trochu času, co mu zbývá, obraně.

Kousek od bystřiny byl velký kus vlhké země, kde šly drny snadno vytáhnout a Arlen si mohl vyčistit potřebný prostor. Pak hlínu zarovnal, uhladil a pustil se do chranění. Tentokrát nakreslil větší kruh, třikrát ho zkontroloval, a pak v něm nakreslil další, soustředný kruh, pro větší bezpečí. Vlhká hlína větru odolá a podle oblohy déšť nehrozil.

Spokojený Arlen vyhrabal dolík, nasbíral suché větvičky a rozdělal ohníček. Když se slunce sklánělo k obzoru, posadil se doprostřed vnitřního kruhu a snažil se nemyslet na hlad. Když rudá obloha nabrala levandulový a pak purpurový odstín, tak oheň uhasil a zhluboka dýchal, aby uklidnil bušící srdce. Konečně se světlo vytratilo úplně a jadrnci povstali.

Arlen zadržel dech a čekal. Nakonec zachytil jeho pach jeden ohnivý démon. Zavřískl a už se hnal k němu. V tu chvíli se Arlenovi vrátila všechna hrůza předešlé noci a krev mu ztuhla v žilách.

Jadrnci byli vůči jeho chranám slepí, dokud na ně nenarazili. S prvním zábleskem magie Arlen úlevou vydechl. Démoni doráželi na bariéru, ale dovnitř se dostat nemohli.

Větrný démon, který vylétl do výšky, kde byl vliv chran slabý, prošel za první kruh, ale když na Arlena shora nalétával, narazil na vnitřní kruh a spadl na zem do mezikruží. Vrávoravě se zvedl na nohy a Arlen měl co dělat, aby zachoval klid.

Byl to dvounožec s protáhlým, štíhlým tělem a dlouhými, tenkými hnáty zakončenými šest palců dlouhými zahnutými drápy. Od spodní strany předních ke vnější straně zadních končetin se táhla tenká, kožovitá blána, vyztužená pružnými kostmi, které trčely z boků. Ten démon nebyl vyšší než dospělý muž, ale rozpětí křídel dvojnásob překonávalo výšku, takže na oboze vypadal obrovský. Z hlavy vyrůstal pokroucený roh, který se stáčel dozadu, a od něj se stejně jako od hnátů táhla blána, která tvořila na hřbetě hřeben. Protáhlá tlama obnášela řady zubů, palec dlouhých, v měsíčním světle žlutých.

Oproti půvabné virtuozitě ve vzduchu byl na zemi nemotorný. Zblízka nebyli větrní démoni zdaleka tak impozantní jako jejich soukmenovci. Lesní a skalní démoni měli neprorazitelný krunýř a v mohutných pařátech nadpozemskou sílu. Ohniví démoni byli rychlejší než jakýkoli člověk a plivali oheň, který mohl zapálit cokoli. Větrní démoni… Arlen si vzpomněl, že jednomu Ragen probodl tenké křídlo kopím a zchromil ho.

Temnoty, pomyslel si, vždyť já bych to dokázal taky.

Jenže neměl kopí, a půvabný nepůvabný, stejně ho ten jadrnec dokáže zabít, jestli vnitřní chrany nevydrží. Netvor se blížil a Arlen bezděky napjal všechny svaly.

Démon sekl po Arlenovi zahnutým drápem na konci křídla a Arlen ucukl, ale po celé délce ochranné sítě zajiskřila magie a netvor byl odražen.

Po několika dalších marných výpadech se jadrnec pokusil znovu vzlétnout. Rozběhl se a roztáhl křídla, aby do nich nabral vítr, ale než stačil získat dostatečnou rychlost, narazil do vnějších chran. Magie ho srazila zpátky do bláta.

Arlen se proti své vůli musel smát, když se jadrnec snažil sebrat z mokré hlíny. Obrovská křídla možná na obloze působila hrozivě, ale na zemi je jen vláčel za sebou a ztrácel balanc. Neměl ruce, aby se mohl pořádně vzepřít, a pavoučí končetiny se pod tou váhou prohýbaly. Hodnou chvíli sebou zoufale mlátil, než se mu vůbec podařilo vstát.

Byl v pasti, znovu a znovu se snažil vzlétnout, ale v mezikruží neměl dost prostoru, a tak všechny pokusy selhaly. Ohniví démoni vycítili nesnáze svého druha, vřískali radostí, doprovázeli toho nešťastníka kolem kruhu a vysmívali se jeho neštěstí.

Arlen se dmul pýchou. Včera v noci dělal chyby, ale znovu je neudělá. Rodila se v něm naděje, že by se přece jen mohl dožít pohledu na Svobodná města.

Ohnivé démony popichování větrného démona brzy omrzelo a vydali se hledat snazší kořist – plamennými proudy vyháněli z úkrytů drobnou zvěř. Jeden malý, vyděšený zajíc skočil do Arlenova vnějšího kruhu a démona, který ho pronásledoval, zastavily chrany. Větrný démon po něm neohrabaně chňapl, ale zajíc snadno uskočil, proběhl kruhem a na protější straně vyběhl ven, jen aby tam narazil na další jadrnce. Obrátil se a jako šipka se vrhl zpátky dovnitř, ale znovu přeběhl.

Arlen litoval, že nemá možnost se s tím ubohým tvorečkem dorozumět a sdělit mu, že ve vnitřním kruhu bude v bezpečí; takhle se mohl jen dívat, jak zajíc peláší přes chrany sem a tam.

A pak se stalo to nemyslitelné. Když zajíc vbíhal zpátky do vnějšího kruhu, smazal jednu chranu. Ohniví démoni zavyli a už se tou dírou hrnuli za ním. Osamělý větrný démon vyběhl ven, odrazil se do vzduchu a odplachtil.

Arlen proklínal zajíce a proklínal ho ještě víc, když vyrazil rovnou k němu. Jestli poškodí i vnitřní chrany, jsou oba odsouzeni k záhubě.

S rychlostí vesnického kluka po něm Arlen chňapl a popadl ho za uši. Zajíc sebou divoce zmítal, klidně by si uši utrhl, jen aby unikl, ale Arlen chytal zajíce na otcových polích už léta. Popadl ho do náruče, přetočil ho na záda a držel ho tak, aby měl zadek výš než hlavu. Za okamžik na něj zajíc jen tupě zíral a nevzpouzel se.

Arlen byl v pokušení předhodit ho démonům. Bylo by to bezpečnější než riskovat, že se mu zajíc vyškubne a rozmaže další chranu. A konečně proč ne? říkal si v duchu. Kdybych na něj narazil za světla, sám bych ho snědl.

A přesto to nedokázal. Démoni mu už tak toho vzali na světě moc. Zapřísáhl se, že už jim dobrovolně nic nevydá, ani teď, ani nikdy jindy.

Ani tohle.

Noc pomalu ubíhala, Arlen pevně držel vyděšené zvířátko, konejšivě mu broukal a hladil jemnou kožešinu. Okolo vyli démoni, ale Arlen jim uzavřel oči i uši a soustředil se jen na toho tvorečka.

Meditace na čas pomohla, ale dunivý řev přitáhl Arlena zpátky do reality. Vzhlédl a zjistil, že se nad ním tyčí ten obrovitý jednoruký skalní démon, doráží na chrany a srší vzteky. Zranění se mu zahojilo, místo lokte zůstal boulovitý pahýl. Vypadalo to, že je ještě rozzuřenější než předešlou noc.

Mlátil do bariéry jako smyslů zbavený a palčivé záblesky magie ani nebral na vědomí. Bušil znovu a znovu, až uši zaléhaly, chtěl prorazit skrz a pomstít se. Arlen pevně svíral zajíce a vyděšeně skalního démona pozoroval. Věděl, že chrany opakovanými ranami neslábnou, ale to ho nezbavilo strachu, že démon je natolik odhodlaný, aby se mu to nakonec nějak podařilo.

*

Když ranní světlo zahnalo démony, Arlen konečně zajíce pustil a ten okamžitě odpelášil. V žaludku mu zakručelo, když se za ním díval, ale po tom, co spolu zažili, se nedokázal přimět, aby v tom tvorečkovi viděl potravu.

Když vstával, zavrávoral a málem upadl, jak se mu udělalo špatně. Hluboké šrámy na zádech pálily jako žhavá kopí. Sáhl si dozadu na citlivé otoky a na ruce mu ulpěl ten vlhký, zapáchající hnědý hnis, který Coline vymačkávala ze Silviných ran. Šrámy byly horké a Arlen byl celý rozpálený. Znovu se vykoupal v bystřině, ale na vnitřní horkost byla studená voda málo platná.

Arlen věděl, že zemře. Stará Mey Friman, pokud vůbec existuje, je víc jak dva dny daleko. Ale jestli má opravdu démonskou horečku, tak je to stejně jedno. Dvou dnů se nedožije.

A přesto se nedokázal přimět, aby to vzdal. Dál klopýtal po cestě, po vozových kolejích tam, odkud přicházely, ať je to kdekoli.

Jestli má zemřít, tak ať je to alespoň blíž ke Svobodným městům než k tomu vězení, které nechal za sebou.

Kapitola 4

Leesha

319 p. N.

Leesha strávila noc v slzách.

Samo o sobě by na tom nebylo nic zvláštního, ale této noci ji nerozplakala matka. To ten křik. Někomu selhaly chrany, nedalo se odhadnout komu, ale nocí se rozléhaly zděšené, zmučené výkřiky a k nebi se valil dým. Démonské ohně halil kouř a po celé vesnici žhnulo kalné oranžové světlo.

Vesničané z Drvoštěpské Kotliny ani nebyli schopní se jít podívat, kdo zůstal naživu. Ti se neodvážili dokonce ani hasit požáry. Ti nedokázali nic než modlit se ke Stvořiteli, aby vítr neroznesl žhavé uhlíky a plameny se nerozšířily. Právě z toho důvodu se chalupy v Drvoštěpské Kotlině stavěly hodně daleko od sebe, ale silný vítr dokáže zanést jiskřičku ještě dál.

Ale i kdyby se požár nerozšířil, tak může dým a popel poletující ve vzduchu snadno zastřít další chrany a pokrýt je mastným povlakem a umožnit jadrncům proniknout tam, kam se tak urputně snaží dostat.

Na chrany kolem Leeshina domu žádní jadrnci nedoráželi. To bylo zlé znamení, naznačovalo, že démoni nalezli ve tmě snazší kořist.

Bezmocná a ustrašená Leesha dělala jediné, co mohla. Plakala. Plakala pro mrtvé, plakala pro zraněné a plakala kvůli sobě. Ve vesnici s méně než čtyřmi stovkami obyvatel nebylo člověka, jehož smrt by ji nezasáhla.

Ani ne třináctiletá Leesha byla výjimečně krásná, měla dlouhé vlnité vlasy a pronikavé, světle modré oči. Ještě nedospěla, takže se nemohla vdát, ale byla zaslíbená Garedovi Drvoštěpovi, nejhezčímu klukovi z vesnice. Vysokému a svalnatému Garedovi, který byl o dvě léta starší než ona. Ostatní holky pištěly, když šel kolem, ale on byl Leeshy a všechny to věděly. Dá jí silné děti.

Jestli přežije tuto noc.

Dveře do světničky se prudce otevřely. Klepáním se matka nikdy neobtěžovala.

Tváří a postavou byla Elona celá dcera. Ve třiceti stále krásná, kolem hrdých ramen se vlnily dlouhé, husté, černé vlasy. A kromě toho měla plné ženské tvary, všeobecný předmět závisti a to jediné, co po ní Leesha toužila zdědit. Jí prsa teprve začínala pučet – uplyne ještě dlouhá doba, než se vyrovnají matčiným.

„Dost toho fňukání, holka nezdárná,“ vyjela na ni Elona a hodila Leeshe hadr, aby si utřela oči. „Pláčem o samotě nic nezískáš. Breč před chlapem, až budeš chtít prosadit svou, ale máčením polštáře mrtvým život nevrátíš.“ Zase dveře zavřela a nechala Leeshu samotnou s ďábelsky oranžovým světlem, které prokmitávalo škvírami v okenicích.

Je v tobě vůbec nějaký cit?, přemítala o ní Leesha.

Matka měla pravdu, slzy mrtvé zpátky nepřivedou, ale mýlila se v tom, že jsou k ničemu. Pláč byl vždycky Leeshiným únikem z těžkých situací. Ostatní holky si asi myslí, že si Leesha žije jako v ráji, jenže ty nikdy neviděly tvář, kterou Elona předváděla svému jedinému dítěti, když byly samy. Nebylo žádným tajemstvím, že Elona chtěla syny, a jak Leesha, tak její otec snášeli její pohrdání za to, že jí to nesplnili.

Ale stejně si vztekle utřela oči. Už se nemohla dočkat, až dospěje a Gared si ji odvede. Vesničané jim jako svatební dar postaví dům, Gared ji přenese přes chrany, a zatímco se všichni venku budou veselit, udělá z ní ženu. Bude mít vlastní děti a nebude se k nim chovat ani trochu tak, jako se její matka chová k ní.

*

Když matka zabušila na dveře, byla Leesha už oblečená. Beztak celou noc nezamhouřila oka.

„Jak zazvoní jitřní zvony, budeš venku,“ nařídila jí Elona. „A nechci slyšet žádné řeči, že jsi unavená! Přece se naše rodina nenechá vidět, že okolkuje, když se má jít na pomoc.“

Leesha znala matku dost dobře na to, aby věděla, že rozhodující je ‚nechat se vidět‘. Elona neměla zájem pomáhat nikomu než sama sobě.

Erny, Leeshin táta, už čekal pod Eloniným přísným dozorem u dveří. Nebyl nijak velký a nazývat ho šlachovitým by naznačovalo sílu, kterou neměl. Vůli neměl o nic silnější než tělo; bázlivec, který nikdy nezvýší hlas. Erny byl o dvanáct let starší než Elona, řídké hnědé vlasy mu na temeni ustupovaly a nosil brýle s tenkými obroučkami, které si před lety koupil od jednoho posla. Jediný muž ve vesnici, který měl něco takového.

Krátce řečeno nebyl takový, jakého by ho Elona chtěla mít, ale ve Svobodných městech byla velká poptávka po jeho kvalitním papíru a jeho peníze jí byly dobré dost.

Na rozdíl od své matky Leesha svým sousedům opravdu pomoci chtěla. Byla venku hned, jak jadrnci prchli, dokonce ještě před zvoněním, a utíkala rovnou k požáru.

„Leesho! Drž se s námi!“ křičela za ní Elona, ale Leesha ji neposlouchala. Hustý dým ji dusil, až se zalykala, ale zvedla si zástěru, zakryla si ústa a ani nezpomalila.

Když doběhla k požářišti, už tam bylo pár vesničanů. Tři domy shořely do základů, dva další ještě hořely a hrozilo, že zapálí sousední. Leesha zaječela, když zjistila, že jeden z těch domů je Garedův.

Smitt, kterému ve vesnici patřila krčma a hokynářství, už tam byl taky a velel ostošest. Smitt byl starostou, kam až Leeshina paměť sahala. Nikdy se do velení nijak nehrnul, raději nechával na lidech, ať si své problémy řeší sami, ale všichni se shodovali na tom, že velet umí.

„… vodu ze studny nestihneme čerpat dost rychle,“ říkal, zrovna když se Leesha blížila. „Budeme muset utvořit řetěz věder k řece a polít i ostatní domy jinak do večera lehne popelem celá vesnice!“

Gared a Steave právě přibíhali, uštvaní a ukoptění, ale živí a zdraví. Teprve patnáctiletý Gared už byl větší než většina dospělých mužů ve vesnici. Jeho otec Steave byl obr, ten převyšoval všechny. Leesha ucítila, že při pohledu na ně sevřený žaludek povoluje.

Ale než se stačila rozběhnout ke Garedovi, mávl na něj Smitt. „Garede, odtáhni voznici k řece!“ Rozhlédl se po ostatních. „Leesho!“ zavolal. „Jdi s ním a začněte nabírat vodu!“

Leesha jako o závod utíkala k malé říčce, která o míle severněji vytékala z Angiers, ale Gared ji stejně předběhl, i s tou těžkou károu. Jakmile zarazil na místě, padla mu do náruče. Myslela si, že když ho uvidí naživu, tak se ty hrůzné vidiny v hlavě rozplynou, ale naopak ještě zesílily. Neměla ponětí, co by dělala, kdyby Gareda ztratila.

„Bála jsem se, že jsi mrtvý,“ sténala a štkala mu na hrudi.

„Jsem v pořádku,“ zašeptal a pevně ji objal. „Jsem v pořádku.“

Rychle začali vykládat káru a plnit vědra, aby řetěz mohl začít hned, jakmile dorazí další. Zanedlouho stálo od říčky k požáru v řadě více než sto vesničanů, kteří si podávali plná vědra tam a prázdná zpátky. Gareda s károu odvolali zpátky k ohni, kde potřebovali někoho silného na chlístání vody.

Kára se zanedlouho vrátila; tentokrát ji táhl pastýř Michel a byla plná raněných. Ten pohled vyvolával v Leeshe smíšené pocity. Vidět známé vesničany, všechno přátele, popálené a pokousané, hluboce bolelo, ale jen vzácně se stávalo, aby po přepadení zůstal někdo naživu, a každý jeden byl darem, za nějž děkovala Stvořiteli.

Duchovní se svým akolytou, Mladým Jonou, vyložili zraněné u říčky. Michel je nechal na starosti mladíkovi a vrátil se s károu pro další.

Leesha odvrátila pohled od raněných a soustředila se na nabírání vody. Nohy jí ve studené vodě prokřehly a ruce ztěžkly jako olovo, ale zabrala se do práce a nic nevnímala, dokud nezaslechla tiché šuškání.

„Jde sem bába Bruna,“ špitl někdo a Leesha dychtivě zvedla hlavu. A opravdu, po pěšině přicházela prastará kořenářka, doprovázená svou učednicí Darsy.

Nikdo s jistotou nevěděl, jak je Bruna stará. Říkalo se, že byla stará, už když vesničtí stařešinové byli mladí. Většinu z nich přivedla na svět osobně. Přežila svého manžela, děti i vnoučata a na světě už jí nikdo z rodiny nezůstal.

Teď to byla jen svraštělá průsvitná kůže napjatá na vystouplých kostech. Poloslepá bába, která se sotva šourala, ale pořád dokázala křičet tak, že ji bylo slyšet až na druhý konec vesnice, a když se rozlítila, oháněla se sukovicí neuvěřitelně rázně a přesně.

Leesha se jí bála jako skoro všichni ve vesnici.

Brunina učednice byla prostá dvacetiletá žena kyprých tvarů a široké tváře. Když Bruna přežila svou poslední učednici, tak k ní posílali do učení řadu dívek. Neutuchající proud stařeniných nadávek vyhnal všechny kromě Darsy.

„Je šeredná jako býk a stejně tak silná,“ řekla jednou o Darsy Elona a zachichotala se. „Čeho by se ta od té zakyslé babizny měla bát? S ní Bruna od svých dveří nápadníky vyhánět nebude.“

Bruna si klekla ke zraněným, zkušenýma rukama je vyšetřovala a Darsy mezitím rozvinula těžké plátno plné kapes označených symboly. V každé byl nějaký nástroj, lahvička nebo váček. Zranění vesničané při vyšetření sténali a naříkali, ale Bruna si toho nevšímala; vymačkávala rány a čichala si k prstům; řídila se stejně tak hmatem a čichem jako zrakem. Bez dívání střelhbitě sahala do kapes a paličkou v moždíři mísila byliny.

Darsy začala rozdělávat malý oheň a pak se podívala k říčce, odkud ji upřeně sledovala Leesha. „Leesho! Přines vodu a hoď sebou!“ křikla.

Zatímco se Leesha mohla přetrhnout, aby vyhověla, Bruna přičichla k bylinkám, které zrovna tloukla, a zvedla se.

„Huso hloupá!“ zavřískla a Leesha nadskočila v domnění, že to bylo určeno jí, ale Bruna mrštila moždířem a paličkou po Darsy. Trefila ji moždířem do ramene a Darsy zasypaly tlučené bylinky.

Bruna se přehrabovala v kapsářích, vztekle rvala ven, co v nich bylo, a očichávala to jako zvíře.

„Dala jsi místo trliče štěničník a všechnu modru jsi smíchala s čarovníkem!“ Babizna zvedla sukovici a přetáhla Darsy přes záda. „To chceš ty lidi zabít nebo jsi pořád tak hloupá, že neumíš číst?“

Leesha v takovém stavu už zažila svou matku, a jestli byla Elona děsivá jako jadrnec, byla bába Bruna matkou všech démonů. Začala od těch dvou nenápadně couvat v obavách, aby nepřitáhla pozornost na sebe.

„Já tyhle nadávky věčně snášet nebudu, ty čarodějnice stará ďábelská!“ zaječela Darsy.

„Tak padej!“ odsekla Bruna. „Raději bych zničila všechny chrany v této vesnici, než abych ti po smrti přenechala svoje kapsáře s bylinami! Lidi by na tom nebyli o nic hůř!“

Darsy se rozesmála. „Vypadnout?“ opáčila. „A kdo ti asi bude nosit ty tvoje lahvičky a trojnožky, babo? Kdo ti bude rozdělávat oheň, dávat jíst a utírat sliny, když tě přepadne kašel? Kdo bude vozit ty tvoje staré kosti po vsi, až ti mráz a vlhko vysajou síly? Ty mě potřebuješ víc než já tebe!“

Bruna se ohnala sukovicí a Darsy se jí moudře klidila z cesty, přičemž zakopla o Leeshu, která dělala, co mohla, aby zůstala neviditelná. Obě se svalily na zem.

Bruna využila příležitosti a znovu se rozehnala sukovicí. Leesha se odkutálela v blátě pryč, aby se holi vyhnula, ale Bruna mířila přesně. Darsy zaječela bolestí a rukama si zakryla hlavu.

„Pryč s tebou!“ zařvala znovu Bruna. „Já se tu musím starat o choré!“

Darsy zachrčela a vstala. Leesha dostala strach, že snad stařenu uhodí, ale Darsy se dala na útěk. Bruna za ní vychrlila proud nadávek.

Se zatajeným dechem a po čtyřech se Leesha plížila pryč. Užuž si myslela, že unikne, když si jí Bruna všimla.

„Hej, ty spratku Elonin!“ zařvala a ukázala sukovicí na Leeshu. „Rozdělej oheň a postav nad něj tu trojnožku!“

Obrátila se zpátky k raněným a Leeshe nezbývalo než poslechnout.

Několik následujících hodin na ni Bruna chrlila nekonečný proud příkazů a proklínala ji za pomalost, zatímco Leesha se mohla strhat, aby to stihla. Nosila a svařovala vodu, tloukla byliny na prášek, vařila lektvary, míchala masti. Sotva se dostala do poloviny zadaného úkolu, už po ní prastará kořenářka chtěla další a Leesha se musela činit rychleji a rychleji, aby jí vyhověla. Od požárů sem proudili ranění s těžkými popáleninami a zlomeninami po sesuvech. Měla strach, že je polovina vesnice v plamenech.

Některým Bruna dávala odvary na utišení bolesti, jiné omámila do bezesného spánku, aby na ně mohla vzít ostré nástroje na řezání. Pracovala neúnavně, šila, přikládala obklady, obvazovala.

Pozdě odpoledne Leesha zjistila, že nejenže už žádní další zranění na ošetření nejsou, ale i řetěz věder je pryč. Byla s Brunou a raněnými sama a ti, co byli nejvíc při vědomí, díky Bruniným bylinám jen tupě zírali do prázdna.

Padla na ni těžká únava. Leesha klesla na kolena a zhluboka dýchala. Bolelo ji celé tělo, ale s bolestí přišel i silný pocit uspokojení. Někteří by to asi nepřežili, ale teď, částečně i díky ní, budou žít.

Ale sama uznávala, že tou pravou hrdinkou je Bruna. Uvědomila si, že už několik minut nedostala žádný pokyn. Vzhlédla a zjistila, že se Bruna svalila na zem a lapá po dechu.

„Pomoc! Pomoc!“ ječela Leesha. „Bruně je špatně!“ Probudila se v ní nová síla; rozběhla se ke stařeně, nadzvedla ji a posadila. Bába Bruna byla překvapivě lehká, pod tlustými šály a vlněnými sukněmi cítila Leesha jen kosti.

Bruna sebou křečovitě škubala, z úst jí vytékal tenký pramínek slin a zachycoval se v nesčetných záhybech svraskalé kůže. Tmavé, mléčně zakalené oči vytřeštěně zíraly na ruce, které se nepřestávaly třást.

Leesha se rozhlížela kolem jako šílená, ale nablízku nebyl nikdo, kdo by jí pomohl. Podepřela Brunu, aby ji udržela vsedě, uchopila jednu třesoucí se ruku a hladila křečovitě zaťaté svaly. „Ach, Bruno!“ prosila úpěnlivě. „Co mám dělat? Prosím! Já nevím, jak ti pomoci! Musíš mi říct, co mám dělat!“ Ochromila ji bezmoc a Leesha se rozplakala.

Najednou jí Bruna ruku vytrhla a Leesha vykřikla strachy, že začal další křečovitý záchvat. Ale její starostlivost dala staré kořenářce sílu sáhnout pod šál, vytáhnout váček a pustit jí ho do rukou. Křehké tělo zlomil dlouhý, přerývaný záchvat kašle, vyrval ho Leeshe z náruče a mrštil se stařenou na zem, kde sebou s každým kašlem mlátila jako ryba na suchu. Leesha zděšeně sevřela váček.

Podívala se na něj, zkusmo ho pomačkala a ucítila, že uvnitř křupají bylinky. Přičichla k němu a ucítila vůni bylinné směsi.

Vzdala díky Stvořiteli. Být to jen jedna bylina, nikdy by neodhadla správnou dávku, ale toho dne připravila pro Brunu dost lektvarů a odvarů, aby si teď věděla rady.

Utíkala k trojnožce s kouřícím kotlíkem, vedle přehodila přes hrnek tenké plátýnko a nasypala na něj z váčku silnou vrstvu bylinek. Pak bylinky pomalu spařila vroucí vodou, aby z nich vylouhovala sílu, a nakonec plátýnko s bylinkami zručně zavázala a hodila do vody.

Běžela zpátky k Bruně a cestou foukala na horký čaj. Bude to pálit, ale není čas nechat to vychladnout. Jednou rukou Brunu podepřela a přiložila hrnek k uslintaným rtům.

Kořenářka sebou házela a trochu medicíny rozlila, ale Leesha ji přece přinutila, aby se napila. Žlutá tekutina vytékala koutky úst ven, babizna sebou pořád škubala a kašlala, ale příznaky začínaly ustupovat. Když záchvaty polevily, Leesha se úlevou rozplakala.

„Leesho!“ uslyšela. Vzhlédla a uviděla, že k ní pádí matka a za ní hlouček vesničanů.

„Cos to tady natropila, holka nezdárná?“ vyjela na ni Elona. Než stihli doběhnout další, naklonila se k Leeshe a zasyčela: „Jako by nestačilo, že mám jen darebnou dceru místo syna, který by bojoval s ohněm, ještě musíš zabít vesnickou bábu?“ Rozmáchla se a chtěla dceři vlepit facku, ale Bruna zvedla ruku a Elonino zápěstí sevřely kostnaté prsty.

„Ta bába díky ní žije, ty huso!“ zachrčela Bruna. Elona zesinala a uskočila, jako by se Bruna proměnila v jadrnce. Ten pohled Leeshu nadchl.

Mezitím se kolem nich seběhli další vesničané a vyptávali se, co se stalo.

„Má dcera zachránila Bruně život!“ zvolala Elona dřív, než stihly Leesha či Bruna něco říct.

*

Když do trosek posledního hořícího domu naházeli ostatky mrtvých, pozvedl pastýř Michel svůj Kánon pomalovaný chranami, aby na svatou knihu všichni dobře viděli. Vesničané stáli kolem s čepicemi v rukou a sklopenými hlavami. Jona vhodil do plamenů kadidlo a vzduch prostoupila ostrá štiplavá vůně.

„Dokud nepřijde Osvoboditel a nezbaví nás démonského Moru, mějte dobře na paměti, že právě lidské hříchy ho na nás přivolaly!“ hřímal Michel. „Cizoložníci a smilníci! Lháři, zloději a lichváři!“

„Ti, co maj sevřený zadek,“ zamumlala Elona. Někdo se zachichotal.

„Ti, kdo opouštějí tento svět, budou souzeni,“ pokračoval Michel, „a ti, kdo plnili vůli Stvořitele, se odeberou za ním na nebesa. Avšak ti, kdo ho zklamali a poskvrnili se hříchem slabosti duše či těla, se budou navěky smažit v Jádru!“ Zavřel knihu a shromáždění se mlčky sklonilo.

„Ale i když je truchlení dobré a správné,“ zvolal Michel, „neměli bychom zapomínat na ty, které Stvořitel vyvolil k životu. Narazme sudy a pijme na mrtvé. Vyprávějme si o těch, které jsme tolik milovali, a smějme se, protože život je drahocenný a nesmí být promrhán. Slzy si můžeme šetřit na dnešní noc, až budeme sedět za svými chranami.“

„To je celý náš pastýř,“ zamumlala Elona. „Cokoli je mu dobré jako důvod narazit sud.“

„Ale drahá,“ řekl Erny a poplácal ji po ruce, „on to myslí dobře.“

„Zbabělec samozřejmě brání opilce,“ odsekla Elona a odtáhla se. „Takový Steave vbíhá do hořících domů, zatímco můj manžel se krčí u žen.“

„Já jsem byl v řetězu věder!“ protestoval Erny. On a Steave kdysi soupeřili o Elonu a říkalo se, že jeho vítězství mělo víc společného s jeho měšcem než s jejím srdcem.

„Jako ženská,“ souhlasila Elona a očima hltala svalnatého Steava na druhé straně davu.

Takhle to bylo vždycky. Leesha litovala, že si před nimi nemůže zacpat uši. Litovala, že jadrnci nevzali místo sedmi dobrých lidí její matku. Jak by si přála, aby se otec matce jednou vzepřel, alespoň kvůli sobě, když už ne kvůli své dceři. Jak by si přála být už dospělá, aby mohla odejít s Garedem a oba je opustit.

Ti, kdo byli na boj s požárem příliš staří nebo mladí, vystrojili pro vesnici velkolepou hostinu, a zatímco si ostatní, příliš vyčerpaní na nějaký pohyb, sedli a zírali do doutnajících uhlíků, prostřeli k jídlu pod širým nebem.

Ale ohně dohořely, ranění byli ošetřeni a obvázáni a do západu slunce zbývalo ještě pár hodin. Pastýřova slova sňala vinu z těch, jimž se ulevilo, že zůstali naživu, a Smittovo silné kotlinské pivo dokonalo zbytek. Říkalo se, že Smittovo pivo dokáže zahojit rány na duši i na těle, a že tady bylo hodně co hojit. Kolem dlouhých stolů brzy zvonil smích nad historkami o těch, kteří opustili tento svět.

Gared seděl o pár stolů dál se svými kamarády Renem a Flinnem a jejich manželkami a s kamarádem Evinem. Ostatní chlapci, všichni drvoštěpové, byli o pár let starší než Gared, ale Gared byl větší než všichni vyjma Rena, a vypadalo to, že nakonec přeroste i jeho. Z celé skupinky nebyl zadaný jen Evin a navzdory jeho prchlivosti po něm mnoho dívek házelo okem.

Starší chlapci si Gareda neustále dobírali, hlavně kvůli Leeshe. Nebyla nijak nadšená z toho, že musí sedět se svými rodiči, ale sedět s Garedem a poslouchat Renovy a Flinnovy oplzlé narážky a Evina, jak vyvolává hádky, bylo často ještě horší.

Když pastýř Michel a mladý Jona snědli své porce, vstali do stolu a vzali obrovský tác jídla do modlitebny, kde Darsy dohlížela na Brunu a zraněné. Leesha se u stolu vymluvila, že jim půjde pomoci. Gared to postřehl a zvedl se, že půjde za ní, ale jakmile vstala, zabraly si ji pro sebe Brianne, Saira a Mairy, její nejlepší kamarádky.

„Je pravda, co se povídá?“ zeptala se Saira a zavěsila se do Leeshy zleva.

„Všichni říkají, že jsi srazila Darsy k zemi a zachránila bábu Brunu!“ přidala se Mairy a zavěsila se do ní zprava. Leesha se bezmocně ohlédla po Garedovi a nechala se odvést.

„Ten kanec může počkat,“ prohlásila Brianne.

„Ty budeš proti těm holkám vždycky druhý, Garede, i po svatbě!“ vykřikl Ren, což u jeho přátel vyvolalo výbuch smíchu a bušení do stolu. Dívky si jich nevšímaly, rozprostřely sukně a sedly si do trávy kousek stranou od čím dál hlučnější společnosti dospělých, kteří vyprazdňovali sud za sudem.

„Teď si Gared něco vyslechne,“ rozesmála se Brianne. „Ren vsadí pět floků, že se k tobě před soumrakem nedostane a nepolíbí tě, o pořádném pomuchlání nemluvě.“ V šestnácti už byla dva roky vdova, ale nedostatek nápadníků neměla. Říkala, že je to díky tomu, že zná ženské triky. Žila s otcem a dvěma staršími bratry, drvoštěpy, a všem jim dělala matku.

„Na rozdíl od některých jiných nesvádím každého kluka, co jde zrovna kolem, aby se se mnou muchlal,“ odsekla Leesha a vysloužila si za to od Brianne jízlivý pohled plný hrané nevole.

„To kdybych já byla zaslíbená Garedovi, tak bych se od něj pomuchlat nechala,“ prohlásila Saira. Bylo jí patnáct, měla krátké hnědé vlasy a na buclatých tvářích pihy. Loni se zasnoubila, ale za jedinou noc jí jadrnci vzali snoubence i otce.

„Já bych tak chtěla být zadaná,“ posteskla si Mairy. Na svých čtrnáct byla hubená, měla propadlé tváře a vystouplý nos. Byla už dospělá, ale navzdory rodičovským snahám dosud nezadaná. Elona ji pomlouvala do strašáků. „Žádný muž nebude chtít počít dítě v tak kostnatých bocích,“ prohlásila jednou jízlivě, „aby ten strašák nepraskl vejpůl, až se nemluvně podere ven.“

„To přijde co nevidět,“ utěšovala ji Leesha. Ve třinácti byla z celé skupinky nejmladší, ale přesto byla středem pozornosti všech. Elona říkala, že je to proto, že je hezčí a bohatší, ale Leesha nikdy nevěřila, že by její kamarádky byly tak malicherné.

„Vážně jsi Darsy praštila klackem?“ vyzvídala Mairy.

„Tak to nebylo,“ řekla Leesha. „Darsy udělala něco špatně a Bruna ji začala mlátit holí. Darsy chtěla utéct a přitom narazila do mě. Obě jsme upadly a Bruna ji mlátila, dokud neutekla.“

„Kdyby přetáhla holí mě, tak bych jí to rovnou vrátila,“ prohlásila Brianne. „Táta říká, že Bruna je čarodějnice a v noci se ve své chatrči muchluje s démony.“

„To je nechutný nesmysl!“ odfrkla si Leesha.

„Tak proč žije tak daleko od vesnice?“ vyjela na ni Saira. „A jak je možné, že je pořád naživu, když i její vnoučata už zemřela stářím?“

„Protože je to kořenářka,“ odsekla Leesha, „a protože uprostřed vesnice bylinky nenajdeš. Dneska jsem jí pomáhala a bylo to úžasné. Myslela jsem si, že polovina zraněných, které k ní přinesli, je na tom tak zle, že nepřežije, ale zachránila všechny do jednoho.“

„Viděla jsi, jak je zaříkává?“ zeptala se vzrušeně Mairy.

„To není žádná čarodějnice!“ vzplanula Leesha. „Všechno to dělá bylinkami, nožem a nití.“

„Ona ty lidi řeže?“ zeptala se znechuceně Mairy.

„Čarodějnice,“ prohlásila Brianne. Saira přikývla.

Leesha je všechny nevrle sjela pohledem a dívky ztichly. „Ona tu přece neobchází a neřeže lidi jen tak,“ prohlásila. „Ona je léčí. Bylo to… Já to nedokážu vysvětlit. Nakolik je stará, ani na chvíli se nezastavila, dokud všechny neošetřila. Jako by se držela jen silou vůle. Zhroutila se těsně potom, co ošetřila posledního.“

„A pak jsi ji zachránila?“ zeptala se Mairy. Leesha přikývla. „Dala mi ten lék těsně před tím, než začal ten kašel. Ale vážně, já jsem to jen spařila, nic víc. A podpírala jsem ji, dokud ten kašel nepřešel, a v tu chvíli nás našli.“

„Tys na ni sahala?“ Brianne protáhla obličej. „Vsadím se, že smrdí zkyslým mlíkem a býlím.“

„Stvořiteli!“ zasténala Leesha. „Bruna dneska zachránila spoustě lidem život a vy se zmůžete leda tak na posměch!“

„Bohyně,“ zavtipkovala Brianne. „Leesha zachránila bábu a už se nafukuje, že se jí prsa nevejdou do šněrovačky.“ Leesha se zakabonila. Byla z nich čtyř jediná nedospělá a její prsa, přesněji jejich nedostatek, byla jejím bolavým místem.

„Vždyť jsi o ní to samé říkávala taky, Leesho,“ namítla Saira.

„Možná jo, ale už ne,“ prohlásila Leesha. „Aťsi je to ubohá stařena, stejně si to nezaslouží.“

A zrovna v tu chvíli k nim přišel mladý Jona. Bylo mu sedmnáct, ale byl moc malý a útlý na to, aby se oháněl sekerou nebo tahal za pilu. Většinu dne trávil psaním a čtením dopisů těm ve vesnici, kdo to neuměli, což byli skoro všichni. Leesha, jedno z mála dětí, které uměly číst, si k němu často chodívala půjčovat knihy z knihovny pastýře Michela.

„Mám vzkaz od Bruny,“ sdělil Leeshe. „Chce…“

V půli věty se řeč přetrhla a Jona od ní odletěl. Byl sice o dva roky starší než Gared, ale Gared si ho otočil jako papírového panáčka, popadl ho za kutnu a přitáhl si ho tak blízko, že se skoro dotýkali nosy.

„Už sem ti řikal, aby ses nebavil s těma, co ti nejsou zaslíbené,“ zavrčel na něj.

„Já nic!“ bránil se Jona a kopal nohama palec nad zemí. „Já jen…!“

„Garede!“ vyletěla Leesha. „Okamžitě ho postav na zem!“

Gared se podíval na Leeshu, pak zase zpátky na Jonu. Očima střelil po kamarádech, pak se podíval zase zpátky na Leeshu. Pustil Jonu, Jona se svalil na zem, okamžitě se vyhrabal na nohy a utekl. Brianne a Saira se hihňaly, ale rychle zmlkly, když je Leesha zpražila pohledem. Pak se obrátila na Gareda.

„Co to do tebe, k Jádru, vjelo?“ vyjela na něj.

Gared sklopil oči. „Promiň,“ omluvil se. „Jenže… no, celej den sem se k tobě nedostal, ani slůvko neprohodil, myslel sem, že snad zešílim, dyž sem viděl, že mluvíš s nim.“

„Ach, Garede,“ pohladila ho Leesha po tváři, „nemusíš žárlit. Pro mě neexistuje nikdo než ty.“

„Fakt?“ ujišťoval se Gared.

„Omluvíš se Jonovi?“ zeptala se Leesha.

„Jo,“ slíbil Gared.

„Tak teda jo,“ řekla Leesha. „A teď se vrať ke stolu. Za chvilku za tebou zajdu.“ Políbila ho, Gared se šťastně usmál a odklusal.

„Koukám, že je to něco jako cvičit medvěda,“ utrousila Brianne.

„Medvěda, který si zrovna sedl do trní,“ přisadila si Saira.

„Nechte ho na pokoji,“ vyjela na ně Leesha. „Gared to nemyslí špatně. On je jen ke své škodě moc velký a trochu…“

„Těžkopádný?“ zeptala se Brianne.

„Nemotorný?“ zkusila to Saira.

„Mdlý?“ nadhodila Mairy.

Leesha se po nich ohnala a všechny se rozesmály.

*

Gared se Steavem si přišli přisednout k Leeshiným rodičům a Gared se ochranitelsky posadil vedle Leeshy. Toužila po jeho objetí, ale přestože si byli zaslíbení, tak se to neslušelo, dokud Leesha nedospěje a jejich zasnoubení nestvrdí pastýř. I pak se předpokládalo, že se až do svatební noci omezí na zdrženlivé dotyky a polibky.

Leesha se stejně nechala od Gareda líbat, když byli sami, ale ať si Brianne myslela, co chtěla, tak při tom taky zůstalo. Leesha chtěla dodržet tradici, chtěla, aby jejich svatební noc byla něco zvláštního, co si budou pamatovat navždy.

A taky kvůli Klarisse, která dřív tak milovala tanec a flirt. Učívala Leeshu a její kamarádky bláznivě tančit a vplétat si květiny do vlasů. Klarissa, mimořádná kráska, si mohla z nápadníků vybírat.

Jejímu synovi už budou tři, a dosud ho žádný muž z Drvoštěpské Kotliny neprohlásil za vlastního. Všeobecně se soudilo, že tím pádem musí být ženatý, a během těch měsíců, kdy jí rostlo břicho, neminulo kázání a pastýř Michel jí neopomněl připomenout, že zhřešila a že právě takové jako ona udržují Mor Páně při síle.

„Démoni vnější jsou odrazem démonů vnitřních,“ hlásal.

Klarissa bývala velmi oblíbená, ale po tomhle vesnice rychle obrátila. Ženy se jí stranily, a když šla kolem, šuškaly si za jejími zády; muži uhýbali očima, když byly jejich ženy nablízku, a dělali oplzlé poznámky, když nebyly.

Brzy poté, co Klarissa chlapečka odkojila, odešla s poslem, který měl namířeno do hradiště Rizonu, a už se nikdy nevrátila. Leeshe chyběla.

„Tak si říkám, co asi Bruna chtěla, když poslala Jonu,“ dumala Leesha.

„Já toho nemrcoucha nesnáším,“ zavrčel Gared. „Dycky, dyž se na tebe podiva, tak je mi jasné, že si tě představuje jako svoji ženu.“

„Co na tom,“ opáčila Leesha, „když to představivostí taky končí?“

„Já se o tebe nebudu dělit s jinými chlapy ani ve snech,“ prohlásil Gared a pod stolem jí položil tu svoji obrovskou tlapu na ruce. Leesha si povzdechla a opřela se o něj. Bruna může počkat.

V tu chvíli vstal Smitt a praštil holbou o stůl. Nohy měl po pivu kapku vratké. „Všichni mě poslouchejte, prosím!“ Jeho žena Stefny mu pomohla vylézt na lavici a držela ho, aby se nekymácel. Dav ztichl a Smitt si odkašlal. Rozkazy sice vydával nerad, ale proslovy pronášel nadmíru rád.

„Právě nejhorší chvíle v nás vynesou na povrch to nejlepší,“ začal. „A právě tyto chvíle ukazují Stvořiteli, jací jsme doopravdy. Ukazují, že jsme se napravili a že si zasloužíme, aby nám seslal Osvoboditele a ukončil Mor. Ukazují, že noční zlo nám nedokáže vzít smysl pro rodinu.

Protože právě to Drvoštěpská Kotlina je,“ zvolal Smitt. „Rodina. Ach, hašteříme se, pereme i družíme, ale když dojde na jadrnce, hledíme na rodinná pouta jako na osnovu tkalcovského stavu, která nás všechny spojuje. Přes všechny své spory jim nikoho nevydáme.

V noci ztratily čtyři domy své chrany,“ sdělil Smitt davu, „a dvě desítky lidí byly vydány jadrncům napospas. Ale díky hrdinství lidí venku za temné noci jich dostali jen sedm.

Niklas!“ zvolal Smitt a ukázal na plavovlasého muže, který seděl proti němu. „Vběhl do hořícího domu, aby vytáhl ven svou matku! Jow!“ Ukázal na dalšího muže, který při tom výkřiku nadskočil. „Není tomu ani dva dny, co stáli s Davem přede mnou a hádali se až do krve. Ale dnes v noci praštil Jow lesního démona, lesního démona, sekerou a odrazil ho, aby Dav s rodinou mohli přeběhnout za jeho chrany!“

Smitt vyskočil na stůl; nadšený zápal dal opilému tělu hbitost. Kráčel po stole, jmenoval jednotlivé vesničany a hlásal jejich hrdinské noční činy. „I za dne se našli hrdinové,“ pokračoval. „Gared a Steave!“ zvolal a ukázal na ně. „Nechali vlastní dům shořet a šli hasit ty, které měly větší šanci! Díky nim a dalším lidem shořelo jen osm domů, zatímco podle všeho mohla klidně shořet celá vesnice!“

Smitt se obrátil a najednou se díval přímo na Leeshu. Zvedl ruku a prst, který na ni ukázal, ji udeřil jako pěst. „Leesha!“ zvolal. „Třináctiletá a zachránila život kořenářce Bruně! V každém člověku v Drvoštěpské Kotlině bije chrabré srdce!“ prohlásil Smitt a rozmáchlým gestem zahrnul všechny. „Jadrnci jsou pro nás zkouškou, ale neštěstí nás zoceluje a stejně jako milnská ocel, ani Drvoštěpská Kotlina se nezlomí!“

Dav souhlasně zaburácel. Ti, kteří ztratili své drahé, křičeli nejhlasitěji a tváře jim smáčely slzy.

Smitt stál uprostřed té vřavy a sál z ní sílu. Po chvíli zatleskal a vesničané ztichli.

„Pastýř Michel,“ pokračoval a ukázal na něj, „otevřel modlitebnu raněným a Stefny s Darsy je tam budou dobrovolně celou noc ošetřovat. Michel rovněž nabízí Stvořitelovy chrany všem ostatním, kteří nemají kam jít.“

Smitt zvedl pěst. „Ale tvrdé lavice nejsou místem, kde by měli hrdinové složit hlavu! Nikoli, když jsou mezi svými. Má krčma jich pohodlně pojme deset, a bude-li zapotřebí, i víc. Kdo další z nás se podělí o své chrany a postele s hrdiny?“

Znovu všichni křičeli, ještě hlasitěji, a Smitt se nadšeně zubil. Znovu zatleskal. „Stvořitel se na vás všechny usmívá,“ pravil, „ale už se připozdívá. Určím…“

Elona vstala. Taky vypila pár korbelů a jazyk už se jí trochu pletl. „Erny a já vezmeme Gareda a Steava,“ prohlásila, čímž si vysloužila od Ernyho strohý pohled. „U nás je spousta místa a vzhledem k tomu, že Gared a Leesha jsou si zaslíbení, tak už jsou prakticky v rodině.“

„To je od tebe velmi šlechetné, Elono,“ pravil Smitt. Ani nebyl schopen skrýt své překvapení. Elona jen vzácně projevovala šlechetnost, a když už, tak se v ní obvykle tajil pokoutní zisk.

„Myslíš, že je to vhodné?“ zeptala se nahlas Stefny a všechny zraky se obrátily k ní. Když nepracovala v manželově krčmě, tak dobrovolně pracovala v modlitebně nebo studovala Kánon. Nenáviděla Elonu, což jí Leesha v duchu přičítala k dobru, ale na druhou stranu byla první, kdo se obrátil proti Klarisse, když se ukázalo, že je v jiném stavu.

„Dvě zaslíbené děti pod jednou střechou?“ opáčila Stefny, ale její oči zalétly ke Steavovi, ne ke Garedovi. „Kdoví, k jakým nepřístojnostem může dojít? Snad by pro vás bylo nejlepší přijmout někoho jiného a Gareda se Steavem nechat v krčmě.“

Elona přimhouřila oči. „Myslím, že tři rodiče stačí uhlídat dvě děti, Stefny,“ pronesla ledově. Obrátila se ke Garedovi a stiskla mu široká ramena. „Můj nastávající zeť dnes pracoval za pět chlapů,“ zvolala. „A Steave,“ natáhla se k němu a opile poklepala na rozložitou hruď, „udělal práci za deset.“

Obrátila se zpátky k Leeshe, ale maličko zavrávorala a rozesmátý Steave ji chytil kolem pasu, aby neupadla. Na jejím štíhlém pase vypadala jeho ruka jako tlapa obra. „Dokonce i moje,“ spolkla slovo ‚nezdárná‘, ale Leesha ho stejně slyšela, „dcera dnes vykonala velké činy. Já nenechám své hrdiny spát v cizím domě.“

Stefny se zakabonila, ale ostatní vesničané to vzali za hotovou věc a začali nabízet ubytování dalším potřebným.

Elona znovu zavrávorala a se smíchem padla Steavovi na klín. „Můžeš spát v Leeshině světničce,“ řekla mu. „Je hned vedle mojí.“ Při posledních slovech sice ztišila hlas, ale jak byla opilá, stejně to všichni slyšeli. Gared zrudnul, Steave se rozchechtal a Erny svěsil hlavu. Leeshe se sevřelo srdce soucitem s otcem.

„Škoda, že si jadrnci nevzali včera v noci ji,“ zamumlala.

Otec vzhlédl a podíval se na ni. „Tohle nikdy neříkej,“ napomenul ji. „O nikom.“ Přísně na Leeshu hleděl, dokud nepřikývla.

„Kromě toho,“ dodal smutně, „by ji asi stejně obratem vrátili.“

*

Vyřešilo se ubytování pro všechny a lidé už se zvedali k odchodu, když se dav rozšuměl a rozestoupil. Uličkou se belhala bába Bruna.

Mladý Jona ji za chůze z jedné strany podpíral. Leesha vyskočila na nohy, aby ji podepřela z té druhé. „Bruno, neměla jsi vstávat,“ napomenula ji. „Měla by ses šetřit!“

„Je to tvoje chyba, děvče,“ sjela ji Bruna. „Jsou tam churavější než já a já potřebuji přinést ze své chatrče byliny, abych je mohla ošetřit. Kdyby tvůj ochránce“ – zpražila Gareda výhrůžným pohledem a ten zděšeně ucouvl – „nechal Jonu vyřídit můj vzkaz, mohla jsem tě tam poslat se seznamem. Ale teď už je pozdě a já tě budu muset doprovodit. Na noc zůstaneme za mými chranami a hned ráno se vrátíme zpátky.“

„Proč já?“ podivila se Leesha.

„Protože žádná z těch ostatních husiček v téhle vesnici neumí číst!“ zaskřehotala Bruna. „Ty by si pletly štítky na lahvičkách ještě víc než ta kráva Darsy!“

„Jona číst umí,“ namítla Leesha.

„Já jsem se nabízel,“ začal koktat, ale na nohu mu dopadla Brunina sukovice, Jona vyjekl a spolkl další slova.

„Léčitelství je ženská práce, děvče,“ sdělila jí Bruna. „Duchovní jsou dobří leda tak na modlení, my pracujeme.“

„Já…“ začala Leesha a očima hledala u rodičů pomoc, jak se z toho vyvléknout.

„Myslím, že je to vynikající nápad,“ blábolila Elona, která se konečně vyprostila ze Steavova klína. „Přespíš u Bruny.“ Postrčila Leeshu dopředu. „Moje dcera ti s radostí pomůže,“ sdělila jí s nadšeným úsměvem.

„Možná by měl jít i Gared?“ navrhl Steave a kopal do syna.

„Ráno budete potřebovat silné plece, které vám ponesou bylinky a lektvary,“ souhlasila Elona a už táhla Gareda z lavice.

Prastará kořenářka ji zlostně sjela pohledem, pak Steava, ale nakonec přikývla.

*

Cesta k Bruně ubíhala pomalu, bába nasadila šouravé, hlemýždí tempo. Do chatrče to stihli do západu slunce jen taktak.

„Zkontroluj chrany, chlapče,“ nařídila Bruna Garedovi. Poslechl a Leesha mezitím doprovodila stařenu dovnitř, usadila ji do měkkého křesla a přikryla prošívanou dekou. Bruna ztěžka oddechovala a Leesha si dělala starosti, aby zase nezačala kašlat. Nalila do kotlíku vodu, naložila do krbu dřevo a troud a rozhlížela se po křesadlu a ocílce.

„V té krabičce na římse,“ napověděla jí Bruna a Leesha si všimla malé dřevěné krabičky. Otevřela ji, ale uvnitř nebylo ani křesadlo, ani ocílka, jen krátké dřevěné tyčinky s nějakou tvrdou hlínou na konci. Dvě vzala a zkusila je třít o sebe.

„Takhle ne, děvče!“ vyjela na ni Bruna. „Copak jsi nikdy neviděla zápalku?“

Leesha zavrtěla hlavou. „Táta má nějaké v dílně, kde míchá lučebniny,“ vzpomněla si, „ale já tam nemám co chodit.“

Stará kořenářka si povzdechla a kývla na dívku, ať jde blíž. Vzala jednu tyčinku, opřela si ji o pokroucený, suchý nehet na palci, škubla palcem a na konec tyčinky vyskočil plamen. Leesha valila oči.

„Léčitelství obnáší víc než jen rostlinky, děvče,“ poznamenala Bruna, a než zápalka dohořela, přiložila plamen k voskovanému knotu. Zapálila lampu a podala ji Leeshe. Leesha lampu zvedla a mihotavé světlo ozářilo zaprášenou polici plnou knih.

„Jasný dne!“ zvolala Leesha. „Ty máš víc knih než pastýř Michel!“

„Tohle nejsou bezduché příběhy upravované duchovními, děvče. Léčitelky uchovávají útržky znalostí ze starého světa, z dob před Návratem, při němž démoni spálili rozsáhlé knihovny.“

„Věda?“ opáčila Leesha. „Cožpak právě tato zpupnost nepřivodila Mor?“

„To tvrdí Michel,“ připustila Bruna. „Kdybych věděla, že z toho kluka vyroste tak nebetyčný vůl, nechala bych ho mezi matčinýma nohama. Právě věda, stejně jako magie, jadrnce napoprvé zahnala. Ságy vyprávějí o velkých kořenářkách, které hojily smrtelná zranění, mísily byliny a nerosty a zabíjely démony ohněm a jedem ve velkém.“

Leesha měla ještě další otázky, ale vrátil se Gared a Bruna ji zahnala ke krbu. Leesha rozdělala oheň a postavila nad něj kotlík. Voda brzy vařila, Bruna vybrala ze své spousty kapsářů bylinky, sobě do hrnku namíchala zvláštní směs a do Leeshina a Garedova jinou. Ruce měla stařena čiperné, ale Leesha si stejně všimla, že do Garedova hrnku přihodila ještě něco navíc.

Spařila bylinky vroucí vodou a všichni tři za rozpačitého mlčení popíjeli. Gared vypil svůj čaj rychle a brzy si začal mnout obličej. O chvíli později se svalil a tvrdě usnul.

„Tys mu dala něco do čaje,“ vyčetla jí Leesha.

Stařena se zachechtala. „Čarovníkovou pryskyřici a modrový pyl,“ přiznala. „Každá sama o sobě má spoustu uplatnění, ale dohromady stačí špetka uspat býka.“

„Ale proč?“ podivila se Leesha.

Bruna se usmála, ale byl to děsivý úsměv. „Nazývej to dohledem,“ odtušila. „Zaslíbení nezaslíbení, patnáctiletého chlapce nemůžeš nechat s mladou dívkou v noci o samotě.“

„Tak proč jsi ho nechala jít s námi?“ zeptala se Leesha.

Bruna potřásla hlavou. „Říkala jsem tvému otci, aby si tu dračici nebral, ale ona na něj zamávala těma svýma ceckama a jemu se z toho zatočila hlava,“ povzdechla si. „Steave a tvoje máma jsou opilí a hupsnou na to bez ohledu na to, kdo je v domě,“ dodala. „Ale to ještě neznamená, že by o tom měl Gared vědět. V jeho věku jsou chlapci dost divocí i tak.“

Leesha vyvalila oči. „Moje máma by nikdy…!“

„Pozor, abys to nedopověděla, děvče,“ uťala ji Bruna. „Stvořitel nesnáší lháře.“

Leesha splaskla. Věděla, jaká Elona je. „Ale Gared takový není,“ namítla.

Bruna si pohrdavě odfrkla. „Dělej porodní bábu celé vesnici a pak mi něco povídej,“ zavrčela.

„Až budu dospělá, tak to bude jedno,“ prohlásila Leesha. „Stejně se s Garedem vezmeme a já pro něj budu dělat to, co má manželka dělat pro muže.“

„Už se nemůžeš dočkat, co?“ poznamenala Bruna a šibalsky se ušklíbla. „Ale připouštím, že to není špatná věc. Muži jsou užiteční na víc věcí než jen mávání sekerou a tahání těžkých břemen.“

„Proč to tak dlouho trvá?“ posteskla si Leesha. „Saira a Mairy začervenily prostěradla ve dvanácti a mně už bude třináct! Co je to se mnou?“

„Nic s tebou není,“ odvětila Bruna. „Každá dívka krvácí ve svém čase. Tobě to může trvat ještě rok nebo i déle.“

„Rok!“ zvolala Leesha.

„Nespěchej tolik s opouštěním dětství, děvče,“ pokárala ji Bruna. „Až bude pryč, zjistíš, že ti chybí. Na světě je toho víc než jen ležet pod mužem a rodit mu děti.“

„Ale co by se tomu mohlo vyrovnat?“ namítla Leesha.

Bruna ukázala na polici. „Vyber si knihu,“ vyzvala ji. „Jakoukoli. Přines ji sem a já ti ukážu, co ještě ti svět může nabídnout.“

Kapitola 5

Těsný domov

319 p. N.

Brunin starý kohout zakokrhal, aby oznámil jitro, a vytrhl Leeshu ze spánku. Promnula si obličej a na tváři ucítila otisk knihy. Gared a Bruna ještě tvrdě spali. Kořenářka odpadla brzy, ale Leesha si navzdory únavě četla dlouho do noci. Myslela si, že léčitelství je jen napravování kostí a rození dětí, ale bylo toho mnohem víc. Kořenářky studovaly celou přírodu a hledaly cesty, jak kombinovat tu spoustu Stvořitelových darů ve prospěch Jeho dětí.

Leesha vzala stužku, kterou si svazovala své tmavé vlasy, založila s ní stránku a zavřela knihu stejně uctivě, jako zavírala Kánon. Vstala, protáhla se, přiložila dřevo na oheň, prohrábla uhlíky, aby se rozhořel, postavila nad něj kotlík a šla zatřást Garedem.

„Vstávej, ty kůže líná,“ zašeptala mu, ale Gared jen zamrmlal. Ať mu dala Bruna, co chtěla, rozhodně to bylo pěkně silné. Zatřásla s ním silněji a Gared se po ní ohnal, ani neotevřel oči.

„Vstávej, nebo nedostaneš snídani,“ rozesmála se Leesha a kopla do něj.

Gared heknul a rozlepil oči. Když se Leesha rozmáchla nohou podruhé, natáhl se k ní, chytil ji za nohu a stáhl ji na sebe, jen vyjekla.

Převalil se na ni, uvěznil ji ve své mohutné náruči a Leesha se z jeho polibků rozhihňala.

„Přestaň,“ řekla a hravě ho plácla, „probudíš Brunu.“

„A kdyby?“ zeptal se Gared. „Ta babizna je sto let stará a slepá jako netopýr.“

„Ta babizna má sluch pořád ostrý,“ ozvala se Bruna a pootevřela jedno mléčně zakalené oko. Gared zaječel, doslova vyletěl na nohy a rychle couval jak od Leeshy, tak od Bruny.

„V mém domě si dávej pozor na ruce, chlapče, nebo ti uvařím lektvar, že ti mužství na rok zvadne,“ varovala ho Bruna. Leesha si všimla, že Garedovi vyprchala z tváří všechna krev, a skousla si ret, aby se nerozesmála. Ji Bruna z nějakého důvodu už neděsila, ale s nadšením sledovala, jak stařena děsí všechny ostatní.

„Rozumíme si?“ zeptala se Bruna.

„Ano, paní,“ odpověděl okamžitě Gared.

„Dobrá,“ řekla Bruna. „A teď zapoj ty svoje statné plece do práce a naštípej trochu dřeva na oheň.“ Gared byl ze dveří, ani to nedořekla. Jak se dveře zabouchly, Leesha se rozesmála.

„Líbilo, co?“ zeptala se Bruna.

„Ještě jsem nezažila, aby Gared před někým tak prchal,“ smála se Leesha.

„Pojď blíž, ať na tebe vidím,“ vyzvala ji Bruna. Když k ní Leesha přistoupila, pokračovala: „Být vesnickou léčitelkou je víc než jen vařit lektvary. Pořádná dávka strachu těm největším chlapům ve vesnici jen prospěje. Možná si pak rozmyslí někomu ubližovat.“

„Gared by nikdy nikomu neublížil,“ namítla Leesha.

„Když myslíš,“ odtušila Bruna, ale neznělo to nijak přesvědčeně.

„Opravdu umíš uvařit lektvar, který by ho obral o mužnost?“ zeptala se Leesha.

Bruna se zachechtala. „Ne na rok,“ odvětila. „Tedy ne jednou dávkou. Ale na pár dnů či dokonce na týden? Stejně snadno, jako jsem mu přihodila něco do čaje.“

Leesha se zadumala.

„Copak je, děvče?“ zeptala se Bruna. „Pochybuješ snad, že tě tvůj chlapec nenechá do svatby neobdělanou?“

„Spíš myslím na Steava,“ povzdechla si Leesha.

Bruna přikývla. „A dobře činíš,“ dodala. „Ale dej si pozor. Tvá matka je pěkně vykutálená. Když si zamlada užívala, často za mnou chodívala pro kořenářské finty na zastavení krvácení a zabránění početí. Tehdy jsem nepoznala, co je doopravdy zač, a s politováním musím říct, že jsem ji naučila víc, než jsem měla.“

„Máma nebyla panna, když ji táta přenášel přes své chrany?“ zeptala se zděšeně Leesha.

Bruna si jen odfrkla. „Půlka vesnice si to s ní rozdala, než Steave ty ostatní zahnal.“

Leeshe poklesla čelist. „Máma Klarissu tak odsuzovala, když chodila s outěžkem,“ vydechla.

Bruna si odplivla na podlahu. „Všichni se na tu ubohou holku vrhli. Pokrytci, do jednoho! Smitt mluví o rodině, ale nehnul ani prstem, když jeho žena vedla proti té holce celou vesnici jako smečku ohnivých démonů. Polovina ženských, co si na ni ukazovaly prstem a křičely: ‚Hřích!‘ se provinila stejně, jen měly tolik štěstí, že se rychle vdaly, nebo byly natolik chytré, aby se chránily.“

„Chránily?“ podivila se Leesha.

Bruna potřásla hlavou. „Elona tak strašně touží po vnukovi, že tě drží v naprosté nevědomosti, co?“ zeptala se. „Řekni mi, děvče, jakpak se dělají děti?“

Leesha se zarděla. „Muž, chci říct manžel… On…“

„Tak ven s tím, děvče,“ zavrčela Bruna, „já jsem moc stará na to, abych čekala, než se přestaneš červenat.“

„Nechá v tobě semeno,“ špitla Leesha a zrudla ještě víc.

Bruna zakrákala. „Umíš ošetřit spáleniny a zranění od démonů, ale rudneš nad tím, jak vzniká život?“

Leesha otevřela ústa k odpovědi, ale Bruna ji uťala.

„Přesvědč kluka, aby ti nechal semeno na břiše, a můžeš s ním líhat, co srdce ráčí,“ sdělila jí Bruna. „Jenže na chlapy se nedá spolehnout, že ho z tebe vytáhnou včas, jak se přesvědčila Klarissa. Ty chytřejší si ke mně chodí pro čaj.“

„Čaj?“ podivila se Leesha. Lapala každé slovo.

„Nálev z madoniny korunky; listy louhované ve správném poměru s některými dalšími bylinami zabrání mužskému semeni, aby zakořenilo.“

„Ale pastýř Michel říká…“ začala Leesha.

„Ušetři mě citátů z Kánonu,“ zarazila ji Bruna. „Tu knihu napsali muži, aniž věnovali jedinou myšlenku ženským útrapám.“

Leesha sklapla, jen to mlasklo.

„Tvoje máma za mnou chodívala často,“ vzpomínala Bruna, „vyptávala se, pomáhala mi v chatrči, drtila mi bylinky. Myslela jsem si, že ji vezmu do učení, ale ji zajímalo jen tajemství toho nálevu. Jakmile jsem jí řekla, jak se dělá, odešla a už se nevrátila.“

„To je jí opravdu podobné,“ utrousila Leesha.

„Nálev z madoniny korunky je v malých dávkách vcelku neškodný,“ poznamenala Bruna, „jenže Steave je chlípný a tvoje matka ho pila moc. Ti dva si museli třít břicha snad tisíckrát, než začal podnik tvého otce vynášet a její zrak přitáhl jeho měšec. A mezitím se lůno tvé matky ošoupalo dosucha.“

Leesha na ni zvědavě zírala.

„Když se Elona provdala za tvého otce, dva roky se marně snažila počít,“ pokračovala Bruna. „Steave si vzal nějakou mladou holku a přes noc ji obtěžkal, z čehož byla tvá matka ještě zoufalejší. Nakonec přišla zase ke mně a žebrala o pomoc.“

Leesha se naklonila blíž; věděla, že její existence závisela na tom, co bylo dál.

„Nálev z madoniny korunky se musí užívat v malých dávkách,“ opakovala Bruna, „a nejlepší je jednou za měsíc vysadit a nechat přijít krvotok. Když to neděláš, riskuješ, že budeš jalová. Varovala jsem Elonu, ale ta byla otrokyní svých beder a neposlouchala. Několik měsíců jsem jí na to dávala bylinky a kontrolovala krvotok, a taky jsem jí dala bylinky, které měla podstrkovat do jídla tvému otci. Nakonec počala.“

„Mě,“ řekla Leesha. „Počala mě.“

Bruna přikývla. „Bála jsem se o tebe, děvče. Lůno tvé matky bylo slabé a obě jsme věděly, že další šanci mít nebude. Chodila ke mně každý den, chtěla, abych jejího syna hlídala.“

„Syna?“ podivila se Leesha.

„Varovala jsem ji, že to nemusí být chlapec,“ řekla Bruna, „ale Elona byla umíněná. ‚Stvořitel by nemohl být tak krutý,‘ říkávala a zapomínala, že tentýž Stvořitel stvořil jadrnce.“

„Takže já jsem jen nějaký krutý vtip Stvořitele?“ zeptala se Leesha.

Kostnaté prsty chytily Leeshu za bradu a babizna si ji přitáhla blíž. Na svraskalých rtech viděla Leesha šedé chlupy dlouhé jako kočičí vousky.

„Jsme to, čím se rozhodneme být, děvče,“ zaskřehotala. „Jak necháš jiné rozhodovat o své ceně, jsi ztracena, protože nikdo nechce, aby jiní stáli za víc než on sám. Elona nemůže ze svého špatného jednání vinit nikoho než sebe, ale je moc marnivá na to, aby si to přiznala. Bylo snazší hodit to na tebe a chudáka Ernyho.“

„Škoda že ji neodhalili a nevyhnali z města,“ posteskla si Leesha.

„Ze zášti bys zradila vlastní pohlaví?“ opáčila Bruna.

„Nechápu,“ podivila se Leesha.

„Není žádná hanba, když chce mít dívka muže mezi nohama, Leesho,“ pokárala ji Bruna. „Kořenářka nemůže lidi soudit za to, že dělají, k čemu je příroda předurčila, pokud jsou ovšem mladí a svobodní. Ale nemohu vystát ty, kdo poruší slib. Když skládáš slib, děvče, tak bys ho měla taky dodržet.“

Leesha přikývla.

A zrovna v tom okamžiku se vrátil Gared. „Přišla Darsy, že tě doprovodí zpátky do vesnice,“ sdělil Bruně.

„Přísahala bych, že jsem tu mrchu zabedněnou vyrazila,“ zavrčela Bruna.

„Včera se sešla vesnická rada a zase mě dosadila zpátky,“ ozvala se Darsy a vevalila se do chatrče. Nebyla tak vysoká jako Gared, ale neměla k tomu daleko a váhou ho jasně předčila. „Je to tvoje chyba. Tuhle práci by nikdo jiný nevzal.“

„To přece nemůžou!“ vyletěla Bruna.

„Ale můžou,“ prohlásila Darsy. „Mně se to nelíbí o nic víc než tobě, jenže ty můžeš každým dnem odejít a vesnice potřebuje někoho, kdo umí ošetřovat choré.“

„Už jsem přežila lepší než ty,“ zavrčela Bruna. „Sama si vyberu, koho budu učit.“

„No tak já tu zůstanu, dokud si nevybereš,“ odsekla Darsy, podívala se na Leeshu a vycenila na ni zuby.

„Tak udělej něco užitečného a postav na kaši,“ nařídila jí Bruna. „Gared ještě roste a potřebuje nabírat sílu.“

Darsy se zachmuřila, ale vyhrnula si rukávy a zamířila ke kotlíku s vroucí vodou.

„Musím si se Smittem kapku popovídat, až se dostanu do vsi,“ zamručela Bruna.

„To je Darsy opravdu tak mizerná?“ zeptala se Leesha.

Bruniny vodové oči se stočily ke Garedovi. „Já dobře vím, že jsi silnější než býk, chlapče, a mám dojem, že vzadu je ještě pár sáhů dříví na štípání.“

Gared nepotřeboval říkat dvakrát. Vmžiku byl venku ze dveří a vzápětí slyšeli, že pohnal sekeru zase do práce.

„V chatrči je Darsy celkem užitečná,“ uznala Bruna. „Dříví naštípá skoro stejně rychle jako tvůj chlapec a vaří skvělou kaši. Jenže ty její zavalité ruce jsou na léčení příliš nemotorné a ke kořenářství má pramalé nadání. Bude z ní ucházející porodní bába – i když vytáhnout dítě z matky dokáže každý hlupák – a v napravování kostí ji nikdo nepředčí, ale jemnější práce je nad její možnosti. Při představě, že ji má tato vesnice za kořenářku, je mi do pláče.“

*

„Co budeš Garedovi platná jako manželka, když nedokážeš dát dohromady ani jednoduchou večeři!“ řvala Elona.

Leesha se zachmuřila. Co se pamatovala, její matka v životě nic neuvařila. Leesha se pořádně nevyspala už několik dní, zato matce Stvořitel zřejmě zakázal přiložit ruku k dílu.

Celý den s Brunou a Darsy ošetřovala choré. Rychle získávala zručnost, proto ji Bruna dávala za příklad Darsy. Darsy to bylo fuk.

Leesha věděla, že ji Bruna chce vzít do učení. Stařena na ni netlačila, ale své záměry dala jasně najevo. Jenže ona musí taky myslet na tátovu papírnu. Od dětství pracovala v dílně, ve velkém přístavku u domu, psala za vesničany zprávy a vyráběla archy. Erny jí říkal, že na to má talent. Dělala hezčí vazby než on, ráda zalévala do archů okvětní lístky a dámy v Laktonu a hradišti Rizonu za ně platily víc než jejich manželé za čistý papír.

Erny doufal, že až odejde na odpočinek, tak Leesha povede obchod a Gared bude vyrábět papírovinu a vůbec dělat všechnu těžkou práci. Jenže Leeshu výroba papíru nikdy moc nezajímala. Dělala to převážně proto, aby byla s otcem a z dosahu matčina bičujícího jazyka.

Elona sice měla ráda peníze, které to vynášelo, ale dílnu nenáviděla a nadávala na zápach louhu v kádích na kaši a hluk drtičky. Takže dílna byla útočištěm před matkou, kam se Leesha a Erny často stahovali, místem smíchu, jakým dům nikdy nebyl.

Leesha zrovna krájela zeleninu pod maso, když ji Steavův dunivý chechot přiměl vzhlédnout. Byl ve světnici, seděl v tátově křesle a pil jeho pivo. Elona seděla na područce, ruku měla položenou na jeho rameni, smála se a nakláněla se k němu.

Leesha litovala, že není ohnivým démonem a nemůže po nich plivnout oheň. Nikdy ji netěšilo být zavřená v domě s Elonou, ale teď ještě navíc pořád musela myslet na to, co jí vyprávěla Bruna. Máma tátu nemiluje a pravděpodobně nikdy nemilovala. Svou dceru považuje za krutý vtip Stvořitele. A když ji Erny přenášel přes chrany, nebyla panna.

Tohle ji z neznámého důvodu ťalo nejhlouběji. Bruna říkala, že není žádný hřích, když se žena potěší s mužem, ale matčino pokrytectví stejně pálilo. Účastnila se vyhnání Klarissy z vesnice, aby zakryla vlastní hřích.

„Já nebudu jako ty,“ přísahala si Leesha. Její svatební den bude takový, jak to chce Stvořitel, a ona se stane ženou až v řádné manželské posteli.

Steave něco řekl, Elona zařičela smíchy a Leesha si začala zpívat, aby je neslyšela. Měla sytý čistý hlas; pastýř Michel ji věčně žádal, ať zpívá na bohoslužbách.

„Leesho!“ zaječela vzápětí matka. „Nech toho trylkování! My tady skoro neslyšíme vlastní myšlenky.“

„Nevypadá to, že byste tam nějak moc přemýšleli,“ zamumlala Leesha.

„Cože?“ vyjela na ni Elona.

„Nic!“ zavolala Leesha tím nejnevinnějším hláskem.

Večeřeli těsně po západu slunce a Leesha pyšně sledovala, jak Gared chlebem, který sama upekla, do čista vytírá třetí misku jejího dušeného masa.

„Jako kuchařka není nic moc, Garede,“ omlouvala ji Elona, „ale když si ucpeš nos, tak syté je to dost.“

Steave, který zrovna v tu chvíli pil pivo, ho vyprskl nosem, Gared se rozesmál a Elona sebrala Ernymu z klína ubrousek a utřela Steavovi obličej. Leesha pohledem hledala u otce zastání, ale ten jen klopil zrak k misce. Co se vynořil z dílny, neřekl ani slovo.

A to už bylo na Leeshu moc. Sklidila ze stolu a stáhla se do své světničky, ale ani tam nenalezla klid. Zapomněla, že matka do té místnosti uložila Steava na neurčito, po dobu, co u nich bude s Garedem bydlet. Obrovitý drvoštěp nanosil na čisťounkou podlahu bláto a svoje špinavé boty si postavil na její oblíbenou knihu, kterou měla položenou vedle postele.

Rozplakala se a běžela ke svému pokladu, ale desky byly beznadějně zablácené. Povlečení z jemné rizonské vlny bylo špinavé stvořitelví od čeho a odporně smrdělo pižmovým potem a matčiným oblíbeným drahým angierským parfémem.

Leeshe se udělalo špatně. Popadla svou drahocennou knihu, prchla do otcovy dílny a s pláčem se ji marně snažila očistit. A tam ji našel Gared.

„Tak sem si utekla,“ řekl a chtěl ji vzít do své mohutné náruče.

Leesha se odtáhla, otřela si oči a pokusila se vzchopit. „Potřebovala jsem jen chvilku pro sebe,“ řekla.

Gared ji chytil za loket. „To kvůli tomu vtipu, co řekla tvoje máma?“ zeptal se.

Leesha zavrtěla hlavou, znovu se pokusila odvrátit, ale Gared ji držel pevně.

„Já sem se smál jen tátovi,“ řekl. „Tvoje maso mi moc chutnalo.“

„Opravdu?“ popotáhla Leesha.

„Opravdu,“ řekl vážně, přitáhl si ji blíž a vášnivě ji políbil. „Takovym jídlem bysme nakrmili celou armádu synů,“ zachraptěl.

Leesha se zahihňala. „Možná budu mít problém vytlačit celou armádu malých Garedů,“ nadhodila.

Přitiskl ji k sobě silněji a sklonil se k jejímu k uchu. „Zrovna teď mě zajímá jen to, esli bys jednoho vmáčkla dovnitř.“

Leesha zaúpěla, ale jemně ho odstrčila. „Brzy už budeme svoji,“ připomněla mu.

„Včera bylo pozdě,“ odtušil Gared, ale pustil ji.

*

Leesha si zalezla pod pokrývky u ohně ve světnici. Steave obsadil její světničku a Gared si lehl do dílny na kavalec. Podlaha ve světnici byla v noci studená a táhlo tam a vlněná houně, na které ležela, byla drsná a tvrdá. Toužila po své posteli, i když pach Steavova a matčina hříchu z ní nevyžene nic míň než oheň.

Pořádně nechápala, proč se vůbec Elona obtěžuje s nějakými lstmi. Vždyť tím nikoho neošálí. Zrovna tak dobře mohla vykázat Ernyho do světnice a Steava si vzít rovnou do své postele.

Leesha už se nemohla dočkat, až odejde s Garedem.

Ležela, bděla, poslouchala, jak démoni zkoušejí chrany, a představovala si, jak s Garedem vede papírnickou dílnu, táta je na odpočinku a máma se Steavem jsou jen trpěni. Břicho má vzedmuté a plné a vede účetní knihy, Gared chodí od drtičky shrbený a zpocený a vždycky políbí ji i jejich maličké, kteří se honí po dílně.

Ta představa hřála, ale pak si vzpomněla, co říkala Bruna, a napadlo ji, jestli jí nebude něco chybět, když zasvětí život dětem a výrobě papíru. Znovu zavřela oči a představila si samu sebe jako kořenářku Drvoštěpské Kotliny, na kterou všichni spoléhají při léčení chorob, rození dětí a hojení ran. Byla to lákavá představa, jenže do ní nějak nezapadal Gared a děti. Kořenářka musí chodit po nemocných a představa Gareda nosícího bylinky a nástroje od pacienta k pacientovi nevypadala o nic pravděpodobněji než představa, že Gared se stará o děti, zatímco ona pracuje.

Bruna to dokázala, i když před desítkami let; vdala se a vychovávala děti, přestože ošetřovala lidi, ale Leesha nechápala, jak to dokázala. Bude se muset stařeny zeptat.

Zaslechla klapnutí, vzhlédla a zjistila, že z dílny ostýchavě vstoupil Gared. Předstírala, že spí, dokud nedošel až k ní, a pak se najednou otočila. „Co tady děláš?“ zašeptala. Gared nadskočil a přitiskl si ruku na ústa, aby nebylo slyšet, jak vyjekl. Leesha si musela hryzat ret, aby se nesmála nahlas.

„Šel sem jen na záchod,“ zašeptal Gared a klekl si k ní.

„Záchod je v dílně,“ připomněla mu Leesha.

„Tak sem si přišel pro pusu na dobrou noc,“ zašeptal, naklonil se k ní a našpulil rty.

„Dostal jsi tři, když jsi šel do postele,“ prohlásila Leesha a hravě ho odšťouchla.

„To je tak špatné chtít další?“ zeptal se Gared.

„Myslím že ne,“ povzdechla si Leesha a vzala ho kolem ramen.

O nějakou chvíli později zavrzaly další dveře. Gared ztuhl a rozhlédl se, kam by se schoval. Leesha ukázala na jedno křeslo. Byl moc velký na to, aby ho zakrylo úplně, ale vzhledem k tomu, že místnost osvětlovala jen chabá oranžová záře z ohně, to mohlo stačit.

O chviličku později se objevilo slabé světlo a odplavilo jeho naděje. Leesha si jen taktak stihla zase lehnout a zavřít oči a už světlo vklouzlo do světnice.

Přivřenýma očima Leesha sledovala, jak matka nahlíží do světnice. Lucernu si zaclonila a ve světnici vyskočily dlouhé stíny, které skýtaly Garedovi dost úkrytu, když se matka nebude dívat moc pozorně.

Nemuseli si dělat starosti. Když se Elona přesvědčila, že Leesha spí, spokojeně otevřela dveře ke Steavovi a zmizela uvnitř.

Leesha za ní dlouho tupě zírala. To, že je Elona nevěrná, pro ni nebyl žádný velký objev, ale až do tohoto okamžiku si Leesha dovolovala přepych pochybovat, že by matka opravdu tak ochotně porušila manželský slib.

Na rameni ucítila Garedovu ruku. „Leesho, je mi to moc líto,“ zašeptal a Leesha schovala tvář na jeho hrudi a plakala. Pevně ji objímal, tlumil její vzlyky a kolébal ji. Někde v dálce zařval démon a Leeshe se chtělo řvát s ním. Ovládla se v chabé naději, že táta spí a nevnímá Elonino chrochtání, ale ta pravděpodobnost vypadala velice slabě, pokud mu ovšem Elona nedala nějaký Brunin lektvar na spaní.

„Já tě od toho odvedu,“ prohlásil Gared. „Nebudem ztrácet čas nějakými plány, já nám postavím dům ještě před obřadem, i dybych musel šecko dříví nařezat a odtahat sám.“

„Ach, Garede,“ vydechla a políbila ho. Znovu ji sevřel v náručí a pak ji zase uložil. Temné vrzání ze Steavovy světničky a řev démonů venku najednou zanikly v šumění krve v uších.

Garedovy ruce bez zábran bloudily po jejím těle a Leesha ho nechala, aby se jí dotýkal na místech, kde to přísluší jen manželovi. Rozkoší se zajíkla a vyklenula se v zádech a Gared využil příležitosti a vsunul se jí mezi nohy. Cítila, jak si stahuje kalhoty, a věděla, co dělá. Věděla, že by ho měla odstrčit, ale uvnitř bylo strašlivé prázdno a Gared byl zřejmě tím jediným člověkem na světě, který snad bude schopen ho zaplnit.

Zrovna chtěl přirazit, když Leesha uslyšela, jak matka rozkoší vykřikla, a ztuhla. Oč je lepší než Elona, když se vzdává svých přísah tak snadno? Přísahala, že překročí chrany svého svatebního domu jako panna. Přísahala, že nebude ani trochu jako Elona. Ale tady a teď všechno odhazuje, aby obcovala s klukem jen pár stop od místa, kde hřeší matka.

Ty, kdo poruší slib, nemohu vystát, uslyšela v duchu Brunu, přitiskla Garedovi ruce na hruď a vzepřela se.

„Ne, Garede, prosím,“ zašeptala. Gared nadlouho strnul. Nakonec se z ní svalil a zavázal si kalhoty.

„Promiň,“ vydechla chabě Leesha.

„Ne, ty promiň,“ řekl Gared. Políbil ji na spánek. „Já umim čekat.“

Leesha ho pevně objala a pak se Gared zvedl k odchodu. Byla by ráda, kdyby zůstal a spal vedle ní, ale už tak pokoušeli štěstí ažaž. Kdyby je Elona načapala, přísně by ji potrestala, přestože sama hřeší. Snad dokonce právě proto.

Když dveře do dílny zaklaply, Leesha, plná hřejivých myšlenek na Gareda, si zase zalezla pod pokrývky. Ať už jí matka způsobí jakoukoli bolest, dokud bude mít Gareda, tak to unese.

*

Snídaně byla nechutně trapná; do dusného němého příkrovu, který se vznášel nad stolem, se zlověstně ozývalo žvýkání a polykání. Vypadalo to, že nelze říct nic, co by nebylo lépe nechat nevyřčeno. Zatímco Leesha beze slova sklízela ze stolu, Gared a Steave si přinesli sekery.

Nakonec prolomil ticho Gared. „Budeš dneska v dílně?“ zeptal se jí. Erny poprvé toho rána vzhlédl; zajímalo ho, co Leesha odpoví.

„Slíbila jsem Bruně, že jí dneska zase pomůžu ošetřovat raněné,“ odpověděla Leesha, ale přitom se omluvně podívala na otce. Erny chápavě přikývl a mdle se usmál.

„A jak dlouho to takhle půjde dál?“ zeptala se Elona.

Leesha pokrčila rameny. „Předpokládám, že dokud jim nebude líp,“ odvětila.

„Trávíš s tou starou čarodějnicí nějak moc času,“ poznamenala Elona.

„Na tvou žádost,“ připomněla jí Leesha.

Elona se zakabonila. „Nevytahuj se na mě, zlato.“

S Leeshou zacloumal vztek, ale jen si přehodila přes ramena plášť a blýskla po matce svým nejpodmanivějším úsměvem. „Neměj obavy, matko,“ řekla, „já ten její čaj pít nebudu.“

Steave zasupěl a Elona vytřeštila oči, ale Leesha vyklouzla ze dveří dřív, než se Elona stačila vzchopit k odpovědi.

Gared šel kousek s ní, ale brzy došli na místo, kde se drvoštěpové každé ráno scházeli, a tam už čekali Garedovi kamarádi.

„Deš pozdě, Gare,“ zabručel Evin.

„Teď má ženskou, co mu vaří,“ podotkl Flinn. „To se pak každej chlap loudá.“

„Esli vůbec spal,“ odfrkl si Ren. „Hádám, že po ní chce víc než jen vaření, a to přímo pod nosem jejího táty.“

„Ren na to káp, co, Gare?“ zajímal se Flinn. „Našel sis v noci nové místo pro svou sekeru?“

Leesha se naježila a užuž otevírala ústa k ostré odpovědi, ale Gared jí položil ruku na rameno. „Nevšímej si jich,“ řekl. „Jen tě chtěj vydráždit.“

„Ty bys měl bránit mou čest,“ namítla Leesha. Stvořitel ví, že kluci se perou pro cokoli.

„Jo, to já budu,“ slíbil Gared. „Jen nechci, aby ses na to koukala. Radši bych pro tebe zůstal hodnej.“

„Ty jsi hodný,“ řekla Leesha, postavila se na špičky a políbila ho na tvář. Kluci zahulákali, Leesha na ně vyplázla jazyk a šla pryč.

*

„Holka pitomá,“ zamumlala Bruna, když jí Leesha pověděla, co řekla Eloně. „Jen hlupák ukazuje karty, když hra teprve začíná.“

„To není hra, to je můj život!“ vzplanula Leesha.

Bruna vzala její hlavu do dlaní a stiskla jí tváře tak silně, až se jí našpulily rty. „O důvod víc, proč nepředvádět moc rozumu,“ zamručela a zlostně ji zpražila mléčnýma očima.

V Leeshe to vřelo vzteky. Co si ta bába o sobě myslí, že s ní takhle mluví? Bruna jasně pohrdá celou vesnicí, kdekoho chytá a mlátí, vyhrožuje, jak se jí zlíbí. Je snad lepší než Elona? Měla snad na srdci Leeshino dobro, když jí vyprávěla všechny ty hrůzy o matce, nebo si ji jen zpracovávala, aby ji získala do učení, stejně jako na ni Elona tlačí, aby se co nejdřív provdala za Gareda a porodila mu děti? V hloubi duše chtěla Leesha obojí, ale ten nátlak už ji unavoval.

„Ale, ale, podívejme, kdopak se nám to vrátil,“ ozvalo se ode dveří. „Mladý zázrak.“

Leesha vzhlédla a ve dveřích do modlitebny uviděla Darsy s náručí dřeva. Ta ženská se ani nesnažila tajit, jak je jí Leesha protivná, a když chtěla, dokázala být stejně nesnesitelná jako Bruna. Leesha se jí snažila přesvědčit, že ji nijak neohrožuje, ale její nabídky přátelství situaci zjevně jen zhoršovaly. Darsy se prostě rozhodla, že ji nebude mít ráda.

„Nevyčítej Leeshe, že se za dva dny naučila víc než ty za celý rok,“ pokárala ji Bruna, když Darsy hodila dřevo na zem a zvedla těžký železný pohrabáč, aby prohrábla oheň.

Leesha naprosto jasně věděla, že s Darsy rozhodně nevydrží po celou dobu, co bude Bruna prohlížet raněné, takže se raději pustila do drcení bylinek na obklady. Několika lidem popáleným při přepadení se rány zanítily a potřebovaly pravidelné ošetření. A další na tom byli ještě hůř. Brunu v noci dvakrát vzbudili, aby je šla ošetřit, ale zatím ji její bylinky a znalosti nezklamaly.

Bruna modlitebnu zcela opanovala, pastýře Michela a ostatní sekýrovala jako milnské sluhy. Leeshu si držela pořád u sebe a nepřetržitě jí huhňavým, křaplavým hlasem vysvětlovala povahu zranění a vlastnosti bylin, které používala při ošetřování. Leesha ji pozorovala při řezání a šití a zjišťovala, že její žaludek je vůči takovým věcem čím dál odolnější.

Dopoledne se přelilo do odpoledne a Leesha chtěla Brunu přimět, aby si oddechla a najedla se. Ostatní si možná nevšimli, jak těžce se stařeně dýchá a jak se jí třesou ruce, ale Leesha ano.

„Tak a dost,“ prohlásila nakonec a vytrhla kořenářce z rukou hmoždíř a paličku. Bruna ostře vzhlédla.

„Jdi si odpočinout,“ nařídila jí Leesha.

„Co si o sobě myslíš, děvče, že…“ začala Bruna a natáhla se pro sukovici.

Tenhle pohyb Leesha dobře znala a byla rychlejší; popadla hůl a namířila ji rovnou na Brunin zahnutý nos. „Jestli si neodpočineš, dostaneš další záchvat,“ vyjela na ni. „Teď se mnou půjdeš ven, a dost řečí! Stefny s Darsy to tady hodinu samy zvládnou.“

„To sotva,“ zachrčela Bruna, ale nechala si od Leeshy pomoct vstát a odvést se ven.

Slunce stálo vysoko. Tráva u modlitebny byla šťavnatá a zelená, až na pár fleků, které sežehli ohniví démoni. Leesha roztáhla deku, usadila na ni Brunu a přinesla ji její čaj a měkký chléb, který nebude zatěžovat těch pár zubů, co babizně ještě zbývají.

Chvíli seděli v příjemném mlčení a vychutnávaly si teplý jarní den. Leeshu napadlo, že byla nespravedlivá, když srovnávala Brunu s matkou. Kdy to bylo naposledy, co s Elonou poseděly v příjemném mlčení na slunci. Poseděly tak vůbec někdy?

Zaslechla chrčení, obrátila se a zjistila, že Bruna chrápe. Usmála se, přehodila přes ni šál, šla si protáhnout nohy a opodál zahlédla Sairu a Mairy; šily venku na trávě. Zamávaly na ni, ať jde k nim, a smáčkly se na dece, aby si k nim mohla přisednout.

„Jakpak jde kořenářství?“ zeptala se Mairy.

„Je to vyčerpávající,“ povzdechla si Leesha. „Kde je Brianne?“

Dívky se na sebe podívaly a zahihňaly se. „Venku v lese s Evinem,“ odpověděla Saira.

Leesha se ofrněla. „Ta holka skončí jako Klarissa,“ poznamenala.

Saira pokrčila rameny. „Brianne říká, že nemůžeš odsuzovat něco, co jsi nezkusila.“

„A ty máš v úmyslu zkusit?“ zeptala se Leesha.

„Ty si myslíš, že není žádný důvod nepočkat,“ řekla Saira. „Já jsem si to taky myslela, než dostali Jaka. Teď bych dala cokoli za to, abych s ním alespoň jednou šla, než zemřel. A třeba i měla jeho dítě.“

„Promiň,“ omluvila se Leesha.

„To je v pohodě,“ odpověděla smutně Saira. Leesha ji objala a Mairy se k nim přidala.

„Ach jaká krása!“ ozvalo se za nimi. „Já chci taky obejmout!“ Vzhlédly zrovna v okamžiku, kdy na ně skočila Brianne a se smíchem je převalila do trávy.

„Dneska máš nějakou dobrou náladu,“ poznamenala Leesha.

„To udělá trocha skotačení v lese,“ odtušila Brianne, spiklenecky na ni mrkla a šťouchla ji do žeber. „Kromě toho,“ zazpívala, „mi Eeevin řekl taaajemství!“

„Povídej!“ vykřikly všechny tři zároveň.

Brianne se rozesmála a střelila pohledem po Leeshe. „Možná později,“ odvětila. „Jakpak se má dneska nová učednice naší babizny?“

„Já nejsem její učednice, ať si Bruna myslí, co chce,“ prohlásila Leesha. „Beztak povedu tátovu dílnu, až se s Garedem vezmeme. Teď jen pomáhám u chorých.“

„Radši ty než já,“ podotkla Brianne. „Zdá se, že kořenářství je pěkná dřina. Vypadáš ztrhaně. Vyspala ses v noci?“

Leesha zavrtěla hlavou. „Na podlaze u krbu to není tak pohodlné jako v posteli,“ povzdechla si.

„Mně by nevadilo spát na zemi, kdybych měla místo matrace Gareda,“ rýpla si Brianne.

„A to má zase znamenat co?“ naježila se Leesha.

„Nedělej hloupou, Leesh,“ rozhořčila se Brianne. „Vždyť jsme kamarádky.“

Leesha se nafoukla. „Jestli naznačuješ…!“

„Sestup z těch výšin na zem, Leesho,“ řekla Brianne. „Já vím, že tě Gared včera v noci dostal. Doufala jsem, že k nám v tomhle budeš upřímná.“

Saira a Mairy vyjekly a Leesha vytřeštila oči a zrudla. „Nic takového!“ zaječela. „Kdo ti to napovídal?“

„Evin,“ usmála se Brianne. „Říkal, že se Gared celý den naparuje.“

„Tak to je teda Gared zatracený lhář!“ řvala Leesha. „Já nejsem jen tak nějaká hej počkej, abych chodila…“

Brianne zbrunátněla, Leesha se zajíkla a chytila se za ústa. „Ach, Brianne,“ vydechla. „Promiň! Nechtěla jsem…“

„Ale chtěla,“ odsekla Brianne. „Myslím, že to je jediná pravdivá věc, kterou jsi dneska řekla.“

Vstala a ometla si sukně; její obvyklá dobrá nálada se rozplynula. „Jdeme, holky,“ prohlásila. „Pojďme někam, kde je čistší vzduch.“

Saira a Mairy se na sebe podívaly, pak na Leeshu, ale Brianne už odcházela, a tak se rychle sebraly a šly za ní. Leesha otevřela ústa, ale zaskočilo jí a nevěděla, co říct.

„Leesho!“ uslyšela Brunu. Obrátila se a zjistila, že stařena se opírá o hůl a snaží se vstát. S bolestným pohledem za odcházejícími kamarádkami se jí Leesha rozběhla na pomoc.

*

Leesha čekala na Gareda se Steavem, kteří zvolna scházeli po pěšině k otcovu domu. Žertovali a smáli se a jejich bodré veselí dalo Leeshe potřebnou sílu. Popadla sukně do hrsti a zhurta na ně vyrazila.

„Leesho!“ pozdravil ji Steave se zlomyslným úsměvem. „Jakpak se má dnes moje budoucí dcera?“ A rozevřel náruč, jako by ji chtěl chytit a obejmout.

Leesha si ho nevšímala, šla rovnou ke Garedovi a vlepila mu facku.

„Ale!“ vykřikl Gared.

„Ho hó!“ rozesmál se Steave. Leesha ho přibila na místo tím nejdrtivějším matčiným pohledem a Steave na usmířenou zvedl ruce.

„Chápu, že si potřebujete popovídat,“ zažertoval, „a tak vás nechám.“ Podíval se na Gareda a spiklenecky na něj mrkl. „Každé potěšení něco stojí,“ prozradil mu ještě, když odcházel.

Leesha se rázně otočila ke Garedovi a znovu se rozmáchla. Surově ji chytil za zápěstí. „Přestaň, Leesho!“ vyjel na ni.

Leesha ignorovala bolest v zápěstí a tvrdě ho kolenem nakopla mezi nohy. Silné sukně ránu ztlumily, ale stačilo to, Gared ji pustil, chytil se za rozkrok a padl k zemi. Leesha ho nakopla znovu, ale Gared byl samý tuhý sval a šlacha a to jediné zranitelné místo, na které by její síly stačily, si chránil rukama.

„Leesho, co to s tebou, do Jádra, je?“ vyjekl, ale vzápětí byl umlčen kopem do úst.

Zachrčel, a když ho chtěla znovu nakopnout, chytil ji za nohu a strhl ji na zem. Upadla na záda, při pádu si vyrazila dech a než se stihla vzpamatovat, Gared po ní skočil, chytil ji za ruce a přišpendlil ji zemi.

„Zbláznila ses?“ zařval, když sebou pod ním pořád házela. Zbrunátněl v obličeji a v očích měl slzy.

„Jak jsi mohl?“ vřískala Leesha. „Ty synu jadrncův, jak jsi mohl být tak krutý?“

„Temnoty, Leesho, co to s tebou je?“ zachrčel Gared a nalehl na ni celou váhou.

„Jak jsi mohl?“ vyhrkla znovu. „Jak jsi mohl lhát a všem vykládat, žes mě včera večer dostal?“

Gared byl upřímně vyjevený. „Kdo ti to řek?“ vyjel na ni a Leesha zadoufala, že ta lež nepochází od něj.

„Evin to vykládal Brianne,“ odpověděla.

„Já toho zplozence Jádra zabiju,“ zavrčel Gared a povolil. „Slíbil, že bude držet hubu.“

„Takže je to pravda?“ zaječela Leesha. Tvrdě ho nakopla kolenem a Gared zavyl a odvalil se z ní. Než se vzpamatoval natolik, aby ji znovu chytil, byla na nohou a z jeho dosahu.

„Proč?“ vyjela na něj. „Proč jsi takhle lhal?“

„To byly jen drvoštěpské kecy,“ úpěl Gared, „to nestojí za řeč.“

Leesha v životě neplivala, ale teď na něj plivla. „Tak ono to nestojí za řeč?“ zaječela. „Tak tys mi zničil život kvůli něčemu, co nestojí za řeč?“ Gared vstal a Leesha ucouvla. Zvedl ruce a držel se dál.

„Ty přece nemáš zničený život,“ namítl.

„Brianne to ví!“ zařvala na něj Leesha. „A Saira a Mairy! Do zítřka to bude vědět celá vesnice!“

„Leesho…“ začal Gared.

„Kolika ještě?“ uťala ho.

„Cože?“

„Kolika dalším jsi to ještě navykládal, ty pitomče?“ zaječela.

Strčil si ruce do kapes a sklopil oči. „Jen drvoštěpům,“ přiznal.

„Temnoty! Všem?“ Leesha se na něj rozběhla, chtěla mu rozškrábat obličej, ale chytil ji za ruce.

„Uklidni se!“ zařval na ni. Stiskly ji tlapy jako dvě šunky, Leeshe vystřelila do paží palčivá bolest a přivedla ji k rozumu.

„To bolí,“ vytkla mu s veškerým klidem, který dokázala sebrat.

„Tak je to lepší,“ řekl a povolil stisk, ale nepustil ji. „Řek bych, že to nebolí ani zdaleka tak jako kopnutí do koulí.“

„Zasloužil sis to,“ odsekla Leesha.

„To asi jo,“ připustil Gared. „Můžem si teď promluvit rozumně?“

„Když mě pustíš,“ odpověděla.

Gared se zamračil, pak ji pustil a rychle uskočil z dosahu kopnutí.

„Řekneš všem, žes lhal?“ zeptala se Leesha.

Gared zavrtěl hlavou. „To nemůžu, Leesh. Vypadal bych jako hlupák.“

„Je lepší, když já vypadám jako kurva?“ opáčila Leesha.

„Ty žádná kurva nejsi Leesh, my sme zaslíbení. To není jako ta tvoje Brianne.“

„Fajn,“ odsekla Leesha. „Možná roznesu pár lží sama. Jestli se ti kamarádi posmívali předtím, tak co asi budou říkat, když jim napovídám, že jsi nebyl dost tvrdý na to, aby se ti to povedlo?“

Obrovitá pěst se sevřela a pomalu se zvedla. „To neuděláš, Leesho. Já s tebou mám trpělivost, ale přísahám, že esli budeš vykládat takové lži…“

„Ale lhát o mně je v pořádku?“ vzplanula Leesha.

„Až se vezmem, tak to bude fuk,“ namítl Gared. „Šickni na to zapomenou.“

„Já si tě nevezmu,“ prohlásila Leesha a najednou měla pocit, že z ní padá obrovská tíha.

Gared se zachmuřil. „Ne že bys měla na vybranou,“ utrousil. „I dyby si tě teď někdo vzal, ten knihomol Jona nebo tak někdo, tak ho zmlátím. Nikdo z Drvoštěpské Kotliny mi nebude brát, co mi patří.“

„Vychutnej si plody své lži,“ odsekla Leesha a odvrátila se, aby neviděl její slzy, „protože než bych dopustila, abys z ní udělal pravdu, tak to se radši odevzdám noci.“

*

Když toho večera vařila Leesha večeři, měla co dělat, aby se nerozplakala. Každé slovo či smích od Gareda a Steava ji bodalo do srdce jako nůž. Včera v noci ji Gared sváděl. Málem mu podlehla, s plným vědomím, co to znamená. Bolelo ji, že ho odmítla, ale usoudila, že ona sama rozhoduje, kdy se vzdá svého panenství. Nikdy by ji nenapadlo, že jí ho může odebrat pouhým slovem, a už vůbec ne, že to udělá.

„Je jen dobře, že trávíš tolik času s Brunou,“ ozvalo se jí tiše u ucha. Leesha se prudce otočila a zjistila, že za ní stojí Elona a sladce se na ni usmívá.

„Přece nechceme, abys měla o svatebním dnu břicho,“ dodala.

Leesha zalitovala své ranní poznámky a otevřela ústa k odpovědi, ale matka se zachichotala a odvrátila se dřív, než Leesha stihla najít slova.

Leesha jí plivla do misky. A Garedovi a Steavovi taky. Když jedli, cítila falešné uspokojení.

Večeře byla jedna hrůza, Steave šuškal něco do ucha mámě a ta se tomu hihňala. Gared celou dobu zíral jen na ni, ale Leesha se na něj ani nepodívala. Upírala oči do misky a stejně jako táta seděla jako na jehlách.

Erny byl zřejmě jediný, ke komu se Garedova lež ještě nedonesla. Za to byla Leesha vděčná osudu, ale v hloubi duše věděla, že to tak nezůstane věčně. Připadalo jí, že až příliš mnoho lidí dychtí ji tou lží zničit.

Jakmile to šlo, odešla od stolu. Gared zůstal sedět, ale Leesha cítila, že z ní nespouští oči. Jakmile se vrátil do dílny, zavřela ho vevnitř na závoru a hned se cítila maličko bezpečnější.

Jako tolik nocí předtím, i tuto noc se Leesha do spánku proplakala.

*

Leesha vstala s pocitem, že vůbec nespala. Matka oblažila Steava další pozdně noční návštěvou, ale když Leesha skrz kakofonii démonů poslouchala jejich chroptění, cítila jen otupělost.

I Gared pozdě v noci natropil pěkný hluk, když zjistil, že dveře k ní jsou na závoru. Vztekle se ušklíbala, když závoru několikrát vyzkoušel, než to konečně vzdal.

Když stavěla na oheň na kaši, přišel za ní Erny a políbil ji na temeno hlavy. Poprvé po několika dnech byli spolu sami. Napadlo ji, co to asi udělá s jejím už tak zlomeným tátou, až Garedova lež dospěje k jeho uším. Kdysi by Leeshe možná věřil, ale teď bude mít těžko důvěry nazbyt, když ho zrovna zradila vlastní manželka.

„Znova dneska léčíš nemocné?“ zeptal se Erny. Když Leesha přikývla, usmál se a dodal: „To je dobře.“

„Mrzí mě, že nemám víc času na dílnu,“ posteskla si Leesha.

Vzal ji za ruce, naklonil se k ní a podíval se jí do očí. „Lidé jsou vždycky důležitější než papír, Leesho.“

„I ti špatní?“ zeptala se.

„I ti špatní,“ ujistil ji. V jeho úsměvu tkvěla bolest, ale odpověď nebyla váhavá ani nejistá. „Najdi tu nejhorší lidskou bytost, jakou můžeš, a přesto najdeš ještě něco horšího, když se v noci podíváš z okna.“

Leesha se rozplakala a otec si ji přitáhl k sobě, kolébal ji a hladil ji po vlasech. „Jsem na tebe pyšný, Leesh,“ šeptal. „Výroba papíru byla mým snem. Chrany tě nenechají na holičkách, když se vydáš jinou cestou.“

Pevně ho objímala a smáčela mu košili slzami. „Mám tě ráda, tati,“ štkala. „Ať se stane cokoli, o tomhle nikdy nepochybuj.“

„O tom bych nikdy nepochyboval, sluníčko,“ řekl. „Já tě budu mít taky vždycky rád.“

Ještě dlouho ho pevně objímala; táta byl jediný přítel, který jí na tomto světě zbyl.

Vyběhla z domu, když si Gared a Steave teprve nazouvali boty. Doufala, že cestou do modlitebny nikoho nepotká, ale Garedovi kamarádi čekali hned před domem. Přivítala ji smršť pískotu a oplzlých výkřiků.

„Jen sme zaskočili dohlídnout, abyste ty a tvoje máma nedržely Gareda se Steavem v posteli, dyž maj jít do práce!“ zvolal Ren. Leesha znachověla, ale nic neřekla; protlačila se mezi nimi na pěšinu a utíkala pryč. Jejich smích ji šlehal do zad.

Říkala si, že se jí to asi nezdá, to jak na ni lidé zírají a šeptají si, když jde kolem. Utíkala do bezpečí modlitebny, ale když tam dorazila, zastoupila jí dveře Stefny. Funěla, jako by Leesha smrděla louhem, který táta používal při výrobě papíru.

„Co je?“ zeptala se Leesha. „Pusť mě dovnitř. Přišla jsem pomoct Bruně.“

Stefny zavrtěla hlavou. „Ty neposkvrníš toto posvátné místo svým hříchem,“ ušklíbla se na ni.

Leesha se napřímila, ale i když byla o pár palců vyšší než Stefny, pořád se cítila jako myš před kočkou. „Já jsem žádný hřích nespáchala,“ prohlásila.

„Pche!“ uchechtla se Stefny. „Celé město ví, co jste s Garedem v noci tropili. Vkládala jsem do tebe takové naděje, holka, ale zdá se, že jsi přece jen dcerou své matky.“

„O co tam jde?“ zaskřehotala zevnitř Bruna dřív, než stihla Leesha odpovědět.

Stefny se nadutě obrátila a přezíravě shlédla na starou kořenářku. „Tahle holka je kurva a já ji v domě Páně nechci.“

„Ty ji nechceš?“ opáčila Bruna. „To jsi teď Stvořitelem?“

„Nerouhej se na tomto místě, stařeno,“ rozčílila se Stefny. „Jeho slova jsou zapsána tak, aby je mohli vidět všichni.“ Zvedla Kánon vázaný v kůži, který sebou nosila všude. „Smilníci a cizoložníci udržují Mor, který na nás doléhá, a to zahrnuje tuto poběhlici i její matku.“

„A kde máš důkaz jejího zločinu?“ zeptala se Bruna.

Stefny se usmála. „Gared se jejich hříchem vychloubal každému, kdo ho poslouchal,“ ušklíbla se.

Bruna zavrčela a zničehonic se na ni vrhla, praštila jí sukovicí do hlavy a srazila ji na zem. „Tak ty bys odsoudila dívku jen na základě chvástání nějakého kluka?“ zakrákorala. „Klukovské holedbání nemá větší cenu než dech, který ho nese, a ty to dobře víš!“

„Všichni vědí, že její máma je vesnická coura,“ ušklíbla se Stefny. Po spánku jí stékal pramínek krve. „Proč by mělo být štěně jiné než fena?“

Bruna šťouchla sukovicí Stefny do ramene a ta vykřikla bolestí.

„Co je to tam!“ zařval Smitt a utíkal k nim. „Tak dost!“

Pastýř Michel se mu hnal v patách. „Tohle je modlitebna, a ne nějaká angierská krčma…“

Bruna jim rázem sebrala vítr z plachet „Tohle je ženská záležitost, a jestli máte trochu rozumu v hlavě, tak se od toho budete držet hezky dál!“ odsekla a podívala se zpátky na Stefny. „Řekneš jim to, nebo mám odhalit i tvůj hřích?“ zasyčela.

„Já jsem se žádného hříchu nedopustila, ty čarodějnice!“ vyhrkla Stefny.

„Já jsem rodila každé dítě v téhle vesnici,“ řekla Bruna tak tiše, aby ji muži neslyšeli, „a ať si lidi šuškají, co chtějí, tak když mám něco tak přímo pod nosem jako novorozeně v rukou, tak vidím docela dobře.“

Stefny zbledla a obrátila se k pastýři a ke svému manželovi. „Nepleťte se do toho!“ vykřikla.

„To teda sakra budu!“ zařval Smitt. Popadl Bruninu sukovici a odstrčil ji od své ženy. „No tak, ženská,“ vyjel na Brunu. „Kořenářka nekořenářka, přece nemůžeš jen tak chodit a mlátit, koho se ti zlíbí!“

„Ale, a tvá žena může jen tak chodit a pomlouvat, koho se jí zlíbí?“ odsekla Bruna. Vytrhla mu svou sukovici a klepla ho s ní do hlavy.

Smitt zavrávoral, ucouvl a mnul si hlavu. „Dobrá,“ zavrčel, „snažil jsem se být slušný.“

Tohle Smitt obvykle říkal těsně před tím, než si vykasal rukávy a osobně někoho vyhodil ze své krčmy. Nebyl vysoký, ale podsaditý a silný a za ta léta pochytal spoustu zkušeností v zacházení s opilými drvoštěpy.

Bruna sice nebyla žádný svalnatý drvoštěp, ale nevypadala o nic méně výhrůžně. Když se na ni Smitt hnal, ani se nehnula.

„Skvěle!“ zařvala. „Jen mě vyhoď! Míchej si byliny sám! Ty a Stefny uzdravíte ty, kteří zvrací krev a chytili démonskou horečku! A když už budete v tom, tak si i sami roďte děti! Vařte si vlastní lektvary! Vyrábějte si vlastní zápalky! K čemu se potřebujete otravovat s nějakou babiznou?“

„No jasně, k čemu?“ ozvala se Darsy a vystoupila zpoza Smitta. Všichni na ni vytřeštili oči.

„Já umím míchat byliny a rodit děti stejně dobře jako ona,“ prohlásila Darsy.

„Che!“ uchechtla se Bruna. Dokonce i Smitt se díval na Darsy nedůvěřivě.

Darsy ji ignorovala. „Já tvrdím, že je čas na změnu,“ prohlásila. „Možná nemám stoleté zkušenosti jako Bruna, ale ani tady nebudu obcházet a všechny šikanovat.“

Smitt se podrbal na bradě a letmo střelil pohledem po Bruně. Stařena se uchechtla.

„Jen do toho,“ popichovala ho. „Já si ráda oddechnu. Ale nechoďte žebrat do mojí chatrče, až ta kráva sešije, co měla rozříznout, a rozřízne, co měla sešít.“

„Možná si Darsy zaslouží šanci,“ nadhodil Smitt.

„Tak ujednáno!“ prohlásila Bruna a udeřila sukovicí do podlahy. „Hlavně nezapomeňte říct celé vesnici, kam si má teď chodit pro medicínu. Budu vám za trochu klidu ve své chatrči vděčná!“

Obrátila se k Leeshe. „Pojď, děvče, pomoz staré bábě dojít domů.“ Zavěsila se do ní a obrátily se ke dveřím.

Ale když míjely Stefny, Bruna se zastavila, zahrozila jí holí a zašeptala tak, aby to slyšely jen ony tři. „Zkus proti této dívce říct ještě jedno jediné slovo nebo to strp ostatním, a celá vesnice se dozví o tvé hanbě.“

Stefnin vyděšený pohled provázel Leeshu celou cestu do Bruniny chatrče.

Jakmile byly uvnitř, Bruna na ni zhurta udeřila.

„Tak co, děvče? Je to pravda?“ zeptala se.

„Ne!“ vyhrkla Leesha. „Totiž, skoro jsme… ale já jsem mu řekla, aby přestal, a on přestal!“

Znělo to nepřesvědčivě a nepravděpodobně a Leesha to věděla. Ochromila ji hrůza. Bruna byla jediná, kdo se jí zastal. Měla pocit, že snad zemře, jestli ji i tato stařena bude považovat za lhářku.

„Můžeš… můžeš mě prohlédnout, jestli chceš,“ špitla a tváře jí znachověly. Sklopila oči k podlaze a mrkala, aby zahnala slzy.

Bruna zamručela a zavrtěla hlavou. „Já ti věřím, děvče.“

„Proč?“ vyhrkla Leesha skoro prosebně. „Proč by Gared takhle lhal?“

„Protože chlapci jsou vynášeni do nebe za to samé, za co jsou dívky vyháněny z vesnice,“ odtušila Bruna. „Protože muže ovládá to, co si ostatní myslí o těch jejich bimbajících se červech. Protože je to malicherný, zhrzený, mrňavý tupohlavý spratek, který nemá nejmenší ponětí, co provedl.“

Leesha se znovu rozplakala. Měla pocit, že bude snad plakat věčně. V těle přece nemůže být tolik slz.

Bruna rozevřela náruč a Leesha se k ní přitulila. „No tak, no tak, děvče,“ chlácholila ji babizna. „Jen se hezky vyplakej, a pak vymyslíme, co dál.“

Zatímco Leesha vařila čaj, panovalo v Brunině chatrči ticho. Bylo ještě brzy, ale stejně se cítila naprosto vyčerpaná. Copak může doufat, že bude moci do konce života žít v Drvoštěpské Kotlině?

Hradiště Rizon je jen týden daleko, pomyslela si. Tisíce lidí. Tam se Garedova lež nedonese. Mohla bych najít Klarissu a…

A co? Věděla, že je to jen sen. I kdyby se jí podařilo najít posla, který by ji vzal s sebou, z představy týdne či víc na pusté cestě jí tuhla krev v žilách. Rizoňané jsou sedláci, kteří psaní a výrobu papíru moc nevyužijí. Možná by si mohla najít nového manžela, ale představa, že spojí svůj osud s jiným mužem, nebyla dvakrát povzbudivá.

Donesla Bruně čaj v naději, že stařena bude mít nějaký nápad, ale kořenářka nic neřekla, jen tiše srkala. Leesha si klekla k jejímu křeslu.

„Co mám dělat?“ zeptala se. „Nemůžu se tady schovávat věčně.“

„Mohla bys,“ zamručela Bruna. „Ať se Darsy vychloubá, jak chce, tak si nezapamatovala ani zlomek toho, co jsem jí předávala, a já jsem jí nepředávala ani zlomek toho, co znám. Lidi se brzy vrátí a budou žebronit o pomoc. Zůstaň a do roka nebudou lidé z Drvoštěpské Kotliny vědět, jak se kdy mohli bez tebe obejít.“

„To moje máma nikdy nedovolí,“ posteskla si Leesha. „Pořád na mě naléhá, abych si vzala Gareda.“

Bruna přikývla. „A bude naléhat. Nikdy si neodpustila, že nenosila Steavovy syny. Je přesvědčená, že její chyby napravíš ty.“

„To neudělám,“ prohlásila Leesha. „Než bych Garedovi dovolila, aby na mě sáhl, tak se raději odevzdám noci.“ Otřáslo s ní, když si uvědomila, že to myslí doslova a vážně.

„To je od tebe velmi statečné, drahoušku,“ pravila Bruna, ale znělo to dost přezíravě. „Je nesmírně statečné zahodit vlastní život kvůli klukovské lži a strachu z matky.“

„Já se jí nebojím!“ prohlásila Leesha.

„Jen se jí bojíš říct, že si nevezmeš kluka, který ti zničil pověst?“

Leesha dlouho mlčela, než přikývla. „Máš pravdu,“ povzdechla si. Bruna jen něco zamručela.

Leesha vstala. „Myslím, že bude nejlepší mít to co nejrychleji za sebou,“ prohlásila. Bruna neřekla nic.

U dveří se Leesha zastavila a ohlédla se.

„Bruno?“ zeptala se. Stařena znovu zamručela. „Co to Stefny udělala za hřích?“

Bruna se napila čaje. „Smitt má tři krásné děti,“ pravila.

„Čtyři,“ opravila ji Leesha.

Bruna zavrtěla hlavou. „Stefny má čtyři,“ odtušila. „Smitt má tři.“

Leesha vytřeštila oči. „Ale jak je to možné?“ zeptala se. „Stefny nikdy neopustila krčmu, jen když šla do modlitebny…“ Zajíkla se.

„I kazatelé jsou jen muži,“ pravila Bruna.

*

Leesha šla domů pomalu, snažila se najít vhodná slova, ale nakonec pochopila, že připravovat si řeč předem nemá smysl. Podstatné je jen to, že se neprovdá za Gareda, a co na to matka.

Už se připozdívalo, když vstoupila do domu. Gared a Steave se brzy vrátí z lesa. Chtěla mít tu hádku za sebou dřív, než přijdou.

„No tys tomu ale dala,“ sjela ji kysele matka, když Leesha vešla dovnitř. „Moje dcera a vesnická šlapka.“

„Já nejsem žádná šlapka,“ odsekla Leesha. „Gared vykládá lži.“

„Jak se opovažuješ vinit Gareda z toho, že jsi nedokázala držet nohy u sebe!“ vyjela na ni Elona.

„Já jsem s ním nespala,“ prohlásila Leesha.

„Pche!“ vyštěkla Elona. „Neměj mě za husu, Leesho. Taky jsem byla kdysi mladá.“

„Tenhle týden jsi byla ‚mladá‘ každou noc,“ odsekla Leesha, „a Gared je stejně lhář.“

Elona jí vlepila takovou facku, až Leesha upadla na zem. „Jak se opovažuješ se mnou takhle mluvit, ty kurvo mrňavá!“ zavřískla.

Leesha ležela, ani se nehnula; věděla, že jak se pohne, matka ji znovu udeří. Tvář měla v jednom ohni.

Když Elona viděla dceru takhle pokořenou, zhluboka se nadechla a zjevně se uklidnila. „Je to jedno,“ usoudila. „Vždycky jsem si myslela, že potřebuješ srazit hřebínek, který ti ten tvůj pitomý otec pěstuje. Brzy si Gareda vezmeš a lidi nakonec drby omrzí.“

Leesha se obrnila. „Já si ho nevezmu,“ prohlásila. „Je to lhář a já si ho nevezmu.“

„Ale vezmeš,“ odsekla Elona.

„Nevezmu,“ opakovala Leesha. Slova jí dala sílu a Leesha vstala. „Já slib neřeknu a ty mě k tomu nemůžeš nijak donutit.“

„To se teprve uvidí,“ rozčílila se Elona a strhla si pásek, který vždycky nosila volně přes boky. Byl silný, kožený, s kovovou přezkou. Leesha si vždycky myslela, že ho nosí jen proto, aby ho měla po ruce, kdyby jí chtěla nařezat.

Vrhla se na Leeshu, Leesha zavřískla a stáhla se do kuchyně dřív, než jí došlo, že to je to poslední místo, kam měla jít. Dovnitř a ven vedla jen jedna cesta.

Přezka přesekla šaty, zaryla se do zad a Leesha zaječela. Elona se rozmáchla znovu a Leesha se v zoufalství na matku vrhla. Když se svalily na podlahu, uslyšela otevírání dveří a Steavův hlas. Ve stejnou chvíli se ozvalo tázavé zavolání z dílny.

Elona využila její chvilkové nepozornosti a naplno ji praštila do obličeje. Vzápětí byla zase na nohou a švihala Leeshu páskem, až z Leeshi vyrazila další výkřik.

„Co se tu, do Jádra, děje?“ ozvalo se ode dveří. Leesha vzhlédla a zjistila, že se do kuchyně snaží prodrat otec a Steave mu svalnatou rukou zahradil cestu.

„Jdi mi z cesty!“ zařval Erny.

„Tohle je mezi nimi,“ ušklíbl se Steave.

„Tohle je můj dům a ty jsi tady host!“ zařval Erny. „Jdi mi z cesty!“

Když se Steave nepohnul, Erny ho praštil pěstí.

Všichni strnuli. Nebylo jasné, jestli Steave tu ránu vůbec ucítil. Pak prolomil ticho jeho chechot a Steave do Ernyho nedbale strčil, až Erny odletěl do světnice.

„Dámy, vyřiďte si své spory v soukromí,“ řekl Steave, spiklenecky na ně mrkl a zavřel dveře do kuchyně. Matka se na Leeshu vrhla znovu.

*

Leesha tiše plakala v komůrce za tátovou dílnou. Opatrně si omývala tržné rány a modřiny. Mít ty správné byliny, dokázala by víc, ale měla jen studenou vodu a ručník, to bylo vše.

Utekla do dílny hned po výprasku, zamkla se zevnitř a ignorovala dokonce i otcovo tiché ťukání. Když si vyčistila odřeniny a obvázala nejhlubší rány, schoulila se na podlaze do klubíčka a třásla se bolestí a hanbou.

„Vezmeš si Gareda v den, kdy budeš krvácet,“ sdělila jí Elona, „jinak budeš dostávat každý den nářez, dokud si ho nevezmeš.“

Leesha věděla, že to matka myslí vážně, a taky věděla, že díky Garedovým drbům se řada lidí postaví na matčinu stranu a i přes Leeshiny modřiny budou trvat na svatbě, stejně jako tolikrát předtím.

Já to neudělám, zapřísáhla se Leesha v duchu. To se raději odevzdám noci.

A právě v tu chvíli se jí útroby křečovitě sevřely a Leesha zasténala. Na stehnech ucítila vlhkost. Vroucně se modlila, když se zděšeně utírala čistým plátnem, ale na hadříku, jako krutý vtip Stvořitele, zůstala krev.

Leesha zaječela. Z domu uslyšela tázavé zavolání.

Ozvalo se bušení na dveře. „Leesho, nestalo se ti nic?“ zavolal táta.

Leesha neodpověděla, jen s hrůzou zírala na tu krev. Jsou to opravdu teprve dva dny, co se modlila, aby to přišlo? Teď na tu krev hleděla, jako by přišla z Jádra.

„Leesho, okamžitě otevři dveře, nebo to pěkně schytáš!“ zaječela matka.

Leesha ji ignorovala.

„Jestli neposlechneš matku a neotevřeš dveře, než napočítám do deseti, Leesho, přísahám, že je vyrazím!“ zaburácel Steave.

Leeshu sevřel strach, když začal Steave počítat. Ani v nejmenším nepochybovala, že to udělá. Rozštípne těžké dřevěné dveře jedinou ranou pěstí. Běžela ke dveřím, které vedly ven, a otevřela je.

Už byla skoro tma. Obloha byla purpurová a poslední proužek slunce sklouzne pod obzor v několika minutách.

„Pět!“ zavolal Steave. „Čtyři! Tři!“

Leesha se zhluboka nadechla a vyběhla z domu.

Kapitola 6

Tajemství ohně

319 p. N.

Leesha si podkasala sukně a pádila jako o život, ale k Brunině chatrči to bylo víc jak míli a Leesha v hloubi duše věděla, že to nemůže stihnout včas. Za sebou slyšela výkřiky rodičů, ale ztlumilo je bušení srdce a dusot nohou.

V boku ji ostře píchalo a záda a stehna měla po Elonině pásku v jenom ohni. Zakopla, upadla a odřela si ruce. Vzchopila se, narovnala, ignorovala bolest a čistě silou vůle se donutila utíkat dál.

V půlce cesty ke kořenářce světlo vybledlo a další noc vábila démony z Jádra. Začaly se zvedat chuchvalce černé mlhy a hutněly do ošklivých neforemných tvarů.

Leesha nechtěla umřít. Teď to věděla, příliš pozdě. Ale i kdyby se chtěla vrátit, domov byl už dál než Brunina chatrč a mezi nimi nebylo nic. Po stížnostech na smrad z lučebnin si Erny záměrně postavil dům stranou od ostatních. Neměla jinou možnost než utíkat dál směrem k Brunině chatrči u lesa, kde se ve velkém shromažďovali lesní démoni.

Míjela jadrnce a pár jich po ní chňaplo, ale ještě se úplně nezhmotnili, takže ji nemohli chytit. Když jí hrudí projížděly jejich pařáty, cítila chlad, jako by se jí dotkl duch, ale žádnou bolest, a ani nezpomalila.

Ohniví démoni se takhle blízko u lesa nevyskytovali; lesní démoni pobíjejí ohnivé na potkání, protože ohnivý plivanec může lesního démona zapálit, přestože normální oheň ne. Před ní se zhmotnil větrný démon, ale Leesha se mu vyhnula a jeho pavoučí nohy nebyly vybaveny k tomu, aby ji pronásledoval po zemi. Zavřískl na ni, ale Leesha běžela dál.

Vepředu zahlédla světlo, lucernu, která visela u Brunina vchodu. Sebrala poslední síly, přidala a vykřikla: „Bruno! Bruno, prosím, otevři mi dveře!“

Nic se neozvalo a dveře zůstaly zavřené, ale cesta byla volná a Leesha jen zadoufala, že to snad přece stihne.

Ale pak jí cestu zastoupil osm stop vysoký lesní démon.

A naděje zemřela.

*

Démon zaburácel a vycenil řady zubů ostrých jako kuchyňské nože. Ve srovnání s tou masou hrubých, pokroucených šlach pokrytých sukovatým, korovitým krunýřem vypadal Steave jako nedochůdče.

Leesha nakreslila do vzduchu před sebe chranu a mlčky se modlila, aby jí Stvořitel dopřál rychlou smrt. Říkalo se, že démoni pozřou duši i tělo. Předpokládala, že brzy zjistí, co je na tom pravdy.

Démon dusal k ní, vzdálenost, která je dělila, se nezvratně zmenšovala, netvor jen číhal, kterým směrem se Leesha pokusí uprchnout. Leesha věděla, že by se měla dát na útěk, ale i kdyby ji neochromil strach, stejně neměla kam utéct. Jadrnec stál mezi ní a jedinou nadějí na spásu.

Ozvalo se vrznutí, Bruniny dveře se otevřely, na dvůr se vylilo světlo. Démon se obrátil a stará babizna se mu šourala rovnou do zorného pole.

„Bruno!“ zaječela Leesha. „Zůstaň za chranami! Na dvoře je lesní démon!“

„Mé oči už sice nejsou, co bývaly, drahoušku,“ odpověděla Bruna, „ale takovouhle ohyzdnou bestii přece jen nepřehlédnu.“

Udělala ještě krok a překročila chrany. Leesha zaječela, démon zaburácel a už se hnal na stařenu.

Padl na všechny čtyři a pádil děsivě rychle, ale s Brunou to ani nehnulo. Sáhla do záňadří, vytáhla malý předmět a dotkla se jím plamene v lucerně u dveří. Leesha viděla, že se okamžitě vzňal.

Když byl démon skoro u ní, Bruna se rozmáchla a hodila. Předmět se rozprskl a zasypal lesního démona tekutým ohněm. Tmu prozářily plameny a i na těch několik yardů ucítila Leesha na tváři závan horka.

Démon zaječel, ztratil rychlost, padl na zem a válel se v hlíně v zoufalé snaze se uhasit. Ale oheň se ho držel jako klíště a jadrnec sebou dál jen bezmocně mlátil na zemi a vyl.

„Uděláš líp, když půjdeš dovnitř, Leesho,“ podotkla Bruna, zatímco démon hořel, „nebo ještě chytneš rýmu.“

*

Leesha zachumlaná do Brunina šálu seděla a dívala se, jak z čaje, po němž nijak netoužila, stoupá pára. Lesní démon vřískal ještě dlouho, než se řev omezil na skučení, až nakonec odumřel. V duchu si představovala čadící ostatky na dvoře a měla pocit, že snad bude zvracet.

Bruna seděla poblíž v houpacím křesle, tiše si pobrukovala a zručně kmitala pletacími jehlicemi. Leesha nechápala, jak může být tak klidná. Ona měla pocit, že už snad nikdy klid nenajde.

Bába kořenářka ji beze slova prohlédla a jen tu a tam něco zamručela, když Leeshe mazala a obvazovala rány, z nichž očividně jen málo pocházelo z úprku. Taky Leeshe ukázala, jak sežmoulat a vložit čisté plátno, aby jí netekla krev po nohách, a řekla jí, aby ho často vyměňovala.

Ale teď si pohodlně seděla, jako by se nic zvláštního nestalo, a jediným zvukem ve světnici bylo cvakání jehlic a praskání ohně.

„Co jsi to tomu démonovi udělala?“ zeptala se Leesha, když už to nemohla déle vydržet.

„Tekutý démonský oheň,“ odpověděla lakonicky Bruna. „Složitá výroba. Velmi nebezpečné. Ale je to to jediné, co znám, co dokáže zastavit lesního démona. Lesouni jsou vůči normálnímu ohni odolní, ale tekutý démonský oheň je podpálí jako ohnivý plivanec.“

„Nevěděla jsem, že existuje něco, co může zabít démona,“ podivila se Leesha.

„Už jsem ti říkala, děvče, že kořenářky střeží vědu starého světa,“ zaskřehotala Bruna, zachrčela a odplivla si na podlahu. „I když jen málo z nás. Možná jsem poslední, kdo tu pekelnou recepturu zná.“

„Proč to nešíříš dál?“ zeptala se Leesha. „Mohli bychom se démonů zbavit navždy.“

Bruna zakejhala. „Zbavit?“ opáčila. „Spálili by vesnice do základů. Podpálili by lesy. Ohnivého démona dokáže jakýkoli známý oheň nanejvýš polechtat a skalního démona na chvíli zastavit. Žádný oheň nehoří výš, než létá větrný démon, žádný oheň nezapálí jezero ani rybník a nedostane se k vodnímu démonovi.“

„Ale stejně,“ naléhala Leesha, „to, cos udělala dnes večer, ukazuje, jak může být užitečný. Zachránila jsi mi život.“

Bruna přikývla. „Uchováváme vědění starého světa na den, kdy bude znovu zapotřebí, ale to vědění s sebou nese obrovskou zodpovědnost. Jestli nám historie starověkých mužských válek něco řekla, tak to, že mužům nelze tajemství ohně svěřit.

Proto jsou kořenářky vždycky ženy,“ pokračovala. „Muži nedokážou střežit takovou moc, aniž by ji použili. Prodávám Smittovi hrompalice a třaskavky na slavnosti, drahoušku, ale nikdy mu neřeknu, jak se vyrábějí.“

„Darsy je žena,“ namítla Leesha, „ale ani tu jsi to nikdy nenaučila.“

Bruna si přezíravě odfrkla. „I kdyby ta kráva byla dost chytrá na to, aby dokázala namíchat lučebniny, aniž by se podpálila, je v zásadě svým myšlením muž. Nenaučila bych ji dělat démonský oheň ani ohnivý prach o nic spíš než Steava.“

„Zítra mě sem přijdou hledat,“ poznamenala Leesha.

Bruna ukázala na Leeshin chladnoucí čaj. „Pij,“ nařídila jí. „Se zítřkem se vypořádáme, až přijde.“

Leesha poslechla, a než ji zalila vlna závratě, ještě zaznamenala trpkou chuť čarovníku a hořkost modry. Jen maně si uvědomovala, že pouští hrnek.

*

Ráno sebou přineslo bolest. Bruna dala Leeshe odvar z blejna na utišení bolestí z pohmožděnin a křečí v břiše, ale ta směs zase mátla smysly. Leesha měla pocit, že se vznáší nad lůžkem, a přesto má údy těžké jako olovo.

Erny dorazil nedlouho po rozednění. Při pohledu na Leeshu propukl v pláč, klekl si k lůžku a pevně ji objal. „Už jsem si myslel, že jsem tě ztratil,“ štkal.

Leesha chabě zvedla ruku a prsty prohrábla řídnoucí vlasy. „Není to tvoje chyba,“ vydechla.

„Měl jsem se tvé matce vzepřít už dávno,“ zašeptal.

„To je slabé slovo,“ zavrčela Bruna od pletení. „Žádný muž by neměl nechat manželku po sobě tak šlapat.“

Erny přikývl, na to neměl odpověď. Obličej se mu zvrásnil, pod brýlemi se objevily další slzy.

Ozvalo se bušení na dveře. Bruna se podívala na Ernyho a Erny šel otevřít.

„Je tady?“ uslyšela Leesha matku a křeče v břiše zesílily. Byla příliš slabá na to, aby ještě bojovala. Nedokázala sebrat sílu ani na to, aby vstala.

Vzápětí se objevila Elona a v patách za ní Gared se Steavem jako párek psů.

„Tady jsi, ty nezdárnice!“ vykřikla Elona. „Víš, jak jsi mě vyděsila! Takhle utéct do noci? Půl vesnice jsme vytáhli ven, aby tě hledali! Měla bych tě seřezat k smrti!“

„Nikdo už nikoho bít nebude, Elono,“ prohlásil Erny. „Jestli je to něčí vina, tak tvoje.“

„Sklapni, Erny,“ zavrčela Elona. „Je to tvoje chyba, že je tak svéhlavá, celou dobu jsi ji rozmazloval.“

„Já nebudu mlčet,“ vzepřel se Erny a obrátil se k ní čelem.

„Ale budeš, jestli máš rozum,“ varoval ho Steave a zaťal pěst.

Erny se na něj podíval a ztěžka polkl. „Já se tě nebojím,“ zapištěl. Gared se zahihňal.

Steave popadl Ernyho za košili a jednou rukou ho zvedl ze země. Šunkovitá pěst se rozmáchla.

„Přestaň se chovat jako hlupák,“ vyjela na něj Elona, „a ty,“ obrátila se k Leeshe, „jdeš okamžitě s námi domů.“

„Nikam nejde,“ prohlásila Bruna, odložila pletení, opřela se o hůl a vstala. „Odcházíte jen vy tři.“

„Sklapni, ty čarodějnice stará,“ vyjela na ni Elona. „Nedopustím, abys mé dceři zničila život tak jako mně.“

Bruna si pohrdavě odfrkla. „Lila jsem ti snad já do krku nálev z madoniny korunky a nutila tě, abys roztahovala nohy po celé vesnici?“ zeptala se. „Za své trápení si můžeš sama. A teď vypadni z mé chatrče.“

Elona se po ní výhrůžně otočila. „Nebo uděláš co?“ vyjela na ni.

Bruna ji obdařila bezzubým úsměvem a spustila jí sukovici na nohu, což z Eloniných rtů vyloudilo vřískot. Následovala rána do břicha, Elona se zlomila v pase a vřískot utichl, jako když utne.

„Tak dost!“ zařval Steave, smetl chudáka Ernyho stranou a spolu s Garedem se vrhli na stařenu.

Bruně to zjevně nedělalo o nic větší starosti než ten lesní démon. Sáhla za šál, vytáhla hrst prášku a hodila ho mužům do obličeje.

Gared se Steavem upadli na zem, drásali si obličej a ječeli.

„A mám ho u sebe ještě víc, Elono,“ poznamenala Bruna. „Radši vás všechny oslepím, než abych si nechala rozkazovat ve vlastním domě.“

Elona se po čtyřech plazila ke dveřím a rukou si clonila obličej. Bruna se rozchechtala a silnou ránou do zadku pomohla Eloně ze dveří.

„Ven vy dva!“ zařvala na Gareda a Steava. „Ven než vás oba podpálím!“ Muži poslepu tápali, sténali bolestí, brunátné obličeje smáčely slzy. Bruna je praštila holí a nasměrovala je ke dveřím jako psa, který udělal doma loužičku.

„Jen se zkuste vrátit!“ krákorala Bruna jako smyslů zbavená, když prchali z jejího dvora.

*

O něco později se ozvalo další zaklepání. Leesha už byla vzhůru a na nohou, ale pořád jí bylo mdlo. „Co je?“ vyštěkla Bruna. „Tolik návštěv za jeden den jsem neměla, co mi zvadly prsa!“

Dobelhala se ke dveřím, otevřela a zjistila, že venku stojí Smitt a nervózně si mne ruce. Bruna přimhouřila oči a podezíravě si ho změřila.

„Jsem na odpočinku,“ sdělila mu. „Zajdi si za Darsy.“ A začala zavírat dveře.

„Počkej, prosím,“ žebral Smitt a zvedl ruku, aby dveře přidržel. Bruna se zakabonila a Smitt ucukl, jako by se spálil.

„Čekám,“ oznámila mu netrpělivě Bruna.

„Jde o Anda,“ řekl Smitt. Myslel jednoho muže zraněného toho týdne při přepadení. „Rána v břiše začala hnít, a tak to Darsy rozřízla a on teď krvácí z obou konců.“

Bruna plivla Smittovi na boty. „Říkala jsem ti, co se stane,“ sjela ho.

„Já vím,“ zamumlal Smitt. „Měla jsi pravdu. Měl jsem tě poslechnout. Vrať se, prosím. Udělám všechno, co budeš chtít.“

Bruna zamručela. „Nenechám Anda doplácet na tvou hloupost,“ povzdechla si. „Ale vezmu tě za slovo, jen si nemysli!“

„Cokoli,“ slíbil znovu Smitt.

„Erny!“ zaburácela Bruna. „Dones mi bylinkář! Tady Smitt ho ponese. Ty pomůžeš své dceři. Jdeme do vsi.“

Leesha se zavěsila do otce a za chůze se o něj opírala. Měla strach, že je bude zdržovat, ale s Bruniným šouráním dokázala držet krok i ve svém zbědovaném stavu.

„Měla jsem ti říct, abys mě nesl na zádech,“ brblala Bruna cestou na Smitta. „Mé staré nohy nejsou tak rychlé jako kdysi.“

„Ponesu tě, jestli chceš,“ nabídl se Smitt.

„Nebuď blázen,“ zavrčela Bruna.

Před modlitebnou se sešla půlka vesnice. Když se objevila Bruna, dav si úlevou oddechl, při pohledu na Leeshu v potrhaných šatech a samou podlitinu se rozšuměl.

Babizna všechny ignorovala, holí lidi rozehnala z cesty a šla rovnou dovnitř. Leesha uviděla Gareda a Steava, na lůžku a s mokrým obkladem na očích, a potlačila škodolibý úsměv. Bruna jí vysvětlila, že pepř a štěničník, kterými je vytrestala, nenapáchají trvalé škody, ale doufala, že Darsy neví dost na to, aby jim to řekla. Elona byla u nich, oči jako dvě dýky.

Bruna šla rovnou k Andovu lůžku. Byl zbrocený potem a smrděl. Pleť měl nažloutlou a plátno v tříslech bylo špinavé od krve, moči a výkalů. Bruna se na něj podívala a odplivla si. Darsy seděla vedle. Bylo jasné, že plakala.

„Leesho, rozviň bylinkář,“ nařídila Bruna. „Jdeme na to.“

Darsy se k nim rozběhla a tahala Leeshe kapsáře z rukou. „Já to udělám,“ vyhrkla. „Vypadáš, že se každou chvíli zhroutíš.“

Leesha jí bylinkář vytrhla a zavrtěla hlavou. „Tohle je moje místo,“ odpověděla, rozvázala bylinkář a rozvinula ho. Objevila se spousta kapsářů s bylinkami.

„Teď je mou učednicí Leesha!“ zvolala Bruna, aby to všichni slyšeli. Podívala se Eloně do očí a pokračovala. „Její zaslíbení s Garedem je zrušeno a ona mi bude sloužit sedm let a den! Kdokoli by proti tomu nebo proti ní něco namítal, bude si své choroby léčit sám!“

Elona otevřela ústa, ale Erny jí zahrozil prstem. „Sklapni,“ vyštěkl. Elona vytřeštila oči a spolkla slova, až jí zaskočilo. Erny přikývl a šel ke Smittovi. Poodešli do kouta a tiše si spolu něco špitali.

Leesha pomáhala Bruně a dočista přitom ztratila přehled o čase. Když se Darsy snažila vyříznout Andovi démonskou hnilobu, nešťastnou náhodou řízla do střeva, takže dostal otravu z vlastní stolice. Bruna se snažila napravit škody, nepřetržitě přitom nadávala a neustále honila Leeshu čistit nástroje, přinášet byliny a mísit lektvary. Za běhu ji učila, vysvětlovala Darsiny chyby a co dělá, aby je napravila, a Leesha pozorně poslouchala.

Konečně udělaly všechno, co se dalo, ránu zašily a převázaly čistými obvazy. Ande byl omámený a ještě tvrdě spal, ale zdálo se, že se mu dýchá lehčeji, a pleť už měla skoro normální barvu.

„Dostane se z toho?“ zeptal se Smitt, když Leesha pomáhala Bruně na nohy.

„Nikoli díky tobě a Darsy,“ odsekla Bruna. „Ale když zůstane v naprostém klidu a bude dělat, co se mu řekne, tak na tohle nezemře.“

Cestou ke dveřím zašla ještě Bruna k lůžkům, kde leželi Gared a Steave. „Sundejte si ty nesmyslné obklady a přestaňte kňučet,“ vyjela na ně.

Gared poslechl první a vyjeveně zamžoural do světla. „Já vidím!“ vykřikl.

„Jistěže vidíš, ty tupohlavý pitomče,“ zavrčela Bruna. „Vesnice potřebuje někoho na tahání těžkých břemen a to nemůžeš dělat poslepu.“ Zahrozila mu sukovicí. „Ale ještě jednou mi zkřížíš cestu a slepota bude to poslední, co tě bude trápit!“

Gared zbledl a přikývl.

„Dobrá,“ zamručela Bruna. „A teď pravdu. Připravil jsi Leeshu o věneček?“

Gared se bázlivě rozhlédl kolem. Nakonec sklopil oči. „Ne,“ zašeptal. „Byla to lež.“

„Mluv nahlas, chlapče,“ napomenula ho Bruna. „Jsem stařena a moje uši už nejsou, co bývaly.“ A hlasitě, aby ji všichni slyšeli, se zeptala: „Připravil jsi Leeshu o věneček?“

„Ne!“ zařval Gared a zbrunátněl ještě víc než po pepři. Šepot se davem šířil jako oheň.

Mezitím si sundal obklad i Steave a dal synovi pádný záhlavec. „Až přijdeme domů, tak to ještě zatraceně schytáš,“ zahřímal.

„Ale ne ke mně domů,“ ozval se Erny. Elona popuzeně vzhlédla, ale Erny si jí nevšímal. Ukázal palcem na Smitta. „V krčmě máte světnici,“ sdělil jim.

„Cenu si odpracujete,“ dodal Smitt, „a do měsíce jste venku, i kdybyste si do té doby stihli postavit jen kůlnu.“

„To je směšné!“ vyhrkla Elona. „Nemůžou pracovat za stravu a byt a přitom si do měsíce postavit dům!“

„Myslím, že ty máš svých starostí dost,“ utrousil Smitt.

„Co tím myslíš?“ zeptala se Elona.

„On tím myslí, že se musíš rozhodnout,“ sdělil jí Erny „Buď se naučíš dodržovat manželský slib, nebo řeknu pastýři, ať sňatek zruší, a ty půjdeš za Garedem a Steavem do jejich kůlny.“

„To snad nemyslíš vážně,“ vyletěla Elona.

„V životě jsem nebyl vážnější,“ odtušil Erny.

„Do Jádra s ním,“ ozval se Steave. „Pojď se mnou.“

Elona se na něj úkosem podívala. „Bydlet v kůlně?“ opáčila. „To nepřipadá v úvahu.“

„Pak uděláš nejlíp, když se hned vydáš domů,“ sdělil jí Erny. „Bude ti chvíli trvat, než se zabydlíš v kuchyni.“

Elona se zachmuřila a Leesha věděla, že tátův boj teprve začíná, ale matka poslechla a šla, což výrazně mluvilo v jeho prospěch.

Erny políbil svou dceru. „Jsem na tebe pyšný,“ řekl. „A doufám, že tě jednoho dne přesvědčím, abys byla pyšná i ty na mě.“

„Ach, tati,“ vyhrkla Leesha a objala ho, „už jsi mě přesvědčil.“

„Takže přijdeš domů?“ zadoufal.

Leesha se ohlédla na Brunu, pak se podívala zpátky na něj a zavrtěla hlavou.

Erny přikývl a znovu ji objal. „Chápu.“

Kapitola 7

Rojer

318 p. N.

Máma zametala v krčmě a Rojer chodil za ní. Maličké košťátko napodobovalo máminy rozmáchlé tahy a šustilo sem a tam. Usmála se na něj, načechrala mu jasně ryšavé vlasy a on se na ni rozzářil. Byly mu tři.

„Zameť za ohništěm, Rojere,“ požádala ho a on tam utíkal, strčil košťátko do škvíry mezi ohništěm a zdí, do vzduchu vyletěly piliny a kousky kůry. Matka tu spoušť smetla na úhlednou hromádku.

Dveře se rozlétly a dovnitř vstoupil Rojerův otec s náručí dřeva. Cestou přes světnici za sebou trousil kousky kůry a hlínu.

„Jessume!“ zvolala matka. „Zrovna jsem tu zametla!“

„Já pomáhám zametat,“ hlásil Rojer.

„To je pravda,“ souhlasila matka, „a táta dělá nepořádek.“

„Chceš snad, aby ti v noci, až budeš mít nahoře vévodu s celou svitou, došlo dřevo?“ zeptal se Jessum.

„Jeho Milost přijede nejdřív za týden,“ odvětila matka.

„Lepší je udělat všechno teď, dokud je v hospodě klid, Kally,“ prohlásil Jessum. „Těžko říct, kolik si s sebou vévoda přiveze dvořanů, kteří nás budou honit sem a tam, jako by malý Říční Most bylo samotné Angiers.“

„Jestli chceš dělat něco užitečného,“ podotkla Kally, „tak chrany venku se začínají loupat.“

Jessum přikývl. „Viděl jsem,“ uznal. „Dřevo se při poslední vlně mrazu zkroutilo.“

„Mistr Piter je měl překreslit už před týdnem,“ dodala Kally.

„Včera jsem s ním mluvil,“ řekl Jessum. „Nasadil všechny do práce na mostě, ale říká, že do příjezdu vévody budou hotoví.“

„Já si nedělám starosti o vévodu,“ rozdurdila se Kally. „Piter se může starat jen o to, jak ohromit Rhinebecka, aby dostal vévodskou zakázku, ale já mám prostší starosti jako třeba nenechat svou rodinu v noci pohltit Jádrem.“

„Dobrá, dobrá,“ povzdechl si Jessum a zvedl ruce. „Zajdu za ním ještě jednou.“

„Jeden by si myslel, že Piter bude mít rozum,“ durdila se Kally. „Vždyť Rhinebeck není ani náš vévoda.“

„Jenže jen on je tak blízko, aby nám rychle poslal pomoc, kdybychom to potřebovali,“ namítl Jessum. „Dokud tudy budou moci projíždět poslové a daně budou chodit včas, tak se Euchor o Říční Most starat nebude.“

„Prober se,“ zarazila ho Kally. „Jestli sem jede Rhinebeck, tak jen proto, že tady větří daně. Než Rojer uvidí další léto, tak budeme platit na obě strany.“

„A co máme podle tebe dělat?“ opáčil Jessum. „Rozzuřit vévodu, který je jeden den daleko, kvůli vévodovi, který je dva týdny na sever?“

„Já neříkám, že bychom mu měli plivat do očí,“ ohradila se Kally. „Já jen nechápu, proč je důležitější ohromit vévodu než chránit vlastní domov.“

„Říkal jsem, že za ním zajdu,“ opakoval Jessum.

„Tak jdi,“ popohnala ho Kally. „Už je po poledni. A Rojera vezmi s sebou. Třeba ti to bude připomínat, co je doopravdy důležité.“

Jessum spolkl rozmrzelost a dřepnul si před syna. „Chceš se jít podívat na most, Rojere?“ zeptal se.

„Na ryby?“ zaradoval se Rojer. Rybaření z mostu s tátou miloval.

Jessum se rozesmál a popadl Rojera do náruče. „Dneska ne,“ řekl. „Máma chce, abychom si promluvili s Piterem.“

Vysadil si Rojera na ramena. „A teď se pevně drž,“ řekl a Rojer se chytil tátovy hlavy, táta se shýbl a prošel dveřmi. Strniště na tvářích škrábalo.

K mostu to nebylo daleko. Říční Most byl malý i na vísku, jen hrstka domů a dílen, kasárna pro ozbrojence, kteří vybírali mostné, a zájezdní krčma mámy s tátou. Když šli kolem mýtnice, Rojer strážným zamával a oni mu zamávali zpět.

Most překlenoval Meznici v nejužším bodě. Postavili ho v dávných generacích, měl dva oblouky, délku přes tři sta stop a byl dost široký i pro velký povoz a ještě se z obou stran vešel kůň. Lana a nosníky denně kontrolovala skupina milnských stavbařů. Poselská cesta – jediná cesta – se táhla na obě strany, kam až oko dohlédlo.

Mistr Piter byl na protějším konci a z mostu velel dolů. Rojer sledoval jeho pohled a uviděl jeho učedníky; viseli na popruzích a dělali chrany na spodní straně.

„Pitere!“ zavolal Jessum, když byli v polovině mostu.

„Ahoj, Jessume!“ zvolal chraničář. Jessum postavil Rojera na zem a potřásli si s Piterem rukama.

„Most vypadá dobře,“ poznamenal Jessum. Piter nahradil většinu jednodušších malovaných chran složitou rytou kaligrafií, nalakovanou, jen se leskla.

Piter se usmál. „Vévoda se z mého chraničářství podělá,“ prohlásil.

Jessum se zasmál. „Kally zrovna cídí krčmu,“ poznamenal.

„Udělejte vévodovi radost a budoucnost máte zajištěnou,“ pravil Piter. „Slůvko chvály do těch správných uší, a můžeme provozovat své řemeslo v Angiers, a ne v tomhle zapadákově.“

„Tenhle ‚zapadákov‘ je můj domov,“ zamračil se Jessum. „Můj děda se v Říčním Mostě narodil, a jestli do toho budu mít co mluvit, tak se tu moje vnoučata narodí taky.“

Piter přikývl. „Nic ve zlém,“ odvětil. „Jen mi chybí Angiers.“

„Tak se tam vrať,“ řekl Jessum. „Cesta je volná a jedna noc venku není pro chraničáře žádný zvláštní výkon. Na to nepotřebuješ vévodu.“

Piter zavrtěl hlavou. „V Angiers o sebe chraničáři zakopávají na každém rohu,“ povzdechl si. „Byl bych jen dalším listem v lese. Ale kdybych si získal vévodovu přízeň, tak bych měl přede dveřmi frontu.“

„No, dneska mi dělají starosti moje dveře,“ pravil Jessum. „Chrany se sloupávají a Kally si myslí, že další noc už nevydrží. Můžeš se na to přijít podívat?“

Piter zasténal. „Včera jsem ti říkal…“ začal, ale Jessum ho přerušil.

„Já vím, cos mi říkal, Pitere, ale já ti říkám, že to nestačí,“ prohlásil. „Já nenechám svého kluka spát za slabými chranami jen proto, abys ty mohl předvádět své umění na mostě. Nemohl bys je na noc aspoň opravit?“

Piter si odplivl. „To zvládneš sám, Jessume. Prostě objeď čáry. Dám ti barvu.“

„I Rojer kreslí chrany líp než já, a to zdaleka nestačí,“ namítl Jessum. „Jak to zfušuju, tak mě Kally zabije. Pokud to neudělají jadrnci.“

Piter se zakabonil. Zrovna chtěl odpovědět, když se na cestě ozval výkřik.

„Hej, Říční Moste!“

„Geral!“ zvolal Jessum. Rojera to okamžitě zaujalo; vzhlédl a hned hřmotného posla poznal. V ústech se mu seběhly sliny. Geral pro něj měl vždycky nějaké cukrátko.

Vedle něj jel po cestě ještě jeden muž, ale žonglérská strakatost chlapce uklidnila. Vzpomněl si, jak ten poslední žonglér zpíval, tančil a chodil po rukou, a začal vzrušeně poskakovat. Rojer miloval žongléry nade vše.

„Báječný malý Rojer nám vyrostl o dalších šest palců!“ zvolal Geral, přitáhl koni uzdu, seskočil na zem a zvedl Rojera do náruče. Byl vysoký a statný jako dešťový sud, měl kulatý obličej a prošedivělé vousy. Rojer se ho kdysi bál, protože nosil brněnici a spodní ret mu zlomyslně zvrásnila jizva po démonovi, ale teď už ne. Rozesmál se, když ho Geral polechtal.

„Z které kapsy?“ zeptal se Geral a přidržel si chlapečka na vzdálenost paže. Rojer okamžitě ukázal. Geral nosil cukrátka vždycky na stejném místě.

Obrovitý posel se rozesmál a vytáhl rizonský cukrkandl zabalený do kornoutku z kukuřičného listu. Rojer zaječel a plácl sebou do trávy, aby si to v klidu rozbalil.

„Copak tě přivádí do Říčního Mostu tentokrát?“ zeptal se Jessum posla.

V tu chvíli majestátně předstoupil žonglér a okázale za sebou zametl pláštěm. Byl vysoký, měl hnědé vousy a dlouhé vlasy, sluncem vyšisované do zlata. Dokonale hranatá čelist, pleť sluncem opálená do bronzova. Přes strakatý kabátek přepychový heroldský pláštík s erbem – trsem zelených listů v hnědém poli.

„Arrick Libohlas,“ představil se, „mistr žonglér a herold Jeho Milosti vévody Rhinebecka Třetího, strážce lesní pevnosti, nositele dřevěné koruny a pána celého Angiers. Příští týden přijíždí a já přicházím před jeho příjezdem zkontrolovat vesnici.“

Piter povytáhl obočí. „Vévodův herold je žonglér?“ zeptal se Gerala.

„Pro vísky není nic lepšího,“ odpověděl Geral a spiklenecky na něj mrkl. „Člověk, který žongluje dětem, má menší šanci, že ho lidé pověsí, až jim bude vyměřovat daně.“

Arrick se na něj nevrle podíval, ale Geral se jen rozesmál.

„Buď tak hodný a dojdi pro krčmáře, aby si přišel pro naše koně,“ nařídil Arrick Jessumovi.

„Já jsem krčmář,“ odvětil Rojerův otec a napřáhl ruku. „Jessum Krčma. Toto je můj syn Rojer,“ ukázal bradou na Rojera.

Arrick okázale přehlédl ruku i chlapce, sáhl do vzduchu, vykouzlil stříbrný měsíc a hodil mu ho. Jessum minci chytil a zvědavě se na ni podíval.

„Ty koně,“ připomněl mu přezíravě Arrick. Jessum svraštil čelo, ale strčil minci do kapsy a šel ke koním. Geral od toho svého Jessuma odehnal a vzal si ho za uzdu sám.

„Ale stejně potřebuju, aby ses mi mrknul na ty chrany, Pitere,“ připomněl Jessum chraničáři. „Budeš litovat, jestli za tebou budu muset poslat Kally, aby ti to objasnila důrazněji.“

„Zdá se, že na mostě bude před příjezdem Jeho Milosti ještě hodně práce,“ poznamenal Arrick. Piter se trochu napřímil a věnoval Jessumovi nevrlý pohled.

„Přeješ si dnes spát za sloupanými chranami, mistře žonglére?“ zeptal se Jessum. Arrick pod bronzovým opálením zbledl.

„Já se na to mrknu, jestli chceš,“ nabídl se Geral. „Jestli to není moc zlé, tak je můžu opravit sám, a jestli je, tak dojdu pro Pitera osobně.“ Udeřil kopím do země a obdařil chraničáře přísným pohledem. Piter vytřeštil oči a přikývl, že rozumí.

Geral zvedl Rojera a vysadil ho na svého obrovského oře. „Pořádně se drž, chlapče,“ řekl, „projedeme se!“ Rojer se rozesmál, a zatímco Geral s tátou vedli koně do krčmy, tahal oře za hřívu. Arrick si to před nimi rázoval jako muž provázený služebnictvem.

Kally čekala u dveří. „Gerale!“ zvolala. „Jak milé překvapení!“

„A kdopak je tohle?“ zeptal se Arrick a maně, leč střelhbitě si rukama uhladil vlasy a šaty.

„To je Kally,“ sdělil mu Jessum. „Moje žena,“ dodal, když jiskra v Arrickově oku nezhasla.

Arrick ho opět okázale přehlédl, rázně přistoupil rovnou k ní, odhodil pestrobarevný plášť a vysekl jí poklonu.

„Těší mne, paní,“ pozdravil a políbil jí ruku. „Jsem Arrick Libohlas, mistr žonglér a herold vévody Rhinebecka Třetího, strážce lesní pevnosti, nositele dřevěné koruny a pána celého Angiers. Až Jeho Milost navštíví váš vynikající hostinec, bude potěšena takovou krásou.“

Kally si přitiskla ruce na ústa a bledé tváře zbarvila červeň srovnatelná s rusými vlasy. Neobratně na oplátku vysekla pukrle.

„Ty a Geral jste jistě unavení,“ vyhrkla. „Pojďte dál; než udělám večeři, přinesu vám trochu teplé polévky.“

„Bude nám potěšením, ctěná paní,“ pravil Arrick a znovu se uklonil.

„Geral slíbil, že se nám před setměním podívá na chrany, Kal,“ ozval se Jessum. „Cože?“ vyhrkla Kally a odtrhla zrak od Arrickova mužného úsměvu. „Aha, dobře, vy dva uvažte koně a postarejte se o to a já zatím ukážu mistru Arrickovi pokoj a začnu vařit večeři,“ dodala.

„Rozkošná představa,“ pravil Arrick, nabídl jí rámě a odešli dovnitř.

„Dej si na Arricka pozor,“ zamumlal Geral. „Říkají mu Libohlas, protože jeho hlas dělá každé ženě libě mezi nohama, a ještě jsem si nevšiml, že by ho zastavil manželský slib.“

Jessum se zakabonil. „Rojere,“ obrátil se na synka a stáhl ho z koně, „běž dovnitř a zůstaň s mámou.“

Rojer přikývl, a jak dopadl na zem, už utíkal.

*

„Ten poslední žonglér polykal oheň,“ vykládal Rojer. „Umíš polykat oheň?“

„To umím,“ odpověděl Arrick, „a pak ho plivu jako ohnivý démon.“ Rojer užasle spráskl ruce a Arrick stočil pohled zpátky na Kally, která se zrovna skláněla za výčepem a čepovala mu korbel piva. Vlasy si nechala rozpuštěné.

Rojer ho znovu zatahal za plášť. Žonglér odhodil plášť z dosahu dychtivých ručiček, ale Rojer ho místo toho začal tahat za kalhoty.

„Co je?“ zavrčel Arrick a nevrle se k němu obrátil.

„Umíš taky zpívat?“ zeptal se Rojer. „Já mám zpívání rád.“

„Později ti možná zazpívám,“ odtušil Arrick a znovu se odvrátil.

„Ach, zazpívej mu trochu,“ prosila Kally a postavila před něj napěněný korbel. „Měl by takovou radost.“ Usmála se, ale Arrickovy oči už sjely dolů k hornímu knoflíku jejích šatů, který se tajuplně rozepnul, zrovna když mu nesla korbel.

„Jistě,“ odpověděl Arrick a zářivě se usmál. „Jen doušek tvého skvělého piva, abych spláchl prach z hrdla.“

Aniž spustil oči z jejího výstřihu, vypil korbel na jeden zátah a natáhl se pro velký pestrobarevný pytel na zemi. Zatímco vytahoval loutnu, Kally mu načepovala další korbel.

Šenk se naplnil Arrickovým sytým altem, čistým a nádherným, provázeným jemným drnkáním na loutnu. Zpíval píseň o vesničance, která propásla jedinou šanci na lásku s mužem, který pak odešel do Svobodných měst, a navždy toho litovala. Kally s Rojerem na něj užasle zírali, ten zpěv je dočista uhranul. Když skončil, hlasitě zatleskali.

„Ještě!“ vykřikl Rojer.

„Teď ne, chlapče,“ pravil Arrick a prohrábl mu vlasy. „Snad po večeři. Hele,“ sáhl do svého pestrobarevného pytle, „co takhle zkusit hrát sám?“ Vytáhl laciný inštrument, jen několik latěk z hlazeného růžového dřeva různých délek, zasazených do lakovaného dřevěného rámu. Silnou šňůrou k nim byla přivázána palička, šestipalcová hůlka s vysoustruženou dřevěnou koulí na konci.

„Tohle si vezmi a jdi si chvíli hrát a já si zatím popovídám s tvou půvabnou maminkou,“ sdělil mu.

Rojer zapištěl nadšením, popadl hračku, poodběhl a plácl sebou na dřevěnou podlahu, kde porůznu mlátil do latěk a radoval se z každého jasného zvuku.

Kally se při tom pohledu rozesmála. „Jednou z něj bude žonglér,“ poznamenala.

„Nemnoho hostů?“ zeptal se Arrick a rozmáchlým gestem ukázal na prázdné stoly v šenku.

„Ach, na oběd tu bylo plno dost,“ odpověděla Kally, „ale jinak v tuto roční dobu nemáme kromě občasných poslů mnoho strávniků.“

„Musí tu být smutno, starat se o prázdnou hospodu,“ podotkl Arrick.

„Někdy,“ odpověděla Kally, „ale já mám Rojera a ten mě zaměstná ažaž. Je to pěkné číslo, i když je klid, a hotová hrůza během karavanní sezony, když se poháněči opijou a zpívají až do rána a on z toho povyku vůbec nespí.“

„Myslím, že i pro tebe musí být těžké při tom spát,“ nadhodil Arrick.

„Je to pro mě těžké,“ přiznala Kally. „Zato Jessum, ten zaspí všechno.“

„Opravdu?“ zeptal se Arrick a kradí překryl její ruku svou dlaní. Vykulila oči a dech jí uvázl v hrdle, ale neodtáhla se.

Bouchly vstupní dveře. „Chrany jsou opravené!“ zavolal Jessum. Kally se zajíkla a vytrhla Arrickovi ruku tak rychle, že mu vylila pivo na pult. Popadla hadr, aby to utřela.

„Jen opravené?“ zavolala nedůvěřivě a klopila oči, aby skryla červeň v tvářích.

„Nikoli hrotem kopí,“ zažertoval Geral. „Ale upřímně, máte štěstí, že vydržely tak dlouho. Ty nejhorší jsem opravil a ráno si promluvím s Piterem. Donutím ho, aby do západu slunce znovu namaloval každou chranu v této krčmě, i kdybych ho u toho musel přidržet ostřím nože.“

„Díky, Gerale,“ řekla Kally a zpražila Jessuma výhružným pohledem.

„Ze stáje pořád ještě kydám hnůj,“ poznamenal Jessum, „takže jsem koně uvázal venku na dvoře do Geralova cestovního kruhu.“

„Tak fajn,“ řekla Kally. „Všichni umýt. Večeře bude už brzy.“

*

„Lahůdka,“ prohlásil Arrick, který jídlo hojně splachoval pivem. Kally upekla jehněčí kýtu na bylinkách, s kůrčíčkou, a nejlepší kousek předložila vévodskému heroldovi.

„Počítám, že asi nemáš sestru tak krásnou jako ty?“ zeptal se Arrick mezi dvěma sousty. „Jeho Milost si hledá novou nevěstu.“

„Myslela jsem, že vévoda už manželku má,“ zarděla se Kally a naklonila se, aby mu dolila korbel.

„To má,“ zamručel Geral. „Už čtvrtou.“

Arrick si odfrkl. „Ale obávám se, že o nic plodnější než ty ostatní, jestli je na drbech z paláce něco pravdy. Rhinebeck si bude hledat manželky tak dlouho, dokud mu nějaká nedá syna.“

„V tom máš asi pravdu,“ uznal Geral.

„Kolikrát ho pastýři ještě nechají slibovat Stvořiteli ‚navěky‘?“ povzdechl si Jessum.

„Kolikrát bude potřebovat,“ ujistil ho Arrick. „Pan Janson má velebníčky v hrsti.“

Geral si odplivl. „Není správné, aby se mužové Páně museli takto ponižovat kvůli takovému…“

Arrick varovně vztyčil prst. „Říká se, že i stromy mají uši, když se nahlas mluví proti prvnímu ministrovi.“

Geral se zamračil, ale pak už držel jazyk za zuby.

„Nu, v Říčním Mostě asi nevěstu nenajde,“ poznamenal Jessum. „Tady není dost žen ani pro nás místní. Já jsem musel jít až do Cvrčkovy Strouhy, abych našel Kally.“

„Ty jsi Angiersanka, drahá?“ zajímal se Arrick.

„Rodilá, ano,“ odpověděla Kally, „ale pastýř chtěl, abych na svatbě přísahala Milnu. Po všech Mostečanech se žádá, aby přísahali Euchorovi.“

„Prozatím,“ podotkl Arrick.

„Takže je pravda, co se povídá?“ nadhodil Jessum. „Takže Rhinebeck přichází vznést nárok na Říční Most.“

„Nic tak dramatického,“ odpověděl Arrick. „Jeho Milost prostě cítí, že když polovina místních pochází z Angiers a váš most se postavil a udržuje z angierského dřeva, tak bychom všichni měli mít…“ jeho oči zabloudili ke Kally, která si zase sedla, „…užší vztahy.“

„Pochybuji, že Euchor jen tak pustí Říční Most,“ poznamenal Jessum. „Meznice dělí jejich území už tisíc let. Ten se svých hranic nevzdá o nic spíš než svého trůnu.“

Arrick pokrčil rameny a usmál se. „To je záležitost vévodů a ministrů,“ prohlásil a zvedl korbel. „Malí lidé jako my si s takovými věcmi lámat hlavu nemusí.“

Slunce brzy zapadlo a venku se ozvalo ostré praskání přerušované blýskáním chran, které pronikalo skrz okenice. Rojer ty drásavé zvuky a vřískot, který je provázel, nesnášel. Posadil se na podlahu a mlátil do svého inštrumentu víc a víc, aby je přehlušil.

„Jadrnci jsou dneska nějak hladoví,“ zamumlal otec.

„Rojera to rozčiluje,“ posteskla si Kally, vstala a šla k němu.

„Žádný strach,“ chlácholil ji Arrick a otřel si ústa. Šel ke svému pestrobarevnému pytli a vytáhl tenké houslové pouzdro. „Však my ty démony zaženeme.“

Přiložil smyčec ke strunám a šenkem se rázem rozlila hudba. Rojer se rozesmál a roztleskal, jeho strach se rozplynul. Matka tleskala s ním a společně nalezli rytmus, který ladil s Arrickovou melodií. Dokonce i Geral s Jessumem se přidali a tleskali s nimi.

„Zatancuj si se mnou, Rojere!“ rozesmála se Kally, vzala ho za ruku a zvedla ho na nohy.

Rojer se snažil držet s ní krok do rytmu, ale zakopl a Kally ho strhla do náruče, políbila a roztočila se s ním po šenku. Rojer se nadšeně rozesmál.

A v tu chvíli se ozvalo zapraskání. Arrickovi sjel smyčec ze strun, všichni se obrátili a uviděli, že těžké dřevěné dveře se otřásly v rámu a k zemi se líně snáší zvířený prach.

Geral se vzpamatoval první a na svou tělnatost se překvapivě rychle vrhl pro kopí a štít, které nechal u dveří. Ostatní nekonečně dlouho jen nechápavě zírali. Přišlo další zapraskání a skrz dřevěnou výplň projely silné černé drápy. Kally zaječela.

Jessum skočil ke krbu a popadl těžký kovový pohrabáč. „Odnes Rojera do skrýše v kuchyni!“ zařval. Hřmot za dveřmi dodal jeho slovům na pádnosti.

Geral mezitím popadl svoje kopí a štít hodil Arrickovi. „Dostaň odtud Kally a chlapce!“ křikl na něj. Dveře praskly a dovnitř se vlámal sedmistopý skalní démon. Geral s Jessumem vyrazili proti němu. Netvor pohodil hlavou a zavřískl. Kolem něj a mezi jeho statnýma nohama do šenku střelhbitě skákali malí čiperní ohniví démoni.

Arrick chytil štít, ale když se Kally s Rojerem v náručí rozběhla pod jeho ochranu, odstrčil ji, popadl svůj pestrobarevný pytel a pádil do kuchyně.

„Kally!“ zaječel Jessum, když upadla na podlahu, celá zkroucená, jak se snažila vlastním tělem zaštítit syna před nárazem.

„Do Jádra s tebou, Arricku!“ proklel Geral žongléra. „Ať se všechny tvé sny obrátí v prach!“ Skalní démon ho praštil hřbetem pařátu, až posel odletěl přes celý šenk.

Když Kally vstávala, skočil po ní jeden ohnivý démon. Jessum ho praštil pohrabáčem, až démon odletěl stranou, při dopadu vzplanul a zapálil podlahu.

„Utíkej!“ zařval na ni. Když prchala ze šenku, Rojer ještě přes její rameno viděl, jak démon plivl oheň po tátovi. Šaty se na něm vzňaly a Jessum se rozkřičel.

Štkající matka si Rojera pevně přivinula k prsům a utíkala přes chodbu do kuchyně. Geral v šenku řval bolestí.

Vpadli do kuchyně, zrovna když Arrick otevřel padací dveře a seskočil dolů. Ven se vysunula jeho ruka a šátrala po těžkém železném kruhu, aby chraněný poklop zavřela.

„Mistře Arricku!“ vykřikla Kally. „Počkej na nás!“

„Démon!“ zaječel Rojer, když se do kuchyně vtřepetal ohnivý démon, ale jeho varování přišlo pozdě. Jadrnec mámu uhodil, až jí vyrazil dech, ale Rojera nepustila, i když se jí drápy zaryly hluboko do těla. Zaječela, když jí vyběhl po zádech nahoru a zuby ostré jako břitva sevřely rameno a zařízly se Rojerovi do pravé ruky. Rojer zaúpěl.

„Rojere!“ vykřikla matka. Naříkala bolestí, ale ještě doklopýtala ke škopku, klesla na kolena, sáhla si za záda a popadla jadrnce za roh.

„Ty… mojeho… syna… nedostaneš!“ zaječela, mrštila sebou do škopku a přitom vší silou škubla za roh. Strhla si démona ze zad i s cáry masa a hodila ho do vody.

Namočené nádobí se rozbilo, ohnivý démon chrčel a mlátil sebou, voda okamžitě začala vřít, zvedla se oblaka páry. Kally měla ruku popálenou a opařenou a naříkala bolestí, ale držela toho netvora pod vodou, dokud sebou nepřestal mlátit.

„Mami!“ zaječel Rojer. Kally se obrátila a uviděla, že do kuchyně vtrhli dva další. Sevřela Rojera, utíkala k padacím dveřím, jednou rukou popadla těžký poklop, trhla za něj a otevřela ho. Zespoda na ni hleděly Arrickovy vytřeštěné oči.

Na noze jí přistál ohnivý démon, vykousl kus stehna a Kally upadla. „Vezmi ho! Prosím!“ žebronila a vrazila chlapce dolů Arrickovi do náruče.

„Miluju tě!“ zakřičela na Rojera, zabouchla padací dveře a nechala je ve tmě.

*

Tak blízko u Meznice, jako tomu bylo v Říčním Mostě, se domy stavěly na velkých chraněných kvádrech, aby odolaly záplavám. Čekali ve tmě. Dokud základy vydrží, tak jsou před jadrnci v bezpečí, ale všude se táhl kouř.

„Buď nás zabijou démoni, nebo se udusíme,“ zamumlal Arrick. Vykročil dál od padacích dveří, ale Rojer se mu křečovitě pověsil na nohu.

„Pusť mě, kluku,“ zavrčel Arrick a kopal nohou, aby chlapce setřásl.

„Nenechávej mě tu!“ ječel Rojer a zoufale se rozeštkal.

Arrick svraštil čelo, podíval se kolem sebe na kouř a odplivl si.

„Pořádně se drž, chlapče,“ zamručel a vysadil si Rojera na záda. Vyhrnul si pláštík, aby si mohl chlapce usadit do nouzového popruhu, a konce si zavázal kolem pasu. Pak vzal Geralův štít a vydal se na cestu skrz základy. Hrbil se, plazil se, až konečně vylezl ven do noci.

„Stvořiteli nad námi,“ zašeptal, když uviděl, že celý Říční Most je v plamenech. Ve tmě pobíhali démoni a vytahovali naříkající lidi ven na hodokvas.

„Vypadá to, že tví rodiče nebyli jediní, které vzal Piter zkrátka,“ poznamenal Arrick. „Doufám, že toho bastarda stáhnou dolů do Jádra.“

Arrick se přikrčil za štít a pod clonou kouře a zmatku se proplížil kolem krčmy na přední nádvoří. Tam, v Geralově cestovním kruhu, stáli dva koně; ostrůvek bezpečí uprostřed hrůz.

Když se Arrick rozběhl k tomu útočišti, zahlédl je jeden ohnivý démon, ale zableskla se magie a Geralův štít ohnivý plivanec odrazil. V kruhu Arrick spustil Rojera na zem, padl na kolena a lapal po dechu. Když se vzpamatoval, začal se zuřivě přehrabovat v sedlových vacích.

„Musí tu někde být,“ mumlal. „Já vím, že jsem ho nechával… Aha!“ Vytáhl vinný měch, vytrhl zátku a zhluboka lokal.

Rojer plakal a choval si zakrvácenou pravici.

„Co je?“ zeptal se Arrick. „Ty jsi zraněný, chlapče?“ Šel Rojera prohlédnout a leknutím vyjekl, když tu ruku uviděl. Prostředníček a ukazováček mu démon čistě uhryzl, zbylé prsty ještě pevně svíraly kadeř máminých rusých vlasů, které mu přitom zůstaly v ruce.

„Ne!“ ječel Rojer, když se mu Arrick snažil vlasy vzít. „To je moje!“

„Já ti to nevezmu, chlapče,“ chlácholil ho Arrick, „jen se chci podívat na to kousnutí.“ Dal kadeř Rojerovi do druhé ruky a chlapec ji pevně sevřel.

Rána moc nekrvácela, sliny ohnivého démona ji částečně vypálily, ale mokvala a smrděla.

„Já nejsem žádná kořenářka,“ poznamenal Arrick, pokrčil rameny a polil ruku vínem z měchu. Rojer zaječel a Arrick si utrhl kus svého přepychového pláště a ránu zavázal.

Mezitím už Rojer usedavě plakal a Arrick ho zabalil do svého pláště. „No tak, no tak, chlapče,“ konejšil ho, přivinul ho k sobě a hladil ho po zádech. „Jsme naživu. A to je důležité, ne?“

Rojer plakal dál a Arrick mu začal zpívat ukolébavku. Zpíval a Říční Most hořel. Zpíval a démoni poskakovali a hodovali. Ten zpěv je ovinul jako štít a pod jeho ochranou Rojer podlehl únavě a usnul.

Kapitola 8

Do svobodných měst

319 p. N.

Horečka stoupala a Arlen napadal na hůl víc a víc. Předklonil se a zvracel, ale prázdný žaludek mohl odevzdat jen žluč. Zatočila se mu hlava a snažil se najít něco, čeho by se mohly oči zachytit.

Uviděl chochol kouře.

Daleko vepředu u cesty stála budova. Kamenná zeď tak zarostla vínem, že skoro nebyla vidět. Kouř vycházel odtamtud.

Naděje na pomoc dala vratkým údům sílu a Arlen klopýtal dál. Dostal se ke zdi, opřel se o ni, vlekl se podél ní a hledal nějaký vchod. Kameny byly vyhlodané a rozpukané, plazivé úponky pronikaly do každé škvíry a praskliny. Kdyby tu starou zeď nedrželo víno, tak by se prostě sesypala asi jako Arlen, kdyby ho nepodpírala zeď.

Konečně došel ke klenutému vstupu. Dvoukřídlá kovová vrata už dávno zrezivěla a vypadla z pantů a teď ležela před ním v trávě. Čas je pozřel, že nezbylo skoro nic. Za klenutým průchodem bylo rozlehlé nádvoří zahlcené vínem a plevelem. Stála tam rozpadlá kašna plná kalné dešťové vody a nízká budova tak obrostlá břečťanem, že se dala na první pohled snadno přehlédnout.

Arlen užasle obcházel nádvoří. Kamenná dlažba skrytá pod vegetací popraskala, skrz prorazily nyní už vzrostlé stromy a vyvalily ven obrovské balvany, které pokryl mech. Na jednom plochém kameni viděl Arlen hluboké rýhy po pařátu.

Žádné chrany, uvědomil si užasle. Tohle pochází z dob před Návratem. V tom případě je to opuštěné více než tři sta let.

Dveře do budovy stejně jako vrata ztrouchnivěly a vypadly. Malý kamenný vchod vedl do prostorné síně. Ze zdí visela spleť drátů; to, co držely, už se dávno rozpadlo. Po měkkém koberci zbyla na podlaze jen vrstva slizu. Ve stěnách a nábytku zůstaly starodávné šrámy po pařátech, stopy po zkáze.

„Haló,“ zavolal Arlen. „Je tu někdo?“

Žádná odpověď.

Tváře mu hořely a přitom se třásl, přestože bylo teplo. Nevěřil, že dokáže prohledat ještě něco víc, ale byl tam kouř a kouř znamená život. To pomyšlení mu dalo sílu, takže když našel rozpadlé schodiště, vydrápal se nahoru.

Většina patra byla otevřená slunci. Střecha popraskala a propadla se, z rozdrolených kamenů trčely zrezivělé kovové tyče.

„Je tu někdo?“ zavolal Arlen. Prohledal patro, ale našel jen ztrouchnivělé trosky.

Když už ztrácel naději, uviděl ten kouř za oknem na protější straně chodby. Běžel tam, ale byla to jen ulomená větev, podrápaná a zčernalá, na níž ještě místy praskaly malé plamínky. Ležela na zadním dvoře a vysílala rovnoměrný chochol dýmu.

Dolehla na něj sklíčenost, hrdlo se mu svíralo, ale vzpíral se pláči. Napadlo ho, že si prostě jen tak sedne a počká, až přijdou démoni, s nadějí, že mu poskytnou rychlejší smrt než choroba, ale na druhou stranu přísahal, že jim dobrovolně nic nedaruje, a kromě toho Mareina smrt rozhodně rychlá nebyla. Podíval se z okna dolů na dlážděný dvůr.

Pádem odtud by se zabil kdokoli, dumal. Přepadla ho závrať, přišlo mu snadné a správné jen tak spadnout.

Jako Cholie?, zeptal se ho vnitřní hlas.

Hlavou mu bleskla vidina oprátky a Arlen se rázem probral do reality. Vzchopil se a odtáhl se od okna.

Ne, pomyslel si, Cholieho volba není o nic lepší než otcova. Já zemřu proto, že mne něco zabije, ne protože to vzdám.

Z okna v patře viděl daleko přes zeď a na cestu. V dálce se něco pohybovalo a mířilo to k němu.

Ragen.

Arlen v sobě našel sílu, jakou ani nečekal, seskákal ze schodů stylem, který neměl daleko k jeho obvyklé čilosti, vyběhl ven a utíkal přes nádvoří.

Ale když se dostal na cestu, došel mu dech. Upadl na vlhkou zem a sípal. V boku ho píchalo, přitiskl si tam ruku. Jako by měl v hrudi tisíc střepů.

Vzhlédl a uviděl, že ti lidé jsou ještě daleko, ale natolik blízko, aby ho taky viděli. Ještě zaslechl výkřik a pak svět zčernal.

*

Probudil se do denního světla. Ležel na břiše, a když se nadechl, zjistil, že ho stahují těsné obvazy. Záda ho pořád bolela, ale už nepálila, a poprvé za poslední dny necítil v tvářích horkost. Podsunul ruce pod sebe, že se zvedne, ale v tu ránu jím projela bodavá bolest.

„Já bych s tím nijak nespěchal,“ doporučil mu Ragen. „Máš štěstí, že jsi naživu.“

„Co se stalo?“ zeptal se Arlen, vzhlédl a podíval se na posla, sedícího opodál.

„Našli jsme tě omdlelého na cestě,“ sdělil mu posel. „Do ran na zádech se dostala démonská hniloba. Musel jsem je rozřezat a vymačkat jed, než jsem je mohl sešít.“

„Kde je Keerin?“ zeptal se Arlen.

Ragen se rozesmál. „Uvnitř,“ sdělil mu. „Keerin se těch posledních pár dní drží hezky stranou. Nesnáší pohled na krev; když jsme tě našli, pozvracel se.“

„Dní?“ podivil se Arlen. Rozhlédl se a zjistil, že je zase zpátky na starobylém nádvoří. Ragen tam vybudoval ležení, cestovní kruhy chránily houně i zvířata.

„Našli jsme tě ve třetek za vysokého slunce,“ sdělil mu Ragen. „Teď je pátek. Celou dobu jsi blouznil a mlátil sebou, než jsi tu chorobu vypotil.“

„Ty jsi mě vyléčil z démonské horečky?“ užasl Arlen.

„Tak se tomu říká v Tibbetské Říčce?“ zajímal se Ragen a pak pokrčil rameny. „Stejně dobrý název jako každý jiný, řekl bych, ale není to žádná magická choroba, chlapče, jen infekce. U cesty jsem našel nějaký trlič, takže jsem ti mohl dát na ty rány obklad. Později ti z něj udělám odvar. Když ho budeš pár dní pít, měl bys být v pořádku.“

„Trlič?“ opakoval tupě Arlen.

Ragen zvedl plevel, který rostl skoro všude. „Součást obsahu bylinkáře každého posla, i když nejlepší je čerstvý. Trochu se po něm člověku točí hlava, ale démonská hniloba ho z nějakého důvodu nemůže vystát.“

Arlen se rozplakal. Takže mámu mohl vyléčit plevel, který on pravidelně vytrhával na Jephových polích? To už bylo moc.

Ragen tiše čekal, nechával Arlenovi čas, ať slzy odplaví, co mohou. Po chvíli, která se vlekla jako věčnost, začal příval slz polevovat a štkavé vzlyky ustaly. Ragen mu beze slova podal ručník a Arlen si osušil tváře.

„Arlene,“ zeptal se nakonec posel, „copak děláš až tady, tak daleko?“

Arlen na něho dlouho hleděl a rozhodoval se, co říct, ale když nakonec spustil, řinula se z něj slova jako vodopád. Vyprávěl poslovi všechno počínaje nocí, kdy byla máma zraněná, konče útěkem od otce.

Ragen mlčky vstřebával Arlenův příběh. „Tvé matky je mi líto, Arlene,“ poznamenal jen. Arlen popotáhl a přikývl.

Když začal Arlen vyprávět, jak se snažil najít Slunečnou Pastvinu a místo toho se na rozcestí omylem vydal do Svobodných měst, přiloudal se Keerin. Jako u vytržení poslouchal Arlenovo líčení první noci o samotě, příchod obrovského skalního démona a nešťastné setření chrany. Zbledl, když Arlen popisoval, jak se ji snažil rychle opravit, než ho démon zabije.

„Tak to ty jsi usekl tomu démonovi hnát?“ zeptal se nevěřícně Ragen o chvíli později. Keerin vypadal, že zase začne zvracet.

„Nijak netoužím zkoušet to znovu,“ odtušil Arlen.

„No to si myslím, že ne,“ uchechtl se Ragen. „Ale stejně, zmrzačit patnáctistopého skalního démona, to je bohatýrský čin, který stojí za jednu dvě písně, co, Keerine?“ Šťouchl loktem do žongléra, ale to pro něj zřejmě byla poslední kapka. Přitiskl si ruku na ústa a utekl. Ragen potřásl hlavou a povzdechl si.

„Nějaký obrovitý jednoruký skalní démon nás pronásleduje od chvíle, co jsme tě našli,“ vysvětloval. „Buší do chran tak urputně, že jsem to ještě neviděl.“

„Sebere se?“ zeptal se Arlen s pohledem upřeným na shrbeného Keerina, který se držel za břicho.

„To přejde,“ zamručel Ragen. „Pojď, zkusíme do tebe dostat trochu jídla.“ Pomohl Arlenovi se posadit a opřít o koňské sedlo. Ten pohyb s sebou přinesl bodavou bolest a Ragen si všiml, že sebou chlapec trhnul.

„Sežvýkej tohle,“ poradil mu a podal mu pokroucený kořen. „Bude se ti po tom trochu točit hlava, ale mělo by ti to ulevit od bolesti.“

„Ty jsi kořenář?“ zeptal se Arlen.

Ragen se rozesmál. „Ne, ale správný posel musí vědět od všeho trochu, jestli chce přežít.“ Natáhl se do sedlového vaku a vyndal kovový kotlík a nějaké náčiní.

„Že jsi o tom trliči neřekl Coline!“ bědoval Arlen.

„Já bych jí to řekl,“ odpověděl Ragen, „kdybych mě jen na vteřinu napadlo, že to neví.“ Naplnil kotlík a pověsil ho na trojnožku nad oheň. „Je překvapivé, co všechno lidé zapomněli.“

Prohrábl oheň, povzbudil plameny. V tu chvíli se vrátil Keerin. Byl pobledlý ale zjevně se mu ulevilo. „Až tě dovedeme zpátky, určitě se jí o tom zmíním.“

„Zpátky?“ opáčil Arlen.

„Zpátky?“ opakoval jako ozvěna Keerin.

„Ovšemže zpátky,“ odtušil Ragen. „Táta tě bude hledat, Arlene.“

„Ale já nechci jít zpátky,“ bránil se Arlen. „Já chci jít s vámi do Svobodných měst.“

„Nemůžeš jen tak utíkat od svých problémů, Arlene,“ napomenul ho Ragen.

„Já zpátky nejdu,“ prohlásil Arlen. „Můžete mě tam odvléct, ale jak mě pustíte, tak zase uteču.“

Ragen na něj dlouho upřeně hleděl. Nakonec letmo střelil pohledem po Keerinovi.

„Dobře víš, co si myslím,“ utrousil Keerin. „Nijak netoužím protahovat cestu domů nejméně o pět dalších nocí.“

Ragen se nevrle podíval na Arlena. „Až dojedeme do Milnu, tak napíšu tvému otci,“ varoval ho.

„Budeš jen plýtvat časem,“ odtušil Arlen. „Ten si pro mne nikdy nepřijede.“

*

Kamenná dlažba na nádvoří a vysoké zdi je té noci kryly dobře. Velký cestovní kruh chránil káru, zvířata byla uvázaná v druhém a měla svázané přední nohy. Oni sami byli uvnitř dvou soustředných kruhů s ohněm uprostřed.

Keerin se zachumlal do houní a ještě si přetáhl deku přes hlavu. I když nebyla zima, třásl se, a když tu a tam nějaký jadrnec zkoušel chrany, vždycky sebou trhnul.

„Proč pořád útočí, když se nemůžou dostat skrz?“ zeptal se Arlen.

„Hledají skuliny v síti,“ odpověděl Ragen. „Sám vidíš, že jadrnci nikdy neútočí na stejné místo dvakrát.“ Poklepal si na spánek. „Pamatují si. Jadrnci nejsou tak chytří, aby chrany zkoumali a hledali slabá místa rozumově, a tak na překážku útočí a hledají slabiny zkusmo. Dovnitř proniknou jen vzácně, ale dost často na to, aby jim to za tu námahu stálo.“

Přes zeď se přenesl větrný démon a odrazil se od chran. Zpod Keerinových dek se ozvalo zakňourání.

Ragen se podíval na žongléra pod houní a potřásl hlavou. „Jako by si myslel, že když on nevidí jadrnce, tak nevidí ani oni jeho,“ zamumlal.

„To je vždycky takový?“ zeptal se Arlen.

„Ten jednoruký démon ho vystrašil víc než obvykle,“ odpověděl Ragen, „ale už předtím se k chranám ani nepřiblížil.“ Pokrčil rameny. „Potřeboval jsem narychlo žongléra. Cech mi dal Keerina. Normálně s takovými zelenáči nepracuji.“

„A proč s sebou vůbec vozíš žongléra?“ zeptal se Arlen.

„Ach, když chodíš po vískách, musíš mít s sebou žongléra,“ odvětil Ragen. „Lidi by tě ukamenovali, kdyby ses někde ukázal bez něj.“

„Vískách?“

„Malých vesničkách jako je Tibbetská Říčka,“ vysvětloval Ragen. „Po odlehlých místech, která vévodové nemohou snadno ovládat a kde většina lidí neumí číst.“

„Čím se to liší?“ zeptal se Arlen.

„Lidem, kteří neumějí číst, poslové moc platní nejsou,“ vysvětlil Ragen. „Ach ano, jsou celí diví po soli nebo čemkoli, čeho se jim nedostává, ale většinou ani nesejdou z cesty, aby si s tebou popovídali a řekli ti, co je nového, a hlavním úkolem poslů je sbírat novinky. Ale když sebou máš žongléra, lidé všeho nechají a jdou se podívat na představení. To, že jsem rozšířil zprávu o Keerinově představení, nebylo jen kvůli tobě.

Jsou tací,“ pokračoval, „kteří dokážou dělat kupce, žongléra, léčitele i posla zároveň, ale těch je jako přátelských jadrnců. Většina poslů, kteří jezdívají po venkově, si musí žongléra najímat.“

„A ty obvykle vísky neděláš,“ vzpomněl si Arlen.

Ragen na něj spiklenecky mrknul. „Žonglér možná ohromí venkovany, ale u vévodského dvora tě jen zdržuje. Vévodové a velcí kupci mají vlastní žongléry. Boháči se zajímají jen o obchod a novinky a platí mnohem víc, než by si mohl dovolit starý Vepř.“

*

Druhý den ráno vstal Ragen před sluncem. Arlen už byl vzhůru a Ragen na něj pochvalně kývl. „Poslové si nemohou dovolit vyspávat,“ říkal, zatímco hlasitě třískal nádobím, aby vzbudil Keerina. „Každá chvilka světla se musí využít.“

Arlenovi už bylo natolik dobře, že si přisedl ke Keerinovi do káry a společně kodrcali k maličkým hrudkám na obzoru, které Ragen nazýval horami. Aby jim lépe utíkal čas, vyprávěl Ragen Arlenovi historky ze svých putování, ukazoval mu byliny podél cesty a říkal, které jsou jedlé a kterým se vyhnout, které je dobré přikládat na rány a které hojení naopak ještě zhorší. Upozorňoval ho na nejlépe chranitelná místa, kde by se dalo přenocovat a proč, a varoval ho před predátory.

„Ta nejpomalejší a nejslabší zvířata jadrnci pozabíjejí,“ vysvětloval, „takže přežijí jen ta největší a nejsilnější nebo ta, která se umí nejlépe schovávat. Venku na pusté cestě nejsou jadrnci ti jediní, kdo v tobě vidí úlovek.“

Keerin se nervózně rozhlédl kolem.

„Co to bylo za místo, kde jsme posledních pár dní nocovali?“ zeptal se Arlen.

Ragen pokrčil rameny. „Jen takové malé panství,“ odpověděl. „Tady v kraji před Milnem jsou jich stovky. Staré rozvaliny, které nesčetní poslové vybrakovali do mrtě.“

„Poslové?“ podivil se Arlen.

„Jistě,“ odpověděl Ragen. „Někteří poslové tráví hledáním trosek celé týdny. Ti šťastlivci, kteří narazí na rozvaliny, kde ještě nikdo nebyl, se vrací s kořistí všeho druhu. Zlato, šperky, řezby, sochy, někdy dokonce i staré chrany. Ale tím skutečným pokladem, za kterým se všichni honí, jsou pravé staré chrany, bitevní chrany, pokud vůbec někdy existovaly.“

„Myslíš, že existovaly?“ zeptal se Arlen.

Ragen přikývl. „Ale nehodlám kvůli nim riskovat krk na cestách.“

Za několik hodin je Ragen svedl z cesty k malé jeskyni. „Když to jde, tak je vždycky nejlepší chranit úkryt,“ vysvětlil Arlenovi. „Tato jeskyně je jednou z mála, které si Graig zaznamenal do svého deníku.“

Ragen s Keerinem rozbili tábor, nakrmili a napojili zvířata a odnosili zásoby do jeskyně. Vypráhnutou káru nechali v kruhu hned před vchodem. Zatímco se činili, prohlížel si Arlen cestovní kruh. „Jsou tady chrany, které neznám,“ všiml si a přejel po značkách prstem.

„Já jsem taky viděl v Tibbetské Říčce několik, které pro mě byly nové,“ přiznal Ragen. „Obkreslil jsem si je do svého deníku. Třeba bys mi večer mohl říct, k čemu jsou?“ Arlen se šťastně usmál, polichotilo mu, že může Ragenovi něco nabídnout oplátkou za jeho šlechetnost.

Při jídle se začal Keerin neklidně ošívat a pořád se díval na tmavnoucí oblohu, ale Ragen zjevně nijak nespěchal, i když se stíny dloužily.

„Nejlepší by bylo odvést už muly do jeskyně,“ poznamenal konečně Ragen. Keerin se dal okamžitě do pohybu. „Nákladní zvířata nenávidí jeskyně,“ vysvětlil Ragen Arlenovi, „takže je lepší co nejdéle počkat, než je odvedeš dovnitř. Kůň jde vždycky jako poslední.“

„Jmenuje se nějak?“ zeptal se Arlen.

Ragen zavrtěl hlavou. „Moji koně si musí svá jména zasloužit,“ prohlásil. „Cech jim poskytuje zvláštní výcvik, ale spousta koní se stejně plaší, když jsou v noci uvázaní venku v cestovním kruhu. Jména dostávají jen ti, o kterých vím, že se nesplaší a neutečou. Tuhle kobylku jsem koupil v Angiers, když mi utekl poník a pozřelo ho Jádro. Když to zvládne až do Milnu, tak jí dám jméno.“

„Ona to zvládne,“ prohlásil Arlen a pohladil kobylku po šíji. Když měl Keerin muly uvnitř, vzal uzdu a odvedl ji do jeskyně.

Zatímco se ostatní zabydlovali, prohlížel si Arlen ústí jeskyně. Ve skále byly vytesané chrany, ale na zemi ve vchodu vyryté nebyly. „Chrany nejsou dodělané,“ řekl a ukázal na zem.

„Ovšemže nejsou,“ souhlasil Ragen. „Hlína přece chranit nejde, že?“ Zvědavě se podíval na Arlena. „Co bys udělal ty, abys ten kruh uzavřel?“ zeptal se.

Arlen ten problém pozorně zkoumal. Ústí jeskyně netvořilo dokonalý kruh, spíš převrácené U. Těžší na chranění, ale ne zase moc těžké, a chrany vytesané ve skále byly celkem běžné. Vzal klacek a narýsoval chrany do hlíny tak, aby se linie hladce napojily na ty, které už byly ve skále. Třikrát je zkontroloval, pak ustoupil a tázavě se podíval na Ragena, jestli souhlasí.

Posel chvíli mlčky studoval Arlenovo dílo, pak přikývl.

„Dobrá práce,“ poznamenal a Arlen se rozzářil. „Vrcholky jsi narýsoval mistrně. Sám bych nedokázal sestavit neprostupnější síť a tys dokonce dokázal vyřešit všechny rovnice z hlavy.“

„Eh, dík,“ řekl Arlen, i když neměl ani ponětí, o čem to Ragen mluví.

Ragen postřehl, že chlapec zaváhal. „Řešil jsi ty rovnice, že ano?“ zeptal se.

„Jaké rovnice?“ zeptal se Arlen. „Tamta čára,“ ukázal na nejbližší chranu, „jde k té chraně tam,“ ukázal na stěnu. „Kříží tyhle čáry,“ ukázal na další chrany, „které se křižují s těmi tady,“ ukázal ještě na další. „Je to naprosto jednoduché.“

Ragen z toho byl upřímně vyjevený. „To mi chceš říct, žes to dělal od oka?“ zeptal se a obrátil se zase k němu.

Arlen pokrčil rameny. „Většina lidí používá pro kontrolu čar rovný klacek,“ uznal, „ale já jsem se s tím nikdy nezatěžoval.“

„Nechápu, jak je možné, že Tibbetskou Říčku ještě nepohltila noc,“ zamumlal Ragen. Vytáhl ze sedlového vaku pytel, klekl si k ústí jeskyně a smazal Arlenovy chrany.

„Chrany v hlíně, byť sebelíp nakreslené, stejně znamenají zbytečné riziko,“ poznamenal.

Vybral z pytle hrst lakovaných dřevěných destiček s chranami, rovným klackem si naznačil čáry, rychle destičky rozmístil a síť se znovu uzavřela.

*

Ještě nebylo ani hodinu po setmění, když na mýtinu vtrhl obrovský jednoruký skalní démon a burácel jako hromobití. Za vyzývavého řevu se valil k jeskyni a menší démony hladce smetal z cesty. Keerin zasténal a klidil se hlouběji do jeskyně.

„Už si pamatuje tvůj pach,“ varoval Ragen Arlena. „Bude tě věčně pronásledovat a čekat, až ztratíš na ostražitosti.“

Arlen se na toho netvora dlouho díval a přemýšlel o poslových slovech. Démon vrčel a vztekle dorážel na bariéru, ale chrany vždycky vzplanuly a odrazily ho. Keerin kňoural, zato Arlen vstal a šel k ústí jeskyně. Zadíval se jadrnci do očí, pomalu zvedl ruce a pak hlasitě tleskl, aby se démonovi svýma dvěma rukama vysmál.

„Jen ztrácí čas,“ poznamenal, když démon bezmocně řval vzteky. „Mě nedostane.“

*

Jeli po cestě ještě skoro týden. Ragen je vedl na sever. Projížděli kopcovitým úpatím hor a stoupali stále výš. Tu a tam Ragen zastavoval, aby něco ulovili. Měl tenká lehká kopí a s nimi srážel na dálku drobnou zvěř.

Většinou zůstávali na noc v úkrytech zaznamenaných v Graigově deníku, ale dvakrát se prostě utábořili na cestě. Stejně jako každé jiné zvíře, i Ragenovu kobylku děsili obcházející démoni, ale nesnažila se uvolnit spoutané přední nohy.

„Zaslouží si jméno,“ řekl Arlen už posté a ukázal na klidného koně.

„Dobře, dobře!“ ustoupil konečně Ragen a prohrábl Arlenovi vlasy. „Můžeš ji pojmenovat.“

Arlen se usmál. „Noční oko,“ navrhl.

Ragen se podíval na koně a přikývl. „To je dobré jméno,“ souhlasil.

Kapitola 9

Hradiště Miln

319 p. N.

Maličké hroudy na obzoru se zvedaly výš a výš a terén byl čím dál skalnatější. Ragen nepřeháněl, když říkal, že do jedné jediné hory by se vešlo sto Náhorních Slatin, a tohle horské pásmo se táhlo, kam až oko dohlédlo. Čím byli výš, tím bylo chladněji, a mezi kopci fičely silné poryvy ostrého větru. Když se Arlen ohlédl, viděl celý širý svět, který se pod ním rozkládal jako mapa, a představoval si, že těmi kraji putuje jen s kopím a poslovským pytlem.

Když konečně uviděli hradiště Miln, nemohl Arlen uvěřit svým očím. Navzdory Ragenovu vyprávění pořád předpokládal, že bude jako Tibbetská Říčka, jen větší. Málem spadl z káry, když se před nimi nečekaně zvedlo opevněné město, které se vznášelo nad cestou jako obrovitý přízrak.

Hradiště Miln bylo zabudované do úpatí hory nad širokým údolím. Naproti městu na druhé straně údolí se tyčila druhá hora, dvojče té, k níž přiléhal Miln. Město obepínaly kruhové hradby nějakých třicet stop vysoké, ale řada budov uvnitř se vypínala k obloze ještě výš. Čím byli městu blíž, tím víc se rozlézalo a hradby se táhly celé míle do všech stran.

Na hradbách se skvěly ty největší chrany, jaké kdy Arlen viděl. Očima sledoval neviditelné čáry, které spojovaly chrany navzájem a tvořily síť, díky níž byly hradby pro jadrnce neprostupné.

Ale navzdory triumfálnímu vzhledu ty hradby Arlena zklamaly. Svobodná města nebyla ve skutečnosti vůbec svobodná. Hradby, které držely jadrnce venku, zároveň držely lidi vevnitř. V Tibbetské Říčce alespoň nebylo ty věznící zdi vidět.

„Co brání větrným démonům přeletět přes hradby?“ zeptal se Arlen.

„Vršek hradeb je osazený chranovými kůly, které nad městem splétají baldachýn,“ odpověděl Ragen.

Arlen si uvědomil, že tohle přece měl poznat sám, bez Ragenovy pomoci. Měl ještě víc otázek, ale nechal si je pro sebe a jeho bystrý mozek už vymýšlel pravděpodobné odpovědi.

*

Slunce už dávno prošlo nadhlavníkem, když konečně dojeli k městu. Ragen ukázal na sloup kouře o kus výš na hoře, míle nad městem.

„Vévodské Doly,“ vysvětlil mu. „Vesnice sama o sobě, větší než vaše Tibbetská Říčka. Není soběstačná, ale vévodovi to tak vyhovuje. Skoro každý týden jede nahoru a dolů karavana. Nahoru veze potraviny a dolů sůl, kov a uhlí.“

Z města odbočovala nižší zeď, která vytínala kolem údolí široký pás. Arlen rozeznal chranové kůly a vršky úhledných zelených řádků. „Velké zahrady a vévodské sady,“ poznamenal Ragen.

Brána byla dokořán a dělníci volně přicházeli a odcházeli. Když dojeli blíž, strážní na ně zamávali. Byli vysocí jako Ragen, na sobě měli otlučené železné přilby, silné vlněné prádlo a navrch kyrysy ze staré ztvrdlé kůže. Oba měli kopí, ale drželi je spíš na ukázku než jako zbraně.

„Hej, posle!“ zvolal jeden. „Vítej zpátky!“

„Gaimsi! Worone!“ pozdravil je Ragen.

„Vévoda tě čekal už před několika dny,“ podotkl Gaims. „Dělali jsme si starosti, že pořád nejedeš.“

„Mysleli jste si, že mě dostali démoni?“ zažertoval Ragen. „Ani náhodou! Vísku, kde jsem se stavil na zpáteční cestě z Angiers, přepadli jadrnci. Chvilku jsme pobyli, abychom pomohli.“

„A při té příležitosti jsi sebral zatoulané štěně?“ zachechtal se Woron. „Malý dárek pro manželku, která pořád čeká, až z ní uděláš Matku?“

Ragen se zakabonil a strážný se stáhl. „Nemyslel jsem to nijak zle,“ vyhrkl.

„Doporučuji ti, sluho, aby sis dával pozor na jazyk a neříkal věci, které mohou urazit,“ odtušil stroze Ragen. Woron zbledl a horlivě přikyvoval.

„Ve skutečnosti jsem ho našel na cestě,“ dodal Ragen, prohrábl Arlenovi vlasy a vesele se zazubil, jako by se nic nestalo.

To se Arlenovi na Ragenovi líbilo. Vždycky byl náchylný se rozesmát a nechoval v sobě žádnou zášť, ale zároveň vyžadoval respekt a dal člověku najevo, kde je jeho místo. Arlen toužil být jednoho dne jako on.

„Na cestě?“ podivil se nevěřícně Gaims.

„Celé dny odkudkoli!“ zvolal Ragen. „Ten chlapec umí používat chrany líp než řada poslů, které znám.“ Arlen se dmul pýchou nad takovou chválou.

„A co ty, žonglére?“ zeptal se Woron Keerina. „Líbilo se ti první setkání s nocí pod širým nebem?“

Keerin se zachmuřil a strážní se rozesmáli. „Pohoda, ne?“ uchechtl se Woron.

„Světla ubývá,“ poznamenal Ragen. „Vzkažte Matce Joně, že přijdeme do paláce hned, jak odevzdám rýži a stavím se doma, abych se vykoupal a pořádně najedl.“ Muži zasalutovali a nechali je vstoupit do města.

Navzdory počátečnímu zklamání Arlena majestátnost Milnu brzy uchvátila. Domy se tyčily až do nebe a překonávaly všechno, co kdy viděl, a místo udusané hlíny byly ulice dlážděné kočičími hlavami. Skrz opracovaný kámen nemohli jadrnci povstat, ale Arlen si nedokázal ani představit, kolik práce muselo stát přitesat a zasadit statisíce kamenů.

V Tibbetské Říčce byly skoro všechny stavby ze dřeva, s kamennými základy a doškovými střechami proloženými šindeli s chranami. Tady bylo skoro všechno z opracovaného kamene a načichlé stářím. Navzdory chraněným hradbám byla každá stavba chraněná ještě zvlášť, některé fantasticky umělecky, jiné prostě funkčně.

Ve městě bylo dusno, smrděly tam odpadky, ohně z trusu a pot. Arlen se snažil zadržovat dech, ale brzy to vzdal a raději dýchal ústy. Naopak Keerin vypadal, že poprvé po dlouhé době dýchá volně.

Ragen je vedl na tržiště. Tolik lidí pohromadě Arlen v životě neviděl. Ze všech stran na něj křičely stovky Rusců Vepřů: „Kupte si!“

„Vyzkoušejte!“

„Jedinečná cena jen pro vás!“ Všichni byli urostlí, ve srovnání s lidmi z Říčky přímo obři.

Míjeli káry s ovocem a zeleninou, jíž podobnou Arlen ještě nikdy neviděl, a tolik prodavačů oděvů, až si myslel, že to je to jediné, na co Milňané myslí. Byly tam i malby a řezby tak složitě propracované, že se divil, jak na to někdo může mít čas.

Ragen je dovedl ke kupci na opačné straně tržiště, který měl na stanu symbol štítu. „Vévodův vazal,“ objasnil Ragen Arlenovi, když se kára zastavila.

„Ragene,“ zvolal kupec. „Copak pro mne máš dneska?“

„Blaťanskou rýži,“ odpověděl Ragen. „Odvody z Říčky za vévodovu sůl.“

„Viděl jsi Rusca Vepře?“ spíš podotkl, než se zeptal kupec. „Pořád ten darebák odírá venkovany dohola?“

„Ty znáš Vepře?“ podivil se Ragen.

Kupec se rozesmál. „Před deseti lety jsem svědčil před Radou Matek, když mu chtěla odebrat kupeckou koncesi za to, že chtěl předat náklad obilí, který se hemžil krysami,“ vysvětloval. „Brzy poté Miln opustil, a vzápětí se zase vynořil v tom zapadákově. Proslýchá se, že to samé se stalo předtím v Angiers. Proto vlastně přišel do Milnu.“

„Ještěže jsme tu rýži zkontrolovali,“ zamumlal Ragen.

Nějakou chvíli smlouvali, za kolik je teď rýže a sůl. Nakonec to kupec vzdal, uznal, že Ragen vyrazil z Vepře to nejlepší, a dal poslovi cinkající měšec, aby dorovnal rozdíl.

„Může odtud řídit káru Arlen?“ zeptal se Keerin. Ragen o něj letmo zavadil pohledem a přikývl. Hodil Keerinovi váček mincí, ten ho zručně chytil a seskočil z káry.

Když Keerin zmizel v davu, Ragen potřásl hlavou. „Jako žonglér není nejhorší,“ uznal, „ale na cestování nemá žaludek.“ Zase nasedl a klusal po rušných ulicích před Arlenem. Když jeli po jedné obzvlášť plné ulici, měl Arlen pocit, že ho ty davy snad zadusí. Všiml si, že navzdory mrazivému horskému vzduchu mají na sobě někteří lidé jen rozedrané cáry.

„Co to dělají?“ zeptal se, když viděl, že zvedají ke kolemjdoucím prázdné hrnky.

„Žebrají,“ odpověděl Ragen. „Ne každý v Milnu má na jídlo.“

„Nemohli bychom jím prostě dát něco ze svého?“ zeptal se Arlen.

Ragen si povzdechl. „To není tak jednoduché, Arlene,“ řekl. „Místní půda není tak úrodná, aby uživila třebas jen polovinu lidí. Potřebujeme obilí z hradiště Rizonu, ryby z Laktonu, ovoce a dobytek z Angiers. A ostatní města nám to nedají jen tak. Dávají to těm, kteří provozují obchod a umí si vydělat na to, aby jim za to zaplatili, čili kupcům. Kupci si najímají sluhy, aby pracovali za ně, a ty živí, šatí a ubytovávají z vlastního měšce.“

Ukázal na muže v hrubých, špinavých hadrech, který kolemjdoucím nastavoval prasklou dřevěnou misku. Muž před ním uhnul, ani se mu nepodíval do očí. „Takže pokud nejsi královský vazal nebo duchovní, když nepracuješ, tak skončíš takhle.“

Arlen přikývl, jako by tomu rozuměl, ale nerozuměl tomu ani za mák. Lidem v Tibbetské Říčce docházely v hokynářství body pořád, ale dokonce ani Vepř je nenechal hladovět.

Dojeli k nějakému domu a Ragen na Arlena mávl, ať zastaví. Ve srovnání s jinými, které Arlen v Milnu viděl, nebyl moc velký, ale podle měřítek Tibbetské Říčky byl stejně velkolepý – celý z kamene a patrový.

„Tady bydlíš?“ zeptal se Arlen.

Ragen zavrtěl hlavou. Sestoupil z koně, šel ke dveřím a rázně zaklepal. Za okamžik mu otevřela mladá žena s dlouhými hnědými vlasy zapletenými do copu. Byla vysoká a statná, jako všichni v Milnu, a na sobě měla šaty ke krku, dlouhé po kotníky a upnuté přes prsa. Arlen se nedokázal rozhodnout, jestli je hezká. Zrovna když se přikláněl k tomu, že ne, tak se usmála a celý obličej se proměnil.

„Ragene!“ zvolala a vrhla se mu kolem krku. „Tys přijel! Díky Stvořiteli!“

„Jistěže jsem přijel, Jenyo,“ usmál se Ragen. „My poslové se staráme jeden o druhého.“

„Já přece nejsem žádný posel,“ namítla Jenya.

„Za jednoho ses provdala a to je to samé. Graig jako posel zemřel a cechovní pravidla ať jdou do háje.“

Jenya posmutněla a Ragen rychle změnil téma; šel ke káře a začal vykládat zbylé zásoby. „Přivezl jsem ti dobrou blaťanskou rýži, sůl, maso a ryby,“ vypočítával, zatímco to všechno odnášel dovnitř a ukládal hned za dveřmi. Arlen mu utíkal pomoct.

„A ještě tohle,“ dodal Ragen a vytáhl z opasku měšec zlata a stříbra, který dostal od Vepře. Přihodil dovnitř i malý míšek od vévodského kupce.

Jenya vytřeštila oči, když ho otevřela. „Ach Ragene,“ vydechla, „to je hrozně moc. Nemohu…“

„Můžeš a vezmeš,“ přerušil ji rázně Ragen. „To je to nejmenší, co pro tebe mohu udělat.“

Oči se jí zalily slzami. „Nevím, jak bych ti poděkovala,“ vydechla. „Tolik se bojím. Psaní pro cech nepokryje všechno a bez Graiga… Myslela jsem si, že se asi budu muset vrátit k žebrotě.“

„No tak, no tak,“ chlácholil ji Ragen a poplácal ji po rameni. „Něco takového my poslové nikdy nedopustíme. To bych tě radši vzal do vlastního domu, než bych tě nechal padnout tak hluboko,“ prohlásil.

„Ach, Ragene, to bys udělal?“ zvolala.

„Ještě jedna věc tu je,“ dodal Ragen. „Dar od Rusca Vepře.“ Zvedl prsten. „Chce, abys mu napsala, jestli jsi ho dostala.“

Při pohledu na nádherný prsten se Jenye znovu zalily oči slzami.

„Graig byl velmi oblíbený,“ poznamenal Ragen a navlékl jí prsten na prst. „Nechť je tento prsten symbolem jeho památky. Jídlo a peníze by měly tvé rodině nějaký čas vydržet. Snad si do té doby najdeš jiného manžela a staneš se Matkou. Ale pokud by se někdy věci vyvíjely tak černě, že bys měla pocit, že ten prsten musíš prodat, přijdeš nejdřív za mnou, rozumíš?“

Jenya přikývla, ale zatímco hladila prsten, oči měla sklopené a pořád plné slz.

„Slib mi to,“ nařídil jí Ragen.

„Slibuji,“ špitla Jenya.

Ragen přikývl a ještě jednou ji objal. „Jak budu moci, zajdu se na tebe podívat,“ slíbil. Když odcházeli, pořád plakala. Arlen se po ní ještě ohlédl.

„Vypadáš zmateně,“ poznamenal Ragen.

„To taky jsem,“ souhlasil Arlen.

„Jenyína rodina byli žebráci,“ vysvětloval Ragen. „Její otec je slepý a matka churavá. Ale měli štěstí, že měli zdravou a hezkou dceru. Když se provdala za Graiga, vynesla sebe i rodiče o dvě kasty výš. Vzal si je všechny tři k sobě, ačkoliv nikdy neměl nejvýnosnější trasy, vydělal dost, aby všichni vyšli a byli šťastní.“

Potřásl hlavou. „Jenže ona teď musí sama platit nájem a živit tři krky. A přitom ani nemůže chodit daleko z domu, protože rodiče nejsou schopni se o sebe postarat sami.“

„To je od tebe hezké, že jí pomáháš,“ usoudil Arlen. Hned se cítil o trochu líp. „Když se usmála, byla hezká.“

„Člověk sice nemůže pomoci všem, Arlene,“ poznamenal Ragen, „ale měl by udělat všechno pro to, aby pomohl těm, jimž může.“ Arlen přikývl.

Zahnuli na vinutou cestu nahoru do kopce a dojeli k velikému panskému sídlu. Rozlehlé pozemky obklopovala šest stop vysoká zeď s bránou a dům samotný měl dvě patra a tucty oken a ve všech se lesklo sklo. Byl větší než velký sál na Náhorních Slatinách, kam se o slunovratu vešli všichni z Tibbetské Říčky. Na sídle i zdi kolem panství byly zářivými barvami namalované chrany. V takovém nádherném, majestátním sídle, usoudil Arlen, určitě bydlí vévoda.

„Moje máma měla pohár z chraněného skla, tvrdého jako ocel,“ poznamenal s pohledem upřeným nahoru na okna. Z panství vyběhl nějaký mužík a běžel jim otevřít bránu. „Měla ho schovaný, ale občas, když přišla návštěva, ho vytahovala, aby předvedla, jak se třpytí.“ Jeli kolem zahrady netknuté řáděním jadrnců, kde několik rukou okopávalo zeleninu.

„To je jedno z mála sídel v Milnu, co mají všechna okna zasklená,“ sdělil mu pyšně Ragen. „Za chrany proti rozbití jsem zaplatil pěknou sumu.“

„Ten fígl znám,“ řekl Arlen, „ale skla se musí dotknout jadrnec, aby byly vidět.“

Ragen se uchechtl a potřásl hlavou. „To snad radši ne.“

Na panství byly i menší budovy, kamenné domky, z jejichž komínů se kouřilo, a všude chodili lidé. Jako v maličké vesničce i tady pobíhaly špinavé děti a ženy na ně při práci dohlížely. Když dojeli ke stájím, ve vteřině se objevil čeledín, vzal Noční oko za otěže a Ragenovi se klaněl a obskakoval ho, jako by byl Ragen slavný král.

„Myslel jsem si, že se nejdřív stavíme u tebe, než půjdeš k vévodovi,“ poznamenal Arlen.

Ragen se rozesmál. „Tohle je můj dům, Arlene! Copak sis myslel, že riskuji na pusté cestě pod širým nebem pro nic za nic?“

Arlen se podíval zpátky na dům a vyvalil oči. „Tohle všechno je tvoje?“ užasl.

„Všechno,“ potvrdil mu Ragen. „Vévodové jsou štědří k těm, kdo hledí jadrncům tváří v tvář.“

„Ale Graigův dům byl tak malý,“ podivil se Arlen.

„Graig byl dobrý chlap,“ povzdechl si Ragen, „ale tady nebyl nikdy nic víc než průměrný posel. Spokojil se s tím, že se každý rok vydal do Tibbetské Říčky a cestou objel ostatní vísky. Takový muž dokáže uživit rodinu, ale nic víc. Jenye to tentokrát vyneslo tolik peněz jen proto, že jsem prodal Vepřovi zboží navíc, které jsem zaplatil rovnou ze svého. Graig si obvykle musel půjčovat od cechu a ti si berou velký úrok.“

Dveře do domu jim s úklonou otevřel nějaký vysoký muž s kamenným výrazem a ve vybledlém modrém kabátci z barvené vlny. Obličej i šaty měl čisté, ostrý kontrast proti lidem na zahradě. Jakmile vstoupili, vyskočil na nohy chlapec ne o moc starší než Arlen a utíkal k širokému, mramorovému schodišti, kde visel provaz od zvonu. Domem se rozlehlo zvonění.

„Vidím, že tě štěstí opět neopustilo,“ zvolala za chvíli nějaká žena s černými vlasy, pronikavě modrýma očima a v tmavě modré říze, jemnější než cokoli, co kdy Arlen viděl. Na zápěstích a krku jiskřily šperky. S chladným úsměvem si je měřila z mramorového ochozu nad vstupní halou. Arlen v životě neviděl ženu tak krásnou a elegantní.

„Má žena Elissa,“ sdělil mu tiše Ragen. „Důvod k návratu… a důvod k odjezdu.“ Arlena napadlo, jestli nežertuje. Ta žena se netvářila moc nadšeně, že je vidí.

„Jednou tě jadrnci dostanou,“ poznamenala Elissa, když sestupovala ze schodů, „a já budu konečně volná a budu si moci vzít svého mladého milence.“

„To se nikdy nestane,“ řekl s úsměvem Ragen, přitáhl si ji k sobě a políbil ji. Pak se obrátil k Arlenovi a vysvětlil mu: „Elissa sní o dni, kdy zdědí mé jmění. Chráním se před jadrnci jak kvůli sobě, tak jí naschvál.“

Elissa se rozesmála a Arlen se uklidnil. „Kdopak to je?“ zeptala se. „Zatoulané mládě, které ti ušetří práci s naplněním mého břicha vlastním dítětem?“

„Jediná práce je rozmrazit tvé ztuhlé spodničky, má drahá,“ odpálil Ragen. „Dovol, abych ti představil Arlena z Tibbetské Říčky. Potkal jsem ho na cestě.“

„Na cestě?“ podivila se Elissa. „Je to ještě dítě!“

„Já nejsem žádné dítě!“ rozdurdil se Arlen a okamžitě se cítil jako hlupák. Ragen ho stroze sjel pohledem a Arlen sklopil oči.

Elissa nedala nijak najevo, že by si toho zlostného výbuchu všimla. „Sundej si zbroj a zkus najít koupelnu,“ nařídila manželovi, „smrdíš potem a rzí. Já se postarám o našeho hosta.“

Ragen odešel a Elissa zavolala na sluhu, aby udělal Arlenovi něco k jídlu. Vypadalo to, že Ragen má víc služebnictva, než je obyvatel v Tibbetské Říčce. Přinesli mu plátky studené šunky, tlusté patky chleba, k tomu hustou smetanu a mléko na zapití. Elissa se dívala, jak jí, a Arlen nebyl schopen vymyslet, co by tak řekl, a tak se soustředěně věnoval talíři.

Když dojídal smetanu, vstoupila služebná v šatech stejné barvy, jako měli muži kabátce, a poklonila se Elisse. „Pan Ragen vás očekává nahoře,“ sdělila jí.

„Díky, Matko,“ odpověděla Elissa. Přes obličej jí přelétl zvláštní výraz a nepřítomně si přejela rukou po břiše. Pak se usmála a podívala se na Arlena. „Odveď našeho hosta do koupelny,“ nařídila jí, „a nenech ho vylézt, dokud nezjistíš, jakou barvu má jeho kůže.“ Rozesmála se a plavně odšustila z místnosti.

Arlen, zvyklý stát ve škopku a polévat se studenou vodou, se při pohledu na Ragenovu hlubokou kamennou vanu necítil volně. Počkal, až služebná Margrit nalije do vany kotel vroucí vody, aby z lázně vyhnala chlad. Byla vysoká, jako všichni v Milnu, měla laskavé oči a zpod čepce vykukovaly medové vlasy, místy prokvetlé šedinami. Když se Arlen svlékal, obrátila se zády a počkala, až vleze do vany. Když pak uviděla sešité rány na zádech, vyjekla a rychle se k němu naklonila, aby mu je prohlédla.

„Au!“ zařval Arlen, když stiskla nejhořejší ránu.

„Nebuď takové mimino,“ vyhubovala mu, promnula palec s ukazováčkem a přičichla k nim. Pak postupovala šrám za šrámem po zádech dolů a Arlen zatínal zuby. „Máš větší štěstí, než tušíš,“ poznamenala nakonec. „Když mi Ragen říkal, že jsi byl zraněný, myslela jsem si, že je to určitě jen škrábnutí, ale toto…“ Odfrkla si. „Copak ti máma neřekla, že se nemáš v noci toulat venku?“

Ostrá odpověď odumřela ve vzlyku. Arlen si skousl ret a zařekl se, že nebude plakat. Margrit si toho všimla a okamžitě zněžněla. „Hojí se ti to dobře,“ poznamenala, vzala mýdlo a začala mu rány jemně omývat. Arlen skřípal zubama. „Než se vykoupeš, připravím ti obklady a čisté obvazy.“

Arlen přikývl. „Ty jsi Elissina matka?“ zeptal se.

Žena se rozesmála. „U Stvořitele, chlapče, co tě přivedlo na takový nápad?“

„Ona ti říkala ‚Matko‘,“ vysvětlil Arlen.

„Protože jsem,“ řekla Margrit pyšně. „Dva synové a tři dcery a jedna bude sama brzy Matkou.“ Smutně potřásla hlavou. „Chudák Elissa, taková bohatá a pořád Dcera, a to už překročila třicítku! Jednomu to láme srdce.“

„To je tak důležité být mámou?“ vyzvídal Arlen.

Žena si ho změřila, jako by se jí ptal, jestli je důležitý vzduch. „Co může být důležitější než mateřství?“ opáčila. „Je povinností každé ženy rodit děti, aby město zůstalo při síle. Proto mají Matky na dopoledním trhu nejlepší příděly a právo prvního výběru. Proto se celý vévodův poradní sbor skládá z Matek. Muži jsou dobří na bourání a stavění, ale politiku a listiny je lépe nechat na ženách, které chodily do školy Matek. Proto také Matky volí nového vévodu, když ten starý odejde!“

„Tak proč není i Elissa?“ zeptal se Arlen.

„Z nedostatku snahy to není,“ uznala Margrit. „Tak si říkám, že to zkouší zrovna teď. Šest týdnů na cestě udělá z každého muže býka a já jsem uvařila čaj plodnosti a nechala jsem jí ho na nočním stolku. Možná to pomůže, i když každý hlupák ví, že nejlepší doba na dělání dětí je těsně před svítáním.“

„A proč už si nějaké neudělali?“ podivil se Arlen. Věděl, že dělání dětí má něco společného s hrami, které chtěly hrát Renna a Beni, ale ohledně přesnější představy postupu dosud tápal.

„To ví jen Stvořitel,“ odpověděla Margrit. „Možná je jalová Elissa, možná Ragen, i když to by byla velká škoda. Tak dobrých mužů jako on je málo. Miln potřebuje jeho syny.“

Povzdechla si. „Elissa má štěstí, že ji neopustil nebo si neudělal dítě s nějakou služebnou. Stvořitel ví, že by byly svolné.“

„On by opustil svou ženu?“ vyděsil se Arlen.

„Nekoukej se tak překvapeně, chlapče,“ zasmála se Margrit. „Muži potřebují dědice a získají je jakýmkoli způsobem. Vévoda Euchor má už třetí manželku a pořád se může pochlubit jen dcerami!“

Potřásla hlavou. „Ale ne tak Ragen. Někdy se rvou jako jadrnci, ale on miluje Elissu nad slunce samotné. Nikdy by ji neopustil. Ani Elissa jeho, navzdory všemu, čeho se vzdala.“

„Vzdala?“ podivil se Arlen.

„Ona byla šlechtična, víš,“ vysvětlovala Margrit. „Její matka je ve vévodské radě. Elissa také mohla sloužit vévodovi, kdyby si vzala šlechtice a otěhotněla. Ale ona se proti matčině vůli provdala níž a vzala si Ragena. Od té doby spolu nemluví. Teď je Elissa kupcová, i když dost zámožná. Škola Matek je jí odepřena, nikdy nebude mít ve městě žádné vysoké postavení a už vůbec ne ve vévodských službách.“

Když mu Margrit vymývala rány a sbírala šaty z dlaždic, Arlen mlčel. Znechuceně se ošklíbala nad dírami a špínou. „Než se odmočíš, tak to vyspravím, jak jen to půjde,“ slíbila mu a nechala ho v lázni samotného. Zatímco byla pryč, snažil se Arlen nějak pochopit všechno, co mu řekla, ale spoustě věcem nerozuměl.

Margrit Arlenovi tak trochu připomínala Catrin, Ruscovu dceru. „Ta ti vyklopí všechna tajemství na světě, jen aby se mohla poslouchat o trochu déle,“ říkávala o ní Silvy.

O něco později se Margrit vrátila s čistými, i když nepadnoucími šaty. Obvázala mu rány a přes jeho protesty mu pomohla s oblékáním. Rukávy od tuniky si musel ohrnout, aby vůbec našel ruce, a kalhoty taky, aby si na ně nešlapal, ale poprvé po několika týdnech se cítil čistý.

Dal si s Ragenem a Elissou časnou večeři. Ragen si mezitím přistřihl vousy, svázal vlasy a oblékl jemnou bílou košili, tmavě modrou kozinkovou vestu a rajtky.

Na počest Ragenova příjezdu porazili prase a stůl se teď prohýbal pod vepřovými kotletami, žebírky, plátky slaniny a šťavnatými jelity. K tomu se podávaly džbány chlazeného piva a čisté, studené vody. Elissa svraštila čelo, když Ragen pokynul sluhovi, aby nalil Arlenovi pivo, ale neřekla nic. Po malých doušcích upíjela víno ze sklínky tak křehké, až měl Arlen strach, aby ji její štíhlé prsty nerozmáčkly. Měli dozlatova vypečený chléb bělejší, než kdy viděl, a mísy vařených tuřínů a brambor, hojně maštěných máslem.

Když se na to jídlo díval a v ústech se mu sbíhaly sliny, nemohl si pomoci, musel myslet na lidi ve městě, kteří žebrají o jídlo. Ale hlad brzy přemohl svědomí a Arlen si bral od všeho a nakládal si na talíř znovu a znovu.

„Stvořiteli, kam to všechno dáváš?“ zvolala Elissa a užasle spráskla ruce, když se dívala, jak Arlen vyjídá další talíř. „To máš v břiše díru?“

„Nevšímej si jí, Arlene,“ poradil mu Ragen. „Ženy poletují celý den v kuchyni, a pak se bojí vzít si víc než ždibec, aby nevypadaly nezpůsobně. To muži, ti umí ocenit jídlo líp.“

„Nu, on má vlastně pravdu,“ povzdechla si Elissa a zvedla oči k nebesům. „Ženy prostě nedokážou oceňovat drobné radosti života tak jako muži.“ Ragen sebou překvapeně trhnul, až rozlil pivo, a Arlen si uvědomil, že ho Elissa pod stolem kopla. Začínal jí přicházet na chuť.

Po večeři se objevilo páže v šedém heroldském pláštíku, na kterém byl vepředu erb – vévodský štít. Páže připomnělo Ragenovi schůzku, posel si povzdechl, ale ujistil ho, že už jdou.

„Takhle Arlen k vévodovi nemůže,“ protestovala Elissa. „Přece nemůže předstoupit před Jeho Milost jako žebrák.“

„S tím se nedá nic dělat, lásko,“ namítl Ragen. „Do západu slunce zbývá jen pár hodin. Za tu dobu nestihneme ani přivést krejčího.“

Elissa se s tím nehodlala smířit. Dlouho si chlapce pozorně prohlížela, pak luskla prsty a rázně vyšla z místnosti. Brzy se vrátila s modrým kabátcem a vyleštěnými koženými holínkami.

„Jedno naše páže je zhruba v tvém věku,“ sdělila Arlenovi, když mu pomáhala do vesty a holínek. Kabátec měl krátké rukávy a boty ho tlačily, ale paní Elissa konečně vypadala spokojeně. Projela mu vlasy hřebenem a poodstoupila.

„Ujde to,“ řekla s úsměvem. „Před vévodou pamatuj na své vychování, Arlene,“ kladla mu na srdce. Arlen, který se v nepadnoucích šatech cítil značně stísněně, se usmál a přikývl.

*

Vévodská tvrz, to bylo chraněné hradiště v chraněném hradišti Milnu. Přes dvacet stop vysoké hradby, dokonalá kamenická práce, těžce chraněná a střežená kopiníky ve zbroji. Bránou vjeli na rozlehlé nádvoří, které obepínalo celý palác. Palác překonával i Ragenovo sídlo, měl tři patra a věže ještě dvakrát tak vysoké. Na každém kameni se skvěly velké, výrazné chrany. V oknech se lesklo sklo.

Nádvoří střežili ozbrojenci a všude pobíhala pážata ve vévodských barvách. V potu tváře tu pracovalo na sto řemeslníků: tesaři, kameníci, kováři a řezníci. Arlen viděl sýpky a dobytek i zahrady ještě mnohem větší než Ragenovy. Připadalo mu, že kdyby vévoda zavřel bránu, může ve své tvrzi vydržet navěky.

Když se za nimi zabouchly těžké dveře do paláce, hluk a pachy nádvoří odumřely. Ve vstupní síni ležel široký běhoun, na studených kamenných zdech visely tapisérie. Vyjma několika strážných nebylo nikde vidět jediného muže. Zato se tu cílevědomě pohybovala spousta žen a široké sukně jen šustily. Některé měly břidlicové tabulky a prováděly výpočty, jiné zapisovaly výsledky do těžkých knih. Mezi nimi panovačně procházelo několik mnohem nákladněji oblečených žen, které dohlížely na práci ostatních.

„Vévoda je v audienční síni,“ sdělila jim jedna. „Už vás hodnou chvíli očekává.“

Před vévodskou audienční síní se vinul dlouhý zástup lidí. Byly to převážně ženy s brky a lejstry, ale mezi nimi postávalo i pár vybraně oděných mužů.

„Nižší prosebníci,“ vysvětloval Ragen, „všichni doufají v minutu vévodova času, než začne vyzvánět večerní zvon a oni budou vyvedeni ven.“

Nižší prosebníci si zjevně bolestně uvědomovali, že denního světla zbývá pomálu, a nepokrytě se spolu hašteřili, kdo je na řadě. Ale jakmile zahlédli Ragena, veškeré brebentění utichlo. Když posel kráčel kolem a předcházel celý zástup, všichni prosebníci zmlkli a vzápětí vyrazili v jeho šlépějích jako psi dychtící po žrádle. Šli za ním až ke vchodu, kde je nasupený pohled strážných přikoval na místo, a když Ragen s Arlenem vstoupili, namačkali se kolem dveří, aby slyšeli.

V audienční síni vévody Euchora z Milnu se Arlen cítil jako trpaslík. Klenutý strop se vznášel několik pater nad hlavou, na obrovských mramorových sloupech kolem Euchorova trůnu hořely pochodně zasunuté do držáků a na každém jednom sloupu byly vytesané chrany.

„Vyšší žadatelé,“ objasnil mu tiše Ragen o lidech, kteří korzovali po síni. „Mají sklony se houfovat.“ Bradou ukázal na velkou skupinu mužů postávajících blízko u dveří. „Kupečtí magnáti,“ řekl. „Rozhazují zlato za právo postávat v paláci a čmuchat po novinkách nebo nějakém šlechtici, který by si vzal jejich dceru. Tamhleto,“ ukázal bradou na hlouček stařen stojících před kupci, „je rada Matek; čekají, až budou moci Euchorovi podat denní hlášení.“

O kousek blíž k trůnu stála poklidně a důstojně skupina mužů v opáncích a prostých hnědých kutnách. Pár z nich šeptem mluvilo, ostatní lapali každé jejich slovo. „Každý dvůr potřebuje své duchovní,“ vysvětlil mu Ragen.

Nakonec ukázal na hejno nákladně oděných lidí střečkujících kolem vévody a obsluhovaných houfem sloužících roznášejících těžké podnosy s jídlem a pitím. „Vévodští,“ sdělil Arlenovi. „Vévodovi synovci, neteře, bratranci, sestřenice a bratranci přes koleno třikrát odmrštění, a všichni se hlučně dožadují slyšení a sní o tom, co by bylo, kdyby Euchor vyklidil trůn bez dědice. Vévoda je nesnáší.“

„Proč je prostě nepošle pryč?“ zeptal se Arlen.

„Protože to jsou vévodští,“ odpověděl Ragen, jako by se tím všechno vysvětlovalo.

Když byli v půlce cesty k vévodskému trůnu, vykročila k nim nějaká vysoká žena. Dozadu sčesané vlasy zahalené plachetkou, obličej svraskalý a vrásky tak hluboké, jako by měla do lící vyřezané chrany. Pohybovala se s důstojností stáří, ale malý lalok pod bradou se třásl vlastním tempem. Působila jako Selia; žena zvyklá velet a být bez řečí poslouchána. Změřila si Arlena a ofrněla se, jako by zvětřila hromadu hnoje. Pohledem zpražila Ragena.

„Euchorova komoří Jone,“ zamumlal Ragen, dokud ještě byli z doslechu. „Matka, vévodská a osmá odnož jadrnců. Nezastavuj se, dokud se nezastavím já, jinak tě během mého slyšení u vévody nechá čekat ve stájích.“

„Tvé páže bude muset počkat v síni, posle,“ oznámila jim Jone a zastoupila jim cestu.

„To není mé páže,“ sdělil jí Ragen a šel dál. Arlen s ním držel krok a komoří byla nucena obětovat svou důstojnost a uskočit jim z cesty.

„Jeho Milost nemá čas na kdejakého pouličního pobudu, Ragene!“ zasyčela a přidala, aby s ním udržela krok. „Kdo je to?“

Ragen se zastavil a Arlen se zastavil s ním. Ragen se obrátil, změřil si ji pohledem a naklonil se k ní blíž. Matka Jone byla možná vysoká, ale Ragen byl vyšší a vážil třikrát tolik. Před takovou hmotností se chtě nechtě stáhla i Matka Jone.

„Je to chlapec, kterého jsem se prostě rozhodl přivést s sebou,“ procedil skrz zuby. Vrazil jí mošnu plnou dopisů a Jone ji bezděky převzala. A rázem se kolem ní srotili kupci, rada Matek i pastýřští akolyté.

I vévodští zaznamenali ten rozruch a rychle si vyměňovali poznámky a gesta. Pak se najednou polovina dvořanů odtrhla a Arlen si uvědomil, že to byli jen honosněji oblečení sluhové. Vévodští se chovali, jako by se nedělo nic, co by stálo za povšimnutí, ale jejich sloužící se strkali stejně urputně jako všichni ostatní, jen aby se dostali blíž k mošně.

Jone předala dopisy své služebné a rychle se hrnula k trůnu ohlásit Ragena, ale vůbec se nemusela obtěžovat. Ragenův příchod vyvolal takový rozruch, že si ho těžko mohl někdo nevšimnout, a i Euchor už se díval, jak se k němu posel blíží.

Vévoda byl zavalitý muž hodně přes padesát, s vlasy sůl a pepř a hustým vousem. Na sobě měl zelenou tuniku, čerstvě ušpiněnou od umaštěných prstů, zato bohatě krumplovanou zlatem, a plášť lemovaný kožešinou. Na prstech se mu třpytily prsteny a na hlavě zlatý kruh.

„Konečně ses uráčil poctít nás svou přítomností,“ zvolal vévoda, ale zjevně to platilo spíš ostatním v síni než Ragenovi. A opravdu, ta poznámka vyvolala mezi vévodskými mnoho pokyvování a šuškání; i z chumlu kolem pošty se vynořilo několik hlav.

„Nejsou snad mé záležitosti dostatečně naléhavé?“ zeptal se.

Ragen ani nehnul brvou, jen přistoupil ke stupínku a zahleděl se vévodovi zpříma do očí. „Pětačtyřicet dní odtud do Angiers a zpět přes Tibbetskou Říčku!“ pronesl nahlas. „Sedmatřicet nocí spánku pod širým nebem, zatímco na moje chrany doráželi jadrnci!“ Ani na okamžik nespustil oči z vévody, ale Arlen věděl, že i on hovoří pro síň. Většina shromážděných při jeho slovech zbledla a zachvěla se.

„Šest týdnů z domova, Tvoje Milosti,“ dodal Ragen o něco tišeji, ale přesto tak, aby se to doneslo ke všem uším. „Odpíráš mi lázeň a večeři s manželkou?“

Vévoda zaváhal a očima letmo přelétl dvůr. Nakonec zaburácel smíchy „Ovšemže ne!“ zvolal. „Uražený vévoda může člověku ztrpčit život, ale ani zpoloviny tolik jako uražená manželka!“

Dvůr propukl v smích a napětí opadlo. „Se svým poslem si promluvím o samotě!“ zaburácel vévoda, jakmile smích utichl. Ti, kteří dychtili po novinkách, reptali, ale Jone naznačila své služebné, aby odešla i s dopisy, a to odvedlo většinu dvora s ní. Vévodští chvíli otáleli, pak Jone tleskla, až nadskočili a v zástupu odpochodovali tak rychle, jak jim to jen důstojnost dovolovala.

„Zůstaň,“ zašeptal Ragen Arlenovi a sám se zastavil v uctivé vzdálenosti od trůnu. Jone kývla na strážné, ti zavřeli těžké dveře a zůstali uvnitř. Na rozdíl od mužů u brány vypadali tihle ostražitě a profesionálně. Jone se odebrala na své místo po boku svého pána.

„Tohle už mi před dvořany nikdy nedělej!“ zavrčel Euchor, když byli všichni pryč.

Posel se lehce uklonil na znamení, že rozumí, ale dokonce i Arlenovi to připadalo neupřímné. Chlapec byl bázní bez sebe. Ragen byl vší bázně prost.

„Přivážím zprávy z Říčky, Tvoje Milosti,“ začal Ragen.

„Z Říčky?“ vybuchl Euchor. „Co je mi do nějaké Říčky? Co zpráva od Rhinebecka?“

„Prožili krušnou zimu bez soli,“ pokračoval Ragen, jako by vévoda nic neřekl. „A došlo tam k útoku…“

„Do temnot, Ragene!“ rozčílil se Euchor. „Rhinebeckova odpověď může ovlivnit celý Miln na roky dopředu, takže mě ušetři porodních seznamů a sčítání sklizně z nějakého mizerného, mrňavého zapadákova!“

Arlen se zajíkl a bojácně se stáhl za Ragena, ale ten mu jen konejšivě stiskl loket.

Euchor ještě přitlačil. „Objevili snad v Tibbetské Říčce zlato?“ vyjel na něj.

„Ne, pane,“ odpověděl Ragen, „ale…“

„Otevřela Slunečná Pastvina uhelné doly?“ přerušil ho Euchor.

„Ne, pane.“

„Objevili snad ztracené bojové chrany?“

Ragen zavrtěl hlavou. „Ovšemže ne…“

„Přitáhl jsi alespoň zpátky dost rýže, aby mi zisk pokryl náklady na tvou cestu tam a zpět?“ otázal se Euchor.

„Ne,“ zachmuřil se Ragen.

„Dobrá,“ odtušil Euchor a zamnul si ruce, jako by si z nich stíral prach. „Takže se s Tibbetskou Říčkou nemusíme zabývat dalšího půldruhého roku.“

„Rok a půl je moc dlouho,“ odvážil se namítnout Ragen. „Ti lidé potřebují…“

„Tak si tam choď zadarmo,“ uťal ho vévoda, „abych si to mohl dovolit.“

Když Ragen okamžitě neodpověděl, Euchor se spokojeně usmál s vědomím, že tento spor vyhrál. „Jaké jsou zprávy z Angiers?“ otázal se.

„Mám dopis od vévody Rhinebecka,“ povzdechl si Ragen a sáhl do kapsy u pláště. Vytáhl tenký svitek zapečetěný voskem, ale vévoda nad ním jen netrpělivě mávl rukou.

„Prostě mi to řekni, Ragene! Ano či ne?“

Ragen přimhouřil oči. „Ne, pane,“ odpověděl. „Jeho odpověď zní ne. Poslední dva náklady jsou ztraceny se vším všudy vyjma hrstky mužů. Vévoda Rhinebeck si nemůže dovolit poslat další. Jeho lidé rychleji kácet nemohou a on teď potřebuje stavební dříví víc než sůl.“

Vévoda zbrunátněl v obličeji tak, že Arlen dostal strach, aby nepraskl. „Zatraceně, Ragene!“ zařval a praštil pěstí do stolu. „Já to dřevo potřebuji!“

„Jeho Milost usoudila, že ho potřebuje víc, na opravdu Říčního Mostu,“ odpověděl klidně Ragen, „na jižním břehu Meznice.“

Vévoda Euchor zasyčel a do očí vstoupil vražedný lesk.

„To je dílo Rhinebeckova prvního ministra,“ poznamenala Jone. „Janson se už léta snaží získat Rhinebeckovi podíl z mostného.“

„A proč se spokojit s podílem, když můžeš mít všechno?“ souhlasil Euchor. „Cos mu sdělil, že udělám, až mi to vyřídíš?“

Ragen pokrčil rameny. „Není na poslovi, aby se něčeho domýšlel. Co jsem měl podle tebe říct?“

„Že lidé z dřevěných hradišť by neměli zakládat požáry na dvorech jiných lidí,“ zahřměl Euchor. „Nemusím ti snad připomínat, Ragene, jak je to dřevo pro Miln důležité. Naše zásoby uhlí se tenčí a bez otopu jsou nám všechny rudy v dolech k ničemu a polovina města zmrzne! To mu raději ten jeho nový Říční Most osobně podpálím, než bych to nechal zajít tak daleko!“

Ragen se uklonil na znamení, že tu skutečnost bere na vědomí. „To vévoda Rhinebeck ví,“ odvětil. „Zmocnil mne, abych ti přednesl jeho návrh.“

„A to je?“ opáčil Euchor a povytáhl obočí.

„Materiál na opravu Říčního Mostu a polovina mostného,“ uhodla Jone dřív, než Ragen stihl otevřít ústa. Úkosem se na posla podívala. „A Říční Most zůstane na angierské straně Meznice.“

Ragen přikývl.

„Temnoty!“ zaklel Euchor. „U Stvořitele, Ragene, na čí straně vlastně jsi?“

„Já jsem posel,“ odvětil hrdě Ragen. „Já nejsem na ničí straně, já prostě vyřizuji, co mi bylo sděleno.“

Vévoda Euchor vyletěl na nohy. „Tak mi řekni, za co tě, při nočních temnotách, platím!“ zahřímal.

Ragen sklopil hlavu. „Chtěl bys jít raději osobně, Tvoje Milosti?“ zeptal se uhlazeně.

Vévoda zbledl a neodpověděl. Arlen vycítil, jaká síla čiší z té prosté Ragenovy poznámky. Pokud to vůbec bylo možné, jeho touha stát se poslem ještě vzrostla.

Vévoda nakonec odevzdaně přikývl. „Promyslím to,“ pravil. „Už se připozdívá. Můžeš jít.“

„Je tu ještě jedna věc, pane,“ dodal Ragen a popostrčil dopředu Arlena, ale Jone už dala strážným znamení, aby otevřeli dveře, a do síně se zase navalili vyšší žadatelé. Vévoda ztratil o posla zájem.

Když Jone sestoupila od Euchora, Ragen ji zastavil. „Matko,“ oslovil ji, „jde o toho chlapce…“

„Mám moc práce, posle,“ odfrkla si Jone. „Snad by ses měl ‚rozhodnout‘ přivést ho někdy jindy, až budu mít víc času.“ Zvedla bradu a odšustila.

Přistoupil k nim nějaký kupec, jednooký obr, v druhém důlku zůstal jen hrbol zjizvené kůže. Na prsou měl symbol jezdce na koni s kopím a mošnou. „Je milé vidět tě zase živého a zdravého, Ragene,“ pozdravil. „Zajdeš ráno do cechu podat hlášení?“

„Cechmistře Malcume,“ zvolal Ragen a poklonil se. „Rád tě vidím. Na cestě jsem narazil na tohoto chlapce, Arlena,…“

„Mezi osadami?“ zeptal se překvapeně cechmistr. „Ty snad nemáš rozum, chlapče!“

„Několik dní mezi osadami,“ zdůraznil Ragen. „Ten chlapec zná chrany líp než mnohý posel.“ Malcum vyklenul obočí.

„Chce se stát poslem,“ dodal Ragen.

„Úctyhodnější řemeslo sis ani vybrat nemohl,“ sdělil Malcum Arlenovi.

„V Milnu nikoho nemá,“ pokračoval Ragen. „Myslel jsem si, že by mohl nastoupit do učení k cechu…“

„Ale no tak, Ragene,“ přerušil ho Malcum, „víš stejně dobře jako každý jiný, že do učení bereme jen registrované chraničáře. Zkus cechmistra Vincina.“

„Ten chlapec už chrany zná,“ naléhal Ragen, i když mnohem uctivěji, než když mluvil s vévodou Euchorem. Cechmistr Malcum byl ještě rozložitější než Ragen a nezdálo se, že by se dal zastrašit řečmi o nocích pod širým nebem.

„Pak by mu nemělo dělat žádný problém přesvědčit chraničářský cech, aby ho zaregistroval,“ odtušil Malcum a odvrátil se. „Uvidíme se ráno,“ zavolal přes rameno.

Ragen se rozhlédl kolem a v houfu kupců zahlédl někoho dalšího. „Pohni, Arlene,“ zamručel a už si to rázoval přes síň. „Cechmistře Vincine!“ zavolal už z dálky.

Muž vzhlédl, oddělil se od svých druhů a šel jim vstříc. Ragenovi se poklonil, ale byla to poklona zdvořilá, nikoli podlézavá. Vincin měl napomádovanou černou kozí bradku a vlasy ulízané dozadu. Na buclatých prstech se třpytily prsteny. Na prsou měl symbol klíčové chrany, té, která sloužila jako základ všech ostatních chran v síti.

„Co pro tebe mohu udělat, Ragene?“ zeptal se cechmistr.

„Tento chlapec, Arlen, je z Tibbetské Říčky,“ sdělil mu Ragen a ukázal na Arlena. „Osiřel po útoku jadrnců, v Milnu nemá žádné příbuzné a chce se vyučit na posla.“

„To je všechno moc hezké, Ragene, ale co to má co dělat se mnou?“ zeptal se Vincin. O Arlena sotva zavadil pohledem.

„Malcum ho nepřijme, dokud nebude registrovaný u chraničářů,“ odpověděl Ragen.

„No, to je problém,“ souhlasil Vincin.

„Ten chlapec už umí chranit,“ dodal Ragen. „Kdybys mohl nějak zařídit, aby…“

Vincin už vrtěl hlavou. „Je mi líto, Ragene, ale nesnaž se mne přesvědčit, že nějaké venkovské trdlo z nějakého zapadákova umí chranit tak dobře, abych ho mohl zaregistrovat.“

„Jeho chrany uťaly hnátu skalnímu démonovi,“ dodal Ragen.

Vincin se rozesmál. „Pokud nemáš tu hnátu s sebou, Ragene, tak si tyhle povídačky schovej pro žongléry.“

„A nemohl bys zařídit, aby ho někdo přijal do učení?“ zeptal se posel.

„Může platit učňovské poplatky?“ opáčil Vincin.

„Je to sirotek z cesty,“ namítl Ragen.

„Možná bych našel chraničáře, který by ho přijal za sluhu,“ navrhl cechmistr.

Ragen se zachmuřil. „Ale stejně děkuju,“ řekl a odvedl Arlena pryč.

Spěšně se vraceli na Ragenovo sídlo, slunce rychle zapadalo a Arlen se díval, jak se rušné milnské ulice vyprazdňují a lidé pečlivě kontrolují chrany na dveřích a zasouvají petlice. I přes dlážděné ulice a silné, chraněné hradby se všichni na noc zavírali.

„Nemohu uvěřit tomu, jak jsi mluvil s vévodou,“ poznamenal za chůze Arlen.

Ragen se uchechtl. „První pravidlo poslovského řemesla, Arlene,“ poučil ho. „Kupci a vévodští tě možná platí, ale kdyby ses nechal, šlapali by ti po hlavě. Před nimi se musíš chovat jako král a nikdy nezapomínat, kdo tady riskuje život.“

„Na Euchora to zapůsobilo,“ souhlasil Arlen.

Ragen se při tom jméně zakabonil. „Prase jedno sobecké,“ odplivl si. „Nezajímá ho nic než vlastní kapsa.“

„To je v pohodě,“ řekl Arlen. „Minulý podzim přežila Říčka bez soli. Zvládnou to zas.“

„Snad,“ připustil Ragen, „ale není to nutné. A ty! Slušný vévoda by se zeptal, proč jsem s sebou do jeho síně přivedl takového chlapce. Slušný vévoda by tě nechal udělat chrany na trůnu, aby ses nemusel potloukat po ulicích jako žebrák. A Malcum nebyl o nic lepší! Pohltilo by ho snad Jádro, kdyby tě vyzkoušel? A Vincin! Kdybys měl na ty zatracené poplatky, tak by ti ten bastard jeden lakomý sehnal mistra, který by tě vzal do učení do západu slunce! Sluha, povídá!“

„Copak učedník není sluha?“ zeptal se Arlen.

„Ani v nejmenším,“ zvolal Ragen. „Učedníci jsou kupecká kasta. Naučí se obchodovat a pak se pustí do podnikání buď sami, nebo s nějakým mistrem. Sluhové nebudou nikdy ničím, pokud se výhodně neožení, a já bych byl zplozencem Jádra, kdybych dopustil, aby z tebe udělali něco takového.“

Upadl do mlčení a Arlen, byť dosud zmatený, usoudil, že nemá smysl na něj dál dotírat.

*

Brzy poté, co překročili Ragenovy chrany, padla úplná tma a Margrit uložila Arlena do hostinského pokoje velkého jako polovina celého Jephova domu. Uprostřed byla postel tak vysoká, že na ni Arlen musel vyskočit, a protože nikdy nespal na ničem jiném než na zemi nebo tvrdém slamníku, lekl se, když se zabořil do měkké matrace.

Rychle ho zmohla dřímota, ale brzy ho probudily vzrušené hlasy. Vyklouzl z postele, vyplížil se z pokoje a šel po sluchu. Chodby velkého sídla zely prázdnotou, sloužící už šli spát. Arlen došel až ke schodišti, kde byly hlasy zřetelnější. Byl to Ragen s Elissou.

„…ho vezmeme k sobě a dost,“ slyšel Elissu. „Poslovství beztak není práce pro kluka!“

„Ale on to chce,“ namítl Ragen.

Elissa si odfrkla. „Dát Arlena k někomu jinému z tebe nesejme odpovědnost za to, žes ho vzal do Milnu, místo abys ho odvedl domů.“

„Do trusu démoního,“ zavrčel Ragen. „Ty prostě chceš někoho, komu bys mohla ve dne v noci dělat matku.“

„Ještě to sváděj na mě!“ zasyčela Elissa. „To ty sis vzal Arlena na zodpovědnost, když ses rozhodl, že ho neodvedeš zpátky do Tibbetské Říčky! Je načase si to přiznat a přestat hledat někoho, kdo by se o něj postaral.“

Arlen napínal uši, ale Ragen hodnou chvíli nic neříkal. Nejraději by sešel dolů a vložil se do toho. Věděl, že to Elissa myslí dobře, ale už ho otravovali dospělí, kteří mu plánovali život.

„Tak jo,“ povzdechl si nakonec Ragen. „Co kdybych ho poslal ke Cobovi? Ten ho nebude podporovat v tom, aby se stal poslem. Zaplatím plnou sazbu a my budeme moci do dílny pravidelně docházet a dohlížet na něj.“

„To je, myslím, skvělý nápad,“ souhlasila Elissa. Podle hlasu ji zlost zřejmě opustila. „Ale není žádný důvod, aby nemohl Arlen bydlet tady, místo aby spal na tvrdé lavici v nějakém zaneřáděném skladu.“

„Učednictví nemá být pohodlné,“ namítl Ragen. „Jestli se má vyučit na chraničáře, tak tam bude muset být od svítání do soumraku, a jestli se i potom bude chtít stát poslem, bude potřebovat veškeré zkušenosti, jaké jen může získat.“

„Dobrá,“ odsekla Elissa, ale o chvíli později jí hlas zněžněl. „Tak mi pojď vložit do břicha dítě,“ zavrkala.

Arlen utíkal zpátky do svého pokoje.

*

Jako vždycky otevřel Arlen oči před rozbřeskem, ale v první chvíli si myslel, že ještě spí a vznáší se na obláčku. Pak si vzpomněl, kde je, protáhl se a vychutnal si jemnost a měkkost péřové matrace a polštáře i teplo silné prošívané deky. Oheň v pokojovém krbu už dohořel, zůstaly jen žhavé uhlíky.

Pokušení zůstat v posteli bylo silné, ale močový měchýř mu pomohl vzepřít se měkké náruči. Sklouzl na studenou podlahu a dle Margritiných pokynů vytáhl zpod postele nočníky. Do jednoho ulevil měchýři, do druhého střevům a oba nechal u dveří sběračům na využití na zahradách. Půda v Milnu byla kamenitá a místní nic nepromrhali.

Pak šel k oknu. Večer na něj zíral, dokud mu neklesla víčka, ale to sklo ho fascinovalo pořád. Vypadalo jako naprosté nic, ale bylo tvrdé a na dotek nepoddajné. Jako chranová síť. Přejel po skle prstem a ve sraženém ranním oparu se udělala šmouha. Vzpomněl si na chrany z Ragenova přenosného kruhu a udělal ze šmouhy symbol. Pak nakreslil několik dalších a průběžně dýchal na sklo, mazal své dílo a začínal nanovo.

Když toho měl dost, natáhl si šaty a šel dolů, kde našel Ragena. Seděl u okna, popíjel čaj a díval se na východ slunce nad horami.

„Vstáváš brzy,“ poznamenal s úsměvem Ragen. „Jednou z tebe třeba opravdu bude posel,“ dodal a Arlen se dmul pýchou.

„Dneska tě představím jednomu svému příteli,“ sdělil mu Ragen. „Chraničářovi. Učil mě, když jsem byl v tvém věku, a zrovna potřebuje učedníka.“

„Nemohl bych prostě jít do učení k tobě?“ zeptal se plný naděje Arlen. „Já umím pracovat.“

Ragen se uchechtl. „O tom nepochybuji,“ řekl, „ale já jsem mizerný učitel a trávím víc času mimo město než tady. U Coba se naučíš hodně. On byl poslem ještě dřív, než jsem se já narodil.“

To Arlena rozjařilo. „Kdy ho uvidím?“ zeptal se.

„Slunce už vyšlo,“ odpověděl Ragen. „Nic nám nebrání vyrazit hned po snídani.“

Brzy poté za nimi sešla do jídelny i Elissa. Sloužící jim prostřeli na velkém jídelním stole, přinesli slaninu, šunku, chléb s medem, vejce, brambory a velká pečená jablka. Arlen to do sebe házel jako hladový vlk, už byl celý žhavý vyrazit ven do města. Když dojedl, seděl, upřeně sledoval, jak Ragen jí, a nervózně sebou šil, protože Ragen si ho nevšímal a jedl k zbláznění pomalu.

Konečně odložil vidličku a otřel si ústa. „Tak dobrá,“ pravil a vstal. „Můžeme jít.“ Arlen se rozzářil a vyskočil.

„Ne tak rychle,“ zarazila je Elissa a oba na místě strnuli. Arlena zaskočilo, jakou strunu v něm ta slova rozezněla; vyvolala vzpomínku na matku a Arlen zaťal zuby, aby potlačil nával emocí.

„Nikam nepůjdete, dokud nepřijde krejčí vzít Arlenovi míry,“ prohlásila.

„K čemu?“ podivil se Arlen. „Margrit mi šaty vyprala a zalátala všechny díry.“

Ragen se Arlena zastal. „Oceňuji tvou péči, lásko,“ pravil, „ale schůzku s vévodou máme za sebou, takže na nové šaty už není žádný spěch.“

„O tom nemůže být ani řečí,“ prohlásila Elissa a uraženě se narovnala. „Nepřipustím, aby host našeho domu chodil jako nuzák.“

Posel pohledem zhodnotil výhrůžné vrásky na manželčině čele a povzdechl si. „Nechme to být, Arlene,“ zamumlal. „Nikam nepůjdeme, dokud nebude spokojená.“

Zanedlouho dorazil krejčí, drobný mužík s hbitými prsty, který zauzlíkovanými provázky prozkoumal každý coul Arlenova těla a pečlivě si všechny údaje zaznamenal křídou na břidlicovou tabulku. Když skončil, měl poměrně vzrušený rozhovor s paní Elissou, nakonec se poklonil a odešel.

Elissa odšustila k Arlenovi a sklonila se, aby mu viděla do obličeje. „Nebylo to tak zlé, že?“ zeptala se, urovnala mu košili a shrnula vlasy z obličeje. „A teď utíkej s Ragenem na schůzku s mistrem Cobem.“ Pohladila ho po tváři. Měla chladnou, jemnou ruku a Arlen se na okamžik tomu známému dotyku poddal, ale pak vykulil oči a polekaně ucukl.

Ragen to postřehl a všiml si i ublíženého výrazu své ženy, když od ní Arlen couval, jako by byla démon.

„Myslím, že to Elissu zabolelo, Arlene,“ řekl mu, když opustili jeho panství.

„Není to moje máma,“ prohlásil Arlen, který z toho sám měl mizerný pocit.

„Stýská se ti po ní?“ zeptal se Ragen. „Myslím po mámě.“

„Ano,“ přiznal tiše Arlen.

Ragen přikývl a víc o tom nemluvil, za což mu byl Arlen vděčný. Dál kráčeli mlčky a zvláštnosti Milnu rychle odvedly Arlenovy myšlenky od nešťastné epizody. Všude smrděly káry s lejny – sběrači chodili dům od domu a odnášeli výkaly z noci.

„Fuj!“ zvolal Arlen a ucpal si nos. „Po celém městě to smrdí hůř než v chlévě! Jak to můžete vydržet?“

„To je převážně jen ráno, když obcházejí sběrači,“ odpověděl Ragen. „Na to si zvykneš. Kdysi jsme tu měli kanály, podzemní stoky, které vedly pod všemi domy a odváděly odpad pryč, ale před stovkami let jimi začali jadrnci pronikat do města, a tak byly uzavřeny.“

„Copak si prostě nemůžete vykopat žumpy?“ zeptal se Arlen.

„Milnská půda je kamenitá,“ odpověděl Ragen. „Kdo nemá vlastní zahradu, kterou by zúrodňoval, po tom se požaduje odevzdávat výkaly obci, aby se mohly využít na vévodských zahradách. Takové je nařízení.“

„Smrduté nařízení,“ utrousil Arlen.

Ragen se rozesmál. „Asi ano,“ uznal. „Ale dává nám plný břich a podporuje naše hospodářství. Proti sídlu sběračského cechmistra vypadá můj dům jako kůlna.“

„V tom tvém to rozhodně líp voní,“ odtušil Arlen a Ragen se znovu rozchechtal.

Konečně zahnuli za roh a došli k malé, ale masivní dílně s přepečlivě vypracovanými chranami, vyrytými kolem oken i do dveřních zárubni a překladu. Arlen uměl ocenit chrany do posledních podrobností. Ten, kdo je dělal, měl rozhodně zkušenou ruku.

Za cinkání zvonků vstoupili a Arlen vyjeveně vytřeštil oči. Místnost byla plná chran všech tvarů a velikostí, vyrobených na kdejakém podkladu.

„Počkej tady,“ nařídil mu Ragen a šel na druhou stranu místnosti k muži, který seděl vzadu na lavici u ponku. Arlen si ani nevšiml, že Ragen odchází; obcházel dílnu a prsty uctivě přejížděl po chranách vetkaných do tapisérie, vyrytých do hladkých říčních oblázků, odlitých z kovu. Byly tam vyřezávané kůly pro sedláky na pole i cestovní kruh, jako měl Ragen. Snažil se vtisknout si do paměti chrany, které viděl, ale bylo jich prostě moc.

„Arlene, pojď sem!“ zavolal na něj za pár minut Ragen. Arlen sebou polekaně trhnul a už běžel.

„Tohle je mistr Cob,“ představil mu Ragen asi šedesátiletého muže. Na Milňana byl malý a vypadal jako kdysi statný chlap, který ztloustl. Obličej mizel pod hustým šedým plnovousem, protkaným stopami bývalé černi, nakrátko ostříhané vlasy na temeni řídly. Pleť měl vrásčitou a ošlehanou větrem a silný stisk pohltil celou Arlenovu dlaň.

„Ragen říká, že chceš být chraničářem,“ poznamenal Cob a ztěžka usedl zpátky na lavici.

„Ne, pane,“ odpověděl Arlen. „Já chci být poslem.“

„To chce v tvém věku každý chlapec,“ utrousil Cob. „Ti chytřejší dostanou rozum dřív, než se nechají zabít.“

„Nebyl jsi sám kdysi poslem?“ zeptal se Arlen. Mistrův přístup ho překvapil.

„Byl,“ souhlasil Cob, vyhrnul si rukáv a ukázal Arlenovi tetování podobné Ragenovu. „Objížděl jsem pět Svobodných měst a tucet vísek a vydělával jsem tolik peněz, že jsem si myslel, že to nikdy nemůžu utratit.“ Odmlčel se a nechal Arlena tonout ve zmatku. „A taky jsem si vysloužil toto,“ dodal, vykasal si košili a předvedl četné hrubé jizvy na břiše, „a toto,“ vyzul si botu. Po čtyřech prstech zůstal jen dávno zhojený půlměsíc zjizvené kůže.

„Dodnes,“ pokračoval Cob, „neusnu na déle než na hodinu, pak se vytrhnu ze spánku a sáhnu po kopí. Ano, byl jsem poslem. A byl jsem zatraceně dobrý a měl jsem větší štěstí než jiní, ale stejně bych to nikomu nepřál. Poslovství možná vypadá úžasně a slavně, ale na každého posla, který žije v sídle a požívá zasloužené úcty jako tady Ragen, připadají dva tucty těch, kteří tlejí na cestě.“

„Mně je to jedno,“ prohlásil Arlen. „Já to chci!“

„Pak tedy s tebou uzavřu dohodu,“ pravil Cob. „Posel musí být především chraničářem, takže tě přijmu do učení a vyučím tě. Když budeme mít čas, tak tě naučím všechno, co znám o umění přežít na cestě. Učení trvá sedm let. Když i potom budeš chtít být poslem… nu, budeš svým vlastním pánem.“

„Sedm let?“ Arlen zalapal po dechu.

Cob si jen odfrkl. „Za den si chraničářství neosvojíš, chlapče.“

„Já už chranit umím,“ prohlásil vzpurně Arlen.

„To mi říkal i Ragen,“ odpověděl Cob. „A taky mi říkal, že to děláš bez znalostí geometrie a chranové teorie. Obdiv k vlastním chranám tě možná nezabije hned zítra, chlapče, ani příští týden, ale jednou tě zabije.“

Arlen přešlápl. Sedm let mu připadalo jako celá věčnost, ale v hloubi duše věděl, že mistr má pravdu. Bolest v zádech byla trvalou připomínkou, že není schopen se znovu jadrncům postavit. Potřeboval znalosti, které mu tento muž mohl dát. Nepochyboval o tom, že tucty poslů démonům podlehnou, a zapřísáhl se, že jejich řady nerozmnoží jen proto, že byl příliš tvrdohlavý a nepoučil se z vlastních chyb.

„Dobře,“ prohlásil nakonec. „Sedm let.“

Část druhá

MILN

320-325 p. N.

Kapitola 10

Učedník

320 p. N.

„Tamhle je zase náš přítel,“ zavolal Gaims a ukázal ze strážního stanoviště na šancích do tmy.

„Přesně načas,“ souhlasil Woron a vylezl k němu. „Co myslíš, že chce?“

„Kdybys mi obrátil kapsy naruby,“ odtušil Gaims, „žádnou odpověď tam nenajdeš.“

Opřeli se o chraněné zábradlí na pozorovatelně a dívali se, jak se před branou zhmotňuje jednoruký skalní démon. Byl obrovský dokonce i v očích milnských strážných, kteří vídali víc skalních než jakýchkoli jiných démonů.

Zatímco ostatní démoni teprve nabývali tvarů, jednoruký démon už cílevědomě čenichal a pátral kolem brány. Pak se narovnal a udeřil do vrat, aby vyzkoušel chrany. Magie vzplanula a odrazila ho, ale démona to neodradilo. Pomalu se sunul podél hradeb, útočil znovu a znovu, hledal slabé místo, až jim zmizel z dohledu.

O pár hodin později jim sršení energie signalizovalo návrat z opačného směru. Strážní na ostatních stanovištích říkali, že démon obchází město každou noc a útočí na každou jednu chranu. Když se zase dostal k bráně, dřepl si a trpělivě zíral na město.

Gaims s Woronem na to byli zvyklí, tuhle scénu vídali poslední rok noc co noc. Dokonce se na ni začali těšit a krátili si dlouhou chvíli na stráži sázkami, jak dlouho bude Jednorukému trvat, než město obejde, nebo jestli se vydá na východ či na západ.

„Jsem tak trochu v pokušení pustit ho dovnitř, jen abych zjistil, po čem jde,“ mudroval Woron.

„O tomhle ani žertem,“ varoval ho Gaims. „Kdyby takovéhle řeči slyšel velitel, vsadil by nás oba do želez a nechal nás rok lámat kámen.“

Jeho druh zamručel. „Ale stejně,“ prohlásil, „člověku vrtá hlavou…“

*

První rok v Milnu, Arlenův dvanáctý, kdy se vžíval do role chraničářského učedníka, uplynul rychle. Prvním Cobovým cílem bylo naučit ho číst. Arlen znal chrany v Milnu nevídané a Cob je chtěl mít co nejdříve zaznamenané na papíře.

Arlen se horlivě pustil do čtení a žasl, jak se bez toho mohl kdy obejít. Hroužil se do knih na celé hodiny, zpočátku maličko pohyboval rty, ale brzy rychle obracel stránku za stránkou a oči se mu při čtení míhaly jako šipky.

Cob neměl důvod si stěžovat. Arlen byl nejpracovitější učedník, jakého kdy poznal; dlouho do noci zůstával vzhůru a pilně vyrýval chrany. Cob se často odebíral do postele s myšlenkami na celodenní dřinu, která ho čeká druhý den, ale když dílnu zaplavilo první sluneční světlo, zjistil, že už má hotovo.

Když se Arlen naučil číst, dostal za úkol zaznamenat do sešitu, který mu mistr zakoupil, celý svůj osobní repertoár chran a opatřit je popiskami. Papír byl v řídce zalesněných milnských krajích drahý a celý sešit, to bylo něco mezi obyčejnými smrtelníky téměř nevídaného, ale Cob nad tou cenou jen přezíravě mávl rukou.

„I ten nejhorší grimoár má stokrát větší cenu než papír, na němž je napsaný,“ utrousil.

„Grimoár?“ opáčil Arlen.

„Kniha chran,“ vysvětlil mu Cob. „Každý chraničář má svoje chrany a pečlivě si své tajemství střeží.“ Arlen choval ten cenný dar jako poklad a pomalu, jistou rukou plnil stránku za stránkou.

Když Arlen vyždímal ze své paměti, co se dalo, Cob si sešit užasle prostudoval. „U Stvořitele, chlapče, máš vůbec ponětí, jakou má ten sešit cenu?“ zeptal se.

Arlen vzhlédl od chrany, kterou právě tesal do kamenného sloupku, a pokrčil rameny. „Tyhle chrany tě může v Tibbetské Říčce naučit každý stařešina,“ odpověděl.

„To je možné,“ pravil Cob, „ale co je běžné v Tibbetské Říčce, to je v Milnu hotový ztracený poklad. Třeba tady tahle chrana,“ ukázal na jednu stránku. „Může opravdu změnit ohnivý plivanec na chladný vánek?“

Arlen se rozesmál. „Zrovna tuhle milovala moje máma,“ vzpomínal. „Za horkých letních nocí si přávala, aby ohňoví démoni chodili až k oknům a svým dechem ochladili dům.“

„Úžasné,“ vydechl Cob a potřásl hlavou. „Několikrát ten sešit okopíruj, Arlene. Na tomhle velmi zbohatneš.“

„Jak to myslíš?“ podivil se Arlen.

„Za něco takového zaplatí lidé celé jmění,“ vysvětloval Cob. „Možná bychom je neměli vůbec prodávat. Když si je necháme pro sebe, budeme ti nevyhledávanější chraničáři ve městě.“

Arlen svraštil čelo. „Není správné je tajit,“ prohlásil. „Můj táta vždycky říkal, že chrany jsou pro každého.“

„Každý chraničář má své tajemství, Arlene,“ namítl Cob. „Tak si vyděláváme na živobytí.“

„My si vyděláváme na živobytí rytím chranových kůlů a malováním dveřních zárubni,“ prohlásil Arlen, „a ne hamouněním tajemství, která mohou lidem zachránit život. To bychom měli odepřít pomoc těm, kdo na ni nemají peníze?“

„Ovšemže ne,“ řekl Cob, „ale tohle je něco jiného.“

„Jak to?“ namítl Arlen. „My jsme v Tibbetské Říčce žádné chraničáře neměli. Každý si chranil svůj dům sám a ti, kdo to uměli líp, pomáhali těm, kdo to uměli hůř, aniž za to něco žádali. Proč bychom měli my? Přece nestojíme proti sobě navzájem, ale společně proti démonům!“

„V hradišti Milnu to nechodí jako v Tibbetské Říčce, chlapče.“ Cob se zakabonil. „Tady se za všechno platí. Když nemáš peníze, staneš se žebrákem. Já mám své řemeslo, pekař nebo kameník zase své. Proč bych si za to neměl nechat platit?“

Arlen chvíli seděl a mlčel. Nakonec se zeptal: „Jakto že nejsi bohatý, Cobe?“

„Cože?“

„Jako Ragen,“ objasnil Arlen. „Říkal jsi, že jsi býval vévodským poslem. Proč nežiješ v panském sídle a nenecháš se obskakovat sluhy? Proč vůbec pracuješ?“

Cob dlouze vydechl. „Peníze jsou vrtkavá záležitost, Arlene,“ řekl. „V jednu chvíli máš víc, než abys věděl, co s nimi, a pak… najednou zjistíš, že žebráš na ulici o kus chleba.“

Arlen si vzpomněl na žebráky, které viděl prvního dne v Milnu. Od té doby je viděl mockrát, kradli lejna, aby se měli čím ohřát, spali ve veřejných chraněných útulcích, žebrali, aby měli na jídlo.

„Co se stalo s tvými penězi, Cobe?“ zeptal se.

„Potkal jsem jednoho člověka, který tvrdil, že by dokázal postavit cestu,“ odpověděl Cob. „Chraněnou cestu odtud do Angiers.“ Arlena to hluboce zaujalo; šel blíž a posadil se k němu na stoličku.

„Snahy stavět cesty se objevovaly už předtím,“ pokračoval Cob, „do vévodských dolů v horách nebo na jih do Hardenova Hájku. Krátké vzdálenosti, ani ne den cesty, ale dost na to, aby staviteli vydělaly jmění. Nikdy se to nezdařilo. Když je v síti díra, lhostejno jak malá, tak ji jadrnci nakonec najdou. A jakmile jsou uvnitř…“ Potřásl hlavou. „Snažil jsem se mu to vysvětlit, ale nedal si říct. Měl svůj plán. Prý by to šlo. Potřeboval jen peníze.“

Cob se podíval na Arlena. „V každém městě se něčeho nedostává,“ řekl, „a něčeho přebývá. Miln má kov a kámen, ale žádné dřevo. V Angiers je to naopak. Obě města mají málo obilí a dobytka, zatímco Rizon má víc, než potřebuje, ale zase nemá dobré stavební dříví ani železo na nářadí. Lakton má nadbytek ryb, ale máloco jiného.

Já vím, že si o mně myslíš, že jsem bláhový,“ dodal a potřásl hlavou, „že jsem bral vážně něco, co všichni vévodou počínaje zavrhli jako nemožné, ale ten nápad mi pořád vrtal hlavou. Pořád jsem si říkal: Co kdyby to šlo? Nestojí to za to riziko?“

„Já si nemyslím, že jsi bláhový,“ prohlásil Arlen.

„Proto taky většinu toho, co vyděláš, schovávám,“ uchechtl se Cob. „Ty bys to rozházel stejně jako já.“

„Co se s tou cestou stalo?“ dotíral Arlen.

„Jadrnci se stali,“ odpověděl Cob. „Zabili toho muže i všechny dělníky, které jsem mu najal, spálili chranové kůly i výkresy… Zničili všechno. Já jsem do té cesty investoval všechno, Arlene. Neměl jsem na zaplacení dluhů, ani když jsem propustil sluhy. Po prodeji mého sídla mi s bídou zbylo tolik, abych dostal půjčku na tuhle dílnu, a od té doby jsem tady.“

Chvíli seděli ponoření v představách, jaká ta noc asi musela být, oba v duchu viděli jadrnce řádící uprostřed plamenů a masakru.

„Pořád si myslíš, že ten sen za to riziko stál?“ zeptal se Arlen. „Sen spojit všechna města?“

„Dodnes,“ odpověděl Cob. „I když mě bolí záda od rozvážení chranových kůlů a nenávidím své kuchtění.“

„S tímhle to není jiné,“ prohlásil Arlen a poklepal na knihu chran. „O kolik by bylo pro všechny lepší, kdyby všichni chraničáři spojili své znalosti? Nestojí bezpečnější město za trochu menší zisk?“

Cob na něj dlouho pátravě hleděl. Pak šel k němu a položil mu ruku na rameno. „Máš pravdu, Arlene. Promiň. Opíšeme tu knihu a prodáme ji ostatním chraničářům.“

Arlen se pomalu začal usmívat.

„Copak je?“ zeptal se podezřívavě Cob.

„Co takhle vyměnit naše tajemství za jejich?“ nadhodil Arlen.

*

Zacinkaly zvonky a do chraničářské dílny vstoupila rozesmátá Elissa s obrovským košíkem pro Arlena. Cestou kývla Cobovi na pozdrav a Arlena políbila na tvář. Arlen se rozpačitě zašklebil a otřel si obličej, ale Elissa si toho nevšímala.

„Tak, pánové, přinesla jsem vám trochu ovoce a čerstvý chléb a sýr,“ říkala, zatímco to vyndávala z košíku. „Počítám, že vy dva si pořád nejíte o nic líp, než když jsem tu byla naposledy.“

„Sušené maso a tvrdý chléb, to je základní strava posla, paní,“ odpověděl s úsměvem Cob, ani nevzhlédl od závěrného klenáku, který právě tesal.

„Nesmysl,“ vynadala mu Elissa. „Ty jsi na odpočinku, Cobe, a Arlen ještě není posel. Nesnaž se tím maskovat svou lenost a nechuť zajít na trh. Arlen roste a potřebuje lepší stravu.“ Za řeči prohrábla Arlenovi vlasy a usmívala se, i když se odtáhl.

„Dnes večer přijď na večeři, Arlene,“ pozvala ho. „Ragen je pryč a v domě je bez něj prázdno. Nakrmím tě něčím, co ti dodá trochu svalů na ty kosti, a spát můžeš ve svém pokoji.“

„Já… asi nemůžu,“ vytáčel se Arlen a uhýbal očima. „Cob potřebuje, abych dodělal ty chranové kůly pro vévodské zahrady…“

„Nesmysl,“ prohlásil Cob a mávl rukou. „Chranové kůly můžou počkat, Arlene. Mají být hotové až za týden.“ Ignoroval Arlenovy rozpaky a s úsměvem se podíval na paní Elissu. „Pošlu ho k tobě za večerního zvonění, paní.“

Elissa po něm blýskla úsměvem. „Takže ujednáno,“ řekla. „Tak večer, Arlene.“ Políbila ho a odšustila z dílny.

Cob letmo střelil pohledem po Arlenovi, který se nevrle mračil na svou práci. „Nechápu, proč chceš radši trávit noci na slamníku vzadu v dílně, když můžeš spát v měkoučké teplé posteli a nechat se obskakovat ženou jako Elissa,“ poznamenal, aniž vzhlédl od svého díla.

„Chová se, jako by byla moje máma,“ postěžoval si Arlen, „ale není.“

„To je pravda, to není,“ souhlasil Cob. „Ale je jasné, že o to stojí. Bylo by tak zlé jí to dopřát?“

Na to Arlen nic neřekl, a když Cob viděl smutek v jeho očích, nechal tu záležitost být.

*

„Trávíš moc času zavřený v domě, s nosem zabořeným v knihách,“ poznamenal Cob a vytrhl Arlenovi knihu, kterou zrovna četl. „Kdypak jsi naposledy vystrčil nos na sluníčko?“

Arlen vytřeštil oči. V Tibbetské Říčce by nikdy nestrávil zavřený doma ani minutu, když si mohl vybrat, ale po více než roce v Milnu už si skoro nepamatoval, kdy byl naposledy venku.

„Jdi si hledat nějaké darebáctví!“ nařídil mu Cob. „Však tě nezabije, když si najdeš kamarády svého věku!“

Poprvé za ten rok vyšel Arlen z města a slunce ho objalo jako starého přítele. Až na káry s lejny, hnijící odpadky a zpocený dav byl vzduch svěží, jak nepamatoval. Našel si pahorek nad hřištěm, kde si hrály děti, vytáhl z brašny knihu a uvelebil se ke čtení.

„Hej, knihomole!“ zavolal na něj někdo.

Arlen zvedl oči od knihy a viděl, že k němu kluše banda kluků s míčem. „Pojď!“ křikl na něj jeden. „Potřebujeme ještě jednoho, aby nás bylo na obou stranách stejně!“

„Já tu hru neznám,“ bránil se Arlen. Cob mu sice v podstatě nařídil, aby si hrál s ostatními kluky, ale jemu připadala kniha mnohem zajímavější.

„Co bys na tom neznal?“ namítl jiný chlapec. „Pomůžeš své straně dostat míč do branky a druhé straně budeš v tom samém bránit.“

Arlen svraštil čelo. „Tak jo,“ souhlasil a šel k tomu klukovi, který ho pozval.

„Já jsem Jaik,“ představil se mu ten hubeňour s rozježenou černou kšticí a špičatým nosem. Šaty měl špinavé a samou záplatu a vypadal tak na třináct, jako Arlen. „Jak se jmenuješ ty?“

„Arlen.“

„Ty děláš u chraničáře Coba, že jo?“ zeptal se Jaik. „Ty jsi ten kluk, co ho posel Ragen našel na cestě?“ Když Arlen přikývl, Jaik maličko vykulil oči, jako by tomu do té chvíle nevěřil. Pak šel na hřiště a ukázal na bíle natřené kameny, kterými byly označené branky.

Pravidla hry pochytil Arlen rychle. Za chvíli zapomněl na knihu a plně se soustředil na soupeřův tým. Představoval si, že je poslem a že to jsou démoni, kteří se ho snaží vylákat z jeho kruhu. Hodiny plynuly a než se nadál, zazvonil večerní zvon. Všichni si rychle sbírali věci v obavách ze smrákající se oblohy.

Arlen si šel v klidu pro svou knihu. Jaik ho doběhl. „Měl bys sebou hodit,“ připomněl mu.

Arlen pokrčil rameny. „Máme spoustu času,“ odpověděl.

Jaik se podíval na smrákající se oblohu a otřásl se. „Hraješ docela dobře,“ poznamenal. „Přijď zase zítra. Hrajeme míčovou skoro každé odpoledne a v šestek se chodíme na náměstí koukat na žongléra.“ Arlen nezávazně přikývl, Jaik se usmál a odpelášil.

Arlen prošel bránou dovnitř a zahalil ho nyní už dobře známý pach města. Zahnul nahoru do kopce k Ragenovu sídlu. Posel byl zase pryč, tentokrát jel až do dalekého Laktonu, a Arlen bydlel ten měsíc u Elissy. Pořád se ho na něco vyptávala a dělala hrozné cavyky s jeho oblečením, ale on slíbil Ragenovi, že bude odhánět její mladé milence.

Margrit Arlena ujistila, že Elissa žádné milence nemá. Když byl Ragen pryč, tak bloumala po síních sídla jako duch anebo hodiny a hodiny proplakala ve své ložnici.

Ale služka říkala, že když je tam Arlen, tak je jako vyměněná. Margrit ho nejednou prosila, ať se do sídla nastěhuje natrvalo. Odmítal, ale musel alespoň sám sobě, když už ne nikomu jinému, přiznat, že se mu to obskakování od paní Elissy začíná líbit.

*

„Tady ho máme,“ zvolal té noci Gaims, když se díval, jak mohutný skalní démon povstává ze země. Woron vylezl k němu a společně se ze strážní věže dívali, jak démon čenichá kolem brány. Pak zavyl a zamířil od brány na pahorek. Zrovna se tam třepetal nějaký ohnivý démon, ale skalní démon ho vztekle odkopl stranou, shýbl se k zemi a něco hledal.

„Staroch Jednoruký je dnes večer v ráži,“ poznamenal Gaims, když démon znovu zavyl, střelhbitě seběhl z pahorku na malé hřiště a s nosem u země pobíhal sem a tam.

„Co to do něho vjelo?“ podivil se Woron. Jeho druh pokrčil rameny.

Démon opustil hřiště a vydal se zpátky na pahorek. Vřískal, až to rvalo uši, a když se pak vrátil k bráně, mlátil do chran jako šílený, až mu od drápů, odrážených mocnou magií, odletovaly roje jisker.

„Tak tohle se každou noc nevidí,“ poznamenal Woron. „Neměli bychom to nahlásit?“

„Co se s tím obtěžovat?“ zabručel Gaims. „Skopičiny jednoho bláznivého démona nebudou nikoho zajímat, a i kdyby, co by s tím asi tak mohli dělat?“

„S tímhle?“ opáčil Woron. „Z tohohle by se asi podělali.“

*

Arlen se odlepil od ponku, protáhl se a vstal. Slunce už dávno zapadlo a žaludek popuzeně kručel, ale pekař zaplatí dvojnásob, když bude mít chrany opravené do rána, i když na ulicích nebylo vidět démona stvořitel ví jak dlouho. Snad mu Cob nechal něco v kotlíku.

Arlen otevřel zadní dveře z dílny, zastavil se v bezpečí chraněného půlkruhu kolem dveří a vyklonil se ven. Podíval se nalevo napravo, ujistil se, že vzduch je čistý, vyšel na pěšinu a dával pozor pod nohy, aby nestoupl na nějakou chranu.

Pěšina od zadní části Cobovy dílny do jeho malého domku byla bezpečnější než většina domů v Milnu – sestávala z řady samostatně chraněných čtverců, vyrobených z litého kamene. Ten kámen – Cob ho nazýval eton – patřil ke znalostem zděděným ze starého světa, zázrak v Tibbetské Říčce neslýchaný, ale v Milnu naprosto běžný. Smícháním mletého křemičitanu a vápna s vodou a štěrkem vznikla kašovitá hmota, která se dala tvarovat a ztvrdla do jakéhokoli požadovaného tvaru.

Eton se dal odlévat, a když začal tuhnout, daly se do měkké hmoty – než skoro nezničitelně ztvrdla – opatrně vyškrábat chrany. A to udělal Cob, čtverec po čtverci, a z těch čtverců si od domu do dílny vybudoval pěšinu. I kdyby byl jeden čtverec nějak poškozený, mohl chodec jednoduše přejít na ten vpředu nebo vzadu a zůstat před jadrnci chráněný.

Kdybychom dokázali udělat takovouhle cestu, pomyslel si Arlen, měli bychom svět na dosah.

V domku skládajícím se z jedné místnosti našel Coba shrbeného nad stolem. Mistr soustředěně hloubal nad křídovými kresbami na břidlicových tabulkách.

„Kotlík je ještě teplý,“ zabručel, ani nevzhlédl. Arlen šel k ohništi a nandal si do misky Cobův hustý guláš.

„U Stvořitele, chlapče, ty jsi s tím ale vyvolal pořádný poprask,“ zamručel Cob, narovnal se a ukázal na tabulky. „Polovina chraničářů v Milnu si chce nechat svá tajemství pro sebe i za cenu, že přijde o ta naše, polovina zbývajících místo toho pořád nabízí peníze, a zbylá čtvrtina mě zasypala seznamy chran, které jsou ochotni směnit. To budou týdny třídění!“

„Ale situace se zlepší,“ prohlásil Arlen, vzal si místo lžíce kůrku tvrdého chleba, posadil se na podlahu a hladově se pustil do jídla. Kukuřice a fazole byly ještě tvrdé, zatímco brambory se rozvařily na kaši, ale Arlen si nestěžoval. Už si na tuhou, zakrslou milnskou zeleninu zvykl a Cob se nikdy neobtěžoval vařit ji zvlášť.

„Řek bych, že máš pravdu,“ uznal Cob, „ale temnoto! Kdo by si byl pomyslel, že přímo v našem městě je tolik různých chran! Polovinu z nich jsem v životě neviděl, a to jsem v Milnu bedlivě prozkoumal každý chranový kůl a portál, to tě ujišťuji!“

Zvedl popsanou tabulku. „Tenhle je ochotný vyměnit chrany, které přinutí démona, aby se obrátil a zapomněl, co dělá, za chranu tvé matky, která dá sklu tvrdost oceli.“ Potřásl hlavou. „A všichni chtějí tajemství tvých odstrašujících chran, chlapče. Ty se bez rovného klacku a půlkruhu kreslí snadněji.“

„Berličky pro lidi, co neumějí nakreslit rovnou čáru,“ uculil se Arlen.

„Ne každý je tak nadaný jako ty,“ zabručel Cob.

„Nadaný?“ opáčil Arlen.

„Ať ti to nestoupne do hlavy, chlapče,“ varoval ho Cob, „ale v životě jsem neviděl, aby se někdo učil chranit tak rychle jako ty. Osmnáct měsíců v učení a chraníš jako tovaryš po pěti letech.“

„Pořád myslím na naši dohodu,“ poznamenal Arlen.

Cob se na něj tázavě podíval.

„Slíbil jsi mi, že když budu pilně pracovat,“ připomněl mu Arlen, „tak mě naučíš, jak přežít na cestě.“

Dlouho se na sebe dívali. „Já svou část dohody dodržuji,“ dodal Arlen.

Cob ztěžka vydechl. „Řek bych že jo,“ připustil. „Učíš se jezdit na koni?“ zeptal se.

Arlen přikývl. „Ragenův štolba mě nechává pomáhat při výcviku koní.“

„Tak se uč ještě víc,“ řekl Cob. „Poslův kůň je jeho život. Každá noc, kterou díky svému oři nemusíš trávit venku, je noc bez rizika.“ Starý chraničář se zvedl na nohy, otevřel skříň a vytáhl silnou roli látky. „O sedmecích, kdy máme v dílně zavřeno,“ řekl, „tě budu učit jezdit na koni a zacházet s tímhle.“

Položil štůček na podlahu, rozvinul ho a odhalil řadu pečlivě naolejovaných kopí. Arlen je hladově hltal očima.

*

Zvonky se rozcinkaly, do dílny vstoupil nějaký mladík a Cob vzhlédl. Bylo mu asi třináct, měl rozcuchanou černou kštici a na rtu chmýří připomínající spíš špinavou šmouhu než knírek.

„Jaik, že?“ zeptal se chraničář. „Tvoji rodiče pracují ve mlýně dole u východních hradeb, ne? Kdysi jsme vám dělali nabídku na nové chrany, ale mlynář se pak dohodl s někým jiným.“

„To je pravda,“ přikývl chlapec.

„S čímpak ti mohu pomoci?“ zeptal se Cob. „Chce váš pán další nabídku?“

Jaik zavrtěl hlavou. „Přišel jsem se jen zeptat, jestli se Arlen nechce jít dneska podívat na žongléra.“

Cob nemohl uvěřit svým uším. V životě neviděl Arlena mluvit s nějakým jeho vrstevníkem, vždycky raději trávil čas u práce nebo knihy anebo otravoval nesčetnými otázkami posly a chraničáře, kteří chodili do dílny. Tohle bylo překvapení, které bylo nutno podpořit.

„Arlene!“ zavolal.

Ze zadní místnosti vyběhl Arlen s knihou v ruce. Málem do Jaika vletěl, než si ho všiml, ale v poslední chvíli to ubrzdil.

„Jaik pro tebe přišel, že se jdete podívat na žongléra,“ objasnil mu Cob.

„Já bych rád,“ řekl Arlen Jaikovi omluvně, „ale musím ještě…“

„Nic, co by nemohlo počkat,“ přerušil ho Cob. „Jdi a dobře se bav.“ Hodil Arlenovi malý míšek mincí a vystrčil oba chlapce ze dveří.

*

Brzy nato už se potloukali po přelidněném tržišti na hlavním milnském náměstí. Arlen u pouličního prodavače utratil jednu stříbrnou hvězdu za masové taštičky pro oba, a pak, s tvářemi ještě umaštěnými sádlem, dal u jiného pár měděných světélek za kornout cukrovinek.

„Já budu jednou žonglérem,“ prohlásil Jaik, s bonbónem v puse, když se prodírali na místo, kde se scházely děti.

„Čestné slovo?“ zeptal se Arlen.

Jaik přikývl. „Koukej,“ řekl, vytáhl z kapsy tři malé dřevěné koule a vyhodil je do vzduchu. Arlen se musel smát, když jedna klepla Jaika do hlavy a druhé dvě mu v tom zmatku spadly na zem.

„Mám ještě mastné prsty,“ zamlouval to Jaik, když honili prchající koule.

„Asi jo,“ souhlasil Arlen. „To já, až skončím učení u Coba, tak se zapíšu do cechu poslů.“

„To bych mohl být tvůj žonglér!“ vykřikl Jaik. „Mohli bychom skládat zkoušky na cestu společně!“

Arlen se na něj podíval. „Už jsi vůbec někdy viděl démona?“ zeptal se.

„No co, myslíš snad, že by mi na něj nestačily síly?“ zeptal se Jaik a šťouchl do něj.

„Nebo rozum,“ odtušil Arlen a oplatil mu šťouchanec. Vzápětí už se váleli po zemi. Arlen byl na svůj věk ještě malý a Jaik ho brzy přišpendlil k zemi.

„Dobře, dobře!“ rozesmál se Arlen. „Můžeš být mým žonglérem!“

„Tvým žonglérem?“ opáčil Jaik a nepustil ho. „To spíš ty budeš mým poslem!“

„Partneři?“ nabídl Arlen. Jaik se usmál, podal Arlenovi ruku a pomohl mu vstát. Brzy poté už seděli na kamenných kvádrech na náměstí a dívali se, jak učedníci žonglérského cechu metají salta a předvádějí pantomimu, aby diváky rozehřáli na vystoupení hlavního dopoledního umělce.

Arlenovi spadla čelist, když uviděl, že na náměstí přichází Keerin. Vysoký žonglér, hubený jako zrzavá pouliční lucerna, se nedal s nikým splést. Dav zaburácel.

„To je Keerin!“ vyhrkl Jaik a vzrušené cloumal Arlenovým ramenem. „To je můj oblíbenec!“

„Opravdu?“ zeptal se překvapeně Arlen.

„Co ty, kdo se líbí tobě?“ zeptal se Jaik. „Marley? Koy? To nejsou takoví hrdinové jako Keerin!“

„Když jsem se s ním setkal, tak dvakrát hrdinně nevypadal,“ poznamenal nedůvěřivě Arlen.

„Ty se s ním znáš?“ vytřeštil na něj Jaik oči.

„Jednou přijel do Tibbetské Říčky,“ odpověděl Arlen. „On a Ragen mě našli na cestě a dovedli do Milnu.“

„Keerin tě zachránil?“

„Ragen mě zachránil,“ opravil ho Arlen. „Keerin nadskakuje při každém stínu.“

„Do Jádra nadskakuje,“ prohlásil Jaik. „Myslíš, že si na tebe bude pamatovat?“ zeptal se. „Mohl bys mě po vystoupení představit?“

Arlen pokrčil rameny. „Možná.“

Keerinovo představení začalo víceméně stejně jako v Tibbetské Říčce. Žongloval, předváděl kejkle a rozehříval dav, než začne vyprávět dětem Příběh o Návratu a prokládat ho pantomimou, salty a přemety.

„Zazpívej!“ zakřičel Jaik. Další v davu výkřik převzali a prosili Keerina, aby zazpíval. Zdálo se, že to nevnímá, dokud volání nehřmělo a nezdůrazňoval ho dupot. Konečně se rozesmál, poklonil se, došel si pro loutnu a dav propukl v potlesk.

Na jeho znamení si učedníci doběhli pro klobouky a rozeběhli se po davu pro dary. Lidé dávali štědře, byli celí nedočkaví, až uslyší Keerina zpívat. Konečně začal:

Noc byla temná,

zem tvrdá,

úkryt na míle daleko.

Ostrý studený vítr

nás řezal do srdce,

jen chrany držely jadrnce od nás dál.

„Pomozte!“ slyšeli jsme

zoufalý hlas,

nářek vyděšeného dítěte.

„Poběž k nám!“ zvolal jsem.

„Náš kruh je velký,

jediný úkryt široko daleko!“

„Nemohu, upadl jsem!“

naříkal chlapec.

Nocí se neslo jeho volání.

Jak zaslechl jsem jeho křik,

chtěl jsem jít na pomoc,

ale posel mě strhl zpět.

„K čemu je dobré zemřít?“

ptal se mne nevrle,

„vždyť tam nenajdeš nic než smrt.“

„Z démonských spárů

nikomu nepomůžeš,

jen přidáš maso jejich tesákům.“

Já srazil jsem ho k zemi,

sebral jeho kopí

a přeskočil chrany.

Šílený to byl úprk,

však ze strachu síla se rodí.

jen rychle, než chlapce Jádro pohltí.

„Odvahu!“ řval jsem

a ze všech sil pádil k němu.

„Neklesej na mysli!“

„Když ty nemůžeš jít

do bezpečí sám,

já přinesu chrany k tobě!“

Doběhl jsem k němu rychle,

a přece ne včas;

jadrnci už se srotili kolem něj.

Démonů všude plno.

Jak přetěžké bylo

vyrývat chrany do hlíny.

Do noci zaburácel

hromový řev.

Dvacet stop vysoký démon

se vztyčil přede mnou.

Proti takové síle

byly mé zbraně titěrné a ubohé.

Rohy ostré jako kopí!

Spáry jak moje paže!

Krunýř tvrdý a černý!

jako lavina páchající spoušť

se netvor valil do útoku,

když kreslil jsem poslední chranu.

Chlapec, podrásán spárem,

zděšeně zavřískl,

a pověsil se mi na nohu.

Magie zableskla!

Stvořitelův dar!

jediná síla, jíž démoni se děsí!

Někdo vám bude vykládat,

že nic než slunce

nemůže skalnímu démonovi ublížit.

Však oné noci jsem zjistil,

že lze ho zranit!

A stejně tak to zjistil

démon jednoruký!

Zakončil fanfárou, a zatímco se obecenstvo roztleskalo, Arlen seděl jako zařezaný. Keerin přijímal poklony a učedníci záplavu mincí.

„Nebylo to skvělé?“ zeptal se Jaik.

„Ale tak to přece nebylo!“ vykřikl Arlen.

„Můj táta povídal, že mu strážní říkali, že nějaký jednoruký démon útočí noc co noc na chrany,“ vykládal Jaik. „Hledá Keerina.“

„Keerin u toho ani nebyl!“ zařval Arlen. „To já jsem tomu démonovi usekl hnát!“

Jaik si jen odfrkl. „Temnoty, Arlene! Přece nečekáš, že tomu bude někdo věřit.“

Arlen se zakabonil, vstal a zvolal: „Lháři! Podvodníku!“ Všichni se obraceli, aby viděli, kdo to křičí, a Arlen seskočil z kamene a už si to rázoval rovnou ke Keerinovi. Žonglér vzhlédl, poznal ho a vytřeštil oči. „Arlen?“ vydechl užasle a rázem zbledl.

Jaik, který utíkal za Arlenem, ztuhl. „Ty ho opravdu znáš,“ zašeptal.

Keerin se nervózně rozhlédl po davu. „Arlene, chlapče,“ zvolal a rozevřel mu náruč, „pojď, probereme to v soukromí.“

Arlen ho ignoroval. „Tys tomu démonovi hnát neusekl!“ ječel, aby ho všichni slyšeli. „Tys tam ani nebyl, když se to stalo!“

Z davu se zvedlo zlostné mumlání. Keerin se s obavami rozhlížel kolem, ale pak někdo zavolal: „Odveďte toho kluka z náměstí!“ a ostatní se přidali.

Keerinovi se po tváři rozlil široký úsměv. „Nikdo nebude věřit víc tobě než mně,“ vysmál se mu.

„Já jsem tam byl!“ ječel Arlen. „Já mám jizvy a ty to mohou dokázat!“ Užuž si chtěl vyhrnout košili, ale Keerin luskl prsty a Arlena s Jaikem rázem obklíčili jeho učedníci.

Byli v pasti a nemohli dělat vůbec nic. Keerin poodešel, popadl loutnu, začal jinou píseň a rychle strhl pozornost davu na sebe.

„Hele, co kdybys držel hubu?“ zavrčel jeden statný učedník. Byl o polovinu větší než Arlen a všichni byli starší než on a Jaik.

„Keerin je lhář,“ prohlásil Arlen.

„A taky démonský zmetek,“ souhlasil učedník. „Myslíš, že mě to zajímá?“ zvedl klobouk plný mincí.

Jaik se do toho vložil taky. „Není zapotřebí se rozčilovat,“ chlácholil je. „On tím nemyslel nic…“

Ale ani to nedořekl a Arlen se na toho největšího vrhl a praštil ho pěstí do břicha. Kluk se zlomil v pase a Arlen se rychle otočil proti ostatním. Rozbil jeden dva nosy, ale brzy ho strhli na zem a zbili. Jen matně si uvědomoval, že Jaik to schytává taky. Pak přišli strážní a rozehnali je.

„Víš co,“ utrousil Jaik, když se belhali domů, zakrvácení a samá modřina, „na knihomola se zdaleka nepereš tak špatně. Kdyby sis tak jen líp vybíral nepřátele…“

„Já mám horší nepřátele,“ odpověděl Arlen a v duchu myslel na jednorukého démona, který ho stále pronásleduje.

*

„A dokonce to ani nebyla dobrá píseň,“ prohlásil Arlen. „Jak by mohl kreslit chrany ve tmě?“

„Očividně dost dobrá na to, aby se kvůli ní člověk porval,“ odtušil Cob a opatrně mu otíral krev z obličeje.

„On lhal,“ vztekal se Arlen a cukal sebou, jak ho to štípalo.

Cob pokrčil rameny. „Dělá jen to, co všichni žongléři; vymýšlí zábavné příběhy.“

„Když přijel žonglér do Tibbetské Říčky, scházela se celá vesnice,“ vzpomínal Arlen. „Selia říkala, že žongléři uchovávají příběhy o starém světě a předávají je z generace na generaci.“

„A to také dělají,“ souhlasil Cob. „Ale i ti nejlepší zveličují, Arlene. Nebo jsi doopravdy věřil, že první Osvoboditel zabil sto skalních démonů jedinou ranou?“

„Dřív ano,“ zasténal Arlen. „Teď už nevím, čemu věřit.“

„Vítej mezi dospělými,“ odtušil Cob. „Každé dítě si jednoho dne uvědomí, že dospělí mohou být slabí a omylní jako každý jiný. Od toho dne jsi dospělý, ať se ti to líbí nebo ne.“

„Takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlel,“ povzdechl si Arlen a uvědomil si, že jeho den přišel už dávno. V duchu viděl Jepha, jak se schovává za chranami na verandě, zatímco matku pohlcuje Jádro.

„Je Keerinovo lhaní opravdu tak špatné?“ zeptal se Cob. „Přináší lidem štěstí. Dává jim naději. Naděje a štěstí jsou v dnešní době nedostatkové zboží a jsou velmi žádané.“

„Mohl to všechno udělat poctivě,“ namítl Arlen. „Ale on místo toho těžil z mého hrdinství, jen aby si víc vydělal.“

„Jde ti o pravdu nebo o uznání?“ zeptal se Cob. „Je uznání tak důležité? Není spíš důležité to poselství?“

„Lidé potřebují víc než jen píseň,“ prohlásil Arlen. „Potřebují důkaz, že jadrnce lze zranit.“

„Mluvíš jako krasijský mučedník,“ zabručel Cob. „Ti jsou taky celí žhaví zmařit vlastní život hledáním Stvořitelova ráje na onom světě.“

„Četl jsem, že jejich posmrtný život je plný nahých žen a řek vína,“ ušklíbl se Arlen.

„A ke vstupu ti stačí jen vzít s sebou nějakého démona, než tě Jádro pohltí,“ souhlasil Cob. „Ale já to stejně zkusím s tímto životem. Ten příští si tě najde, ať utečeš kamkoli. Nemá smysl se za ním honit.“

Kapitola 11

Průlom

321 p. N.

„Tři měsíce, že půjde na východ,“ prohlásil Gaims, když Jednoruký povstával, a zacinkal stříbrnými mincemi.

„Beru,“ řekl Woron. „Tři noci po sobě šel na východ. Je zralý na změnu.“

Skalní démon jako vždy čenichal kolem, než vyzkoušel chrany u brány. Postupoval systematicky, nevynechal jediné místečko. Když se ukázalo, že je brána chraněná, vydal se na východ.

„Temnoty,“ zaklel Woron. „Byl jsem si jistý, že to tentokrát změní.“ Zrovna lovil v kapse mince, když vřískání démona a sršení aktivovaných chran zničehonic utichlo.

Sázka byla zapomenuta, oba strážní se vyklonili přes zábradlí a zjistili, že Jednoruký zkoumavě, bedlivě prohlíží hradby. Kolem se shromáždili další jadrnci, ale drželi se od obra v uctivé vzdálenosti.

Démon najednou vyrazil a sekl jen dvěma drápy. Žádné chrany nezableskly, k uším strážných dolehlo zřetelné prasknutí kamene. Krev jim ztuhla v žilách.

S vítězoslavným řevem udeřil skalní démon znovu, tentokrát celým pařátem. I v chabém světle hvězd viděli strážní odštíplý kus kamene, který mu uvízl v pařátu.

„Roh,“ zasípal Gaims. Třesoucíma se rukama křečovitě svíral zábradlí, na nohou cítil teplo a chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že se pomočil. „Zatrub na roh.“

Vedle něj se nic nehnulo. Podíval se na Worona a zjistil, že s otevřenými ústy zírá na skalního démona a po líci mu stéká slza.

„Zatrub na ten roh, zatraceně!“ zaječel Gaims. Woron se probral z mrákot a pádil k poplašnému rohu. Trvalo mu několik pokusů, než se mu podařilo vyloudit tón. Jednoruký se mezitím otočil, bušil do hradeb bodnatým ocasem a pokaždé vylomil další a další kusy kamene.

*

Cob třásl Arlenem, aby ho vzbudil.

„Kdo… co je?“ zeptal se Arlen a protíral si oči. „To už je ráno?“

„Ne,“ vyhrkl Cob. „Rohy troubí. Máme tu průlom.“

Arlen se rázem posadil, tvář mu ztuhla. „Průlom? Ve městě jsou jadrnci?“

„Jsou,“ potvrdil mu Cob, „nebo brzy budou. Dělej!“

Doklopýtali k lucernám, posbírali nástroje a navlékli si těžké pláště a bezprsté rukavice, které zaženou zimu, aniž by jim bránily v práci.

Rohy zazněly znovu. „Dvě troubení,“ zaznamenal Cob, „jedno krátké, jedno dlouhé. Průlom je mezi první a druhou hláskou východně od hlavní brány.“

Zvenčí se ozval klapot kopyt na dláždění, pak bušení na dveře. Otevřeli a venku nalezli Ragena v plné zbroji a s dlouhým, těžkým kopím v ruce. Na sedlové hrušce statného válečného oře visel chraněný štít. Tohle nebylo nic štíhlého a něžného jako Noční oko, tohle byl širokoplecí, bojovný kůň, plemeno válečných ořů z dob dávno minulých.

„Elissa je strachy bez sebe,“ vysvětloval posel. „Poslala mě za vámi, abych na vás dohlédl.“

Arlen se nevrle zamračil, ale strach, který ho ochromil při probuzení, z něj s Ragenovým příjezdem spadl. Zapřáhli do chraničářské káry statného poníka a už byli na cestě k výkřikům, rachotu a zábleskům světla u průlomu.

Ulice byly prázdné, dveře a okenice pozavírané na petlici, ale Arlen viděl skrz štěrbiny světlo a věděl, že lidé v Milnu bdí, hryžou si nehty a modlí se, aby jejich chrany vydržely. Slyšel pláč a uvědomil si, jak závislí jsou Milňané na svých hradbách.

Projížděli strašlivým chaosem. Na dlážděných ulicích leželi mrtví a umírající biřici a chraničáři, polámaná kopí hořela. Tři zkrvavení ozbrojenci bojovali s větrným démonem ve snaze znehybnit ho na tak dlouho, aby ho mohla dvojice chraničářských učedníků polapit do přenosného kruhu. Další běhali sem a tam s vědry vody a snažili se uhasit spousty malých ohníčků po ohnivých démonech, kteří se nadšeně třepetali kolem a zapalovali všechno na potkání.

Arlen se podíval na průlom a užasl, jak se jadrnci dokázali prokopat skrz dvacet stop pevné skály. Do díry se drali další a další démoni, jeden přes druhého, jen aby se dostali do města první.

Dovnitř se protlačil větrný démon, roztáhl křídla a rozběhl se, aby získal hybnost ke vzletu. Jeden biřic po něm mrštil kopím, ale nedohodil a démon bez zábran odletěl do města. Na neozbrojeného biřice skočil ohnivý démon a rozerval mu hrdlo.

„Honem, chlapče!“ vykřikl Cob. „Biřicové nám získávají čas, ale proti tak velkému průlomu se neudrží dlouho. Musíme ho rychle uzavřít!“ Překvapivě svižně seskočil z káry, zezadu sebral dva přenosné kruhy a jeden podal Arlenovi.

S Ragenem jako záštitou po boku pádili k vlajce s klíčovou chranou, která patřila chraničářskému cechu a označovala ochranný kruh, kde si chraničáři zřídil základnu. Neozbrojené kořenářky tam ošetřovaly řady zraněných a neohroženě vybíhaly z kruhu, aby pomohly vrávorajícím lidem do bezpečí. Na ošetřování tolika raněných jich bylo zoufale málo.

Přivítali je Matka Jone, vévodská rádkyně, a mistr Vincin, představený cechu chraničářů. „Mistře Cobe, dobře že tě…“ začala Jone.

„Kde nás potřebuješ?“ zeptal se Cob Vincina. Jonu naprosto ignoroval.

„U hlavního průlomu,“ odpověděl Vincin. „Donesete kůly na patnáct a třicet stupňů,“ dodal a ukázal na stoh chranových kůlů. „A u Stvořitele, buďte opatrní! Je tam ďábelský skalní démon, který první prolomil hradby. Lapili ho, aby nemohl proniknout dál do města, jenže abyste se dostali na svou pozici, budete muset za chrany. Už zabil tři chraničáře a jen Stvořitel ví, kolik biřiců.“

Cob přikývl a spolu s Arlenem šli ke stohu kůlů. „Kdo měl dnes večer za soumraku službu?“ zeptal se, když si brali náklad.

„Chraničář Macks a jeho učedníci,“ odpověděla Jone. „Za tohle je vévoda pověsí.“

„Tak to teda bude vévoda pěkný hlupák,“ zavrčel Vincin. „Těžko soudit, co se tam venku vlastně stalo, a Miln potřebuje každého chraničáře, kterého má, a ani to nestačí.“ Dlouze vydechl. „Po dnešní noci jich zbude dost málo i tak.“

*

„Nejdřív si položíš svůj kruh,“ opakoval Cob už potřetí. „Až budeš v pořádku uvnitř, zasuneš kůl do stojanu a počkáš na hořčíkovou světlici. Bude jasno jako ve dne, takže si předem zacloň oči. Pak zaměříš svůj kůl na kruhovou stupnici na hlavním kůlu. Nesnaž se napojovat na ostatní kůly. Věř jejich chraničářům, že to udělají správně. Až to bude hotové, zatlučeš mezi dlažební kostky kotvicí kolíky, které udrží kůl na místě.“

„A pak?“ zeptal se Arlen.

„Zůstaneš v tom zpropadeném kruhu, dokud ti někdo neřekne, abys vylezl,“ osopil se na něj Cob. „Ať uvidíš, co uvidíš, i kdybys tam měl zůstat celou noc! Je to jasné!“

Arlen přikývl.

„Dobrá,“ uklidnil se Cob. Pátravě sledoval chaos, čekal, a pak vykřikl: „Teď!“ a už byli v běhu a kličkovali mezi požáry, mrtvolami a troskami na svá stanoviště. V několika vteřinách vyběhli z ulice ven a uviděli jednorukého démona. Čněl nad četou biřiců a hromadou mrtvol, a jak na něj dopadalo světlo z luceren, drápy a čelisti se mu krvavě leskly.

Arlenovi ztuhla krev v žilách, strnul, jako by do něj hrom udeřil, a ohlédl se na Ragena. Posel se na okamžik střetl s jeho pohledem. „Ten jde nepochybně po Keerinovi,“ poznamenal jízlivě Ragen.

Arlen otevřel ústa, ale než stačil odpovědět, Ragen zaječel: „Pozor!“ a bodl kopím.

Arlen upadl, upustil svůj kůl a ošklivě si o dlažební kostky narazil koleno. Uslyšel zapraštění – Ragen zasáhl větrného démona, který se na ně vrhl střemhlav shora, ratištěm do čumáku – a překulil se právě včas, aby viděl, jak se jadrnec odrazil od poslova štítu a zřítil se na zem.

Ragen pobídl svého válečného oře, kopyta zadusala přes netvora, Ragen sebral Arlena, který jen taktak stihl popadnout svůj kůl, a napůl ho vlekl, napůl nesl na jeho stanoviště. Cob už si rozložil svůj přenosný kruh a zrovna si připravoval stojan na chranový kůl.

Arlen neotálel a hned si začal rozkládat svůj kruh, ale oči mu pořád zalétaly zpátky k Jednorukému. Démon sekal pařátem po chranách, které před něj nakvap umístili, a snažil se prorazit skrz. Při každém záblesku viděl Arlen slabiny v síti a věděl, že síť nevydrží věčně.

A pak skalní démon najednou začenichal, vzhlédl a střetl se s Arlenovým pohledem. Chvíli se měřili, ale Arlen nakonec ten souboj vůlí vzdal a sklopil oči. Jednoruký zavřeštěl a zaútočil na slábnoucí chrany ještě urputněji.

„Arlene, přestaň civět a hoď sebou, zatraceně!“ zařval Cob a Arlen se probral. Ze všech sil se snažil neslyšet řev toho skalního démona ani výkřiky strážných a co nejrychleji postavit skládací železný stojan a zasadit do něj svůj chranový kůl. Pak ho naklonil co nejpřesněji do kalného mihotavého světla, rukou si zakryl oči a čekal na hořčíkovou světlici.

Zář vzplanula vzápětí a změnila noc v den. Chraničáři rychle nakláněli své kůly a zatloukali kolíky. Pak zamávali bílým šátkem na znamení, že jsou hotovi.

Arlen udělal, co měl, a teď bedlivě propátrával očima celou oblast. Několik chraničářů a učedníků ještě bojovalo se svými kůly. Jeden kůl se vzňal od démonského ohně. Jadrnci vřískali a couvali před hořčíkem, celí zděšení, že zničehonic vyšlo nenáviděné slunce. Kopiníci vyrazili do útoku a snažili se je zahnat za chranové kůly dřív, než se kůly zaktivují. Ragen dělal to samé, na válečném oři cválal sem a tam, vyleštěným štítem odrážel světlo a zděšení jadrnci před ním bezhlavě prchali.

Ale falešné světlo nemohlo jadrncům doopravdy ublížit. Jednoruký neucouvl, ani když po něm četa biřiců, jimž světlo dodalo odvahu, bodala kopími. Spousta hrotů se o krunýř skalního démona zlomila nebo odskočila, ale jiné chytil, škubal s nimi a mával s muži na druhém konci, za chranami, tak snadno, jako dítě mává panenkou.

Arlen s hrůzou sledoval ten masakr. Jednomu muži démon ukousl hlavu, tělo hodil zpátky a několik mužů tak srazil na zem. Jiného rozdupal, po třetím švihl ježatým ocasem a odmrštil ho. Muž dopadl na zem a už nevstal.

A pak chrany, které démona držely na místě, zmizely pod mrtvolami a krví a Jednoruký se vyvalil ven a vraždil dle libosti. Biřicové couvali a někteří se rovnou dali na útěk, ale jakmile mu uhnuli z cesty, byli zapomenuti, neboť obrovitý jadrnec se hnal rovnou k Arlenovu přenosnému kruhu.

„Arlene!“ zaječel Ragen, když toho rozzuřeného démona uviděl, a na místě otočil svého oře. Dočista propadl panice a očividně zapomněl, že chlapec stojí v přenosném kruhu. Pobodl koně do trysku, zapřel si kopí k útoku a namířil ho na záda Jednorukého.

Skalní démon ho uslyšel, v poslední chvíli se obrátil, pevně se rozkročil a chytil ránu kopím naplno do hrudi. Dřevec se rozštípl, obrovitý démon se jen přezíravě ohnal pařátem a rozdrtil koni lebku.

Bezvládný kůň zacouval do Cobova kruhu, srazil ho na chranový kůl a ten se vyklonil ze směru. Ragen ani nestihl vyvléct nohy z třmenů, takže ho kůň stáhl na zem s sebou, rozdrtil mu nohu a zalehl ho. A Jednoruký vyrazil vraždit.

Arlen ječel a zrakem hledal pomoc, ale nikde žádná nebyla. Cob visel na svém chranovém kůlu a snažil se vstát. Všichni ostatní chraničáři kolem průlomu už mávali bílými šátky. Hořící kůl mezitím vyměnili a ve správné pozici už nebyl jen ten Cobův, jenže nikde nebyl nikdo, kdo by mu pomohl; biřice rozprášil Jednoruký cestou. A Arlen věděl, že i kdyby Cob svůj kůl upevnil rychle, tak je Ragen stejně odsouzený k záhubě. Jednoruký byl na stejné straně sítě.

„Hej!“ zařval, vykročil ze svého kruhu a zamával rukama. „Hej, ty šeredo!“

„Arlene, okamžitě se vrať do toho svého zpropadeného kruhu!“ zařval Cob, ale už bylo pozdě. Skalní démon Arlena uslyšel a okamžitě se po něm ohlédl.

„Ahá, tak ty slyšíš,“ zamumlal Arlen, zalilo ho horko a vzápětí chlad. Letmo se podíval za chranové kůly. Hořčíková světlice začala pohasínat a jadrnci byli čím dál troufalejší. Vyjít ven byla hotová sebevražda.

Ale Arlen si pamatoval na své předchozí setkání se skalním démonem i na to, jak žárlivě a majetnicky si ho démon střežil. S touhle myšlenkou se otočil a vyběhl za chranové kůly přímo před jednoho syčícího ohnivého démona. Jadrnci nadšeně zaplály oči a vrhl se po něm, ale Jednoruký bez váhání vyrazil, aby dal nižšímu démonovi co proto.

Ale už v okamžiku, kdy se skalní démon teprve otáčel za Arlenem, se Arlen střelhbitě vrhl zpátky za chranové kůly. Jednoruký po něm chňapl, ale vyšlehl záblesk a Jednoruký byl odražen. Cob mezitím stihl opravit svůj kůl a síť se uzavřela. Jednoruký vztekle vřískal a bušil do bariéry, ale ta byla neprostupná.

Arlen utíkal k Ragenovi. Cob ho strhl do náruče a pak mu dal pohlavek. „Ještě jeden takový husarský kousek,“ varoval ho mistr, „a zlomím ti ten tvůj vychrtlý vaz.“

„Já jsem měl chránit tebe…“ souhlasil chabě Ragen a na rtech mu zacukal úsměv.

*

Když Vincin s Jonou konečně chraničáře propustili, jadrnci se pořád ještě volně pohybovali po městě. Pozůstalí biřici pomáhali kořenářkám rozvézt zraněné do městských špitálů.

„Neměl by někdo pochytat ty, kteří nám unikli?“ zeptal se Arlen, když opatrně ukládali Ragena na káru. Nohu měl v dlahách a kořenářka mu dala odvar na utišení bolesti, po kterém byl ospalý a mrákotný.

„K čemu?“ opáčil Cob. „Jen by pobili pronásledovatele a ráno to vyřeší tak jako tak. Lepší je zalézt dovnitř. S jadrnci, kteří v Milnu zbyli, si to vyřídí slunce.“

„Slunce je ještě hodiny daleko,“ namítl Arlen a vylezl na káru.

„A co navrhuješ?“ zeptal se Cob, když vyjeli, a ostražitě sledoval cestu. „Dnes večer jsi viděl v akci celou vévodskou gardu, stovky kopiníků se štíty. A zkušené chraničáře. Viděl jsi snad jediného zabitého démona? Ovšemže ne. Ti jsou nesmrtelní.“

Arlen zavrtěl hlavou. „Navzájem se zabíjejí. To jsem viděl.“

„Oni jsou magičtí, Arlene. Mohou si navzájem provést to, co žádná zbraň smrtelníka nezmůže.“

„Slunce je zabíjí,“ namítl Arlen.

„Slunce je daleko mocnější než ty nebo já,“ prohlásil Cob. „My jsme jen obyčejní chraničáři.“

Zahnuli za roh a dech jim uvázl v hrdle. Před nimi se na ulici válely ostatky nebožtíka. Jeho krev zbarvila dlažební kostky doruda. Ostatky ještě doutnaly a ve vzduchu visel štiplavý zápach spáleného masa.

„Žebrák,“ vydechl Arlen, když si všiml rozedraných šatů. „Co dělal v noci venku?“

„Dva žebráci,“ opravil ho Cob, přitiskl si na ústa a nos šátek a ukázal na další zmasakrovanou mrtvolu opodál. „Museli je vyhodit z útulku.“

„To oni můžou?“ podivil se Arlen. „Myslel jsem si, že veřejné útulky musí přijmout každého.“

„Jenom dokud se nenaplní,“ odpověděl Cob. „Beztak je to mizerná pomoc. Jakmile je biřici zamknou uvnitř, tak se muži servou o jídlo a šaty a s ženami nakládají ještě hůř. Mnozí raději riskují na ulici.“

„A proč s tím někdo něco neudělá?“ zeptal se Arlen.

„Všichni se shodují na to, že je to problém,“ odpověděl Cob. „Ale měšťané říkají, že je to problém vévody a vévoda cítí pramalou potřebu chránit ty, kdo jeho městu nic neodvádějí.“

„Takže je lepší poslat biřice na noc domů a nechat ten problém na jadrncích,“ zavrčel Arlen. Na to neměl Cob žádnou odpověď, a tak jen práskl otěžemi, celý nedočkavý, aby už byli z ulic pryč.

*

O dva dny později bylo celé město svoláno na velké náměstí. Biřici tam vztyčili šibenici a pod ní stál chraničář Macks, který měl oné noci za průlomu službu.

Euchor osobně přítomen nebyl, ale Jone přečetla jeho výnos: „Ve jménu vévody Euchora, Světla Hor a Pána Milnu, jsi shledán vinným ze selhání ve službě a umožnění průlomu v hradbách. Osm chraničářů, dva poslové, tři kořenářky, třicet sedm ozbrojenců a osmnáct měšťanů doplatilo na tvou neschopnost.“

„Jako by pomohlo, když bude z osmi chraničářů devět,“ zamumlal Cob. Z davu se zvedl sykot a pískot a na chraničáře, který tam stál se sklopenou hlavou, pršely odpadky.

„Ortelem je smrt,“ vyhlásila Jone a muži v kápích vzali Mackse v podpaží, odvedli ho k provazu a vložili mu na krk oprátku.

Přistoupil k němu vysoký, rozložitý pastýř s rozježeným černým plnovousem a v těžké kutně a nakreslil mu na čelo chranu. „Nechť ti Stvořitel odpustí tvé selhání,“ odříkal duchovní, „a nám všem poskytne čisté srdce a odvahu skoncovat s Jeho Morem, abychom byli osvobozeni.“

Odstoupil a propadliště se otevřelo. Lano se napjalo a dav nadšeně zaburácel.

„Pitomci,“ odplivl si Cob. „O jednoho muže míň na obranu při dalším průlomu.“

„Co myslel tím Morem a osvobozením?“ zeptal se Arlen.

„Jen nesmysly pro zkrocení davu,“ odpověděl Cob. „Radši si to necpi do hlavy.“

Kapitola 12

Knihovna

321 p. N.

Arlen vzrušeně kráčel za Cobem k velké kamenné budově. Byl sedmek a normálně by ho trápilo, že zmešká výcvik s kopím a jezdecké lekce, ale dnes měl příležitost, kterou si nemohl nechat ujít: první návštěvu vévodské knihovny.

Od té doby, co s Cobem začali zprostředkovávat směny chran, tak mistrův podnik rychle vzkvétal a zaplnil ve městě bolestně prázdnou skulinu. Jejich grimoárová knihovna se brzy stala tou největší v Milnu a pravděpodobně i na celém světě. Zároveň s tím se roznesla zpráva o jejich účasti při uzavírání průlomu a všimli si jich i ti, jimž nikdy neuniklo, kdo je v módě – vévodští.

Pracovat pro vévodské byla otrava, pořád chodili s absurdními požadavky a chtěli dávat chrany tam, kam nepatřily. Cob nejdřív zdvojnásobil, a pak ztrojnásobil ceny, ale nic se tím nezměnilo. Mít sídlo zajištěné chranmistrem Cobem se stalo symbolem společenského postavení.

Ale teď, když byli povoláni k chranění nejcennější budovy ve městě, Arlen cítil, že to za každý ten otravný okamžik stálo. Zevnitř vidělo knihovnu zatím jen pár měšťanů; Euchor si svou sbírku úzkostlivě střežil a přístup povoloval jen těm nejvyšším žadatelům a jejich pomocníkům.

Knihovnu postavili pastýři Stvořitele, a i když ji pak pohltil trůn, vždycky ji vedl pastýř, který obvykle neměl na starosti žádné stádečko, jen drahocenné knihy, ale jeho postavení vskutku mělo větší váhu než vedení jakékoli modlitebny vyjma velké svatyně nebo vévodovy soukromé kaple.

Přivítal je nějaký akolyta, který je uvedl do úřadovny vrchního knihovníka pastýře Ronnella. Arlen cestou nevěděl, kam se dívat dřív, všude samé zaprášené police a zamlklí učenci bloumající kolem stohů knih. Cobova knihovna obsahovala kromě grimoárů přes třicet svazků a Arlen ji považoval za poklad. Ve vévodské knihovně jich byly tisíce, víc než by stihl přečíst za celý život. Hluboce vévodovi zazlíval, že to všechno drží pod zámkem.

Pastýř Ronnell byl na ono žádoucí postavení vrchního knihovníka mladý, ve vlasech bylo dosud víc hnědi než šedi. Vřele je přivítal, usadil a poslal sluhu pro nějaké občerstvení.

„Tvá pověst tě předchází na dálku, mistře Cobe,“ sdělil chraničářovi, sundal si brýle s drátěnými obroučkami a čistil si je o hnědý talár. „Doufám, že tuto zakázku přijmeš.“

„Všechny chrany, které jsem zatím viděl, jsou ještě ostré a zřetelné,“ poznamenal Cob.

Ronnell si brýle zase nasadil a rozpačitě si odkašlal. „Po tom nedávném průlomu se vévoda o svou sbírku značně obává,“ pravil. „Jeho Milost touží po… zvláštních opatřeních.“

„Zvláštních opatřeních jakého druhu?“ otázal se podezřívavě Cob. Ronnell se ošil a Arlenovi bylo jasné, že je pro něj stejně nepříjemné žádost vznést, jako bude podle jeho předpokladů pro ně jeho žádost splnit.

Nakonec si Ronnell povzdechl. „Všechny, stoly, lavice a police mají být chraněné proti ohnivým plivancům,“ sdělil jim na rovinu.

Cob vytřeštil oči. „To by trvalo celé měsíce!“ vyhrkl. „A k čemu to? I kdyby ohnivý démon pronikl tak hluboko do města, nikdy se nedostane přes chrany této budovy, a i kdyby, budete mít větší starosti než police s knihami.“

Ronnellovy oči zpřísněly. „Není větší starosti, mistře Cobe,“ pravil. „V tomto se s vévodou shoduji. Neumíš si představit, oč bychom přišli, kdyby jadrnci spálili knihovnu takového stáří. Střežíme zde poslední zlomky vědomostí, které se hromadily celá milénia.“

„Omlouvám se,“ řekl Cob. „Nemínil jsem to nijak neuctivě.“

Knihovník přikývl. „Rozumím. Ale máš naprostou pravdu, to riziko je pranepatrné. Nicméně Jeho Milost si přeje, co si přeje. Mohu zaplatit tisíc zlatých sluncí.“

Arlen si to v duchu rychle spočítal. Tisíc sluncí byla spousta peněz, tolik za jednu zakázku ještě nikdy nedostali, ale když se to přepočítalo na měsíce dřiny, které by to vyžadovalo, a ztrátu běžných zakázek…

„Obávám se, že vám nemohu pomoci,“ řekl nakonec Cob. „Odvedlo by mě to od mého podniku na moc dlouho.“

„Ale vyneslo by ti to přízeň vévody,“ poznamenal Ronnell.

Cob pokrčil rameny. „Byl jsem poslem jeho otce. To mi vyneslo přízně ažaž. Víc nepotřebuji. Zkuste nějakého mladšího chraničáře,“ navrhl. „Někoho, kdo už se má čím pochlubit.“

„Jeho Milost zmínila výslovně tebe,“ naléhal Ronnell.

Cob bezmocně rozhodil rukama.

„Já to udělám,“ vyhrkl Arlen. Oba se k němu překvapeně obrátili, taková troufalost je zaskočila.

„Nemyslím, že by vévoda přistoupil na služby učedníka,“ poznamenal Ronnell.

Arlen pokrčil rameny. „Není nutné mu to říkat,“ odpověděl. „Můj mistr může stanovit chrany pro police a stoly a mě nechá je vyrýt.“ Při řeči se díval na Coba. „Kdybys tu práci vzal, stejně bych polovinu chran vyřezával já, ne-li víc.“

„Zajímavý kompromis,“ podotkl zamyšleně Ronnell. „Co říkáš, mistře Cobe?“

Cob se podezřívavě podíval na Arlena. „Říkám, že je to nudná práce přesně toho druhu, který nenávidíš,“ utrousil. „Copak v tom vězí, chlapče?“ zeptal se.

Arlen se usmál. „Vévodovi se dostane ujištění, že chranmistr Cob chraní knihovnu,“ začal. „Ty dostaneš tisíc sluncí a já,“ obrátil se k Ronnellovi, „možnost knihovnu užívat, kdykoli si budu přát.“

Ronnell se rozesmál „To je chlapec podle mého gusta!“ zvolal. „Dohodnuto?“ zeptal se Coba.

Cob se usmál a muži si potřásli rukama.

*

Pastýř Ronnell vzal Coba s Arlenem na prohlídku knihovny. Za chůze si Arlen začal uvědomovat, jaký kolosální úkol na sebe právě vzal. I kdyby vynechal výpočty a sestrojoval chrany od oka, tak se právě díval na více než půl roku dřiny.

Ale když se otáčel a prohlížel si všechny ty knihy, věděl, že to za to stojí. Ronnell mu slíbil neomezený přístup ve dne v noci až do konce života.

Ronnell si všiml jeho nadšeného výrazu a usmál se. Najednou ho něco napadlo, a zatímco se Arlen plně zaměstnával vlastními myšlenkami a neviděl, neslyšel, vzal si Ronnell Coba stranou.

„Ten chlapec je učedník nebo sluha?“ zeptal se chraničáře.

„Je to kupec, ptáš-li se na tohle,“ odpověděl Cob.

Ronnell přikývl. „Kdo jsou jeho rodiče?“

Cob potřásl hlavou. „Žádné nemá, alespoň ne v Milnu.“

„Takže za něj mluvíš ty?“ zeptal se Ronnell.

„Řek‘ bych, že ten chlapec mluví sám za sebe,“ odtušil Cob.

„Je zadaný?“ zeptal se pastýř.

Tak v tom to vězelo. „Nejsi první, kdo se mne na to ptá od té doby, co můj podnik vzkvétá,“ odvětil Cob. „Dokonce i někteří vévodští posílají své půvabné dcery, aby si ho okoukly. Ale já si nemyslím, že Stvořitel stvořil dívku, která by ho dokázala odtrhnout od knih na tak dlouho, aby si jí alespoň všiml.“

„To znám,“ odtušil Ronnell a ukázal na mladou dívku, která seděla u jednoho stolu a před sebou měla rozloženo půl tuctu otevřených knih.

„Mery, pojď sem!“ zavolal. Dívka vzhlédla, pak si neochotně založila stránky, a než se zvedla, ještě srovnala knihy na hromádku. Na pohled měla blízko k Arlenovým čtrnácti létům, měla velké hnědé oči, dlouhé, husté hnědé vlasy, jemnou kulatou tvářičku a zářivý úsměv. Na sobě měla praktický plášť, zaprášený z knihovny. Nadzvedla si sukně a vysekla rychlé pukrle.

„Chranmistře Cobe, toto je má dcera Mery,“ sdělil mu Ronnell.

Dívka vzhlédla, najednou byla zájem sám. „Onen chranmistr Cob?“ zeptala se.

„Ach, tak ty znáš mé dílo?“ opáčil Cob.

„Ne,“ zavrtěla Mery hlavou, „ale slyšela jsem, že tvá grimoárová sbírka nemá sobě rovnou.“

Cob se rozesmál. „Možná jsme na to kápli, pastýři,“ poznamenal.

Pastýř Ronnell se sklonil ke své dceři a ukázal na Arlena. „Tamhle mladý Arlen je učedníkem mistra Coba. Bude nám chranit knihovnu. Co kdybys ho tu trochu provedla?“

Mery se zadívala na Arlena, který se soustředěně rozhlížel kolem, zcela netečný k jejímu pohledu. Špinavé, plavé, nesestřižené vlasy trochu přerostly, drahé šaty byly zválené a špinavé, ale v očích tkvěl rozum. Rysy pravidelné a souměrné, nijak nepříjemné. Mery si uhladila sukně, lehkým nenuceným krokem se vydala k němu a Cob zaslechl, jak si Ronnell mumlá modlitbu.

Arlen si Mery zjevně nevšiml, ani když došla až k němu. „Ahoj,“ pozdravila ho.

„Hoj,“ odtušil Arlen a dál mžoural na hřbety knih na vysokých policích ve snaze přečíst tituly.

Mery svraštila čelo. „Já jsem Mery,“ sdělila mu. „Můj otec je pastýř Ronnell.“

„Arlen,“ odvětil Arlen, vytáhl z police jednu knihu a pomalu si v ní listoval.

„Táta mě požádal, abych tě provedla po knihovně,“ dodala Mery.

„Dík,“ zabručel Arlen, vrátil knihu na místo a šel podél řady polic k oddělení, které bylo od ostatních odděleno provazem. Mery se přes tvář mihl popuzený výraz, ale byla nucena jít za ním.

„Je zvyklá ignorovat, nikoli být ignorována,“ poznamenal pobaveně Ronnell.

„PřN,“ četl Arlen nad klenutým vchodem, kterým se šlo do oddělení za provazem. „Co je to přN?“ zabručel.

„Před Návratem,“ sdělila mu Mery. „Tam jsou originální výtisky knih ze starého světa.“

Arlen se k ní obrátil, jako by si teprve teď všiml, že existuje. „Fakt?“ užasl.

„Tam dozadu je zakázáno chodit bez vévodova svolení,“ oznámila mu Mery a spokojeně sledovala, jak Arlen protáhl obličej. „Ovšem já,“ usmála, „to díky otci dovoleno mám.“

„Díky otci?“ podivil se Arlen.

„Jsem dcera pastýře Ronnella,“ připomněla mu nedůtklivě.

Arlen vytřeštil oči a neohrabaně se uklonil. „Arlen z Tibbetské Říčky,“ představil se.

Na druhé straně místnosti se v duchu chechtal Cob. „Chlapec neměl šanci,“ poznamenal.

*

Když Arlen zapadl do důvěrně známé rutiny, začaly mu měsíce splývat. Z Ragenova sídla bylo do knihovny blíž, a tak většinou přespával tam. Poslovi se noha rychle zahojila a brzy se zase vydal na cesty. Elissa Arlena vybízela, aby se ve svém pokoji choval jako doma, a zřejmě jí dělalo obzvláštní potěšení dívat se, že tam má rozházené nářadí a knihy. I služebnictvo jeho přítomnost těšila, tvrdili, že když tam pobývá, tak se paní Elissa tolik netrápí.

Arlen vstával hodinu před sluncem a při světle lamp cvičil v sídelní hale s vysokým stropem techniky s kopím. Když nad obzor prorazilo slunce, vyklouzl na dvůr na hodinu jízdy a střelby do terče. Pak následovala spěšná snídaně s Elissou – a Ragenem, pokud byl doma – a odchod do knihovny.

Když přicházel, bylo pořád ještě časně a knihovna byla prázdná až na Ronnellovy akolyty, kteří spali v celách pod velkou budovou. Ti se ale od něj drželi dál, báli se chlapce, který nepovažoval za nic zvláštního, že bez vyzvání a bez svolení chodí nahoru k jejich mistrovi a mluví s ním.

Byla tam jedna malá, oddělená komůrka, kterou mu vyhradili jako dílnu. Místo jen na dvě skříně, ponk a nějaký ten kus nábytku, na kterém zrovna pracoval. Jednu skříň obsadily barvy, štětce a rydla. Druhou zaplnil půjčenými knihami. Podlaha brzy zmizela pod prstýnky hoblin a rozlitými barvami a laky.

Každého rána si Arlen vyhradil hodinu na čtení, pak knihu neochotně odložil a dal se do práce. Celé týdny nechranil nic jiného než židle. Pak se pustil do lavic. Práce postupovala ještě pomaleji, než předpokládal, ale Arlenovi to nevadilo.

Z Mery se během těch měsíců stalo vítané rozptýlení; co chvíli strčila hlavu do dílny, aby si s ním vyměnila úsměv nebo pár klepů, a zase odbíhala zpátky ke svým povinnostem. Arlen si myslel, že ho to rušení od práce a studia začne postupně obtěžovat, ale opak se ukázal pravdou. Těšil se na ni, dokonce zjišťoval, že za dnů, kdy chodívá méně často než obvykle, se mu hůř soustředí. V poledne společně jídali na rozlehlé střeše knihovny, s výhledem na město a okolní hory.

Mery byla jiná než všechny ostatní dívky, které kdy Arlen poznal. Jako dcera vévodského knihovníka a vrchního kronikáře byla pravděpodobně tou nejvzdělanější dívkou ve městě a Arlen zjistil, že z rozhovorů s ní může získat stejně tolik jako ze stránek jakékoli knihy. Ale díky svému postavení byla osamělá, akolyté se jí báli ještě víc než Arlena a nikdo jiný v jejím věku v knihovně nebyl. Mery nedělalo nejmenší problémy debatovat s učenými kmety, ale před Arlenem se ostýchala a byla nejistá.

Víceméně jako on před ní.

*

„U Stvořitele, Jaiku, ty jako bys vůbec necvičil,“ vyhrkl Arlen a zacpal si uši rukama.

„Nebuď protivný, Arlene,“ napomenula ho Mery. „Byla to rozkošná píseň, Jaiku,“ pochválila ho.

Jaik se zakabonil. „Tak proč si taky zacpáváš uši, co?“ zeptal se.

„No víš,“ povzdechla si a s zářivým úsměvem ruce spustila, „táta říká, že hudba a tanec vedou k hříchu, takže jsem to nemohla poslouchat, ale jsem si jistá, že to bylo moc krásné.“

Arlen se rozchechtal, Jaik se zachmuřil a odložil loutnu.

„Zkus žonglování,“ navrhla Mery.

„Víš určitě, že není hřích dívat se na žonglování?“ zavrčel Jaik.

„Jen když je dobré,“ zamumlala Mery a Arlen se znovu rozchechtal.

Jaikova loutna byla stará a odřená a zjevně nikdy neměla všechny struny pohromadě. Odložil ji a z malého pytlíku, v kterém nosil svou žonglérskou výbavu, vytáhl barevné dřevěné koule. Barvy oprýskaly a dřevo popraskalo. Vyhodil jednu do vzduchu, pak druhou a pak třetí. Udržel ten počet několik vteřin a Mery zatleskala.

„To je mnohem lepší!“ prohlásila.

Jaik se usmál. „Sleduj tohle!“ řekl a sáhl pro čtvrtou.

Arlen s Mery sebou trhli, když koule zarachotily na dláždění.

Jaik zrudl. „Možná bych měl víc cvičit s třemi,“ usoudil.

„Měl bys víc cvičit,“ souhlasil Arlen.

„Tátovi se to nelíbí,“ povzdechl si Jaik. „Říká mi: ‚Jestli nemáš na práci nic lepšího než žonglování, chlapče, tak ti nějakou najdu!‘“

„Tohle říká můj táta, když mě nachytá při tancování,“ přidala se Mery.

Tázavě se podívali na Arlena. „Můj táta to taky říkával,“ odvětil.

„A mistr Cob ne?“ zeptal se Jaik.

Arlen zavrtěl hlavou. „Proč by měl? Dělám všechno, co po mně chce.“

„A kdy si najdeš čas zaučovat se na posla?“ zeptal se Jaik.

„Já si ho dělám,“ odpověděl Arlen.

„Jak?“ podivil se Jaik.

Arlen pokrčil rameny. „Vstáváš dřív. Chodíš spát později. Po jídle se nenápadně vyplížíš. Prostě děláš to, co chceš. Nebo chceš raději celý život zůstat mlynářem?“

„Na mlynářství není nic špatného, Arlene,“ pokárala ho Mery.

Jaik zavrtěl hlavou. „Ba ne, on má pravdu,“ prohlásil. „Když něco chci, musím se víc snažit.“ Podíval se na Arlena. „Budu víc cvičit,“ slíbil.

„Žádný strach,“ chlácholil ho Arlen. „Kdybys nedokázal bavit venkovany ve vískách žonglováním, vždycky si můžeš vydělávat odstrašováním démonů na cestách zpěvem.“

Jaik přimhouřil oči a začal po Arlenovi házel svoje žonglérské koule. Mery se rozesmála.

„Dobrý žonglér by mě trefil!“ posmíval se mu Arlen, který před každou ránou mrštně uhnul.

*

„Bodáš moc daleko,“ zavolal Cob. Aby Ragen jeho připomínku názorně doložil, pustil jednou rukou štít, a než stačil Arlen ucuknout, chytil jeho kopí těsně pod hrotem, trhnul, chlapec ztratil rovnováhu a rozplácl se do sněhu.

„Ragene, dávej pozor,“ pokárala ho Elissa, zachumlaná do šálu proti rannímu mrazu. „Vždyť mu ještě něco uděláš.“

„Je daleko mírnější než jakýkoli jadrnec, paní,“ poznamenal Cob tak hlasitě, aby to Arlen slyšel. „Smyslem dlouhého kopí je udržet si při ústupu démony od těla. Je to obranná zbraň. Poslové, kteří s ní začnou útočit, jako tady mladý Arlen, skončí mrtví. To už jsem zažil. Jednou na cestě do Laktonu…“

Arlen se nevrle zaškaredil. Cob byl dobrý učitel, ale měl sklony přerušovat výuku pochmurnými historkami o hrůzostrašných koncích jiných poslů. Chtěl chlapce odradit, ale jeho slova měla přesně opačný účinek; jen v Arlenovi posilovala odhodlání uspět tam, kde ti před ním selhali. Zvedl se a tentokrát se rozkročil mnohem pevněji a zapřel se patami.

„Konec dlouhých kopí,“ prohlásil Cob. „Zkusíme ta kratší.“

Elissa svraštila čelo, když Arlen odložil osmistopé kopí na žebřiňák a vybrali si s Ragenem kratší, sotva třístopá, s hroty dlouhými třetinu délky. Ta byla určena pro boj zblízka, k probodnutí místo k odbodnutí. Vybral si také štíty a znovu se utkali ve sněhu. Patnáctiletý Arlen už byl větší a širší v ramenou, šlachovitý, mrštný, silný. Na sobě měl Ragenův starý kožený kyrys. Byl mu velký, ale brzy do něj doroste.

„Jaký má tohle všechno smysl?“ zeptala se podrážděně Elissa. „Kdyby se někdy dostal tak blízko k démonovi, tak to přece stejně nemůže přežít.“

„Už jsem i to viděl,“ nesouhlasil Cob, zatímco sledoval souboj Arlena s Ragenem. „Ale mezi vesnicemi jsou i jiné věci než démoni, paní. Divoká zvěř a dokonce i loupežníci.“

„Kdo by přepadal posla?“ zeptala se zděšeně Elissa.

Ragen střelil po Cobovi nevrlým pohledem, ale Cob ho ignoroval. „Poslové jsou bohatí lidé,“ odpověděl, „a kromě cenného zboží vozí i zprávy, které mohou rozhodnout o osudu kupců, ba i vévodských. Většina lidí by se neodvážila poslovi ublížit, ale stát se to může. A zvěř… Vzhledem k tomu, že jadrnci vybíjejí ty slabé, zůstávají jen nejsilnější šelmy a dravci.“

„Arlene!“ zavolal chraničář. „Co bys dělal, kdyby tě napadl medvěd?“

Aniž Arlen přerušil souboj nebo třeba i jen spustil oči z Ragena, zavolal zpátky: „Dlouhým kopím do krku, dokud krvácí, tak se stáhnout, a jak ztratí pozornost, zasáhnout životně důležité orgány.“

„Co ještě bys mohl udělat?“ zavolal Cob.

„Nehybně ležet,“ odpověděl otráveně Arlen. „Medvědi jen zřídka útočí na mrtvé.“

„A lev?“ zeptal se Cob.

„Střední kopí,“ zavolal Arlen, štítem vykryl Ragenův bod a vyrazil do protiútoku. „Bodnout do ramenního kloubu a zapřít se, aby se kočka sama nabodla, pak bodnout krátkým kopím do hrudi nebo do boku, podle toho, co je v dosahu.“

„Vlk?“

„Já už to nemůžu poslouchat,“ prohlásila Elissa a hnala se do domu jako větrná smršť.

Arlen ji nechal být. „Pořádná rána středním kopím do čenichu obvykle osamělého vlka zažene,“ odpověděl. „Když to nevyjde, tak stejná taktika jako u lva.“

„A co když je jich smečka?“ zeptal se Cob.

„Vlci se bojí ohně,“ odpověděl Arlen.

„A když narazíš na kance?“ zajímal se Cob.

Arlen se rozesmál. „Tak to bych utíkal, jako bych měl v patách celé Jádro,“ citoval své učitele.

*

Arlen se probudil na hromadě knih. V první chvíli váhal, kde vlastně je, až si nakonec uvědomil, že opět usnul v knihovně. Podíval se z okna a zjistil, že už je hodně po setmění. Natáhl krk, aby viděl nahoru, a vysoko nad sebou rozeznal přízračný obrys větrného démona, který právě přelétal nad městem. Elissu by to rozrušilo.

Dějiny, které četl, byly dávné, pocházely až z věku vědy. Líčily království starého světa, Albinon, Thesu, Velký Linm a Rusk, a vyprávěly o mořích, nesmírných jezerech sahajících do nedozírných dálav, za nimiž ležela další království. Bylo to závratné. Jestli se těm knihám dalo věřit, tak je svět ještě větší, než si představoval.

Prolistoval otevřenou knihu, na které usnul, a ke svému překvapení našel mapu. Když zkoumal místopisné názvy, vytřeštil oči. Tady, nad slunce jasněji, bylo Milnské vévodství. Podíval se pozorněji a našel řeku, z níž hradiště Miln bralo většinu pitné vody, a hory, které mu stály v zádech. A zrovna tam byla malá hvězdička označující hlavní město.

Prošel pár stránek a četl si o starodávném Milnu. Tehdy stejně jako teď to bylo město dolů a lomů, jehož léna se táhla na tucty mil. Území milnského vévody zahrnovalo řadu měst a vesnic a končilo na Meznici, kde hraničilo s územím ovládaným vévodou angierským.

Arlen si vzpomněl na své putování, prstem sledoval cestu zpátky na západ k rozvalinám, které tehdy našel, a zjistil, že patřívaly hraběti z Newkirku. Skoro se třásl vzrušením, když pátral dál, až našel to, co hledal: malou říčku, která ústila do velkého rybníka.

Baronství tibbetské.

Tibbet, Newkirk a další území odváděly daně Milnu, který byl stejně jako vévoda angierský zavázán věrností králi theskému.

„Thesané,“ šeptal Arlen, aby si vyzkoušel, jak to slovo chutná. „My všichni jsme Thesané.“

Vytáhl brk a začal si mapu obkreslovat.

*

„Ať už to od vás nikdy neslyším, ani od jednoho,“ láteřil Ronnell na Arlena a svou dceru.

„Ale…“ začal Arlen.

„Vy si myslíte, že se to neví?“ uťal ho knihovník. „Jeho Milost nařídila vsadit do želez každého, kdo vysloví název Thesa. Chcete strávit roky lámáním skály v jeho dolech?“

„Proč?“ zeptal se Arlen. „Jakou škodu by to mohlo napáchat?“

„Než vévoda knihovnu uzavřel,“ sdělil mu Ronnell, „byli někteří lidé přímo posedlí jak Thesou, tak sháněním peněz na posly, kteří by hledali nějaké ztracené tečky na mapách.“

„Co je na tom špatného?“ podivil se Arlen.

„Ten král je tři sta let po smrti, Arlene,“ sdělil mu Ronnell, „a vévodové by raději rozpoutali válku, než aby se klaněli někomu jinému než sami sobě. Řeči o znovusjednocení připomínají lidem věci, na které by raději neměli vzpomínat.“

„Je snad lepší předstírat, že milnské hradby jsou celý svět?“ zeptal se Arlen.

„Dokud nám Stvořitel neodpustí a nepošle Osvoboditele, aby skoncoval s Morem,“ pokrčil Ronnell rameny.

„Co nám má odpustit?“ podivil se Arlen. „Jaký mor?“

Ronnell na Arlena nevěřícně vytřeštil oči. Arlen si v první chvíli myslel, že ho pastýř snad praští, a připravil se na facku.

Místo toho se Ronnell obrátil na svou dceru. „On to doopravdy neví?“ zeptal se zděšeně.

Mery přikývla. „Pastýř v Tibbetské Říčce byl… nekonveční,“ odpověděla.

Ronnell přikývl. „Vzpomínám si,“ povzdechl si. „Když byl akolytou, jeho mistra pozřelo Jádro a on učení nikdy nedokončil. Pořád jsme tam chtěli poslat někoho jiného…“ Rázně šel ke stolu a začal psát dopis. „Takhle to dál nejde,“ zavrčel. „No jistě, jaký mor!“

Brblal dál a Arlen to vzal jako pokyn nenápadně vycouvat ke dveřím.

„Ne tak rychle, vy dva,“ zarazil je Ronnell. „V obou dvou jsem se hluboce zklamal. Já vím, že Cob není dvakrát zbožný, Arlene, ale taková míra nedbalosti je opravdu naprosto neodpustitelná.“ Podíval se na Mery. „A co ty, mladá dámo!“ vyjel na ni. „Tys to věděla a nic jsi s tím nedělala?“

Mery se zadívala na špičky střevíců. „Omlouvám se, otče,“ zamumlala.

„Ještě aby ne,“ zamručel Ronnell a vytáhl ze stolu tlustou knihu. „Uč ho,“ nařídil jí, když jí Kánon podával. „Jestli nebude Arlen tu knihu do měsíce znát dopředu i pozpátku, tak na vás oba vezmu řemen!“

Mery popadla knihu a oba vzali do zaječích.

*

„Vyvázli jsme docela lehce,“ liboval si Arlen.

„Až moc,“ posteskla si Mery. „Otec má pravdu. Měla jsem něco říct dřív.“

„Netrap se s tím,“ chlácholil ji Arlen. „Je to jen kniha. Do rána ji přečtu.“

„To není jen tak nějaká kniha!“ vzplanula Mery. Arlen se na ni vyjeveně podíval.

„Je to slovo Páně, zaznamenané prvním Osvoboditelem,“ dodala Mery.

Arlen povytáhl obočí. „Čestné slovo?“ zeptal se.

Mery přikývla. „Nestačí ho jen číst. Musíš ho žít. Každý den. Je to průvodce, který má lidstvo vyvést z hříchu, který přivodil Mor.“

„Jaký mor?“ zeptal se Arlen s pocitem, že se ptá už posté.

„Démony, samozřejmě,“ odpověděla Mery. „Jadrnce.“

*

O pár dní později seděl Arlen na střeše knihovny a se zavřenýma očima odříkával:

A člověk znovu zpychl a stal se troufalým,

obrátil se proti Stvořiteli a Osvoboditeli.

Přestal ctít Toho, jenž dává život,

i obrátil se zády k mravním zásadám.

Vírou věda se mu stala,

modlitbu nahradil stroj a lučebnina.

Člověk uzdravoval ty, kdož měli zemřít,

sebe považoval za rovna svému tvůrci.

Bratr s bratrem bojoval, k nižádnému prospěchu.

Zlo, které chybělo vně, uvnitř rostlo,

zakořenilo v lidských srdcích a duších,

zčernalo to, co kdysi čisté a bílé bylo.

A tak Stvořitel ve Své moudrosti

uvrhl na své ztracené děti mor

a znovu otevřel jádro,

aby člověku ukázal, jak chybuje.

A tak tomu bude,

dokud opět nesešle Osvoboditele.

Neboť až Osvoboditel člověka očistí,

nebudou se mít jadrnci čím živit.

A hle, jak poznáš Osvoboditele.

Bude mít znamení na holém těle,

jež démoni od pohledu nesnesou

a v hrůze před ním budou prchat.

„Výborně!“ poblahopřála mu s úsměvem Mery.

Arlen svraštil čelo. „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Jistěže,“ odpověděla Mery.

„Ty tomu opravdu věříš?“ zeptal se. „Pastýř Harral vždycky říkal, že Osvoboditel byl jen člověk. Velký vojevůdce, ale smrtelník. I Cob s Ragenem to říkají.“

Mery vytřeštila oči. „Dej si pozor, ať tě neslyší můj otec,“ varovala ho.

„Ty věříš, že si za jadrnce můžeme sami?“ zeptal se Arlen. „Že si je zasloužíme?“

„Ovšemže tomu věřím,“ odpověděla. „Tak praví slovo Páně.“

„Ne,“ prohlásil Arlen. „Je to jen kniha. Knihy píšou lidé. Kdyby nám chtěl Stvořitel něco říct, tak proč by používal knihu, a nevypálil to ohněm na oblohu?“

„Někdy je těžké uvěřit, že tam nahoře je Stvořitel a dívá se na nás,“ řekla Mery a zadívala se na nebe, „ale jak jinak by tomu mohlo být? Svět se nestvořil sám. Jak by mohly mít chrany moc, kdyby za stvořením nestála vůle?“

„A co Mor?“ zeptal se Arlen.

Mery pokrčila rameny. „Dějiny líčí strašlivé války,“ poznamenala. „Možná jsme si ho opravdu zasloužili.“

„Zasloužili?“ rozlítil se Arlen. „Moje máma si nezasloužila smrt kvůli nějaké pitomé válce, která byla před stovkami let!“

„Tvoji mámu dostali?“ zeptala se Mery a pohladila ho po paži. „Arlene, já jsem netušila…“

Arlen se jí vytrhl. „Je to fuk,“ prohlásil a vztekle se rozběhl ke dveřím. „Já jdu vyřezávat chrany, i když v tom nevidím žádný smysl, jestli si všichni zasloužíme démony ve svých postelích.“

Kapitola 13

Musí být něco víc

326 p. N.

Leesha se hrbila na zahradě a vybírala si dnešní bylinky. Některé vytahovala z hlíny s kořenem i stonkem, u jiných utrhla jen pár listů nebo nehtem na palci odloupla od lodyhy pupen.

Na zahrádku za Bruninou chatrčí byla pyšná. Stařena už byla moc stará na to, aby se o ten malý záhumenek starala, a Darsy se nezdařilo tvrdou zem zúrodnit, ale Leesha k tomu měla vlohy. Takže teď jim rostla hned u dveří, v bezpečí za chranovými kůly, spousta bylinek, které dřív ona a Bruna hodiny a hodiny hledávaly v divočině.

„Máš bystrou hlavu a zahradnickou ruku,“ prohlásila Bruna, když prsť zrodila první výhonky. „Zanedlouho z tebe bude lepší kořenářka než já.“

Pýcha, kterou tato slova v Leeshe vyvolala, byla pro ni zcela novým pocitem. Bruně se sice asi nikdy nevyrovná, ale stařena rozhodně nepatřila k těm, kdo plýtvají laskavými slovy a prázdnými poklonami. Viděla v Leeshe něco, co jiní neviděli, a dívka ji nechtěla zklamat.

Košík se naplnil, Leesha se ometla, vstala a vydala se k chatrči – pokud se to ještě vůbec dalo nazývat chatrčí. Erny se odmítl jen tak dívat na to, jak jeho dcera žije ve zchátralé barabizně, a tak jim poslal tesaře a doškáře, aby opravili vetché zdi a vyměnili ztrouchnivělé došky. Starého tam brzy zbylo pomálu a přístavky velikost domku více než zdvojnásobily.

Bruna žehrala na rámus, který řemeslníci při práci nadělali, ale když zima a vlhko zůstaly venku, její sípání polevilo. V Leeshině péči začala stařena s ubíhajícími léty zjevně sílit, nikoli slábnout.

I Leesha byla šťastná, když to bylo hotové. Ke konci se na ni muži začali dívat jinak.

Čas dal Leeshe matčiny lepé tvary. To bylo něco, po čem vždycky toužila, ale teď už jí to nepřipadalo jako taková výhoda. Muži ve vesnici ji lačně hltali očima; některým pořád vězely v hlavě drby o jejím flirtování s Garedem, i když to už bylo léta pryč, a nejednoho přiváděly na myšlenku, že by mohla být vstřícná k necudným, důvěrným návrhům. Většinu odradilo zamračené čelo a několik facek. Evin si vysloužil dávku pepře se štěničníkem, aby si vzpomněl na svou těhotnou nevěstu. Hrst tohoto oslepujícího prášku byla teď jednou z mnoha věcí, které Leesha nosila v hojném množství po kapsářích na zástěře a sukních.

Ovšem i kdyby se o nějakého muže z vesnice zajímala, Gared už by zařídil, aby se k ní ani nepřiblížil. Jakýkoli jiný muž kromě Ernyho, který by byl přistižen, že mluví s Leeshou o něčem víc než kořenářství, by dostal tvrdě na pamětnou, aby bylo jasno, že v představách tohoto statného dřevorubce je Leesha stále zadaná. Dokonce i Mladému Jonovi vyrazily krůpěje potu, kdykoli ho Leesha byť jen pozdravila.

Její učednictví brzy skončí. Když jí to Bruna tehdy řekla, tak jí sedm let a jeden den připadalo jako věčnost, ale léta plynula a do konce zbývalo jen pár dnů. Leesha už dávno chodívala denně sama do vesnice k těm, kdo potřebovali služby kořenářky, a Bruny se ptala na radu jen velmi vzácně, v nouzi nejvyšší. Bruna potřebovala klid.

„Vévoda posuzuje schopnosti kořenářky podle toho, jestli se každý rok víc lidí narodí než zemře,“ sdělila jí Bruna toho prvního dne, „ale ty se starej o to, co je mezí tím, a ode dneška za rok nebudou lidé z Drvoštěpské Kotliny vědět, jak se bez tebe mohli někdy obejít.“

Ukázalo se, že je to vcelku pravda. Bruna ji hned od začátku brala všude s sebou a jakékoli žádosti o soukromí ignorovala. Péče o ještě nenarozené děti většiny žen ve vesnici a příprava nálevu z madoniny korunky pro polovinu ostatních brzy přiměla ženy chovat se k Leeshe náležitě zdvořile a bez okolků jí odhalit veškeré tělesné nedostatky.

Ale přes to všechno pořád zůstávala stranou. Ženy si před ní povídaly, jako by byla neviditelná, a zároveň jí vyžvanily kdejaké tajemství ve vesnici stejně klidně, jako by nebyla nic víc než polštář.

„A to taky jsi,“ ujistila ji Bruna, když se jí Leesha odvážila postěžovat. „Ty nemáš co hodnotit jejich život, jen jejich zdraví. Jak na sebe vezmeš zástěru s kapsáři, tak přísaháš, že budeš mlčet, ať uslyšíš, co uslyšíš. Má-li kořenářka dělat svou práci pořádně, potřebuje důvěru, a důvěra se musí zasloužit. Přes tvé rty by nikdy nemělo přejít žádné tajemství, ledaže by ti mlčenlivost bránila vyléčit někoho jiného.“

A tak Leesha držela jazyk za zuby a ženy jí začaly důvěřovat. Jakmile si získala ženy, brzy následovali muži, často postrkovaní zezadu ženami. Ale zástěra je stejně odrazovala. Leesha věděla, jak vypadá neoblečený skoro každý muž ve vesnici, ale s žádným nebyla důvěrně, a i když ji ženy velebily a posílaly jí dary, neměla nikoho, komu by se mohla sama svěřit.

Ale navzdory tomu všemu byla Leesha posledních sedm let daleko šťastnější než těch třináct let předtím. Brunin svět byl mnohem větší než ten, jemuž ji předurčila matka. Byl tam žal, když musela někomu zatlačit oči, ale byla tam i radost z vytahování dítěte z matky a vyvolání prvního pláče pevným plácnutím.

Její učednictví brzy skončí a Bruna odejde na odpočinek nadobro. Podle toho, co říkala, pak už nebude žít dlouho. To pomyšlení Leeshu děsilo ve více směrech.

Bruna byla jejím štítem i kopím, její neproniknutelnou chranou proti vesnici. Co si bez té chrany počne? Leesha neměla v povaze Bruninu panovačnost ani její strohé rozkazovaní a bití hlupáků. A když nebude Bruna, kdo s ní bude mluvit jako s člověkem, a ne jen jako s kořenářkou? Kdo jí bude otírat slzy, komu se bude moci svěřit se svými pochybnostmi? Protože i pochybnosti nahlodávají důvěru. Lidé jsou závislí na tom, jak si jejich kořenářka věří.

A v hloubi duše ji trápily ještě další věci. Drvoštěpská Kotlina jí už byla malá. Dveře, které jí odemkla Bruna svými lekcemi, nebylo lze jen tak snadno zavřít, byla to trvalá připomínka nikoli toho, co ví, ale toho, co všechno ještě neví. Bez Bruny její pouť skončí.

Vstoupila do domu a uviděla Brunu u stolu. „Dobré ráno,“ pozdravila. „Nečekala jsem, že budeš vzhůru tak časně, udělala bych ti čaj, než jsem šla na zahradu.“ Odložila košík, mrkla na oheň a zjistila, že z kotlíku se kouří a voda bude brzy vařit.

„Jsem stará,“ zachrčela Bruna, „ale ne tak slepá a chromá, abych si nedokázala sama uvařit čaj.“

„Jistěže ne,“ chlácholila Leesha stařenu a políbila ji na tvář, „ty jsi v takové formě, že by ses mohla ohánět sekerou s drvoštěpy.“ Rozesmála se, když se Bruna nevrle zakřenila, a šla pro krupici na kaši.

Léta soužití Brunin tón nezjemnily, ale teď už si toho Leesha málo všímala; za stařeniným reptáním slyšela jen náklonnost a oplácela jí laskavostí.

„Byla jsi dneska pro bylinky brzy,“ poznamenala při snídani Bruna. „Tos ještě ve vzduchu cítila démonský smrad.“

„Jen ty dokážeš být obklopená květinami a stěžovat si na smrad,“ odvětila Leesha. Opravdu nechávala po celé chatrči květiny, aby plnily vzduch svěžími vůněmi.

„Neuhýbej od tématu,“ zavrčela Bruna.

„Včera večer přijel posel,“ poznamenala Leesha. „Slyšela jsem roh.“

„A do západu slunce už nezbýval ani okamžik,“ zamručela Bruna. „Taková lehkomyslnost.“ Odplivla si na podlahu.

„Bruno!“ zaláteřila Leesha. „Co jsem ti říkala o plivání uvnitř domu?“

Babizna se na ni podívala, zahleněné oči se přivřely. „Řeklas mi, sakra, že tohle je můj domov a já si můžu plivat, kde se mi zachce,“ odsekla.

Leesha se zamračila. „Jsem si jistá, že jsem říkala něco jiného,“ mudrovala.

„Nikoli pokud máš víc rozumu, než se soudí podle tvého poprsí,“ odsekla Bruna a napila se čaje.

Leesha jízlivě předvedla rozhořčeně pokleslou čelist, ale byla od stařeny zvyklá na mnohem horší výpady. Bruna činila a říkala, co se jí zlíbilo, a nikdo jí to nemohl rozmluvit.

„Takže to ten posel tě vyhnal ven tak brzy,“ usoudila Bruna. „Doufáš, že je to ten hezký? Jak jen se jmenuje? Ten, co na tebe dělá psí oči?“

Leesha se trpce ušklíbla. „Spíš vlčí,“ poznamenala.

„I to může být dobré!“ zakrákala stařena a plácla Leeshu do kolena. Leesha potřásla hlavou a zvedla se, že sklidí ze stolu.

„Jak se jmenuje!“ dotírala Bruna.

„Tak to není,“ odvětila Leesha.

„Já jsem na tyhle okolky moc stará, děvče,“ zavrčela Bruna. „Jméno.“

Leesha zvedla oči k nebesům. „Marick,“ odpověděla.

„Mám na návštěvu mladého pana Maricka uvařit kotel nálevu z madoniny korunky?“ zajímala se Bruna.

„Copak nikdo nemyslíte na nic jiného?“ rozčílila se Leesha. „Ráda si s ním povídám. To je všechno.“

„Nejsem tak slepá, abych neviděla, že ten chlapec má na srdci víc než jen řeči,“ odsekla Bruna.

„Ahá?“ opáčila Leesha a založila si ruce. „Kolik prstů jsem zvedla?“

Bruna si odfrkla. „Ani jeden,“ odsekla, ani se k Leeshe neotočila. „Už jsem na světě dost dlouho, abych tenhle trik znala,“ dodala, „stejně jako vím, že posel Maverick se ti při všem tom vašem povídání ani jednou nepodíval do očí.“

„Jmenuje se Marick,“ opravila ji Leesha, „a podíval.“

„Jen když neměl dobrý výhled do výstřihu,“ zavrčela babizna.

„Ty jsi nemožná,“ rozčílila se Leesha.

„Nemáš se zač stydět,“ prohlásila Bruna. „Kdybych měla taková prsiska jako ty, taky bych je vystavovala.“

„Já je nevystavuju!“ zařvala Leesha, ale Bruna zase jen zakrákala.

Nedaleko zazněl roh.

„To bude mladý pan Marick,“ usoudila Bruna. „Měla bys sebou hodit a dát se do pucu.“

„Tak to není!“ opakovala Leesha, ale Bruna jen přezíravě mávla rukou.

„Já na ten čaj stejně postavím, jen tak, pro jistotu,“ prohlásila. Leesha hodila po stařeně hadrem, vyplázla na ni jazyk a šla ke dveřím.

Když venku na verandě čekala na posla, musela se proti své vůli smát. Bruna ji tlačila do toho, aby si našla muže, skoro stejně jako matka, jenže ta stará babizna to dělala z lásky. Chtěla, aby byla Leesha šťastná, a Leesha ji za to vroucně milovala. Ale přes stařenino popichování Leeshu stejně víc zajímaly dopisy, které Marick přivážel, než jeho vlčí oči.

Poselské dny milovala od dětství. Drvoštěpská Kotlina byla malá, ale ležela na cestě spojující tři velká města a tucet dědin, a kotlinské stavební dříví spolu s Ernyho papírem se významně podílelo na hospodářství toho kraje.

Poslové jezdili do Kotliny alespoň dvakrát do měsíce, a i když většinu pošty nechávali u Smitta, Ernymu a Bruně ji doručovali osobně a často čekávali na odpověď. Bruna si dopisovala s kořenářkami z hradišť Rizonu, Angiers a Laktonu a z několika vísek. Když babizně zeslábl zrak, připadl úkol číst dopisy a psát Bruniny odpovědi Leeshe.

Bruna vyvolávala úctu i na dálku. Ostatně většina kořenářek z té oblasti bývala tehdy či onehdy u ní v učení. Její rady byly často vyhledávány při léčbě chorob, které přesahovaly jejich zkušenosti, a s každým poslem přicházely rovněž nabídky poslat jí učednici. Nikdo si nepřál, aby její vědomosti odešly z tohoto světa s ní.

„Já už jsem moc stará na to, abych cepovala další novicku!“ reptávala Bruna a zamítavě mávala rukou, a tak Leesha psávala zdvořilá odmítnutí a už si na to vcelku zvykla.

To všechno skýtalo Leeshe mnoho příležitostí k rozhovorům s posly. Pravda, většinou po ní lačně pokukovali nebo se ji snažili ohromit vyprávěním o Svobodných městech. Jako třeba Marick.

Ale vyprávění poslů dopadlo na úrodnou půdu. Oni se jí sice chtěli prokouzlit pod sukně, ale v Leeshiných snech zůstávaly spíš obrazy, které jejich slova malovala. Leesha toužila procházet se po laktonském přístavišti, vidět rozlehlá chraněná pole hradiště Rizonu nebo alespoň letmo zahlédnout lesní pevnost Angiers; číst jejich knihy a setkat se s jejich kořenářkami. Tam všude byly další strážkyně vědomostí ze starého světa, jen mít odvahu je vyhledat.

Usmála se, když se v dohledu objevil Marick. I na tu dálku ho poznala podle chůze a nohou maličko křivých od života stráveného na koňském hřbetě. Tento posel byl Angiersan, výškou stěží dosahoval Leeshiných pěti stop sedmi palců, ale čišela z něj šlachovitá tvrdost a ani s těma vlčíma očima Leesha nepřeháněla. Zevlovaly s klidem šelmy, pátraly po nebezpečí… a po úlovku.

„Hej, Leesho!“ zavolal a zvedl kopí na pozdrav.

Leesha mu zamávala. „To to opravdu musíš nosit sebou i za bílého dne?“ zavolala a ukázala na kopí.

„Co kdyby tu byl vlk?“ zažertoval Marick. „Jak bych tě chránil?“

„V Drvoštěpské Kotlině moc vlků nevídáme,“ odpověděla Leesha, když došel blíž. Měl trochu přerostlé hnědé vlasy a oči barvy stromové kůry. Nemohla popřít, že je hezký.

„Tak tedy medvěd,“ řekl Marick, když došel k chatrči. „Nebo lev. Na světě je spousta šelem,“ dodal a zamžoural jí mezi ňadra.

„Toho jsem si velmi dobře vědoma,“ odtušila Leesha a upravila si šál, aby zakryla odhalené vnady.

Marick se rozesmál a složil svůj poslovský pytel na verandu. „Šály už vyšly z módy,“ poznamenal. „V Angiers ani Rizonu už je žádná žena nenosí.“

„Pak se vsadím, že mají buď šaty ke krku, nebo mnohem slabší muže,“ odpálila Leesha.

„šaty ke krku,“ souhlasil se smíchem Marick a hluboce se poklonil. „Mohl bych ti takové přiléhavé šaty z Angiers přivézt,“ zašeptal a přitočil se blíž.

„Kam bych je asi tak nosila?“ opáčila Leesha a vysmekla se mu, aby ji nemohl zahnat do kouta.

„Pojď do Angiers,“ nabídl jí posel. „Tam je můžeš nosit.“

Leesha si povzdechla. „To by se mi líbilo,“ posteskla si.

„Třeba budeš mít tu možnost,“ řekl tajnůstkářsky posel, poklonil se a gestem Leeshu vyzval, aby vstoupila do chatrče před ním. Leesha se usmála a šla dovnitř. Na zádech cítila jeho oči.

Když vstoupili, byla Bruna už zase zpátky ve svém křesle. Marick šel k ní a hluboce se poklonil.

„Mladý pan Marick!“ vyhrkla rozzářeně Bruna. „Jak milé překvapení!“

„Přináším ti pozdravy od mistryně Jizell z Angiers,“ pravil Marick. „Prosí tě o pomoc v jednom zapeklitém případu.“ Sáhl do pytle a vytáhl svitek papíru, převázaný silnou šňůrkou.

Bruna kývla na Leeshu, aby dopis převzala, a když její učednice začala číst, opřela se a zavřela oči.

„Ctihodná Bruno, zdravím z hradiště Angiers v roce 326 p. N.,“ začala Leesha.

„Jizell ňafala jako pes, už když byla u mě v učení, a teď píše stejně,“ přerušila ji Bruna. „Já nebudu žít věčně. Přeskoč k věci.“

Leesha přelétla celou stránku, obrátila ji, přelétla ji i z druhé strany a teprve na druhém listu konečně nalezla, co hledala.

„Chlapec,“ řekla, „desetiletý. Do špitálu ho přivedla matka, stěžoval si na nevolnost a slabost. Žádné jiné příznaky ani průběh choroby. Dali mu pošmourník, vodu a nařídili klid na lůžku. Za tři dny příznaky zesílily, přidala se vyrážka na rukou, nohou a hrudi. V průběhu několika dní zvedli pošmourník na tři unce.

Příznaky se zhoršily, přidala se horečka a z vyrážky vyrostly tvrdé, bílé vředy. Hojivé masti neměly žádný účinek. Následovalo zvracení. Dostal kopydlen, mák proti bolesti a vlažné mléko. Žádná chuť k jídlu. Nezdá se, že je to nakažlivé.“

Bruna dlouho seděla a dumala nad těmi slovy. Pak se podívala na Maricka. „Viděl jsi toho chlapce?“ zeptala se.

Posel přikývl.

„Potil se?“ zeptala se Bruna.

„Ano,“ potvrdil posel, „ale taky se klepal, jako by mu bylo horko i zima zároveň.“

Bruna zamručela. „Jakou barvu měly jeho nehty?“ zeptala se.

„Jako nehty,“ uchechtl se posel.

„Nezahrávej si se mnou, nebo budeš litovat,“ varovala ho Bruna.

Marick zbledl a přikývl. Stařena se ho ještě několik minut vyptávala, tu a tam na jeho odpovědi něco zamručela. Poslové byli pověstní vynikající pamětí a skvělými pozorovacími schopnostmi a Bruna o jeho slovech zjevně nepochybovala. Nakonec na něj mávla, ať je zticha.

„Je v tom dopise ještě něco zajímavého?“ zeptala se.

„Chce ti poslat další učednici,“ odpověděla Leesha. Bruna se zakabonila.

„Mám učednici Viku, která už skoro dokončila učení,“ četla Leesha, „stejně jako máš podle tvých dopisů ty. Nejsi-li ochotná přijmout novicku, prosím, uvažuj o výměně adeptek.“ Leeshe zaskočilo a Marick se vědoucně šklebil od ucha k uchu.

„Neříkala jsem, abys přestala číst,“ zaskřehotala Bruna.

Leesha si odkašlala. „Vika je mimořádně slibná,“ četla, „a dobře připravená zajistit potřeby Drvoštěpské Kotliny stejně jako starat se o moudrou Brunu a učit se od ní. I Leesha by se jistě mohla mnohému přiučit při ošetřování nemocných v mém špitálu. Snažně tě prosím, nechť alespoň ještě jeden užitek vzejde z moudré Bruny, než odejde z tohoto světa.“

Bruna dlouho mlčela. „Popřemýšlím si o tom chvilku, než odpovím,“ prohlásila nakonec. „Teď zajdi vyřídit pochůzky ve vesnici, děvče. Promluvíme si o tom, až se vrátíš.“ Obrátila se na Maricka. „Odpověď budeš mít zítra. Dlužnou částku vyřídí Leesha.“

Posel se uklonil a vycouval z domu. Bruna se opřela a zavřela oči. Leesha byla vzrušením bez sebe, ale nebyla tak hloupá, aby rušila stařenu, která pátrala v mnoha desetiletích své paměti po způsobu, jak chlapce léčit. Vzala si košík a vydala se na návštěvy.

*

Když vyšla ven, čekal tam na ni Marick.

„Tys celou dobu věděl, co v tom dopise je,“ obvinila ho Leesha.

„Jistěže,“ souhlasil Marick. „Byl jsem u toho, když ho psala.“

„A nic jsi neřekl,“ vyčetla mu Leesha.

Marick se ušklíbl. „Nabízel jsem ti šaty ke krku,“ připomněl jí, „a ta nabídka stále platí.“

„Uvidíme.“ Leesha se usmála a podala mu míšek s mincemi. „Tvá odměna,“ sdělila mu.

„Byl bych raději, kdybys mi zaplatila polibkem,“ nadhodil.

„Lichotíš mi, když říkáš, že mé polibky mají větší cenu než zlato,“ poznamenala Leesha. „Obávám se, aby ses nezklamal.“

Marick se rozesmál. „Má drahá, kdybych čelil nočním démonům celou cestu z Angiers a zpět jen za tvůj polibek, záviděl by mi každý posel, který kdy projel Drvoštěpskou Kotlinou.“

„Nu, tak v tom případě,“ rozesmála se Leesha, „si myslím, že si své polibky ještě chvíli nechám a budu doufat, že za ně dostanu ještě víc.“

„Zasáhla jsi mne do hloubi duše,“ zvolal Marick a chytil se za srdce. Leesha mu hodila míšek a posel ho obratně chytil.

„Může se mi dostat alespoň té cti, abych doprovodil kořenářku do vesnice?“ zeptal se s úsměvem. Udělal pukrle a nabídl jí rámě, že ji povede. Leesha se zadívala na jeho ruku a proti své vůli se musela usmát.

„My v Kotlině nejdeme na věc tak rychle,“ řekla, „ale můžeš mi nést košík.“ Zavěsila košík na nabídnuté rámě, vykročila do vesnice a posla nechala, ať si za ní zírá.

*

Než došli do vesnice, tak už to na Smittově tržišti hučelo jako v úle. Leesha si ráda vybírala časně, dřív než bylo to nejlepší pryč, takže než se vydala na obchůzky, zaskočila si objednat k řezníku Vemenovi.

„Dobré jitro, Leesho,“ popřál jí Yon Šedivec, nejstarší muž z Drvoštěpské Kotliny. Šedé vousy, předmět své pýchy, měl delší než většina žen vlasy. Býval to statný drvoštěp, ale v pozdějších letech hodně ztratil na váze a teď se ztěžka opíral o hůl.

„Dobré jitro, Yone,“ pozdravila. „Co klouby?“

„Pořád bolí,“ odpověděl Yon. „Hlavně ruce. Jsou dny, kdy sotva udržím hůl.“

„Přesto mě zvládneš štípnout vždycky, když se otočím,“ poznamenala Leesha.

Yon zakrákal. „Starci jako já, dívenko, to stojí za jakoukoli bolest.“

Leesha sáhla do košíku a vytáhla malý kelímek. „Tak to je dobře, že jsem ti vzala další mast,“ poznamenala. „Ušetřil jsi mi cestu a teď ji alespoň nemusím nosit s sebou.“

Yon se zakřenil. „Však můžeš vždycky zajít a pomoct mi s mazáním,“ řekl a lišácky na ni mrkl.

Leesha se snažila nesmát, ale byla to marná snaha. Yon byl chlípník, ale stejně ho měla docela ráda. Život s Brunou ji naučil, že výstřednosti stáří jsou malou cenou za možnost čerpat z celoživotních zkušeností.

„Obávám se, že si budeš muset poradit sám,“ sdělila mu.

„Pah!“ Yon zlostně zamával holí. „Nu, pouvažuj o tom,“ řekl. Před odchodem se ještě podíval na Maricka a zdvořile mu pokynul. „Posle!“

Marick mu kývl na pozdrav a stařec se vzdálil.

Všichni na tržišti měli pro Leeshu laskavé pozdravení a Leesha se s každým zastavovala a poptávala po zdraví; pořád byla v jednom kole, i při nákupech.

I když měly s Brunou spoustu peněz z prodeje zápalek a podobně, nikdo by od ní za vybrané zboží nevzal ani flok. Bruna za léčení žádné peníze nechtěla a nikdo po ní nechtěl žádné peníze za nic jiného.

Když zkušenou rukou prohmatávala ovoce a zeleninu, držel se Marick ochranitelsky poblíž. Přitahoval zvědavé pohledy, ale Leesha soudila, že je to spíš kvůli tomu, že je s ní, než protože je na tržišti někdo cizí. Poslové bývali v Drvoštěpské Kotlině poměrně často.

Zachytila pohled Keeta, přinejmenším Stefnina syna, když už ne Smittova. Chlapci bylo skoro jedenáct a byl čím dál podobnější pastýři Michelovi. Stefny celá ta léta, co se Leesha stala učednicí, dohodu dodržovala a nepomlouvala ji. Pokud šlo o Brunu, nemusela se bát, že to na ni řekne, ale Leesha za nic na světě nedokázala pochopit, jak to, že Smitt nevidí pravdu, která na něj večer co večer hledí u stolu.

Zamávala na něj, ať jde k ní, a Keet přiběhl. „Až budeš mít chvilku, zanes tenhle pytel Bruně,“ požádala ho, podala mu, co si na tržišti vybrala, usmála se na něj a nenápadně mu vtiskla do ruky flok.

Keet se nad tím dárkem nadšeně zazubil. Dospělí by od kořenářky nikdy peníze nevzali, ale dětem Leesha za zvláštní služby vždycky něco podstrčila. Lakovaná dřevěná mince z Angiers byla v Drvoštěpské Kotlině hlavní měnou, a až přijede další posel, tak za něj Keet koupí sobě a sourozencům rizonský cukrkandl.

Zrovna když chtěla odejít, uviděla Mairy a šla ji ještě pozdravit. Její kamarádka během těch let nezahálela; tři děti už se jí držely za sukně. Jeden mladý foukač skla jménem Benn, který odešel z Angiers hledat štěstí v Laktonu nebo hradišti Rizonu, se cestou zastavil v Kotlině, aby předvedl své řemeslo a vydělal si pár floků navíc, jenže potkal Mairu a jeho plány se rozplynuly jako cukr v čaji.

Teď Benn provozoval své řemeslo ve stodole Maiřina otce a podnik kvetl. Kupoval od poslů z dalekého hradiště Krasie pytle písku a měnil ho na věci funkční i krásné zároveň. V Kotlině nikdy předtím žádný foukač nebyl a všichni teď chtěli mít vlastní sklo.

I Leeshu ten vývoj událostí potěšil a brzy chtěla po Bennovi jemné součástky destilátorů, které viděla v Bruniných knihách a které jí umožňovaly louhovat sílu z bylin a vařit lektvary daleko účinnější, než kdy Kotlina viděla.

Brzy poté se Benn a Mairy vzali a zanedlouho Leesha vytahovala z Mairy na svět jejich první dítě. V rychlém sledu následovaly dvě další a Leesha každé milovala jako vlastní. Byla dojata k slzám, když své nejmladší pojmenovali po ní.

„Dobré ráno, nezbedové,“ řekla Leesha, dřepla si a pochytala Maiřiny děti do náruče. Pevně je objala a zlíbala, a než vstala, ještě jim podstrčila kousky cukrkandlu zabaleného v papírkách. Ten cukrkandl dělala sama, další věc, kterou se naučila od Bruny.

„Dobré ráno, Leesho,“ pozdravila ji Mairy a vysekla malé pukrle. Leesha skousla zlost. Byly si s Mairy pořád blízké, jenže když na sobě měla zástěru s kapsáři, tak se na ni Mairy dívala jinak a nic to nemohlo změnit. Pukrle zřejmě zapustilo hluboké kořeny.

Ale Leesha si toho přátelství nesmírně cenila i tak. Saira si potají chodila do Bruniny chatrče vyprosit nálev z madoniny korunky, ale tím jejich vztah končil. Podle toho, co říkaly ženy ze vsi, zůstala Saira veselá a vstřícná ažaž. Snad polovina mužů z vesnice už někdy zaklepala na její dveře a ona měla vždycky víc peněz, než by jí mohlo vynést šití, do kterého se pustila s mámou.

Brianne byla v jistém smyslu ještě horší. Za posledních sedm let s Leeshou nepromluvila, zato ji před kdekým pomlouvala. Pro medicínu si chodila k Darsy a flirtování s Evinem jí brzy vyneslo kulaté břicho. Když na ni pastýř Michel zatlačil, tak nakonec raději přiznala, kdo je otcem, než aby čelila celé vesnici sama.

Evin si bral Briannu s otcovými vidlemi v zádech a jejími bratry po boku a od té doby se upnul na to, aby udělal jí a jejich synovi Callenovi ze života peklo.

Z Brianne se stala dobrá matka i manželka, ale to, co přibrala během těhotenství, nikdy neshodila, a Leesha z vlastní zkušenosti věděla, jak záletné má Evin oči i ruce. Drby ho nechávaly často klepat na Saiřiny dveře.

„Dobré ráno, Mairy,“ pozdravila. „Znáte se s poslem Marickem?“ Obrátila se, aby jí ho představila, a zjistila, že už za ní není.

„Ach ne,“ zvolala, když ho viděla na druhé straně tržiště proti Garedovi.

Už v patnácti byl Gared větší než všichni muži z vesnice vyjma jeho otce. Teď, ve dvaadvaceti, to byl obr, skoro sedm stop šlach a svalů ztvrdlých dlouhými dny se sekerou. Říkalo se, že v sobě musí mít milnskou krev, protože žádný Angiersan nikdy nebyl tak obrovský.

Po vesnici se tehdy rozšířila zpráva o jeho lži a dívky se od něj od té doby držely dál a bály se s ním být o samotě. Možná i to byl důvod, proč dosud prahnul po Leeshe, snad proto se choval tak bezohledně. Z minulosti se nepoučil. Jeho ego rostlo s jeho svaly a teď z něj byl přesně ten tyran, jak všichni čekali. Chlapci, kteří ho dřív škádlívali, teď skákali, jak pískal, a choval-li se surově k nim, tak pro každého blouda, který by házel očima po Leeshe, to byl hotový postrach.

Gared na ni pořád čekal; choval se, jako by měla Leesha jednoho dne přijít k rozumu a uvědomit si, že patří jemu. Jakýkoli pokus přesvědčit ho o opaku narazil na tupohlavou paličatost.

„Ty nejsi odtud,“ slyšela Gareda, který tvrdě šťouchal Maricka do ramene, „takže si možná eště neslyšel, že Leesha je zadaná.“ Tyčil se nad poslem jako dospělý muž nad chlapečkem. Ale Marick neucouvl ani o píď, a dokonce se ani nehnul, když do něj Gared šťouchal. Stál jako socha, hleděl Garedovi do očí a jeho vlčí zrak se ani nezachvěl. Leesha se jen modlila, aby neztratil soudnost a nenechal se vyprovokovat.

„Podle ní ne,“ odtušil Marick a Leeshiny naděje padly. Vykročila k nim, ale kolem už se srocoval dav a zahradil jí cestu. Zalitovala, že nemá Bruninu sukovici, aby ty lidi rozehnala.

„Dala ti snad slovo, posle?“ vyjel na něj Gared. „Mně jo.“

„Slyšel jsem,“ odpověděl Marick. „A taky jsem slyšel, že jsi jediný bloud z celé Kotliny, který si myslí, že po tvé proradnosti má její slovo větší cenu než jadrnčí chcanky.“

Gared zasupěl a hrábnul po něm, ale Marick byl rychlejší, svižně mu uklouzl, švihl kopím a spodkem ratiště trefil drvoštěpa rovnou mezi oči. Pak hladce kopím zatočil, praštil Gareda pod kolena, a zatímco Gared pozadu vrávoral, srazil ho Marick na záda.

Pak zase opřel kopí o zem, rozkročil se nad Garedem a zabodl do něj své chladné, sebevědomé vlčí očí. „Mohl jsem bodnout hrotem,“ poznamenal. „Uděláš dobře, když si to budeš pamatovat. Leesha patří sama sobě.“

Dav na to zíral s otevřenými ústy, jen Leesha se pořád vytrvale, zoufale prodírala dovnitř; znala Gareda a věděla, že ještě není po všem.

„Přestaňte s těmi hloupostmi!“ zaječela. Marick se po ní ohlédl a Gared toho okamžitě využil a popadl kopí za konec. Posel se rázem vzpamatoval, oběma rukama sevřel ratiště a chtěl mu kopí vytrhnout.

Jenže to bylo to poslední, co měl udělat. Gared byl silný jako lesní démon a nikdo se mu nemohl rovnat, ani když ležel na zemi. Provazce svalů na pažích se napjaly a Marick najednou shledal, že letí vzduchem.

Gared vstal a přelomil šestistopé kopí vejpůl jako větvičku. „Tak se kouknem, jak se umíš prát, dyž se nemůžeš skovávat za kopím,“ řekl a odhodil zlomené kopí na zem.

„Garede, ne!“ zaječela Leesha, protlačila se mezi posledními čumily a popadla ho za loket. Odstrčil ji, ani nespustil z Maricka oči. Tím jediným nedbalým pohybem ji odeslal zpátky do davu, kde narazila do Vemena a Niklase a povalila je na jednu hromadu.

„Přestaňte!“ ječela bezmocně a marně se snažila vstát.

„Tebe žádnej chlap nedostane,“ prohlásil Gared. „Buď budeš moje, nebo skončíš vysušená a osamělá jako Bruna!“ A vykročil k Marickovi, který se teprve sbíral ze země.

Rozehnal se po poslovi pěstí, ale posel byl opět rychlejší. Hladce se mohutné pěsti vyhnul, ubalil Garedovi dvě rychlé rány do břicha a stáhl se dřív, než mu to zdivočelý Gared stihl oplatit.

Ale pokud Gared ty rány vůbec ucítil, nedal to na sobě znát. Zopakovali to a tentokrát trefil Marick Gareda naplno do nosu. Vytryskla krev, ale Gared se jen rozchechtal a vyplivl ji.

„Nic lepčího neumíš?“ zeptal se.

Marick zasupěl, vyrazil a zasypal ho smrští ran. Gared mu nemohl stačit a ani se o to nesnažil; jen zbrunátněl vzteky a strpěl ten příval se zaťatými zuby.

Po chvíli se Marick stáhl a postavil se do střehu jako kočka, pěsti zvednuté, připravené k ráně. Kůži na kloubech měl sedřenou a ztěžka funěl, zato Gared se snad ani nezadýchal. Teď už se v Marickových vlčích očích objevil strach.

„Víc neumiš?“ zeptal se znovu Gared a vykročil proti němu.

Posel se na něj znovu vrhl, ale tentokrát nebyl tak rychlý Udeřil jednou, dvakrát a pak Garedovy tlusté prsty ukořistily jeho rameno a sevřely ho. Posel se mu snažil vykroutit, ale Gared ho držel pevně.

Praštil posla do břicha a vyrazil mu dech, udeřil ho znovu, tentokrát do hlavy a Marick se sesypal na zem jako pytel brambor.

„Už nejsi tak nafoukaný, co!“ zaburácel Gared. Marick se zvedl na všechny čtyři a chtěl vstát, ale Gared ho nakopl do břicha a převalil ho na záda.

Pak si na Maricka klekl a bušil do něj ostošest, ale mezitím už se na ně hnala z davu Leesha.

„Leesha je moje!“ hřímal Gared. „A každý kdo tvrdí něco jiného, bude…!“

Slova mu odumřela na rtech, když mu do obličeje dopadla plná hrst Brunina oslepujícího prášku. Ústa měl zrovna otevřená, takže ho bezděky vdechl a zaječel; prášek se mu propaloval do očí i hrdla, zachvátil dutiny a kůže ho pálila, jako by mu ji polili vroucí vodou. Spadl z Maricka, válel se po zemi, dusil se a rukama si drásal obličej.

Leesha věděla, že toho prášku vzala moc. Špetka by většinu mužů na místě zastavila, plná hrst může i zabít, způsobí, že se člověk udusí vlastními hleny.

Zachmuřeně se protlačila mezi čumily zpátky a popadla vědro s vodou, které tam Stefny měla na mytí brambor. Vychrstla vodu na Gareda a křečovitý záchvat polevil. Bude slepý o pár hodin déle, ale ona aspoň nebude mít na svědomí jeho smrt.

„Náš slib je zrušen jednou provždy,“ sdělila mu. „Nikdy nebudu tvou ženou, i kdyby to znamenalo skončit scvrklá a osamělá! To bych si raději vzala jadrnce!“

Gared sténal a nedával nijak najevo, že by ji slyšel.

Šla k Marickovi, klekla si k němu a pomohla mu se posadit. Pak vzala čisté plátýnko a opatrně mu setřela krev z obličeje. Už začínal otékat a modrat.

„Hádám, že jsme mu to ukázali, co?“ poznamenal posel, chabě se uchechtl a trhnul sebou při bolesti, kterou to obličeji vyneslo.

Leesha nalila na plátýnko trochu ostré pálenky, kterou Smitt pálil u sebe ve sklepě.

„Aaahhh!“ zasykl Marick, když se ho dotkla.

„Patří ti to,“ sjela ho Leesha. „Mohl jsi z té rvačky vycouvat a taky jsi měl, ať už bys mohl vyhrát nebo ne. Já tvoji ochranu nepotřebuji, a jestli si někdo myslí, že mu vyvolávání rvaček vynese náklonnost kořenářky, tak já rozhodně nemíním věnovat takovému muži svou přízeň o nic víc než vesnickému tyranovi.“

„To on si začal!“ bránil se Marick.

„Zklamala jsem se v tobě, pane Maricku,“ sdělila mu Leesha. „Myslela jsem si, že poslové jsou chytřejší.“ Marick sklopil oči.

„Doveďte ho do jeho pokoje u Smittů,“ nařídila několika mužům okolo a ti se rychle hrnuli na pomoc, což by ostatně tou dobou udělala většina lidí z Drvoštěpské Kotliny.

„Jestli vylezeš z postele dřív než zítra ráno,“ obrátila se Leesha k poslovi, „dozvím se to a pěkně to ode mne schytáš.“

Marick se ještě mdle usmál a už ho muži odváděli pryč.

„To bylo úžasné!“ zajíkla se Mairy, když se Leesha vrátila pro svůj košík s bylinami.

„Nic než hloupost, která se musela zarazit,“ odfrkla si Leesha.

„Nic?“ opáčila Mairy. „Dva chlapi zaklesnutí do sebe jako býci a tobě stačilo hodit po nich hrst bylinek!“

„Ublížit bylinami je snadné,“ povzdechla Leesha, překvapená, že na vlastních rtech nalezla Brunina slova. „Zato léčit s nimi je těžké.“

*

Slunce už dávno přešlo nad hlavou, když Leesha dokončila obchůzky a vrátila se zpátky do Bruniny chatrče.

„Jakpak je dětem?“ zajímala se Bruna, když Leesha odložila košík. Leesha se usmála. Všichni v Drvoštěpské Kotlině byli v Bruniných očích dětmi.

„Docela dobře,“ odpověděla a šla si sednout na nízké štokrle u Brunina křesla, aby ji prastará kořenářka dobře slyšela. „Šedivce Yona pořád ještě bolí klouby, ale na duchu je mladý jako vždy. Dala jsem mu čerstvou mast. Smitt ještě zůstává v posteli, ale kašle už míň. Myslím, že je z nejhoršího venku.“ Pokračovala, líčila obchůzky a babizna mlčky přikyvovala. Bruna by ji přerušila, kdyby chtěla k něčemu něco poznamenat, ale to už se stávalo jen zřídkakdy.

„Je to všechno?“ zeptala se Bruna. „A co ten rozruch dnes ráno na tržišti, o kterém mi povídal malý Keet?“

„Pitomost by bylo přesnější,“ odtušila Leesha.

Bruna to přešla mávnutím ruky. „Kluci jsou kluci,“ povzdechla si. „I když už jsou to muži. Zdá se, že sis s tím poradila docela dobře.“

„Bruno, vždyť oni by se zabili!“ vyhrkla Leesha.

„Eh, pche!“ odsekla Bruna. „Ty nejsi první hezká holka, o kterou se muži rvou. Možná tomu nebudeš věřit, ale když jsem byla v tvém věku, taky bylo na můj účet zpřeráženo pěkných pár kostí.“

„Tys nikdy v mém věku nebyla,“ škádlila ji Leesha. „Yon Šedivec říká, že ti říkali ‚babizna‘, už když se učil chodit.“

Bruna zakrákala. „To ano, to ano,“ zachrčela. „Ale předtím byly doby, kdy jsem měla prsa plná a hladká jako ty a muži se rvali jako jadrnci, aby se mohli přisát.“

Leesha se pátravě zahleděla na Brunu, snažila se sloupnout roky a vidět ženu, kterou kdysi bývala, ale bylo to beznadějné. I když se vzaly v úvahu všechny nadsázky a čarovníkové historky, byla Bruna nejmíň století stará. Nikdy to neřekla přesně, a když se na ni dotíralo, vždycky jednoduše odpověděla: „Přestala jsem to počítat u stovky.“

„V každém případě,“ dodala Leesha, „bude Marick zítra v obličeji asi trochu opuchlý, ale nebude mít důvod nevyrazit.“

„To je dobře,“ pravila Bruna.

„Takže ty máš pro toho malého maroda mistryně Jizell medicínu?“ zeptala se Leesha.

„Co ty bys jí s tím chlapcem poradila?“ opáčila Bruna.

„Nemám ponětí,“ odpověděla Leesha.

„Opravdu?“ podivila se Bruna. „To bych neřekla. Tak copak bys navrhla Jizell na mém místě? A nepředstírej, žes o tom nepřemýšlela.“

Leesha se zhluboka nadechla. „Pošmourník se s organismem toho chlapce pravděpodobně špatně snáší,“ usoudila. „Musí se vysadit a ty vředy se musí rozříznout a vymačkat. Jistě, pořád tu zůstává původ choroby. Horečka a nevolnost mohou být jen z nachlazení, ale ty rozšířené zorničky a zvracení naznačují něco víc. Zkusila bych mnišský list s madoninou broží a tlučeným zmijovcem, opatrně dávkovat alespoň týden.“

Bruna na ni dlouho hleděla, pak přikývla.

„Sbal si věci a rozluč se,“ řekla. „Tu radu doručíš Jizell osobně.“

Kapitola 14

Cesta do Angiers

326 p. N.

Každého odpoledne, i kdyby trakaře padaly, stoupal Erny po pěšině do Bruniny chatrče. V Kotlině bylo šest chraničářů a každý měl učedníka, ale bezpečí své dcery by Erny nesvěřil nikomu jinému. Tento drobný papírník byl nejlepším chraničářem v celé Drvoštěpské Kotlině a všichni to věděli.

Často přinášel Leeshe dárky z dalekých krajin, které mu obstarávali jeho poslové: knihy, byliny, paličkované krajky. Ale dárky nebyly důvodem, proč se na jeho návštěvy těšívala. Za silnými otcovými chranami se jí spalo lépe a vídat ho posledních sedm let šťastného bylo nad všechny dary. Jistě, Elona mu dosud působila trápení, ale už ne v takové míře jako kdysi.

Ale když dnes Leesha sledovala putování slunce napříč oblohou, zjistila, že má z otcovy návštěvy strach. Tohle ho bude velmi bolet.

A ji taky. Erny pro ni byl studnicí opory a lásky, z níž čerpala vždycky, když jí věci přerůstaly přes hlavu. Co si bez něj v Angiers počne? A bez Bruny? Bude tam někdo, kdo uvidí za její zástěru s kapsáři?

Ale všechny strachy ze samoty v Angiers bledly před tím nejhorším: že jakmile okusí širý svět, už se nikdy nebude chtít do Drvoštěpské Kotliny vrátit.

Teprve když uviděla otce stoupat po pěšině nahoru, uvědomila si, že pláče. Osušila si oči, nasadila pro něj ten nejkrásnější úsměv a nervózně si uhladila sukně.

„Leesho!“ zvolal otec a rozevřel náruč. Vděčně mu padla kolem krku s vědomím, že tohle je možná naposledy, kdy hrají tento malý rituál.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se Erny. „Slyšel jsem, že na tržišti byly nějaké patálie.“

Na tak malé dědině jako Drvoštěpská Kotlina se utají máloco. „To nic nebylo,“ odpověděla Leesha. „Vyřídila jsem to.“

„Ty se staráš v Drvoštěpské Kotlině o každého, Leesho,“ řekl Erny a pevně ji k sobě přivinul. „Já nevím, co bychom si bez tebe počali.“

Leesha se rozplakala. „No tak, no tak, copak je,“ chlácholil ji Erny, chytil na ukazováček jednu slzu na líci a odhodil ji. „Osuš si oči a pojď dovnitř. Zkontroluji chrany a nad miskou tvého vynikajícího guláše si můžeme popovídat o tom, co tě trápí.“

Leesha se usmála. „Máma pořád ještě všechno připaluje?“ zeptala se.

„Pokud se to ještě nehýbe,“ odtušil Erny. Leesha se rozesmála, a než prostřela na stůl, šel otec zkontrolovat chrany.

*

„Jdu do Angiers,“ sdělila mu Leesha, když byly misky prázdné, „učit se u jedné Bruniny staré učednice.“

Erny byl dlouho zticha. „Chápu,“ řekl nakonec. „Kdy?“

„Už s Marickem,“ odpověděla Leesha. „Zítra.“

Erny zavrtěl hlavou. „Moje dcera nestráví týden na opuštěné cestě sama s nějakým poslem,“ prohlásil. „Najmu karavanu. To bude bezpečnější.“

„Já si dám na démony pozor, tati,“ uklidňovala ho Leesha.

„Mně nedělají starosti jen jadrnci,“ odtušil Erny významně.

„Posla Maricka zvládnu,“ ujistila ho Leesha.

„Držet si muže od těla za temné noci není to samé jako zarazit rvačku na tržišti,“ namítl Erny „Posla nemůžeš oslepit, jestli se chceš dostat z cesty živá. Jen pár týdnů, snažně tě prosím.“

Leesha zavrtěla hlavou. „Potřebují mě tam kvůli jednomu dítěti, které je nutno neprodleně ošetřit.“

„Tak s tebou půjdu já,“ prohlásil Erny.

„Nic takového, Ernale,“ vložila se do toho Bruna. „Tohle musí Leesha zvládnout sama.“

Erny se zadíval na stařenu a chvíli se měřili pohledem. Ale v Drvoštěpské Kotlině nebylo silnější vůle nad Bruninu a Erny zanedlouho pohled odvrátil.

Brzy poté Leesha otce vyprovodila. Nechtělo se mu odcházet a ani ona nechtěla, aby odcházel, ale obloha už nabírala barvy a on i tak bude muset klusat, aby se v pořádku dostal domů.

„Jak dlouho budeš pryč?“ zeptal se Erny, křečovitě sevřel zábradlí na verandě a zadíval se směrem k Angiers.

Leesha pokrčila rameny. „To bude záležet na tom, kolik mě může mistryně Jizell naučit a kolik se toho může naučit Vika, ta učednice, kterou sem posílá. Určitě pár let.“

„Počítám, že když se bez tebe tak dlouho obejde Bruna, tak já budu muset taky,“ usoudil Erny.

„Slib mi, že budeš kontrolovat její chrany, až budu pryč,“ požádala ho Leesha a pohladila ho po paži.

„Jistě,“ slíbil Erny, obrátil se a objal ji.

„Mám tě ráda, tati,“ vydechla.

„A já tebe, ty moje beruško,“ zašeptal Erny a sevřel ji v náručí. „Ráno za tebou zajdu,“ slíbil ještě a vydal se po tmavnoucí cestě dolů.

„Tvůj otec měl velmi dobrou připomínku,“ poznamenala Bruna, když se Leesha vrátila dovnitř.

„Co?“ zeptala se Leesha.

„Posel je muž jako každý jiný,“ pravila Bruna.

„O tom nijak nepochybuji,“ odtušila Leesha, když si vzpomněla na rvačku na tržišti.

„Mladý pan Marick je teď možná samý šarm a úsměv,“ dodala Bruna, „ale jakmile budete na cestě, bude prosazovat svou bez ohledu na to, co chceš ty, a až se dostanete do té lesní pevnosti, tak kořenářka nekořenářka, málokdo uvěří spíš mladé dívce než poslovi.“

Leesha zavrtěla hlavou. „Dostane jen to, co mu dám,“ prohlásila, „a nic víc.“

Bruna přimhouřila oči, ale jen zamručela, uspokojená, že si to Leesha uvědomuje.

*

Těsně po rozbřesku se ozvalo rázné klepání na dveře. Leesha otevřela a za dveřmi našla svou matku, která do chatrče nepřišla od té doby, co byla vyhnána násadou Brunina koštěte. Protlačila se kolem Leeshy rovnou dovnitř a její tvář věštila hromy blesky.

Ve slunném věku před čtyřicítkou by Elona asi stále byla nejkrásnější ženou ve vesnici, nebýt dcery. Ale Eloně nevadilo být podzimem Leeshina léta. I když se se zaťatými zuby skláněla před Ernym, před všemi ostatními se nosila jako vévodkyně.

„Nemáš dost na tom, žes mi ukradla dceru, ještě ji musíš posílat pryč?“ rozčílila se.

„I tobě dobrého rána, matko,“ řekla Leesha a zavřela dveře.

„Ty se do toho nepleť!“ vyjela na ni Elona. „Ta čarodějnice ti popletla hlavu!“

Bruna se chichotala do kaše. Leesha mezi ně vstoupila zrovna v okamžiku, kdy Bruna odstrčila poloprázdnou misku, rukávem si utřela ústa a už si chystala ostrou odpověď. „Dojez snídani,“ nařídila jí Leesha, přisunula jí misku zpátky a obrátila se zpátky k Eloně. „Odcházím, protože chci, matko. A až se vrátím, přinesu s sebou medicínu, jakou Drvoštěpská Kotlina od Brunina mládí nezažila.“

„A jak dlouho ti to bude trvat tentokrát?“ vyjela na ni Elona. „Už tak jsi promarnila nejlepší plodná léta s nosem v zaprášených starých knihách.“

„Má nejlepší…!“ Leesha se zakoktala. „Matko, je mi sotva dvacet!“

„Přesně tak!“ zařvala Elona. „Už bys měla mít tři děti jako ta tvoje kamarádka, ten strašák. Místo toho se dívám, jak taháš mimino z kdejakého lůna ve vsi kromě svého.“

„Alespoň má tolik rozumu, aby to svoje nevysušovala nálevem z madoniny korunky,“ zamumlala Bruna.

Leesha se k ní prudce otočila. „Řekla jsem ti, abys dojedla kaši!“ vyjela na ni a Bruna vytřeštila oči. Užuž to vypadalo, že něco peprného odsekne, ale pak jen zamručela a vrátila se ke své misce.

„Já nejsem chovná kobyla, matko,“ řekla Leesha. „Já chci od života víc než jen to.“

„Co víc?“ vyjela Elona. „Co může být důležitější?“

„Já nevím,“ odpověděla upřímně Leesha. „Ale až to najdu, tak to poznám.“

„A mezitím necháš Drvoštěpskou Kotlinu na starosti nějaké holce, kterou jsi v životě neviděla, a tomu nemehlu Darsy, která málem zabila Anda a půl tuctu dalších k tomu.“

„Je to jen na pár let,“ bránila se Leesha. „Celý život říkáš, že jsem budižkničemu, a najednou ti mám věřit, že se beze mne Drvoštěpská Kotlina pár let neobejde?“

„Co když se ti něco stane?“ rozčílila se Elona. „Co když tě na cestě pohltí Jádro? Co si počnu?“

„Co ty si počneš?“ opáčila Leesha. „Sedm let jsi se mnou skoro slůvko nepromluvila kromě toho, že na mne tlačíš, abych odpustila Garedovi. Ty už o mně nic nevíš, matko. Tebe nic nezajímá. Takže nepředstírej, že by pro tebe má smrt znamenala nějakou velkou újmu. Jestli tak hrozně moc toužíš chovat na klíně Garedovo dítě, tak si ho budeš muset porodit sama.“

Elona vytřeštila oči a stejně, jako když byla Leesha malé vzpurné dítě, nešla pro odpověď daleko. „Já ti to zakazuju!“ zařvala a už letěla její otevřená dlaň na Leeshinu tvář.

Jenže Leesha už nebyla dítě. Urostlá byla jako matka a k tomu rychlejší a silnější. Chytila Elonu za zápěstí a pevně jí ruku přidržela. „Ty dny, kdy pro mne tvá slova něco znamenala, jsou dávno pryč, matko,“ sdělila jí.

Elona se jí snažila vykroutit, ale Leesha ji ještě chvíli držela, jen tak, aby jí předvedla, co dokáže. Když ji konečně pustila, Elona si promnula zápěstí a opovržlivě si svou dceru změřila. „Jednoho dne se vrátíš, Leesho,“ prohlásila výhrůžně. „Dej na má slova! A pak to pro tebe bude mnohem horší!“

„Myslím, že už bys měla jít, matko,“ vyzvala ji Leesha a otevřela jí dveře právě v okamžiku, kdy Marick zvedal ruku, že zaklepe. Elona zavrčela, protlačila se kolem něj a vyrazila po pěšině dolů.

„Omlouvám se, jestli ruším,“ řekl Marick. „Přicházím si pro odpověď mistryně Bruny. Dopoledne odjíždím do Angiers.“

Leesha se na Maricka pátravě zadívala. Čelist měl samou modřinu, ale opálená pleť to docela dobře zakryla a byliny, které mu dala na roztržený ret a na oko, omezily otoky.

„Vypadá to, že ses zotavil docela dobře,“ poznamenala.

„Při mém druhu práce není nad šikovnou léčitelku,“ odpověděl Marick.

„Tak si tedy dojdi pro koně,“ řekla Leesha, „a za hodinu se vrať. Doručím Bruninu odpověď osobně.“

Marick se blaženě usmál.

*

„Dobře, že odcházíš,“ poznamenala Bruna, když konečně osaměly. „Drvoštěpská Kotlina ti toho už moc neposkytne a ty jsi ještě příliš mladá na to, abys ustrnula ve vývoji.“

„Jestli si myslíš, že tohle nic nebylo,“ vzplanula Leesha, „tak to jsi tedy nedávala pozor.“

„Něco to snad bylo,“ připustila Bruna, „ale výsledek byl předem jasný. Na takové jako Elona už jsi silná ažaž.“

Silná, pomyslela si Leesha. Tak to je to, co se se mnou stalo? Většinou to nevnímala, ale byla to pravda, nikdo z Drvoštěpské Kotliny ji už neděsil.

Leesha si zabalila cestovní vaky, malé a zjevně nedostatečné: pár šatů a knih, trochu peněz, bylinkář, houni a jídlo. Opouštěla milované drobnosti: dárky od otce, a další věci, které jí přirostly k srdci. Poslové cestují nalehko a Marick by nehleděl nijak nadšeně na to, že má přetíženého koně. Bruna říkala, že ji Jizell během učení zaopatří, ale stejně to do začátku nového života vypadalo strašně skromně.

Nový život. Přes všechny obavy ji ta představa vzrušovala. Leesha už přečetla všechny knihy z Bruniny knihovny, ale Jizell jich má mnohem víc a ostatní kořenářky z Angiers jistě mají ještě další. Snad se dají přesvědčit, aby jí je půjčily.

Ale jak se hodina chýlila ke konci, Leeshe se svíralo hrdlo. Kde je otec? Copak ji nepřijde vyprovodit?

„Už je skoro čas,“ poznamenala Bruna. Leesha vzhlédla a uvědomila si, že má vlhké oči.

„Asi bychom se měly rozloučit,“ řekla Bruna. „Jak to tak vypadá, další šanci už mít nebudeme.“

„Bruno, co to povídáš?“ vyhrkla Leesha.

„Nedělej hloupou, děvče,“ zavrčela Bruna. „Ty víš, jak to myslím. Žila jsem svůj díl dvakrát navíc, ale věčně tu nebudu.“

„Bruno,“ vydechla Leesha, „já nemusím odcházet…“

„Bah!“ mávla Bruna rukou. „Mistrně ovládáš všechno, co jsem tě mohla naučit, děvče, takže ber ta léta jako poslední dárek ode mne. Jdi,“ pobídla ji, „dívej se a uč se, kolik jen můžeš.“

Rozevřela náruč a Leesha se jí vrhla kolem krku. „Jen mi slib, že až budu pryč, tak se postaráš o mé děti. Jsou snad hloupí a svéhlaví, ale v jádru jsou dobří, když je temná noc.“

„Postarám,“ slíbila Leesha. „A budeš na mne pyšná.“

„Nikdy tomu nebylo jinak,“ odpověděla stařena.

Leesha se rozeštkala do Brunina hrubého šálu. „Já se bojím, Bruno,“ vzlykala.

„Byla bys hloupá, kdyby ses nebála,“ chlácholila ji Bruna, „ale sama jsem viděla hezký kus světa a nikde jsem neviděla nic, s čím by sis neporadila.“

Nedlouho poté už vedl Marick svého koně po pěšině nahoru. V ruce třímal nové kopí a na sedlové hrušce měl zavěšený chraněný štít. Jestli ho ten včerejší výprask nějak bolel, nebylo to na něm znát.

„Hej, Leesho!“ zvolal, když ji uviděl. „Připravená zahájit své dobrodružství?“

Dobrodružství. To slovo proniklo skrz smutek i strach a rozechvělo ji.

Marick vzal Leeshiny vaky a šel je přivázat na svého štíhlého, rychlého angierského oře. Leesha se naposledy obrátila k Bruně. „Já už jsem moc stará na půldenní loučení,“ řekla Bruna. „Dej na sebe pozor, děvče.“

Stařena jí vtiskla do rukou měšec a Leesha zaslechla cinkot milnských mincí. V Angiers celé jmění. Než stačila něco říct, Bruna se otočila a zašla dovnitř.

Rychle schovala měšec do kapsy. Pohled na kovové mince takhle daleko od Milnu by mohl probudit pokušení v každém muži, dokonce i v poslovi. S koněm mezi sebou sešli po pěšině dolů do vesnice, odkud vedla hlavní cesta do Angiers. Když šli kolem otcova domu, Leesha tam zaběhla, ale nikdo jí neotevřel. Když je Elona viděla jít kolem, zalezla dovnitř a zabouchla za sebou dveře.

Leesha svěsila hlavu. Počítala s tím, že otce ještě naposledy uvidí. Myslela na všechny vesničany, které vídala každý den, a na to, že ani neměla čas se se všemi pořádně rozloučit. Dopisy, které nechala u Bruny, vypadaly žalostně nedostatečně.

Ale když došli na náves, Leesha překvapeně vyjekla. Čekal tam otec a za ním lemovali cestu lidé z celé vesnice. Jak mezi nimi procházela, jeden po druhém k ní přistupovali, někdo ji políbil, jiný jí vtiskl do rukou dárek. „Vzpomínej na nás v dobrém a vrať se,“ řekl Erny a Leesha ho objala a pevně stiskla víčka, aby zažehnala slzy.

*

„Kotliňané tě milují,“ poznamenal Marick, když projížděli lesem. Drvoštěpskou Kotlinu měli už několik hodin za sebou a odpolední stíny se dloužily. Leesha seděla před ním na širokém koňském sedle a vypadalo to, že kůň snáší je i zavazadla dobře.

„Jsou chvíle,“ povzdechla si Leesha, „kdy tomu sama věřím.“

„Proč bys tomu neměla věřit?“ podivil se Marick. „Kráska jako jitro, která umí vyléčit všechny choroby? Pochybuju, že by tě někdo dokázal nemilovat.“

Leesha se rozesmála. „Kráska jako jitro?“ opáčila. „Najdi toho nebohého žongléra, kterému jsi ten verš ukradl, a řekni mu, ať už ho nikdy nepoužívá.“

Marick se dal do smíchu a objal ji pevněji. „Víš,“ zašeptal jí do ucha, „ještě jsme neprobrali, co dostanu za doprovod.“

„Peníze mám,“ odpověděla Leesha a v duchu uvažovala, na jak dlouho jí v Angiers vystačí.

„To já taky,“ zasmál se Marick. „Peníze mě nezajímají.“

„Tak jakou odměnu si představuješ, mistře Maricku?“ zeptala se Leesha. „Další hra o polibek?“

Marick se uchechtl a ve vlčích očích se zablesklo. „Polibek byla cena za to, že jsem ti přinesl dopis. Dopravit tě bez úhony do Angiers bude mnohem… dražší.“ Leesha cítila, jak se za ní jeho boky pohnuly, a ten význam byl jasný.

„Pořád předbíháš,“ pokárala ho Leesha. „Jestli to takhle půjde dál, budeš rád, když dostaneš polibek.“

„Uvidíme,“ řekl Marick.

Brzy poté se utábořili. Zatímco Marick rozmisťoval chrany, Leesha udělala večeři. Když bylo maso měkké, ještě rozemnula do Marickovy misky pár bylinek navíc a pak mu ji podala.

„Jez rychle,“ poradil jí Marick, vzal si misku a hodil do sebe pořádnou lžíci. „Určitě chceš být ve stanu dřív, než povstanou jadrnci. Vidět je zblízka je hrůza.“

Leesha se podívala na stan, který Marick postavil. Stěží dost velký pro jednoho.

„Je malý,“ mrkl na ni potměšile, „ale alespoň se budeme moci za chladné noci navzájem zahřívat.“

„Je léto,“ připomněla mu.

„Přesto na mne zavane chlad, kdykoli promluvíš,“ uchechtl se Marick. „Snad najdeme způsob, jako tě rozehřát. Kromě toho,“ ukázal za kruh, kde už začínaly povstávat mlhavé obrysy jadrnců, „ne že bys měla kam jít.“

*

Byl silnější než ona a vzpouzet se bylo stejně marné jako odmítat. Za vřískotu jadrnců v pozadí snášela jeho polibky a osahávání. Ruce měl neobratné a hrubé. A když ho jeho mužství zklamalo, chlácholila ho konejšivými slůvky a nabízela mu léčivé byliny a kořínky, které jeho stav jen zhoršovaly.

Někdy se rozzuřil, až se bála, že ji uhodí. Jindy plakal, protože co je za muže, který nedokáže rozšířit své semeno? Leesha to všechno strpěla, protože ty strasti nebyly až tak vysokou cenou za dopravu do Angiers.

Chráním ho před ním samotným, říkala si pokaždé, když mu sypala do jídla byliny, protože jaký muž by si přál být násilníkem? Ale pravdou bylo, že cítila málo soucitu. Nedělalo jí žádné potěšení využívat své znalosti k tomu, aby zlomila jeho zbraň, ale v hloubi duše stejně cítila chladné uspokojení, jako by všechny její ženské předkyně napříč nesčetnými věky od chvíle, kdy první muž povalil ženu na zem, souhlasně, zasmušile přikyvovaly, že ho zbavila mužnosti dřív, než mohl on ji zbavit panenství.

Dny pomalu míjely a Marickova mrzutá nálada s každou další nezdařenou nocí nabírala na zuřivosti. Posledního večera si zhluboka přihýbal z vinného měchu a vypadalo to, že snad vyskočí z kruhu a odevzdá se démonům. Leeshe se hluboce ulevilo, když se před nimi rozprostřela lesní tvrz. Až se zajíkla při pohledu na vysoké hradby s výraznými, mocnými lakovanými chranami. Byly tak rozsáhlé, že by Drvoštěpskou Kotlinu obepnuly mnohokrát kolem dokola.

Na angierských ulicích byla položená prkna, která bránila démonům povstat dovnitř, takže celé město bylo jako jedna velká promenáda. Marick ji dovezl do nitra města a sesadil ji před Jizelliným špitálem. Když se obracela k odchodu, ještě ji chytil za loket a stiskl, až to zabolelo.

„To, co se stalo mimo tyto hradby,“ řekl, „taky venku zůstane.“

„Nikomu to neřeknu,“ slíbila Leesha.

„To bych ti taky radil,“ zavrčel Marick. „Protože jestli ano, zabiju tě.“

„Přísahám,“ řekla Leesha. „Slovo kořenářky.“

Marick cosi zamručel, pustil ji, vztekle přitáhl oři uzdu a odklusal.

Když si Leesha posbírala věci a vykročila ke špitálu, v koutcích úst jí cukal úsměv.

Kapitola 15

Fidlej, ať jsem bohatý

325 p. N.

Byl tam kouř, oheň a do vřískotu jadrnců zoufale křičela nějaká žena.

Miluji tě!

Rojer se vytrhl ze spánku. Srdce mu tlouklo jako splašené. Přes vysoké angierské hradby se už prodral úsvit a škvírami v okenicích pronikalo dovnitř měkké světlo. Světla přibývalo, Rojer čekal, až se srdce uklidní, a ve zdravé ruce pevně svíral svůj talisman, maličkou panenku, dětský výtvor ze dřeva a provázků, s rusou kadeří nahoře, vše, co mu zbylo po matce.

Na její obličej si nepamatoval, ztratil se mu v kouři stejně jako mnoho jiného z té noci, ale její poslední slova si pamatoval. Ve snech je slýchal znovu a znovu.

Miluji tě!

Mnul ty vlasy mezi palcem a prsteníčkem zmrzačené ruky. Po prvních dvou prstech zůstala jen hrubá, rozeklaná jizva, ale díky mámě nepřišel o nic víc.

Miluji tě!

Ten talisman byl Rojerovou tajnou chranou, s kterou se nesvěřil ani Arrickovi, i když mu Arrick byl jako otec. Ten talisman mu pomáhal za dlouhých nocí, kdy se kolem něj stahovala tíživá tma a on se třásl strachy z vřískotu jadrnců.

Ale pak zase přišel den a světlo znovu přineslo pocit bezpečí. Políbil maličkou panenku a schoval ji zpátky do tajné kapsy, kterou si všil do pásku u strakatých kalhot. Pouhé vědomí, že tam je, mu dodávalo odvahu. Bylo mu deset let.

Vstal ze slamníku, protáhl se a za mohutného zívání vyškobrtal z maličké světničky. Srdce v něm pokleslo, když zjistil, že Arrick ztuhl u stolu. Svalil se na prázdnou láhev, jejíž hrdlo stále ještě svíral v dlaních, jako by z ní chtěl vyždímat poslední kapky.

Oba mají svůj talisman.

Rojer šel k svému mistrovi a vypáčil mu láhev z prstů.

„Kdo? Co je?“ zablábolil Arrick a napůl zvedl hlavu.

„Zase jsi usnul u stolu,“ pokáral ho Rojer.

„Ach, to jsi ty, chlapče,“ zamručel Arrick. „Myslel sem, že je to zas ten náš zatracený domácí.“

„Už zase dlužíme nájem,“ poznamenal Rojer. „Dneska dopoledne máme hrát na Malém náměstí.“

„Nájem,“ zachrčel Arrick. „Pořád jen nájem.“

„Pan Keven prohlásil, že jestli dneska nezaplatíme, tak nás vyhodí,“ připomněl mu Rojer.

„Tak uděláme představení,“ prohlásil Arrick a vstal, ztratil rovnováhu, chtěl se chytit židle, ale jak padal, podařilo se mu ji jen na sebe převrhnout.

Rojer mu šel pomoct vstát, ale Arrick ho odstrčil. „Já jsem v pohodě!“ zařval, jako by vyzýval Rojera, ať si jen zkusí nesouhlasit, a vratce se zvedl na nohy. „Klidně udělám salto nazad!“ chvástal se a podíval se za sebe, jestli je tam místo. Jeho oči jasně říkaly, že svého chvástání lituje.

„To bychom si měli šetřit na představení,“ vyhrkl rychle Rojer.

Arrick se podíval zpátky na něj. „To máš asi pravdu,“ souhlasil a oběma se ulevilo.

„Vyschlo mi v krku,“ postěžoval si Arrick. „Než budu zpívat, tak se musím napít.“

Rojer přikývl a utíkal nabrat do dřevěného poháru vodu ze džbánu.

„Vodu ne,“ zarazil ho Arrick. „Přines mi víno. Potřebuji spár démona, který mě uvrhl do Jádra.“

„Víno nám došlo,“ sdělil mu Rojer.

„Tak mi pro nějaké doběhni,“ nařídil mu Arrick a vrávoral k měšci, přitom zakopl a jen taktak se udržel na nohou. Rojer ho běžel chytit.

Arrick chvíli zápolil s kalouny, pak celý měšec zvedl a praštil s ním o dřevo. Při nárazu se nic neozvalo a Arrick rozmrzele zavrčel.

„Ani flok!“ zařval zklamaně a mrštil měšcem pryč. Při tom pohybu ztratil rovnováhu, jak se chtěl narovnat, otočil se kolem dokola a upadl na zem, jen to zadunělo.

Než k němu Rojer doběhl, zvedl se na všechny čtyři, ale mezitím se pozvracel a zaneřádil celou podlahu vínem a žlučí. Zaťal pěsti, křečovítě se rozklepal a Rojer si myslel, že bude ještě zvracet, ale po chvíli mu došlo, že mistr vzlyká.

„Když jsem pracoval pro vévodu, nikdy to takhle nebylo,“ sténal Arrick. „Tehdy mi kapsy přetékaly penězi.“

Jen proto, že ti vévoda platil víno, pomyslel si Rojer, ale moudře si to nechal pro sebe. Vykládat Arrickovi, že moc pije, byla ta nejjistější cesta, jak ho rozzuřit k nepříčetnosti.

A tak svého mohutného, těžkého mistra očistil a dopravil na slamník. Jakmile Arrick zase ztuhl, vzal si Rojer hadr a šel umýt podlahu. Dneska žádné představení nebude.

Uvažoval, jestli je pan Keven opravdu vyhodí, a pokud ano, tak kam se vrtnou. Chraněné angierské hradby byly silné, ale nahoře byly v síti díry a pro větrné démony to nebylo nic nemožného. Pomyšlení na noc na ulici ho děsilo.

Zadíval se na jejich skrovný majetek, jestli tam není něco, co by se dalo prodat. Když na ně přišly zlé časy, prodal Arrick Geralova oře a chraněný štít, ale ještě jim zůstal jeho cestovní kruh, který by jim vynesl slušné peníze, jenže ten se Rojer prodat neodvážil. Arrick by peníze beztak propil a prohrál a jim by pak nezbylo nic na ochranu, až budou nakonec doopravdy vyhozeni na noc ven.

I Rojerovi se stýskalo po dnech, kdy Arrick pracoval pro vévodu. Rhinebeckovy dvorní dámy Arricka milovaly a s Rojerem zacházely jako s vlastním. Denně byl přivinut k tuctům navoněných ňader, dostával cukrovinky a pomáhal při líčení a šňoření. Tehdy svého mistra tolik nevídal; Arrick hodně jezdíval po vesnicích, svým zvučným hlasem vyhlašoval vévodské edikty široko daleko a Rojera často nechával ve fraucimoru.

Jenže když vévoda jedné noci vevrávoral opilý a rozpálený chtíčem do komnaty své favoritky, rozhodně netoužil najít v posteli stuleného nějakého malého kluka. Chtěl, aby Rojer zmizel, a Arrick s ním. Rojer věděl, že za jejich současný nuzný život může on. Arrick, stejně jako jeho rodiče, pro něj obětoval vše.

Ale na rozdíl od rodičů to Arrickovi může Rojer splatit.

*

Utíkal jako o život a doufal, že tam lidi ještě jsou. Na ohlášené představení Libohlase pořád ještě přicházelo dost diváků, ale nebudou čekat věčně.

Přes rameno si nesl Arrickův pytel zázraků, strakatý stejně jako jejich žonglérské šaty, ale už vybledlý a odřený. Ten pytel byl plný žonglérských rekvizit a Rojer je všechny ovládal, vyjma barevných dřevěných koulí.

O dřevěnou promenádu pleskaly bosé, mozolnaté nohy. Rojer měl ke svému strakatému kabátku i boty a rukavice, ale nechal je doma. Dával přednost jistému kroku bosých chodidel před sešlapanými podrážkami barevných bot s rolničkami na špičkách, a rukavice prostě nenáviděl.

Arrick mu vycpal prsty pravé rukavice cupaninou, aby zamaskoval, že Rojerovi dva prsty chybí. Tenká nit spojovala falešné prsty se zbylými, takže se ohýbaly všechny zároveň. Byl to chytrý vynález, ale Rojer se to styděl nosit. Arrick sice trval na tom, aby si to na zmrzačenou ruku navlékal, ale přece ho nemůže bít za něco, o čem neví.

Když Rojer dorazil na Malé náměstí, postávaly tam tak dvě desítky reptajících lidí, částečně dětí. Rojer pamatoval doby, kdy zpráva o vystoupení Arricka Libohlase přitáhla stovky lidí z celého města a dokonce i z okolních vísek. Tehdy zpívával v chrámu Stvořitele nebo ve vévodském amfiteátru. Teď bylo to nejlepší, co mu mohl cech přidělit, Malé náměstí, a ani to nedokázal naplnit.

Ale jakékoli peníze jsou lepší než žádné. Kdyby i jen tucet lidí dal Rojerovi po floku, mohli by si u pana Kevena zaplatit další noc. Pokud ho ovšem žonglérský cech nenachytá při vystupování bez mistra. Jenže jestli ho chytí, tak bude dlužný nájem to poslední, co je bude trápit.

S výskotem protančil skrz shromáždění a cestou kolem sebe rozhazoval hrsti obarvených křídlatých semínek z pytle. Šešulky se točily a třepetaly a za ním zůstávala pestrobarevná brázda.

„Arrickův učeň!“ zvolal kdosi ze shromážděných. „Takže tu Libohlas nakonec přece jen bude!“

Zvedl se potlesk a Rojerovi se zhoupl žaludek. Nejraději by jim řekl pravdu, ale první Arrickovo žonglérské pravidlo znělo: Nikdy neříkat ani nedělat nic, co by davu zkazilo dobrou náladu.

Scéna na Malém náměstí měla tři stupně a vzadu byla vypouklá dřevěná zástěna určená k zesilování zvuku a krytí účinkujících před nepřízní počasí. Do dřeva byly vyryté chrany, ale už staré a odřené. Rojera matně napadlo, že by se mohli schovat pod tou chranovou zástěnou, kdyby byli dnes večer vyhozeni na ulici.

Vyběhl po schodech, salty se přetočil přes pódium a přesným švihem zápěstí hodil před dav klobouk na vybírání darů.

Rojer svému mistrovi vždycky rozehříval publikum, takže teď na pár minut vplul do rutiny; dělal hvězdy a vyprávěl vtipy, předváděl kejkle a pantomimu slabůstek známých vlivných osobností. Smích. Potlesk. Zástup začínal pomalu kynout. Třicet. Čtyřicet. Jenže víc a víc lidí začínalo reptat; netrpělivě vyhlíželi Arricka Libohlase a Rojerovi se sevřel žaludek. Dotkl se talismanu schovaného v tajné kapse, aby načerpal sílu.

Ve snaze odložit nevyhnutelné co nejdéle zavolal dopředu děti, že jim poví Příběh o Návratu. Části s pantomimou zvládl dobře a někteří pochvalně přikyvovali, ale na mnoha tvářích bylo vidět zklamání. Copak Arrick ten příběh obvykle nezpívá? Copak právě proto nepřišli?

„Kde je Libohlas?“ zavolal někdo zezadu. Sousedé ho okřikli, ale jeho slova zůstala viset ve vzduchu. Než byl Rojer s dětmi hotov, ozývalo se všeobecné rozladěné reptání.

„Přišel jsem si poslechnout zpěv!“ zavolal tentýž muž a tentokrát ostatní souhlasně přikyvovali.

Rojer nebyl tak hloupý, aby jim vyhověl. Nikdy neměl silný hlas, a když zpíval déle než pár nádechů, začal mu hlas přeskakovat. Zpěvem by si dav jen rozčílil.

Obrátil se k pytli zázraků pro nějakou jinou možnost. Žonglérské koule zahanbeně odstrčil stranou. I se zmrzačenou pravicí je uměl chytat a vyhazovat docela dobře, ale bez ukazováčku, kterým by dal kouli správnou rotaci, a jen s částí dlaně, do které mohl chytat, byla úplná souhra obou rukou při žonglování nad jeho možnosti.

„Co je do žongléra, který neumí zpívat a neumí žonglovat?“ křičíval na něj někdy Arrick. Nic moc, věděl Rojer.

Pak byly v pytli nože, s těmi mu to šlo líp, ale vyvolávat lidi z publika na scénu, postavit je ke zdi a vrhat po nich nože vyžadovalo zvláštní cechovní povolení. Arrick si vždycky vybíral na pomoc dívku lepých tvarů, která po představení častěji končívala než nekončívala v jeho posteli.

„Já myslím, že nepřijde,“ uslyšel Rojer toho samého muže. V duchu ho proklel.

A mnozí už se vytráceli. Pár lidí ze soucitu hodilo do klobouku flok, ale jestli Rojer rychle něco neudělá, nebude mu to pro pana Kevena stačit. Oči spočinuly na pouzdru s houslemi; viděl, že zůstalo už jen pár diváků, a rychle po nich sáhl. Vytáhl smyčec a ten mu jako vždy padl do zmrzačené dlaně jako ulitý. K tomu chybějící prsty nepotřeboval.

Přiložil smyčec ke strunám a po náměstí se rozlila hudba. Někteří z těch, co se obraceli k odchodu, se zastavili a poslouchali, ale Rojer si jich nevšímal.

Na otce si Rojer moc nepamatoval, ale jasně si vzpomínal, jak se táta smál a tleskal, když jim Arrick hrál. Když hrál Rojer, cítil tátovu lásku stejně, jako cítil máminu, když svíral talisman. V bezpečí té lásky nechával odplynout strach a plně se ponořil do chvějivého laskání strun.

Obvykle hrál jen doprovod k Arrickovu zpěvu, ale tentokrát zašel dál a nechal svou hudbou zaplnit prostor, který obvykle okupoval Libohlas. Prsty zdravé levice po hmatníku jen poletovaly a dav mu brzy začal tleskat a protkal melodii rytmem. Jak lidé přidávali na tempu, hrál Rojer rychleji a rychleji a do rytmu tančil po jevišti. A když se opřel nohou o stupeň na jevišti, odrazil se a udělal salto pozadu, aniž vynechal jediný tón, dav zaburácel.

Ten jásot vytrhl Rojera z transu a najednou zjistil, že náměstí je plné a lidé se ještě tlačí v ulicích, aby ho slyšeli. Takový dav nepřitáhl hezky dlouho dokonce ani Arrick! Rojer leknutím málem vypadl z tempa, ale zaťal zuby a vydržel hrát, dokud se hudba zase nestala celým jeho světem.

*

„To bylo dobré představení,“ poblahopřál mu kdosi, když počítal lakované dřevěné mince v klobouku. Skoro tři sta floků! Celý měsíc je Keven nebude otravovat.

„Děkuji…“ začal Rojer, ale hlas mu uvázl v hrdle, když vzhlédl. Před ním stáli mistrové Jasin a Edum. Cechovníci.

„Kdepak máš mistra, Rojere?“ zeptal se přísně Edum. Byl to mistr herec a mim a o jeho hrách se říkalo, že táhnou diváky až z hradiště Rizonu.

Rojer ztěžka polkl. Tváře mu hořely. Sklopil oči v naději, že si ti dva vyloží jeho strach a provinilost jako stud. „Já… já nevím,“ plácl. „Měl tu být.“

„Vsadím se, že je zase opilý,“ odfrkl si Jasin, rovněž známý jako Zlatohlásek. Říkalo se o něm, že si tu přezdívku dal sám. Byl to poměrně významný zpěvák, ale hlavně to byl synovec Jansona, prvního ministra vévody Rhinebecka, a uměl si dobře zařídit, aby to o něm věděl celý svět. „Staroch Libohlas bývá poslední dobou pořádně nadrátovaný.“

„Je to div, že si udržel koncesi tak dlouho,“ podotkl Edum. „Slyšel jsem, že minulý měsíc se uprostřed představení podělal.“

„To není pravda!“ vyhrkl Rojer.

„Být tebou, chlapče, staral bych se spíš o sebe,“ doporučil mu Jasin a dlouhým ukazováčkem pohrozil Rojerovi přímo do obličeje. „Víš, jak se trestá vybírání peněz za nekoncesované představení?“

Rojer zbledl. Za tohle mohl Arrick přijít o koncesi. A kdyby cech tuto záležitost přednesl před rychtářem, mohli by se oba ocitnout v železech a jít rubat dříví.

Edum se rozesmál. „Neboj, chlapče,“ řekl. „Myslím, že pokud dostane cech svůj díl,“ a štědře si posloužil z dřevěných mincí, které Rojer vybral, „nebude nutné se o této události více zmiňovat.“

Rojer měl dost soudnosti, takže raději neprotestoval, když si muži dělili a strkali do kapes přes polovinu jeho výdělku. Málo, pokud vůbec něco, skutečně najde cestu do truhlic žonglérského cechu.

„Máš talent, chlapče,“ poznamenal ještě Jasin, když se obraceli k odchodu. „Možná by to chtělo pouvažovat o mistrovi s lepšími vyhlídkami. Zajdi za mnou, kdyby tě unavilo uklízet po starém Chrapounovi.“

Rojerovo zklamání trvalo jen do chvíle, než potřásl kloboukem. I polovina je víc, než v co vůbec doufal. Utíkal rovnou zpátky do hostince a cestou se ještě zastavil u pana Kevena. Jeho tvář věštila hromy blesky.

„Ty bys udělal líp, chlapče, kdybys sem nechodil prosit za svého pána,“ zavrčel.

Rojer zavrtěl hlavou a hodil mu měšec. „Můj pán říká, že je tam dost na desetiden,“ prohlásil.

Keven byl očividně překvapený, když váček potěžkal a uslyšel uspokojivý chřestot dřevěných mincí. Chvíli váhal, pak zamručel, pokrčil rameny a strčil si měšec do kapsy.

Když se Rojer vrátil, Arrick ještě spal. Rojer věděl, že mistr ani nezjistí, že hostinský dostal zaplaceno. Bude se mu dál svědomitě vyhýbat a blahopřát si, že to zvládl deset dnů bez placení.

Těch pár mincí, co mu zbylo, dal do Arrickova měšce. Řekne mistrovi, že zapadly v pytli zázraků. Od té doby, co měli peněz poskrovnu, se něco takového stávalo jen vzácně, ale až Arrick uvidí, co mu Rojer koupil, nebude se pídit po příčině takového štěstí.

A postavil vedle spícího Arricka láhev vína.

*

Druhého dne zrána vstal Arrick ještě před Rojerem a kontroloval si v popraskaném ručním zrcátku nalíčení. Nebyl to už žádný mladík, ale ani nebyl tak starý, aby mu šminky z žonglérské krabice s líčidly nemohly dát mladý vzhled. Dlouhé, sluncem vybledlé vlasy byly pořád víc zlaté než šedé a nahnědo obarvené vousy skryly rostoucí podbradek. Líčidlo ladilo s opálenou pletí tak dobře, že vrásky kolem modrých očí skoro nebyly vidět.

„Včera večer jsme měli štěstí, hochu,“ poznamenal a nakrabatil obličej, aby viděl, jak líčidlo drží, „ale nemůžeme se vyhýbat Kevenovi věčně. Ten zarostlý jezevec nás dříve či později dopadne, a pak bych měl raději v měšci víc než…“ sáhl do měšce, vytáhl mince a vyhodil je do vzduchu, „…šest floků.“ Ruce chytaly mince v letu a v bezstarostném rytmu je zase vyhazovaly ke stropu tak rychle, že je ani nešlo sledovat.

„Už jsi dnes žongloval, hochu?“ zeptal se.

Než stihl Rojer otevřít ústa, hodil mu Arrick jednu minci. Rojer ten trik dobře znal, ale připravený nepřipravený, stejně se zachvěl strachy. Chytil minci do levačky a vyhodil ji do vzduchu. V rychlém sledu následovaly další a Rojer měl co dělat, aby je zmrzačenou rukou chytil a vyhodil za ostatními.

Když držel ve vzduchu čtyři mince, byl už strachy bez sebe. Když Arrick přidal pátou, musel Rojer poskakovat jako divý, aby je všechny udržel v pohybu. S tou šestou Arrick zaváhal, posečkal a Rojer samozřejmě vzápětí za rachotu mincí upadl na podlahu.

V předtuše vodopádu výtek se přikrčil, ale Arrick si jen zhluboka povzdechl. „Vezmi si rukavice,“ nařídil mu. „Musíme si jít naplnit měšec.“

Ten povzdech zasáhl Rojera ještě hlouběji než křik a pohlavek. Vztek znamenal, že Arrick čekal lepší výkon. Povzdech znamenal, že nad ním mistr zlomil hůl.

„Ne,“ vyhrkl. Vyklouzlo mu to nechtěně, ale teď, když to slovo viselo mezi nimi ve vzduchu, Rojer cítil, že sedí stejně dobře jako smyčec ve zmrzačené ruce.

Rojerova troufalost Arricka šokovala tak, že řval, až se mu třásly kníry.

„Myslel jsem ty rukavice,“ vysvětloval Rojer. Arrickův vztek polevil a změnil se ve zvědavost. „Já už je nechci nosit. Já je nenávidím.“

Arrick si povzdechl, odšpuntoval novou láhev vína a nalil si.

„Cožpak jsme se neshodli,“ ukázal láhví na Rojera, „že když se bude vědět o tvém zmrzačení, tak máš mnohem menší šanci, že si tě někdo najme?“

„My jsme se o tom nikdy nedohadovali,“ namítl Rojer. „Ty jsi mi prostě jednoho dne řekl, abych ty rukavice začal nosit.“

Arrick se uchechtl. „Nerad ti beru iluze, chlapče, ale tak už to mezi mistry a učedníky chodí. O zmrzačeného žongléra nikdo nestojí.“

„Takže já nejsem nic víc než mrzák?“ zeptal se Rojer.

„Ovšemže ne,“ chlácholil ho Arrick. „Já bych tě nevyměnil za žádného učedníka v celém Angiers. Ale ne každý vidí toho člověka, který se skrývá pod jizvami po démonech. Budou na tebe posměšně pokřikovat a ty najednou zjistíš, že se nesmějí s tebou, ale tobě.“

„Mně je to fuk,“ prohlásil Rojer. „Já se v těch rukavicích cítím jako podvodník. Ta ruka je dost mizerná i bez falešných prstů a s nimi jsem ještě nemotornější. Co záleží na tom, proč se smějí, hlavně když se přijdou zasmát a dají floky?“

Arrick na něj dlouho hleděl a lehce poklepával na svůj pohár. „Ukaž mi ty rukavice,“ řekl nakonec.

Byly černé a sahaly do půlky předloktí. Na konci byly našité pestrobarevné trojúhelníky s rolničkami. Rojer je nevrle hodil svému mistrovi.

Arrick rukavice chytil, chvilku se na ně díval a pak je vyhodil z okna a otřel si ruce, jako by se od nich umazal.

„Vezmi si boty a jdeme,“ řekl a nalil zbytek vína zpátky do láhve.

„Já nemám rád ani ty boty,“ odvážil se Rojer.

Arrick se na chlapce usmál. „Nepokoušej štěstí,“ varoval ho a spiklenecky na něj mrkl.

*

Cechovní právo dovolovalo koncesovaným žonglérům pořádat představení na jakémkoli rohu, pokud nebudou blokovat provoz nebo bránit obchodu. Někteří pouliční prodavači nebo šenkýři si je dokonce najímali, aby jim přilákali zákazníky.

Přízeň těch druhých už Arrick povětšinou ztratil díky chlastu, takže hrávali na ulici. Navíc Arrick rád dlouho vyspával, proto bývala ta nejlepší místa už dávno obsazená jinými žongléry. Místo, které si našli, nebylo nejlepší: roh v postranní uličce, daleko od hlavních tras.

„To bude stačit,“ zavrčel Arrick. „Sežeň pár zevlounů, než to rozbalím, hochu.“

Rojer přikývl a vyrazil. Kde našel hlouček lidí, udělal kolem nich pár hvězd nebo chodil po rukách a rolničky všité do strakatých šatů vstřícně cinkaly.

„Žonglérské představení!“ křičel. „Přijďte se podívat na představení Arricka Libohlase!“

Akrobatickými kousky a váhou, kterou dosud mělo jméno jeho mistra, vyvolával celkem slušnou pozornost. Někteří dokonce šli za ním, tleskali a smáli se jeho kašpařinám.

Jeden muž šťouchl loktem do manželky. „Hele, to je ten zmrzačený kluk z Malého náměstí!“

„Víš to určitě?“ zeptala se.

„Tak se podívej na jeho ruku!“ řekl muž.

Rojer předstíral, že to neslyší, a běžel shánět další diváky. Brzy přivedl mistrovi malé obecenstvo a našel Arricka, jak rozverně žongluje s řeznickým nožem, sekáčkem na maso, sekerkou, malou stoličkou a šípem a žertuje přitom s rostoucím davem, který se shromáždil kolem něj.

„A tady přichází můj pomocník,“ zvolal Arrick do davu. „Rojer Půlručka!“

Rojer už pádil k němu, když tu přezdívku zaslechl. Co to ten Arrick dělá?

Ale už bylo pozdě zpomalit, takže rozpřáhl ruce, mrštil sebou vpřed, pak vytočil trojité salto vzad a dopadl pár yardů od svého mistra. Arrick chytil z vražedné sbírky poletující ve vzduchu řeznický nůž a hodil ho po Rojerovi.

Přesně to Rojer čekal, šel do rychlé otočky a snadno chytil tupý a speciálně vyvážený nůž zdravou levičkou. Při dokončení otočky se rozvinul a vrhl roztočený nůž Arrickovi přímo na hlavu.

I Arrick to čekal, šel do otočky a vyběhl z kruhu s čepelí pevně v zubech. Dav nadšeně jásal, a když čepel vyletěla zpátky do rytmického šiku ostatních nástrojů, do klobouku dochřestil vodopád floků.

„Rojer Půlručka!“ zvolal Arrick. „Pouhých deset let a osm prstů, a přesto s nožem smrtonosnější než jakýkoli dospělý muž!“

Dav se roztleskal. Rojer zvedl zmrzačenou ruku, aby ji všichni viděli, a dav nad ní dělal óóó a ááá. Díky Arrickovu náznaku už mnozí uvěřili, že s tou zmrzačenou rukou dokáže chytat a vrhat. Řeknou to dalším a ještě budou přehánět. Než by Arrick riskoval, že si dav Rojera přejmenuje podle sebe, raději mu dal přezdívku sám.

„Rojer Půlručka,“ mumlal si Rojer, aby vyzkoušel, jak to zní.

„Hop!“ zvolal Arrick a Rojer se obrátil přesně v okamžiku, kdy po něm mistr hodil šíp. Spráskl ruce a chytil ho mezi dlaně těsně před tím, než by se mu zabodl do obličeje. Znovu se zatočil, skončil zády k davu, zdravou rukou hodil šíp mezi nohama zpátky mistrovi, ale než se narovnal a otočil tváří k davu, měl už nataženou pravici. „Hop!“ zavolal přitom na mistra.

Arrick předstíral strach a nechal nůž, sekáček i sekeru, s nimiž žongloval, spadnout na zem, jen stolička mu přistála v rukou právě včas, aby se šíp zabodl přesně doprostřed. Arrick si ho ostražitě prohlížel, jako by žasl nad svým štěstím. Pak ho popadl a škubnul s ním, že ho vytrhne, a šíp v tu chvíli rozkvetl do kytice, kterou Arrick věnoval nekrásnější ženě v davu. V klobouku zachřestily další mince.

Když Rojer viděl, že se mistr pouští do kejklí, utíkal k pytli zázraků pro pomůcky, které bude Arrick ke svým trikům potřebovat. V tu chvíli se z davu ozval výkřik.

„Zahraj na housle!“ zavolal kdosi. A rázem zašuměl všeobecný souhlas. Rojer vzhlédl a viděl, že to je tentýž muž, který se den před tím tak hlasitě dožadoval Libohlase.

„Máme náladu na hudbu, co?“ otázal se Arrick davu; neunikl mu ani mžik. Odpověděl mu nadšený jásot, a tak šel k pytli, vzal housle, zasunul si je pod bradu a obrátil se zpátky k publiku. Ale než stačil přiložit smyčec ke strunám, ozval se ten muž znovu:

„Ne ty, ten kluk!“ zahřímal. „Ať hraje Půlručka!“

Dav začal skandovat „Půlručka! Půlručka!“ a Arrick se podrážděně podíval na Rojera. Ale nakonec pokrčil rameny a podal nástroj svému učedníkovi.

Rojerovi se třásly ruce, když si od něj housle bral. ‚Nikdy nesmíš zastínit mistra‘ bylo pravidlo, které se učedníci učili hned na začátku. Ale dav volal, ať hraje, a smyčec mu znovu tak přesně padl do zmrzačené ruky, zbavené té proklaté rukavice. Zavřel oči, pod bříšky prstů ucítil tiché, klidné, mlčenlivé struny, a pak je ti tiše rozezvučel. Dav zmlkl. Rojer hrál chvíli něžně, hladil struny jako kočičí hřbet a nutil je příst.

Pak mu housle v rukou ožily a Rojer je vedl jako partner v kole a vyluzoval z nich tornádo tónů. Zapomněl na dav. Zapomněl na Arricka. Sám se svou hudbou zkoumal nové harmonie i ve chvílích, kdy držel melodii, a improvizoval do rytmu tleskání, které smetlo okolní svět.

Neměl ani tušení, jak dlouho hraje. Mohl by v tom světě zůstat navěky, ale pak se ozvalo ostré prasknutí a něco ho švihlo do ruky. Potřásl hlavou, aby se vzpamatoval, a podíval se na vyjevený, ztichlý dav.

„Struna praskla,“ řekl bázlivě a provinile se podíval na svého mistra. Arrick tam stál a zíral na něj stejně vyjeveně jako ostatní diváci. Pak pomalu zvedl ruce a začal tleskat.

Dav se k němu vzápětí připojil a bylo to bouřlivé.

*

„My na tom tvém fidlání ještě zbohatneme, hochu,“ liboval si Arrick, když počítal zisk. „Zbohatneme!“

„Natolik, abys zaplatil cechu příspěvky, které mu dlužíš?“ ozvalo se za ním.

Obrátili se a uviděli, že o zeď se opírá mistr Jasin. Poblíž postávali jeho dva učedníci, Sali a Abrum. Sali měla soprán, čistý a překrásný stejně, jako byla ona sama ošklivá. Arrick někdy žertoval, že kdyby nosila rohatou helmu, tak by si ji publikum pletlo se skalním démonem. Abrum měl bas, tak hluboký a dunivý, že rozechvíval i uliční promenády. Byl to čahoun s obrovskýma rukama a nohama. Byla-li Sali skalní démonka, tak on byl určitě lesní.

Stejně jako Arrick měl i mistr Jasin alt, sytý a čistý. Nosil drahé šaty z jemné modré vlny krumplované zlatem, neboť pohrdal strakatým kabátkem, který nosila většina lidí od fochu. Dlouhé černé vlasy a knír měl napomádované a puntičkářsky nakadeřené.

Jasin byl středně vysoký ale o to nebyl méně nebezpečný. Jednou při hádce o místo na rohu bodl jednoho žongléra do oka. Rychtář rozhodl, že to byla sebeobrana, ale v učednickém sále cechovního domu se o tom tak nemluvilo.

„Do placení mých cechovních poplatků ti nic není, Jasine,“ odsekl Arrick a rychle vysypal mince do pytle zázraků.

„Ze včerejšího představení tě tvůj učedník možná omluvil, Chrapoune, ale jeho fidlání tě nebude živit věčně.“ Při těch slovech vytrhl Abrum Rojerovi housle z ruky a přerazil je přes koleno. „Dříve či později ti cech koncesi sebere.“

„Arricka Libohlase cech nikdy nepustí,“ prohlásil Arrick, „ale i kdyby, pořád bude Jasin známý jako Druhohlas.“

Jasin se zakabonil. Tuhle přezdívku používali mnozí cechovníci a bylo známo, že jak ji tento mistr uslyší, zuří jako pominutý. Spolu se Sali se vrhl na Arricka, který majetnicky sevřel pytel. Abrum zatlačil Rojera ke zdi, aby nemohl jít svému pánovi na pomoc.

Ale nebylo to poprvé, co se museli prát, aby ubránili zisk. Rojer padl na záda, svinul se jako struna a vykopl přímo nahoru. Abrum zavřískl a jeho obvykle hluboký hlas nabral jinou polohu.

„Myslel jsem si, že tvůj učedník má bas, ne soprán,“ zažertoval Arrick, a když se Jasin se Sali ohlédli po svém společníkovi, bleskurychle šmátl do pytle zázraků a vyhodil před ně do vzduchu plnou hrst roztočených křídlatých semínek.

Jasin se vrhl do toho mraku, ale Arrick uhnul, elegantně mu podrazil nohu a zároveň švihnul pytlem po Sali. Zasáhl tu zavalitou dívku naplno do hrudi. Asi by se ještě udržela na nohou, ale v tu chvíli už za ní klečel Rojer. Sali dopadla na zem a než se ti tři vzpamatovali, Arrick s Rojerem už utíkali po dřevěném chodníku pryč.

Kapitola 16

Pouta

323-325 p. N.

Střecha vévodské knihovny v Milnu byla pro Arlena magickým místem. Za jasného dne se pod ním prostíral širý svět, který se táhl do nekonečných dálav, neomezovaný hradbami ani chranami. A také to bylo místo, kde se Arlen podíval na Mery a poprvé ji uviděl doopravdy.

S prací v knihovně už byl skoro hotov a brzy se bude vracet do Cobovy dílny. Díval se, jak si slunce hraje na zasněžených vrcholcích hor a dopadá dolů do údolí, snažil se ten pohled si navždy vtisknout do paměti, pak se obrátil k Mery a najednou zatoužil mít takhle navždy i ji. Bylo jí patnáct a byla mnohem krásnější než hory a sníh.

Mery byla už přes rok jeho nejbližší přítelkyní, ale na víc Arlen nikdy nepomyslel. Když ji teď viděl orámovanou sluncem, stulenou proti mrazu, ruce přitisknuté přes pučící prsa, a s dlouhými hnědými vlasy, které studený horský vítr odvíval z obličeje, byla z ní najednou mladá žena a z něj mladý muž. Tep se mu zrychloval při pohledu na sukně, které se třepetaly ve větru a odhalovaly krajkové lemy spodniček.

Beze slova k ní přistoupil, Mery zachytila výraz v jeho očích a usmála se. „Už bylo načase,“ poznamenala.

Váhavě zvedl ruku a hřbetem dlaně jí přejel po tváři. Přitiskla se k dlani, Arlen ochutnal její svěží dech a políbil ji. Zpočátku něžně, váhavě, ale když odpověděla, polibek se prohloubil a stalo se z něj něco, co si žilo vlastním životem, něco hladového a vášnivého, něco, co se v něm rodilo víc jak rok, aniž si to uvědomoval.

O nějakou chvíli později se jejich rty s něžným mlasknutím oddělily a oni se na sebe nervózně usmáli. V objetí hleděli přes Miln do dálky a společně si vychutnávali žár mladé lásky.

„Pořád se díváš do dálek přes údolí,“ řekla Mery. Prsty mu prohrábla vlasy a políbila ho na spánek. „Řekni mi, o čem sníš, když máš v očích ten vzdálený pohled?“

Arlen nějakou dobu mlčel. „Sním o tom, že osvobodím svět od jadrnců,“ odpověděl.

Její myšlenky se ubíraly jiným směrem a Mery se té nečekané odpovědi zasmála. Nemyslela to zle, ale její smích ho šlehl jako bič. „Takže ty se považuješ za Osvoboditele?“ zeptala se. „A jak to uděláš?“

Arlen se od ní maličko odtáhl, najednou se cítil zranitelný. „Já nevím,“ přiznal. „Začnu poslovstvím. Už jsem si našetřil dost peněz na zbroj a koně.“

Mery zavrtěla hlavou. „Tak to rozhodně nepůjde, jestli se budeme brát,“ prohlásila.

„My se máme brát?“ zeptal se překvapeně Arlen a samotného ho zaskočilo, jak se mu sevřelo hrdlo.

„Copak je, nejsem ti snad dost dobrá?“ zeptala se rozhořčeně Mery a odtáhla se od něj.

„Ne! To jsem neřekl…“ zakoktal se Arlen.

„Tak dobře,“ uklidnila se. „Víš, poslovství možná vynáší peníze a pocty, ale je příliš nebezpečné, nemluvě o tom, když jsou děti.“

„My už máme děti?“ vykvikl Arlen.

Mery se na něj podívala jako na naprostého idiota. „Ne, to by opravdu nešlo,“ pokračovala zadumaně. Arlena naprosto ignorovala. „Ty budeš muset být chraničářem jako Cob. To se taky dostaneš k boji s démony, ale budeš hezky v bezpečí se mnou, a ne abys jezdil po nějakých cestách zamořených jadrnci.“

„Já nechci být chraničářem,“ namítl Arlen. „To pro mě nebylo nikdy nic víc než prostředek k cíli.“

„K jakému cíli?“ opáčila Mery. „Zůstat mrtvý na cestě?“

„To ne,“ bránil se Arlen. „To se mi nestane.“

„V čem je poslovství lepší než chraničářství?“

„Je to únik,“ odpověděl bez rozmýšlení Arlen.

Mery ztichla. Odvrátila hlavu, aby se vyhnula jeho očím, a po chvíli se vyvlékla z jeho paže. Tiše seděla a Arlen zjistil, že ji smutek dělá ještě krásnější.

„Únik od čeho?“ zeptala se nakonec. „Ode mne?“

Arlen se na ni podíval. Přitahovala ho způsobem, jemuž teprve začínal rozumět, a hrdlo se mu sevřelo. Bylo by tak zlé zůstat? Jaká je šance, že najde další takovou jako Mery?

Jenže stačí mu to? Nikdy nechtěl rodinu. To jsou pouta, o která nestojí. Kdyby se chtěl oženit a mít děti, tak to mohl docela dobře zůstat v Tibbetské Říčce s Rennou. Myslel si, že Mery je jiná…

V duchu se mu vybavila představa, která ho vzpružovala celé poslední tři roky; viděl sám sebe, jak jede po cestě, volný jako pták. Ta představa ho jako vždy nadchla, ale jen dokud se zase neobrátil a nepodíval se na Mery. Sny prchly a najednou měl v hlavě jen jediné, znovu ji líbat.

„Ne, od tebe ne,“ řekl a vzal ji za ruku. „Od tebe nikdy.“ Jejich rty se znovu setkaly a jeho myšlenky nadlouho nezavadily o nic jiného.

*

„Vyslali mne do Hardenova Hájku,“ sdělil mu Ragen. Mluvil o malé selské dědině den jízdy od hradiště Milnu. „Chceš jet se mnou, Arlene?“

„Ne, Ragene!“ vykřikla Elissa.

Arlenovi sršely z očí hromy blesky, ale než stačil něco říct, Ragen ho chytil za loket. „Arlene, mohl bych si se svou ženou na chvíli promluvit o samotě?“ zeptal se tiše. Arlen si otřel ústa a omluvil se.

Ragen za ním zavřel dveře, ale Arlen nehodlal nechat rozhodování o svém osudu mimo svůj dosah, a tak to obešel přes kuchyň, že bude poslouchat u vchodu pro služebnictvo. Kuchař se po něm podíval, ale Arlen mu pohled zpříma oplatil a kuchař zůstal u své plotny.

„Je moc mladý,“ říkala zrovna Elissa.

„Lisso, pro tebe bude vždycky moc mladý,“ namítl Ragen. „Arlenovi je šestnáct a na běžný jednodenní výlet je starý dost.“

„Ještě ho v tom podporuj!“

„Moc dobře víš, že Arlen ode mne nijak podporovat nepotřebuje,“ odtušil Ragen.

„Tak mu to umožňuješ,“ odsekla Elissa. „Tady je víc v bezpečí!“

„Se mnou bude v bezpečí dost,“ bránil se Ragen. „Není lepší, aby si odjezdil prvních pár cest s někým, kdo na něj dohlédne?“

„Byla bych raději, kdyby na těch prvních pár cest vůbec nejezdil,“ rozhořčila se Elissa trpce. „Kdyby ti na něm záleželo, viděl bys to stejně.“

„Temnoty, Lisso, vždyť my přece žádného démona ani nezahlédneme. Do Hájku dojedeme před západem slunce a odjíždět odtamtud budeme po východu. Normální lidi tam jezdí pořád.“

„To je mí fuk,“ prohlásila Elissa. „Já si prostě nepřeji, aby tam jezdil.“

„Ty o tom nerozhoduješ,“ připomněl jí Ragen.

„Já vám to zakazuji!“ zařvala Elissa.

„To nemůžeš!“ zařval na ni Ragen. Arlen ještě nikdy neslyšel, že by na ni zvýšil hlas.

„Dej si na mě pozor,“ rozčílila se Elissa. „Omámím ti koně! Rozsekám ti všechna kopí vejpůl! Naházím ti zbroj do studny, ať si tam zreziví!“

„Seber nám všechno, co chceš,“ procedil Ragen skrz ruby, „a stejně s Arlenem zítra odejdeme do Hardenova Hájku, a klidně pěšky, když to nepůjde jinak.“

„Já tě opustím,“ řekla tiše Elissa.

„Cože?“

„Slyšel jsi dobře,“ řekla. „Jestli odsud Arlena odvedeš, tak než se vrátíte, budu pryč.“

„To snad nemyslíš vážně,“ vyhrkl Ragen.

„V životě jsem nebyla vážnější,“ prohlásila Elissa. „Odveď ho a já jdu.“

Ragen dlouho mlčel. „Podívej, Lisso,“ povzdechl si nakonec. „Já vím, jak tě trápí, že ještě nejsi Matkou…“

„Neopovažuj se do toho zatahovat tohle!“ vyletěla Elissa.

„Arlen není tvůj syn!“ zařval Ragen. „A sebevíc péče z něj tvého syna neudělá! Je to náš host, ne naše dítě!“

„Jistěže to není naše dítě!“ zařvala Elissa. „Jak by taky mohlo být, když si vždycky, když mám cyklus, někde jezdíš s těmi svými zatracenými dopisy?“

„Věděla jsi, co jsem, když sis mě brala,“ připomněl jí Ragen.

„Já vím,“ odpověděla Elissa, „a uvědomuji si, že jsem měla poslechnout svou matku.“

„Co má zase znamenat tohle?“ rozčílil se Ragen.

„To znamená, že už dál nemůžu,“ odpověděla Elissa a rozplakala se. „Neustále čekat, nevědět, jestli se vůbec někdy vrátíš, jizvy, o kterých tvrdíš, že nestojí za řeč. Modlit se, abych při těch vzácných příležitostech, kdy se milujeme, počala dřív, než budu moc stará. A teď ještě tohle! Já jsem věděla, koho si beru,“ štkala, „a myslela jsem si, že si na to zvyknu, že to zvládnu. Ale tohle… Ragene, já prostě neunesu představu, že vás ztratím oba. Neunesu!“

Arlenovi dopadla na rameno něčí ruka. Leknutím nadskočil. Za ním stála Margrit a přísně se na něj dívala. „Tohle bys neměl poslouchat,“ napomenula ho a Arlen se zastyděl za své špehování. Už chtěl odejít, když ještě zaslechl posla.

„Dobře,“ povzdechl si Ragen. „Řeknu Arlenovi, že nemůže jet, a přestanu ho v tom podporovat.“

„Opravdu?“ popotáhla Elissa.

„Slibuji,“ řekl Ragen. „A až se vrátím z Hardenova Hájku,“ dodal, „udělám si pár měsíců volno a budu tě oplodňovat tak, že nebude jiná pomoc, než aby se něco ujalo.“

„Ach, Ragene!“ rozesmála se Elissa a Arlen slyšel, že mu padla do náruče.

„Máš pravdu,“ řekl Arlen Margritě. „Nemám právo to poslouchat.“ Spolkl zlostný chuchvalec v krku. „Ale především oni nemají žádné právo to probírat.“

Šel nahoru do svého pokoje a začal si balit. Raději bude spát na tvrdé pryčně v Cobově dílně než v měkké posteli, která ho stojí právo rozhodovat o sobě sám.

*

Čtyři měsíce se Arlen Ragenovi a Elisse vyhýbal. Často se za ním stavovali v Cobově dílně, ale nikdy nebyl k nalezení. Posílali sluhy se smířlivými vzkazy, ale výsledek byl stejný.

Když Arlen ztratil možnost využívat Ragenovy stáje, koupil si vlastního koně a cvičil jízdu na polích za městem. Mery s Jaikem ho často doprovázeli. Ti tři si byli čím dál bližší. Mery hleděla na jízdy nelibě, ale pořád ještě byli mladí a prostá radost z trysku přes pole přehlušila ostatní pocity.

V Cobově dílně pracoval Arlen čím dál samostatněji a přijímal objednávky a nové zákazníky bez dohledu. Už si v chraničářských kruzích získal jméno a Cobovy zisky rostly. Najal sluhy, přijal další učně a břímě výuky nechal na Arlenovi.

Zvečera obvykle chodíval Arlen s Mery na procházky, podívat se na barvy oblohy. Jejich polibky byly čím dál žádostivější, oba chtěli víc, ale Mery se vždycky odtáhla dřív, než to zašlo moc daleko.

„Příští rok ti skončí učení,“ říkávala pořád. „Hned druhý den se můžeme vzít, když budeš chtít, a pak mě můžeš mít každou noc.“

*

Jednoho rána, když byl Cob pryč, přišla do dílny Elissa. Arlen se zrovna věnoval zákazníkovi a nevšiml si ji, a pak už bylo pozdě.

„Ahoj, Arlene,“ pozdravila, když zákazník odešel.

„Dobrý den, paní Elisso,“ odpověděl.

„Není snad nutné být tak formální,“ podotkla Elissa.

„Myslím, že právě neformálnost zmátla povahu našeho vztahu,“ odpověděl Arlen. „Nechci tu chybu opakovat.“

„Omlouvala jsem se znovu a znovu, Arlene,“ povzdechla si Elissa. „Co ti udělá, když mi odpustíš?“

„Myslím to vážně,“ odpověděl Arlen. Učedníci u ponku se na sebe podívali, pak se oba zvedli a opustili dílnu.

Elissa si jich ani nevšimla. „Já taky,“ řekla.

„Ty ne,“ odpověděl Arlen, posbíral z pultu pár knih a šel je odnést. „Tobě je líto, že jsem to slyšel a urazil se. Je ti líto, že jsem odešel. Jediné, čeho ti není líto, je to, cos udělala, to, že jsi přinutila Ragena, aby mě odmítl vzít sebou.“

„Je to nebezpečná cesta,“ namítla opatrně Elissa.

Arlen praštil knihami a teprve teď se Elisse podíval zpříma do očí.

„Za posledních šest měsíců jsem tam byl mockrát,“ sdělil jí.

„Arlene!“ zajíkla se Elissa.

„A taky jsem byl ve Vévodských Dolech,“ pokračoval Arlen. „A v Jižních Lomech. Byl jsem všude do vzdálenosti jednoho dne od města. Vyrobil jsem si své kruhy a od té doby, co jsem si podal žádost o přijetí do poslovského cechu, tak je o mne zájem a cech mne posílá, kam se mi zamane. Nedosáhla jsi ničeho. Já se nenechám věznit, Elisso. Ani tebou, ani nikým jiným.“

„Já jsem tě nikdy nechtěla věznit, Arlene, jen chránit,“ bránila se tiše Elissa.

„To ti nikdy nepříslušelo,“ prohlásil Arlen a vrátil se ke své práci.

„Snad ne,“ povzdechla si Elissa, „ale dělala jsem to jen ze starostlivosti. Z lásky.“

Arlen zaváhal, ale nepodíval se na ni.

„Bylo by to tak zlé, Arlene?“ zeptala se Elissa. „Cob není žádný mladík a tebe má rád jako syna. Bylo by takové prokletí převzít jeho dílnu a oženit se s tou hezkou dívkou, se kterou tě vídám?“

Arlen zavrtěl hlavou. „Já nikdy nebudu chraničářem, nikdy.“

„A co až půjdeš na odpočinek, jako Cob?“

„Do té doby budu mrtvý,“ odsekl Arlen.

„Arlene! Takové hrozné věci se neříkají!“

„Proč?“ zeptal se Arlen. „Je to pravda. Žádný posel nemůže zůstat poslem a zároveň se dožít stáří.“

„Ale proč to děláš, když víš, že tě to zabije?“ vyjela na něj Elissa.

„Protože raději budu žít několik let s vědomím, že jsem svobodný, než abych strávil desítky let ve vězení.“

„Miln je sotva nějaké vězení, Arlene,“ namítla Elissa.

„Ale je,“ trval na svém. „Přesvědčujeme sami sebe, že je to celý svět, ale není. Namlouváme si, že venku není nic, co bychom neměli tady, ale je. Proč myslíš, že Ragen pořád pracuje jako posel? Už teď má víc peněz, než může utratit.“

„Ragen je ve vévodských službách. Je jeho povinností vykonávat tuto práci, protože to nikdo jiný neumí.“

Arlen si odfrkl. „Jsou i jiní poslové, Elisso, a na vévodu se Ragen dívá jako na švába. On to nedělá z věrnosti nebo cti. On to dělá, protože ví, jak je to doopravdy.“

„Jak je to doopravdy?“

„Tam venku je víc než tady uvnitř,“ odpověděl Arlen.

„Jsem těhotná, Arlene,“ sdělila mu Elissa. „Myslíš, že tohle najde Ragen někde jinde?“

Arlen zaváhal. „Blahopřeju,“ řekl nakonec. „Já vím, jako moc jsi po tom toužila.“

„Víc mi nemáš co říct?“

„Předpokládám, že čekáš, že se Ragen odebere na odpočinek. Otec přece nemůže riskovat život, že?“

„Jsou i jiné způsoby, jak bojovat s démony, Arlene. Každý porod je vítězstvím v boji.“

„Mluvíš přesně jako můj otec,“ zavrčel Arlen.

Elissa vytřeštila oči. Co Arlena znala, nikdy o svých rodičích nemluvil.

„Zřejmě to byl moudrý muž,“ podotkla něžně.

To neměla říkat. Okamžitě to poznala. Arlenův výraz ztvrdnul tak, že něco takového v životě neviděla; bylo v tom něco děsivého.

„On nebyl moudrý!“ zařval Arlen a praštil kelímkem se štětci o podlahu. Kelímek se rozbil a všude se rozletěly inkoustové kapky. „Byl to zbabělec! Nechal mou matku zemřít! Nechal ji zemřít…“ Obličej se mu zmučeně nakrabatěl, Arlen zaťal pěsti a zavrávoral. Elissa se k němu rozběhla, nevědouc, co udělat či říct. Věděla jen, že ho chce obejmout.

„Nechal ji zemřít, protože se bál noci,“ zašeptal Arlen. Snažil se vzdorovat objímajícím pažím, ale držela ho pevně a Arlen plakal.

Dlouho ho objímala a hladila ho po vlasech. Nakonec zašeptala: „Pojď domů, Arlene.“

*

Poslední rok učení bydlel Arlen u Ragena a Elissy, ale povaha jejich vztahu se změnila. Teď byl svým vlastním pánem a dokonce ani Elissa se mu už neodvážila protivit. K jejímu překvapení je její povolnost sblížila. Jak jí rostlo břicho, Arlen se do ní slepě zamiloval a spolu s Ragenem si rozvrhli cesty tak, aby nikdy nezůstávala sama.

Arlen rovněž trávil spoustu času s Elissinou porodní bábou, kořenářkou. Ragen říkal, že posel musí znát něco i z léčitelského umění, a tak jí Arlen hledal za městskými hradbami byliny a kořínky a ona ho na oplátku naučila něco ze svého řemesla.

Ragen se v těch měsících zdržoval poblíž Milnu, a když se mu narodila dcera Marya, pověsil své kopí na hřebík nadobro a na zdraví své dcery propil s Cobem celou noc.

Arlen poseděl s nimi, ale jen zíral do sklenice, ponořený do svých myšlenek.

*

„Měli bychom začít plánovat,“ řekla jednoho večera Mery, když šli s Arlenem procházkou do domu jejího otce.

„Plánovat?“ podivil se Arlen.

„Svatbu, ty oslíku,“ rozesmála se Mery. „Táta by mi nikdy nedovolil vdát se za učedníka, ale jakmile z tebe bude chraničář, nebude mluvit o ničem jiném.“

„Posel,“ opravil ji Arlen.

Mery se na něj dlouze zahleděla. „Je načase na cesty zapomenout, Arlene,“ prohlásila. „Brzy budeš otcem.“

„Co to s tím má co společného?“ zeptal se Arlen. „Spousta poslů jsou otcové.“

„Já si posla nevezmu,“ prohlásila rezolutně Mery. „A ty to víš. Víš to celou dobu.“

„Stejně jako ty celou dobu víš, co jsem zač,“ odpověděl Arlen. „Přesto jsi se mnou.“

„Myslela jsem si, že se změníš,“ vyhrkla Mery. „Myslela jsem si, že se zbavíš té falešné představy, že jsi nějak lapen, že musíš riskovat život, aby ses osvobodil. Myslela jsem si, že mě miluješ!“

„To ano,“ souhlasil Arlen.

„Ale ne tolik, aby ses toho vzdal,“ namítla. Arlen mlčel.

„Jak mě můžeš milovat, a přesto dělat tohle?“ vyjela na něj Mery.

„Ragen miluje Elissu,“ prohlásil Arlen. „Je možné dělat obojí.“

„Elissa nenávidí Ragenovu práci,“ odpálila Mery. „Sám jsi to říkal.“

„A přesto jsou svoji patnáct let,“ namítl Arlen.

„Tak k tomuhle jsi mě odsoudil?“ zeptala se Mery. „K bezesným, osamělým nocím, kdy nebudu vědět, jestli se vůbec někdy vrátíš? Kdy budu přemýšlet, jestli jsi mrtvý nebo jestli jsi nepotkal v jiném městě nějakou koketu?“

„To se nestane,“ prohlásil Arlen.

„To máš z Jádra pravdu, že ne,“ odsekla Mery a po tvářích jí začaly kanout slzy. „To nedopustím. My jsme spolu skončili.“

„Mery, prosím,“ řekl Arlen a natáhl k ní ruku, ale Mery se od něj odtáhla.

„My dva už si nemáme co říct.“ Rázně se otočila a utíkala do otcova domu.

Arlen tam dlouho stál a hleděl za ní. Stíny se dloužily, slunce klesalo pod obzor a on tam pořád stál, až do posledního zvonu. Šoupal nohama po dláždění a přál si, aby skrz opracovaný kámen povstali jadrnci a pozřeli ho.

*

„Arlene! U Stvořitele, co tady děláš?“ zvolala Elissa, když vstoupil do panského sídla, a rozběhla se k němu. „Když zapadlo slunce, tak jsme si mysleli, že jsi zůstal u Coba!“

„Jen jsem potřeboval chvíli přemýšlet,“ zamumlal Arlen.

„Venku za tmy?“

Arlen pokrčil rameny. „Město je chraněné. Tady žádní jadrnci nejsou.“

Elissa užuž chtěla něco namítnout, ale když zahlédla výraz v Arlenových očích, výtky jí odumřely na rtech. „Arlene, co se stalo?“ zeptala se tiše.

„Řekl jsem Mery to, co jsem řekl tobě,“ odpověděl Arlen a tupě se uchechtl. „Nepřijala to tak dobře.“

„Nevzpomínám si, že bych to já přijala nějak dobře,“ podotkla Elissa.

„Však vy pochopíte, že to myslím vážně,“ prohlásil Arlen a zamířil po schodech nahoru. Šel do svého pokoje, rozrazil okno, dýchal chladný noční vzduch a hleděl ven do tmy.

Ráno šel za cechmistrem Malcumem.

*

Druhý den ráno se Marya rozplakala ještě před svítáním, ale její pláč přinášel spíš úlevu než podráždění. Elissa slýchala příběhy o dětech, které zemřely za noci, a to pomyšlení ji naplňovalo takovou hrůzou, že jí na noc museli dítě vyrvat z náručí a její sny byly plné úzkostných představ.

Elissa přehodila nohy přes pelest, vklouzla do pantofli a už vyndávala prs na kojení. Marya se přisála, až to zabolelo, ale i ta bolest byla vítaná, jako známka síly v milovaném dítěti. „Tak je to správné, světélko,“ vrkala Elissa, „jen pij, abys zesílila.“

Při kojení chodila sem a tam a už teď se trápila, že se od dítěte zase odloučí. Ragen v posteli spokojeně chrápal. Stačilo pouhých pár týdnů odpočinku a už spal líp, zlých snů ubývalo. A dny mu naplňovala ona a Marya, takže už ho cesta více nelákala.

Marya se konečně pustila, spokojeně škytla a usnula. Elissa ji políbila, uložila ji zpátky do jejího hnízdečka a šla ke dveřím. Tam jako vždy čekala Margrit.

„Bré ráno, Matko Elisso,“ pozdravila. To oslovení a nelíčená náklonnost, s níž to říkala, dosud plnily Elissu radostí. I když byla Margrit její služka, nikdy dřív si nebyly rovny způsobem, který v Milnu nejvíc znamenal.

„Slyšela jsem to zlatíčko plakat,“ poznamenala Margrit. „Je silná.“

„Musím jít ven,“ sdělila jí Elissa. „Prosím, připrav mi koupel a nech mi vyndat ty modré šaty a hermelínový plášť.“ Služebná přikývla a Elissa se vrátila k dítěti. Když se vykoupala a oblékla, neochotně svěřila dítě Margritě a šla do města, chtěla být pryč dřív, než se manžel probudí. Ragen by jí vytýkal, že se plete do cizích věcí, ale Elissa věděla, že Arlen balancuje na hraně, a nechtěla, aby spadnul jen proto, že ona nebyla schopná jednat.

Vstoupila do knihovny a rychle se rozhlédla v obavách, aby ji tam Arlen neuviděl. V žádné cele ani sále Mery nenašla, ale nijak ji to nepřekvapilo. Stejně jako o mnoha jiných osobních věcech ani o Mery Arlen moc často nemluvil, ale když už, tak ho Elissa bedlivě poslouchala. Tím pádem věděla, které místo má pro ně zvláštní význam, a věděla, že právě tam to tu dívku potáhne.

Elissa našla plačící Mery na střeše knihovny.

„Matko Elisso!“ zajíkla se Mery a chvatně si otírala slzy. „Vylekala jsi mě!“

„Promiň, drahoušku!“ omluvila se Elissa a šla k ní. „Jestli chceš, abych odešla, půjdu, ale myslela jsem si, jestli si třeba nechceš s někým popovídat.“

„Poslal tě Arlen?“ zeptala se Mery.

„Ne,“ odpověděla Elissa. „Ale všimla jsem si, jak je rozčílený, a věděla jsem, že to pro tebe musí být zrovna tak těžké.“

„On byl rozčílený?“ popotáhla Mery.

„Celé hodiny se za tmy toulal po ulicích,“ vykládala Elissa. „Bylo mi strachy špatně.“

Mery potřásla hlavou. „On se chce nechat zabít,“ zamumlala.

„Myslím, že je to přesně naopak,“ usoudila Elissa. „Myslím, že strašně moc chce mít pocit, že je naživu.“ Mery se na ni nechápavě podívala a Elissa si k ní přisedla.

„Léta,“ začala Elissa, „jsem nechápala, proč můj muž tak touží toulat se daleko od domova, hledět jadrncům tváří v tvář a riskovat život kvůli pár balíkům a lejstrům. Peněz měl vyděláno, že bychom měli na dva přepychové životy. Proč na tom tak lpěl?

Lidé popisují posly slovy jako povinnost, čest a sebeobětování. Sami sebe přesvědčují, že to je důvod, proč poslové dělají svou práci.“

„A není?“ zeptala se Mery.

„Nějaký čas jsem si to také myslela,“ odpověděla Elissa, „ale teď vidím věci jasněji. V životě jsou chvíle, kdy se cítíme být tak strašně živí, že když pominou, máme pocit, že jsme… bezcenní. Když se to stane, uděláme skoro všechno pro to, abychom se zase cítili tak živí.“

„Já jsem se nikdy bezcenná necítila,“ prohlásila Mery.

„Ani já ne,“ odpověděla Elissa. „Dokud jsem neotěhotněla. Najednou jsem byla zodpověděná za život v sobě. Všechno, co jsem jedla, všechno, co jsem dělala, na to mělo vliv. Čekala jsem na to tak dlouho, že jsem tak jako mnohé ženy v mém věku byla hrůzou bez sebe, že o to dítě přijdu.“

„Ty ještě nejsi tak stará,“ namítla Mery. Elissa se jen usmála.

„Cítila jsem, jak ve mně pulsuje Maryin život,“ pokračovala, „a můj život pulsoval v harmonii s ním. Nikdy jsem nic takového necítila. Když je teď dítě na světě, zoufám si, že už třeba nikdy nic takového neucítím. Strašlivě na ní lpím, ale to pouto už nikdy nebude stejné.“

„Co to má co společného s Arlenem?“ zeptala se Mery.

„Říkám ti, jak se podle mne poslové cítí na cestách,“ odpověděla Elissa. „Co se týče Ragena, myslím, že teprve riskování života mu umožňuje život plně ocenit, což v něm zase rozdmýchává instinkty, které mu brání zemřít.

S Arlenem je to jiné. Jadrnci mu hrozně moc vzali, Mery, a on z toho obviňuje sám sebe. Myslím, že v hloubi duše sám sebe nenávidí a vyčítá to jadrncům a klid může najít, jen když jim bude čelit tváří v tvář.“

„Ach, Arlene,“ zašeptala Mery a oči se jí znovu zalily slzami.

Elissa ji pohladila po tváři. „Ale on tě miluje,“ dodala. „Já to slyším, když o tobě mluví. Myslím, že někdy, když se v myšlenkách zaměstnává láskou k tobě, tak zapomíná, že sám sebe nenávidí.“

„Jak jsi to zvládla, Matko?“ zeptala se Mery. „Jak jsi celé ty roky vydržela být provdaná za posla?“

Elissa si povzdechla. „Díky tomu, že Ragen je dobrosrdečný a silný zároveň a já vím, jak vzácní jsou takoví mužové. A já jsem nikdy nepochybovala o tom, že mě miluje a vrátí se. Ale ze všeho nejvíc proto, že chvíle, kdy jsem byla s ním, mi vynahradily všechny chvíle odloučení.“

Objala Mery kolem ramen a pevně ji k sobě přivinula. „Dej mu něco, za čím by se vracel domů, Mery, a já si myslím, že Arlen nakonec zjistí, že jeho život má přece jen nějakou cenu.“

„Já nechci, aby odcházel,“ zašeptala Mery.

„Já vím,“ souhlasila Elissa. „Ani já ne. Ale nemyslím, že ho budu mít ráda míň, když odejde.“

Mery si povzdechla. „Ani já ne,“ řekla.

*

Toho rána Arlen čekal, až Jaik půjde do mlýna. Koně už měl s sebou, kaštanového hnědáka s černou hřívou jménem Jitřní Kurýr, a na sobě zbroj.

„Co je?“ zeptal se Jaik. „Jedeš do Hardenova Hájku?“

„A ještě dál,“ odpověděl Arlen. „Cech mě posílá se zprávou do Laktonu.“

„Do Laktonu!?“ Jaikovi spadla čelist. „To jsou týdny cesty!“

„Můžeš jet se mnou,“ nabídl mu Arlen.

„Cože?“ podivil se Jaik.

„Jako můj žonglér,“ dodal Arlen.

„Arlene, já ještě nejsem připravený na…“ začal Jaik.

„Cob říká, že nejlíp se něco naučíš tím, že to děláš,“ přerušil ho Arlen. „Pojeď se mnou a budeme se učit společně! Nebo chceš pracovat ve mlýně věčně?“

Jaik sklopil pohled na dlážděnou ulici. „Mlynářství není tak špatné,“ poznamenal a rozpačitě přešlápl.

Arlen se na něj chvíli díval, pak přikývl. „Tak se opatruj, Jaiku,“ řekl a nasedl na Jitřního Kurýra.

„Kdy se vrátíš?“ zeptal se Jaik.

Arlen pokrčil rameny. „Já nevím,“ odpověděl a zadíval se k městské bráně. „Možná nikdy.“

*

Později toho dopoledne se Elissa s Mery vracely do panského sídla, že tam počkají, až se Arlen vrátí. „Nevzdávej se příliš snadno,“ radila Elissa cestou dívce. „Přece se nechceš vzdát veškeré své moci. Přiměj ho, ať o tebe bojuje, jinak nikdy nepochopí, jakou máš cenu.“

„Myslíš, že to pochopí?“ zeptala se Mery.

„Ach,“ usmála se Elissa, „já vím, že to pochopí.“

„Viděla jsi dnes ráno Arlena?“ zeptala se Elissa Margrit, když přišly.

„Ano, Matko,“ odpověděla žena. „Před pár hodinami. Nějakou dobu pobyl u Maryi, pak si vzal pytel a odešel.“

„Pytel?“ podivila Elissa.

Margrit pokrčila rameny. „Pravděpodobně odjel do Hardenova Hájku nebo tak něco.“

Elissa přikývla, nepřekvapilo ji, že se Arlen rozhodl na jeden dva dny odjet z města. „Bude pryč přinejmenším do zítřejšího večera,“ řekla Mery. „Pojď se podívat na miminko, než půjdeš.“

Vyšly po schodech nahoru. Elissa tak toužila pochovat svou dcerku, že vrkala už cestou k Maryinu hnízdečku, ale když uviděla, že pod miminko je zasunuté složené lejstro, strnula, jako by do ní hrom udeřil.

Ruce se jí třásly, když ten kus pergamenu vytahovala a nahlas četla:

Milá Elisso a Ragene,

přijal jsem od poslovského cechu posílku do Laktonu. Až budete tohle číst, budu už na cestě. Mrzí mne, že nedokážu být takový, jak si všichni přejí.

Díky za všechno. Nikdy na vás nezapomenu.

Arlen

„Ne,“ vykřikla Mery. Obrátila se, vyběhla z pokoje a prchla z domu.

„Ragene!“ křičela Elissa. „Ragene!!“

Manžel k ní chvatně doběhl, přečetl si vzkaz a smutně potřásl hlavou. „Pořád utíká od svých problémů,“ zabručel.

„Takže?“ vyjela na něj Elissa.

„Takže co?“ opáčil Ragen.

„Jdi ho najít!“ zařvala Elissa. „Přiveď ho zpátky!“

Ragen zpražil svou ženu strohým pohledem a bez jediného vyřčeného slova se pohádali. Ale Elissa od začátku věděla, že je to předem ztracený boj, a brzy sklopila oči.

„Příliš brzy,“ zašeptala. „Proč nemohl počkat ještě jeden den?“ Ragen ji objal a Elissa se rozplakala.

*

„Arlene!“ křičela Mery v běhu. Veškerý předstíraný klid ji opustil, i veškeré snahy vypadat silně a donutit Arlena bojovat. Teď ho jen chtěla najít dřív, než odjede, a říct mu, že ho miluje a že ho bude milovat dál, ať se rozhodne jakkoli.

K městské bráně doběhla jak nejrychleji dokázala, uštvaná a udýchaná, ale už bylo pozdě. Strážní jí oznámili, že opustil město už před několika hodinami.

V hloubi duše Mery věděla, že už se nikdy nevrátí. Jestli ho chce, bude muset jet za ním. Jezdit na koni uměla. Může si vzít koně od Ragena a jet. První den bude Arlen určitě nocovat v Hardenově Hájku. Když si pospíší, mohla by tam dojet včas.

Pádila zpátky k panskému sídlu; hrůza z představy, že ho ztratí, jí dala sílu. „Je pryč!“ křikla na Elissu a Ragena. „Potřebuji si půjčit koně!“

Ragen zavrtěl hlavou. „Je po poledni. To nestihneš. Dojedeš do půlky cesty a pak tě jadrnci roztrhají na kusy,“ řekl.

„To je mi fuk!“ křičela Mery. „Musím to zkusit!“ Jako střela se vrhla ke stájím, ale Ragen ji chytil. Křičela, bila ho, ale stál jako socha a nic, co udělala, ho nemohlo donutit, aby ji pustil.

A najednou Mery pochopila, co měl Arlen na mysli, když říkal, že Miln je vězení. A věděla, jaké to je, cítit se bezcenně.

*

Už se připozdívalo, když Cob našel ten prostý dopis, zastrčený do účetní knihy na pultě. Arlen se v něm omlouval, že odjíždí tak brzy, dřív než skončí jeho sedm let. Doufal, že to Cob pochopí.

Cob ten dopis četl znovu a znovu, až si vtiskl do paměti každé slovo i význam mezi řádky.

„U Stvořitele, Arlene,“ řekl. „Ovšemže to chápu.“

Pak se rozplakal.

Část třetí

KRASIA

328 p. N.

Kapitola 17

Trosky

328 p. N.

Co to děláš, Arlene?, ptal se sám sebe, když se světlo z pochodně vstřícně třepetalo na kamenném schodišti, které se táhlo dolů do tmy. Slunce už se sklánělo a jemu bude několik minut trvat, než se dostane zpátky do tábora, ale ty schody na něj volaly způsobem, který si nedokázal vysvětlit.

Právě před tímhle ho Cob s Ragenem varovali. Představa pokladů, které by se daly najít v troskách, je pro některé posly tak silná, že riskují. Riskují hloupě. Arlen věděl, že je jedním z nich, ale nikdy nedokázal odolat prozkoumávání ‚ztracených teček na mapě‘, jak to nazýval pastýř Ronnell. Peníze, které si vydělal poslovstvím, padly na průzkumné výpravy, které ho někdy odvedly i několik dnů daleko od nejbližší cesty. Ale přes všechnu snahu zatím našel jen bezcenné drobty.

Jeho myšlenky zalétly zpátky k hromadě knih ze starého světa, které se rozpadly v prach, když je chtěl vzít do ruky. K rezavé čepeli, o kterou si rozřízl dlaň, a ta se mu pak tak hrozně zanítila, že měl celou ruku v jednom ohni. K vinnému sklepu, který ho zasypal a pohřbil, a jemu trvalo tři dny, než se prokopal ven, bez jediné láhve, kterou by se mohl pochlubit. Honba za poklady v troskách se nikdy nevyplácela a Arlen věděl, že jednoho dne to bude jeho smrt.

Vrať se, přemlouval sám sebe. Dáš si něco k jídlu. Zkontroluješ chrany. Prospíš se trochu.

„Do temnot s tebou,“ proklel Arlen sám sebe a vydal se po schodech dolů.

Ale ať se proklínal sebevíc, byl vzrušením bez sebe. Cítil se svobodný a živý nade vše, co mohla nabídnout Svobodná města. Kvůli tomuhle se stal poslem.

Sestoupil na úpatí schodiště, rukávem si otřel zpocené čelo a dal si z koženého měchu doušek vody. V takovém horku bylo těžké si představit, že po západu slunce klesne teplota nahoře na poušti skoro na bod mrazu.

Šel písčitou chodbou zbudovanou z otesaných kamenů a světlo z louče tančilo po stěnách jako stínoví démoni. Existují stínoví démoni?, napadlo ho. Takovou smůlu bych mohl mít jen já. Povzdechl si. Tolik toho ještě neví.

Za poslední tři roky se hodně naučil. Nasával vědomosti o jiných kulturách a jejich boji s jadrnci jako houba. V angierských lesích strávil týdny zkoumáním lesních démonů. V Laktonu se poučil o lodích mnohem větších než dvoumístné kánoe používané v Tibbetské Říčce a za svou zvědavost na vodní démony zaplatil zkrabatělou jizvou na paži. Měl z Jádra štěstí, že se dokázal zapřít nohama a vytáhnout toho jadrnce z vody za chapadlo. Příšera nemohla zůstat na vzduchu dlouho, takže ho pustila a zajela zase zpátky pod hladinu. V Laktonu strávil celé měsíce a učil se vodní chrany.

Hradiště Rizon mu připomínalo spíš domov než město; byl to spolek zemědělských usedlostí, které si navzájem pomáhaly po nevyhnutelných ztrátách, které napáchali jadrnci, když se jim podařilo proniknout přes chranové kůly.

Ale hradiště Krasia, Pouštní Kopí, bylo Arlenovo nejoblíbenější. Krasia, kde bodal ostrý vítr, dny žhnuly a chladné noci plodily písečné démony z dun.

Krasia, kde se dosud bojovalo.

Muži z hradiště Krasie se odmítali poddat beznaději a vedli proti jadrncům noční bitvy. Večer co večer zavírali své děti a ženy za chrany a chopili se kopí a sítí. Jejich zbraně stejně jako ty, které nosil Arlen, zmohly proti tuhé kůži jadrnců pramálo, ale aspoň je štípaly a soužily natolik, aby je zahnaly do chraněných pastí, kde zůstali uvěznění až do východu pouštního slunce, které je sežehlo na popel. Krasijské odhodlání bylo podnětné.

Ale veškeré poznání jen podněcovalo touhu po dalším. V každém městě se naučil něco, co v jiných neznali. Někde musí být řešení, které hledá.

Tak například tyto poslední trosky. Město Anocha Slunce, napůl pohřbené v písku a skoro zapomenuté až na jednu polorozpadlou krasijskou mapu, kterou Arlen objevil, tu stálo nikým nerušené stovky let. Většina staveb na povrchu se sesula nebo je zničil vítr a písek, ale spodní patra, zapuštěná hluboko do podzemí, zůstala netknutá.

Arlen zahnul za roh a dech mu uvázl v hrdle. V kalném mihotavém světle viděl přímo před sebou po obou stranách chodby kamenné pilíře a na nich vytesané symboly. Chrany.

Arlen si u nich přidržel pochodeň a zkoumal je. Byly staré. Prastaré. Čišela z nich omšelá tíha staletí. Vytáhl z pytle papír a uhel, udělal si otisky, a pak, ztěžka polykaje, pokračoval dál a zlehka vířil věkovitý prach.

Došel ke kamenným dveřím na konci síně. Chranové kresby už dávno vybledly a oprýskaly. Jen málo z nich Arlen znal. Vytáhl poznámkový blok a obkreslil si ty natolik zachovalé, že byly ještě zřetelné, a pak si prohlédl samotné dveře.

Byla to spíš deska než dveře a Arlen si brzy uvědomil, že na místě drží jen vlastní vahou. Vzal kopí, vklínil kovový hrot do spáry mezi deskou a zdí a zapáčil. Špička kopí se ulomila.

„Temnoto!“ zaklel Arlen. Takhle daleko od Milnu byl kov vzácný a drahý. Ale Arlen se nehodlal jen tak vzdát; vytáhl z pytle kladivo a dláto a zaútočil přímo na zeď. Pískovec se dal sekat snadno a Arlen brzy vytesal díru dost velkou, aby mohl prostrčit skrz ratiště. Kopí bylo tlusté a pevné, a když se tentokrát Arlen opřel do páčidla celou vahou, ucítil, že se obrovská deska maličko pohnula. Jenže dřevo se stejně zlomí dřív, než desku odsune.

Arlen vzal dláto a škrábal do kamenné dlažby u dveří, až vyryl drážku dost hlubokou, aby do ní mohly dveře sjet. Kdyby dokázal pohnout kamennou deskou alespoň sem, tak už se dá do pohybu vlastní váhou sama.

Vrátil se ke kopí a znovu zabral. Kámen vzdoroval, ale Arlen zaťal zuby a vytrval. Konečně se deska překotila, zarachotila na zemi a ve zdi zůstal úzký otvor zahlcený prachem.

Arlen prolezl do místnosti. Zjevně pohřební komnata, zatuchlá věkem, ale z chodby už proudil dovnitř čerstvější vzduch. Zvedl pochodeň a zjistil, že stěny jsou pestře pomalované maličkými stylizovanými obrázky, líčícími nesčetné bitvy lidí proti démonům.

Bitvy, v nichž lidé zjevně vítězili.

Uprostřed místnosti stála obsidiánová rakev nahrubo přitesaná do tvaru muže třímajícího kopí. Arlen přistoupil k rakvi a shledal, že po celé délce jsou chrany. Sklonil se blíž, aby se jich dotkl, a zjistil, že se mu třesou ruce.

Bylo mu jasné, že do západu slunce zbývá jen málo času, ale teď by nedokázal odejít, ani kdyby proti němu povstali všichni démoni z Jádra. Zhluboka se nadechl, přešel k hlavě sarkofágu, opřel se do víka a tlačil do něj tak, aby se naklonilo a opřelo o podlahu, aniž by se rozbilo. Věděl, že by si měl nejdřív okopírovat chrany, než se do něčeho takového pustí, ale vzhledem k tomu, kolik času by mu kopírování zabralo, by to znamenalo vrátit se sem až ráno, a on prostě nedokázal čekat.

Těžký kámen se pomalu odsouval. Arlen námahou zbrunátněl v obličeji a na pažích se mu vyboulily provazce svalů. Kousek za sebou měl stěnu, a tak se o ni zapřel nohou a vší silou, s řevem, který se rozléhal až do chodby, zatlačil. Víko sjelo a zarachotilo na zemi.

Ale Arlen už víko nevnímal, jen vyjeveně zíral na obsah obrovské rakve. Mumie uvnitř byla pozoruhodně zachovalá, ale to nebylo to, co ho tak upoutalo. Arlen viděl jen to, co svíraly obvázané ruce. Kovové kopí.

Když zbraň nábožně vysouval z nepoddajných mrtvých prstů, žasl nad tím, jak je lehká. Od špičky ke konci sedm stop dlouhá, ratiště víc než palec silné. I po tolika letech byl hrot dosud tak ostrý, aby bodl do krve. Kov Arlen neznal, ale rázem ho to přestalo zajímat, když si všiml něčeho jiného.

To kopí bylo chraněné. Po celé délce stříbřitého povrchu se táhly rytiny řemeslné úrovně v moderní době nevídané. Ty chrany se nepodobaly žádným, které kdy viděl.

Jak Arlenovi začala docházet nesmírnost jeho objevu, uvědomil si také, v jakém nebezpečí se nachází. Slunce nahoře už zapadá. Nic, co zde našel, nemá význam, pokud zemře dřív, než to dopraví zpátky do civilizace.

Arlen popadl louč, vyrazil z pohřební komnaty, řítil se po chodbě, bral tři schody naráz. Labyrintem chodeb prosvištěl instinktivně a jen se modlil, aby zahýbal a kličkoval správně.

Konečně uviděl východ na zaprášenou, napůl zasypanou ulici, ale dveřmi už nepronikal ani proužek světla. Doběhl ke dveřím a zjistil, že obloha je ještě zbarvená. Slunce zrovna zapadlo. Tábořiště měl na dohled a jadrnci teprve začínali povstávat.

Aniž si rozmyslel, co dělá, odhodil louč, vyrazil z budovy a kličkoval mezi povstávajícími písečnými démony, jen se mu za patami prášilo.

Píseční démoni, bratránkové skalních, jsou menší a hbitější, ale i tak patří mezi nejsilnější a nejobrněnější z jadrnských plemen. Na rozdíl od velkých, uhlově šedých plátů svých skalních příbuzných mají malé, ostré šupiny, špinavě žluté, skoro nerozeznatelné od hrubého písku, a běhají po čtyřech, zatímco skalní démoni se hrbí na dvou.

Ale hlavy mají stejné: protáhlé rypákovité čelisti s řadami rozeklaných zubů a štěrbinovitými nozdrami až těsně u kořene, pod velkýma očima bez víček. Na čele trčí ze šupin silné kostěné výrůstky, ostré jako rohy a stočené dozadu. Když se písečný démon tiskne k zemi a víří písek neustále rozvívaný větrem, čelo se mu nepřetržitě vrásní.

A co je ještě hroznější než u jejich obrovitých bratránků, píseční démoni loví ve smečkách. Spojí své síly, jen aby ho pozřelo Jádro.

Arlenovi vyrazil na čele pot. Zapomněl na svůj objev a jako o závod pádil mezi troskami, mrštně přeskakoval padlé sloupy a rozdrolené kameny a hbitě kličkoval mezi jadrnci, kteří se zhmotňovali napravo nalevo.

Démonům chvilku trvá, než se na povrchu zorientují, a Arlen toho za bleskového trysku ke svému kruhu plně využil. Jednoho démona nakopl zezadu do kolen a srazil ho k zemi na dost dlouho, aby ho stihl oběhnout. Na dalšího běžel rovnou, ale v poslední chvíli před ním uhnul a jadrncovy drápy naprázdno pročísly vzduch.

Kruh se blížil a Arlen ještě přidal, ale pak se mu do cesty postavil démon, který se nedal oběhnout. Skoro čtyři stopy vysoký netvor, který měl počáteční dezorientaci už za sebou. Přikrčil se do střehu přímo před Arlenem a nenávistně zasyčel.

Arlen už byl blízko, drahocenný kruh ležel jen o pár stop dál. Mohl jen doufat, že se přes démona, menšího než on, převalí a dokutálí se do kruhu dřív, než ho netvor stihne zabít.

Vyrazil rovnou na něj, a když se přes něj valil, instinktivně ho bodl nalezeným kopím. Kopí zasáhlo, mihl se záblesk, Arlen dopadl na zem, v oblaku zvířeného písku obratem vyskočil na nohy a řítil se dál, ani se neohlédl. Vběhl do kruhu a byl v bezpečí.

Celý uřícený a zadýchaný vzhlédl a zadíval se na písečné démony, kteří se rýsovali v pouštním soumraku. Stahovali se k němu, syčeli, doráželi na jeho chrany a jejich drápy vyvolávaly ostré záblesky magie.

A v těch záblescích světla Arlen zahlédl démona, s kterým se srazil. Pomalu se plazil pryč od Arlena a svých druhů a v písku po sobě nechával inkoustově černou stopu.

Arlen vytřeštil oči. Pak pomalu přejel pohledem kopí, které dosud svíral v rukou.

Na hrotu ulpěl démonský ichor.

Arlen měl co dělat, aby se nahlas nerozesmál. Podíval se na zraněného jadrnce. Jeho druhové jeden po druhém přestávali útočit na Arlenovy chrany, čenichali, obraceli se, očima sledovali ichorovou stopu, až uviděli zraněného démona.

Smečka zavřískla, vrhla se na něj a rozervala ho na kusy.

*

Teprve chlad pouštní noci přiměl Arlena spustit oči z kovového kopí. Když si předtím připravoval ležení, připravil si i ohniště, takže teď jen vykřesal jiskřičku, trpělivě rozdmýchal plameny k životu a dal si hřát večeři. Jitřní Kurýr už byl taky ve svém kruhu, se svázanýma předníma nohama a přikrytý dekou. Arlen ho odpoledne, než se vydal na průzkum trosek, stačil i vyhřebelcovat a nakrmit.

Stejně jako všechny noci posledních tří let se brzy po východu měsíce objevil Jednoruký. Valil se přes duny k Arlenovu kruhu a cestou rozháněl menší jadrnce. Arlen ho jako vždy, maje dvě ruce, pozdravil tlesknutím. Jednoruký na oplátku záštiplně zařval.

Když tehdy Arlen opouštěl Miln, říkal si, jestli bude vůbec někdy schopen usnout při řevu Jednorukého, bušícího do jeho chran, ale teď se mu to stalo druhou přirozeností. Chranový kruh odolával zas a znovu a Arlen se o něj svědomitě staral, pravidelně přelakovával destičky a spravoval provaz.

Ale Jednorukého stejně nenáviděl. Roky nepřinesly žádnou spřízněnost toho druhu, jakou zažili strážní na šancích v hradišti Milnu. Jako si Jednoruký pamatoval, kdo ho zmrzačil, tak si i Arlen pamatoval, kdo mu udělal ty zkrabatělé jizvy na zádech, které ho málem stály život. A také si pamatoval na těch devět chraničářů, třicet sedm biřiců, dva posly, tři kořenářky a osmnáct milnských měšťanů, kteří kvůli tomuhle netvorovi přišli o život. Teď na něj hleděl a nepřítomně přejížděl rukou po svém novém kopí. Co by se stalo, kdyby bodl? Tato zbraň poranila písečného démona. Účinkovaly by ty chrany i na skalního?

Měl co dělat, aby se ovládl a odolal nutkání okamžitě vyskočit z kruhu a zjistit to.

*

Arlen sotva oka zamhouřil, ale když slunce zahnalo démony zpátky do Jádra, vstával v dobré náladě. Po snídani si vzal poznámkový sešit, pozorně si prohlédl kopí, přepečlivě si každou jednu chranu okopíroval a prozkoumal vzory, které se vinuly po ratišti a hlavici.

Když skonal, slunce už stálo vysoko. Vzal si novou pochodeň, šel zpátky dolů do katakomb a udělal si otisky chran vytesaných do kamene. Byly tam ještě další hrobky a Arlen byl v pokušení zahodit veškerou soudnost a každou jednu prozkoumat. Jenže kdyby tu zůstal ještě jeden den, dojde mu jídlo dřív, než se dostane do Oázy Úsvitu. Vsadil na to, že v troskách Anocha Slunce najde studnu, a tu opravdu našel, ale porost tu byl skrovný a nic k jídlu.

Arlen si povzdechl. Ty trosky tu stojí už stovky let. Budou tu stát dál, až se vrátí, a třeba přijede v čele oddílu krasijských chraničářů.

Když vylezl zase ven, dne už ubývalo. V klidu prohlédl a nakrmil Jitřního Kurýra, a pak, stále ponořen v myšlenkách, si udělal něco k jídlu pro sebe.

Jistě, Krasijci budou požadovat důkaz. Důkaz, že to kopí dokáže zabít. Jsou to válečníci, ne hledači pokladů, a nepustí jediného tělesně zdatného muže na nějakou průzkumnou výpravu, pokud k tomu nebudou mít dobrý důvod.

Důkaz, pomyslel si. A bude jen správné, když ho dodá on.

Když začal připravovat tábor, nezbývala do západu slunce snad ani hodina. Znovu spoutal koni přední nohy a zkontroloval jeho cestovní kruh. Sobě připravil desetistopý kruh jako obvykle, pak vyndal z vaků hromádku chranových kamenů a začal je rozkládat okolo do velkého vnějšího kruhu, který měl nějakých čtyřicet stop v průměru. Pokládal kameny maličko dál od sebe než obvykle a pečlivě je obkládal dalšími. V sedlovém vaku měl třetí cestovní kruh – vždycky si s sebou bral náhradní – a ten umístil také do svého tábořiště, do velkého kruhu, kousek stranou, ke kraji.

Když skončil, klekl si do prostředního kruhu, kopí si položil vedle sebe a zhluboka dýchal, aby vyčistil mysl od rušivých vlivů. Nedíval se, jak slunce zapadá, jak na obzoru žhne písek a přichází tma.

Čiperní píseční démoni povstali první a Arlen slyšel, jak chrany vnějšího kruhu jiskří, srší a odrážejí je. O chvíli později uslyšel burácení Jednorukého, který smetal menší démony z cesty a už se blížil k Arlenovu vnějšímu kruhu. Arlen si ho nevšímal, dál dýchal se zavřenýma očima a klidnou myslí. Ta nevšímavost rozvzteklila skalního démona ještě víc a tvrdě udeřil na chranový kruh.

Magie vzplanula, to bylo vidět i skrz zavřená víčka, ale démon nepokračoval v útoku hned. Arlen otevřel oči a viděl, že Jednoruký zvídavě naklání hlavu. Arlenovi uklouzl neveselý úsměv.

Jednoruký znovu udeřil na chrany a znovu ustal. Pak pronikavě zavřískl, pevně se rozkročil a zdravým hnátem s roztaženými pařáty zaútočil na chrany znovu. Nakláněl se, jako by tlačil na skleněnou stěnu, a násobil tlak, až vřískal bolestí. V místě, kde tlačil na bariéru, sršící magie pod pařáty zpavučinovatěla a pavučina se viditelně prohýbala.

Z toho vřískotu mrazilo i klidného, vyrovnaného Arlena. Pak se obrněné nohy napjaly, skalní démon prorazil chranovou síť a vevalil se do kruhu. Jitřní Kurýr zařičel a vzepjal se.

Když se Jednoruký vevalil dovnitř, Arlen vstal a jejich oči se setkaly. Slabší píseční démoni se zoufale snažili zopakovat výkon Jednorukého, ale chranové kameny byly rozmístěné přesně a žádný písečný démon nemohl vyvinout tolik síly, aby kruh prolomil. Ukřivděně vřískali u bariéry jako pouzí svědkové.

I když Arlen od jejich prvního setkání vyrostl, necítil se proti Jednorukému o nic větší než tehdy za té první, strašlivé noci. Skalní démon měl vstoje od pařátů na nohou po špičky rohů přes patnáct stop, více než dvakrát tolik co člověk. Arlen musel zaklánět hlavu, aby se mohl dívat do očí, které se na něj nehybně upíraly, ani nemrkly.

Jednoruký rozevřel uslintaný chřtán, vycenil řady zubů ostrých jako břitva a lačně si protáhl dýkovité drápy. Oplátovaná hruď, černý krunýř neprobodnutelný žádnou známou zbraní, se vypnula, bodnatý ocas, těžký, že by jedinou ranou smetl koně, sebou švihal sem a tam. Z těla plného popálenin po prorážení sítě se čoudilo, ale s těmi viditelnými zraněními působil ještě nebezpečněji. Titán šílený bolestí.

Arlen pevně sevřel kovové kopí v dlani a vystoupil z vnitřního kruhu.

Kapitola 18

Zkouška zralosti

328 p. N.

Nocí se rozlehl vítězný vřískot Jednorukého; konečně měl pomstu na dosah. Arlen se přinutil zhluboka dýchat; měl co dělat, aby se srdce nezalklo. I v případě, že magické kopí dokáže démona zranit – a v tomto směru neměl Arlen nic než naději – nebude to na vítězství v tomto souboji stačit. Teď potřebuje veškerý um a všechen cvik.

Nohy se pomalu rozestoupily do bojového postoje. Písek ho bude brzdit, ale Jednorukého zpomalí taky. Jadrnec si tu chvíli vychutnával. Arlen mu neochvějně hleděl přímo do očí a nedělal žádné rychlé pohyby. Dokonce i s kopím měl mnohem menší dosah. Nechá přijít démona k sobě.

Arlen měl pocit, že aniž si to kdy uvědomoval, tak celý jeho život spěl právě k tomuto okamžiku. Nebyl si jistý, jestli je na tuto zkoušku připraven, ale tento démon ho pronásledoval už víc jak deset let a představa, že se bude souboj odkládat dál, byla pro Arlena neúnosná. Ještě pořád mohl ustoupit zpátky do vnitřního kruhu, kde by byl před útoky skalního démona v bezpečí, ale on naopak odhodlaně popošel dál a tím se vydal do boje.

Jednoruký ho sledoval, morda se zvlnila, vycenil zuby. Hluboko v hrdle zarachotilo temné burácení, ocas se mihl rychleji a Arlen věděl, že se blíží útok.

Jadrnec zařval, skočil, drápy se roztáhly a proťaly vzduch. Arlen se jako šipka vrhl rovnou proti němu, před pařátem se sklonil, ale zůstal na dosah a hnal se dál, přímo mezi nohy, bodl kopím do ocasu a odvalil se stranou. Při zásahu se objevil uspokojivý záblesk a démon zavyl – kopí prorazilo pancíř a zajelo do masa.

Ten odvetný švih ocasem Arlen čekal, ale přišel rychleji, než předvídal, takže i když sebou praštil naplocho na zem, ocas zasvištěl jen pár palců nad jeho hlavou. Arlen byl vmžiku zase na nohou, ale švih ocasu dal Jednorukému hybnost a už se bleskurychle otáčel. Přes svou obrovitost byl hbitý a rychlý.

Udeřil znovu a tentokrát Arlen nestačil uhnout včas, takže nastavil ratiště svisle proti ráně, aby ji vykryl, ale věděl, že démon je daleko silnější a tímhle ho neodrazí. Nechal se strhnout emocemi a zatáhnout do souboje moc brzy. Proklínal se za takovou hloupost.

Ale když démonovy drápy narazily na kovové kopí, chrany vyryté po celé délce ratiště zasršely. Arlen tu ránu skoro necítil, zato Jednorukého kopí odmrštilo, jako by narazil na chraněný kruh. Jako by byl odhozen svou vlastní silou. Ale rychle se zase vzpamatoval a žádnou opravdovou újmu neutrpěl.

Arlen silou vůle překonal šok a dal se zase do pohybu; chápal, jakého požehnání se mu dostalo a potřeboval z něj vytěžit co nejvíc. Ale Jednoruký ho pronásledoval jako šílený, byl odhodlaný překonat i tuto novou překážku.

Arlen pádil pryč, až se mu za patami zvedala oblaka písku. Přeskočil trosky padlého mohutného kamenného sloupu, schoval se za ním a připravil se uskočit doprava nebo doleva podle toho, odkud se bude démon blížit.

Ten sloup měl skoro čtyři stopy v průměru, ale Jednoruký ho přerazil vejpůl jedinou ranou a jediné máchnutí šlachovité hnáty odhodilo jednu půlku z cesty. Ta drsná ukázka hrubé síly byla děsivá a Arlen se jako šipka vrhl ke svému kruhu; potřeboval chvilku oddechu.

Ale démon jeho reakci předvídal. Nohy se napjaly, odrazil se, skočil a přistál mezi Arlenem a jeho útočištěm.

Arlen na místě strnul a Jednoruký opět vítězoslavně zavřískl. Otestoval si Arlenovy možnosti a zjistil, že na něj Arlen nemá. Úder kopím sice respektoval, ale když se teď na Arlena valil, nebylo v jeho očích ani stopy po strachu. Arlen pomalu, rozvážně ustupoval, nechtěl netvora nějakým náhlým pohybem vyprovokovat. Couval co nejblíž k chranovým kamenům vnějšího kruhu tak, aby je nepřekročil, protože tím se dostával na dosah písečných démonů, kteří se srotili za chranami, aby sledovali souboj.

Jednoruký viděl, že je Arlen v tísni, zaburácel a ta hromová výzva byla přímo k nesnesení. Arlen se pevně rozkročil a přidřepl si. Už se ani neobtěžoval zvednout kopí ke krytu. Prostě ho napřáhl a byl připravený bodnout.

Skalní démon udeřil tak silně, že by lvu rozdrtil lebku, ale jeho rána nenašla svůj cíl; Arlen se mezitím stáhl do náhradního cestovního kruhu, který nepovšimnut ležel v písku. Chrany se zablýskly, vrátily démonovi útok a Arlen pohotově vyrazil, přeskočil chrany a vbodl mu chraněné kopí do břicha.

Nocí se rozlehl pronikavý vřískot, ohlušující, strašlivý řev, který zněl Arlenovi jako rajská hudba. Trhl kopím k sobě, ale drželo pevně, zaklínilo se v silném černém krunýři. Arlen jím znovu trhnul a tentokrát ho to málem stálo život – Jednoruký se jen letmo ohnal hnátem a zasáhl. Drápy se Arlenovi zaryly hluboko do ramene a hrudi.

Arlena ta rána otočila a odhodila, ale ještě se stihl zkroutit zpátky k náhradnímu kruhu a spadnout dovnitř. Svíral si zranění a díval se, jak skalní démon klopýtá kolem. Znovu a znovu se pokoušel chytit kopí a vytrhnout si ho z těla, ale chrany na ratišti mu bránily a magie po celou dobu působila dál, dál jiskřila v ráně a vysílala do jadrncova těla vražedné vlny.

Když se Jednoruký konečně zhroutil a mlátil sebou na zemi, dovolil si Arlen chabé pousmání. Ale když se díval, jak démon pomalu ochabuje a nakonec se jen svíjí, cítil, že v něm roste obrovské prázdno. O tomto okamžiku snil nesčetněkrát, o tom, jaký to bude pocit, a tom, co řekne, ale nebylo to tak, jak si představoval. Místo nadšení ho zaplavil smutek a stesk.

„To bylo za tebe, mami,“ zašeptal, když obrovský démon znehybněl. Snažil se představit si ji, hrozně moc toužil po jejím uznání, a byl zděšený a styděl se, když zjistil, že si nedokáže vybavit její tvář. Zoufale zanaříkal, cítil se pod hvězdami strašlivě nebohý a malý.

Démona obešel širokým obloukem, vrátil se zpátky ke svým věcem a obvázal si rány. Stehy, kterými si je sešil, byly křivé, ale udrží rány zavřené. Obklad z trliče pálil, bolestivý důkaz, že je ho zapotřebí. Rány už se stačily zanítit.

Té noci nezamhouřil oka. I kdyby nestačila zahnat spánek bolest v ranách a srdci, nachýlila se ke konci jedna kapitola jeho života a Arlen ji chtěl prožít až do konce.

Pak nad duny vykouklo slunce a zaplavilo tábor tak rychle, jak lze zažít jen v poušti. Píseční démoni, kteří prchají při prvním náznaku svítání, se už rozplývali. Když Arlen vstával, bolestivě sebou trhnul, ale odhodlaně vyšel z kruhu, šel k Jednorukému a vzal si zpět své kopí.

Kam dopadly sluneční paprsky, tam se z černého krunýře zvedl dým, pak se krunýř vznítil a chytil plamenem. Z démonova těla se brzy stala pohřební pyramida a Arlen tam jen stál a zíral jako uhranutý. A zatímco se skalní démon měnil na popel, který brzy rozfoukal ranní vítr, viděl před sebou Arlen naději pro lidstvo.

Kapitola 19

První válečník Krasie

328 p. N.

Pouštní cesta ve skutečnosti žádnou cestou nebyla, jen prostou řadou starodávných značek, místy podrápaných a zubatých, jinde napůl zavátých pískem, které ukazovaly poutníkovi směr. Nebyl to samý písek, jak kdysi říkal Ragen, ale bylo ho tam dost, aby člověk putoval celé dny a neviděl nic jiného. Po okrajích se táhly stovky mil tvrdých prašných plání se sporými trsy mrtvé vegetace, příliš suché na to, aby mohla shnít, která úporně lpěla na popraskané hlíně. Kromě stínů, které v moři písku vrhaly duny, nebylo úkrytu před sálajícím sluncem tak žhavým, že si Arlen nedokázal představit, že je to stejné nebeské těleso, které přinášelo do hradiště Milnu chladné světlo. Nepřetržitě tu vál vítr, takže si Arlen musel krýt obličej, aby nevdechoval písek, a ve vyschlém krku ho škrábalo.

A noci byly ještě horší. Chvíli poté, co slunce kleslo pod obzor, horko ze země vyprchalo, a jadrnce vítala chladná, bezútěšná krajina.

Ale i tady byl život. Hadi a ještěrky lovili drobné hlodavce. Mrchožrouti vyhledávali mršiny tvorů, které zabili jadrnci nebo kteří zabloudili do pouště a už nenašli cestu ven. Byly tam přinejmenším dvě velké oázy, v nichž velké vodní plochy zúrodnily okolní půdu a kde se daly pěstovat jedlé plodiny, a menší, kde pramínek ze skály nebo kaluž vody ne větší než mužský krok živily spoustu zakrslých rostlin a drobných tvorů. Arlen byl svědkem toho, jak se tito obyvatelé pouště na noc zahrabávají do písku, kde nahromaděné teplo odolává chladu a v němž jsou schovaní před démony na povrchu.

V poušti nebyli žádní skalní démoni, protože tu neměli dost obživy. Žádní ohniví démoni, protože tu nemělo co hořet. Lesní démoni tu neměli žádnou kůru, s níž by splynuli, žádné pně, po kterých by šplhali. Vodní démoni nemohli v písku plavat a větrní démoni tu nenašli žádný hřad. Duny a pouštní pláně patřily jen a jen písečným démonům. Ale i když jich bylo v hlubinách pouště poskrovnu a houfovali se většinou kolem oáz, oheň je přitahoval z mílových dálek.

Pět týdnů z hradiště Rizonu do Krasie a více než polovina z toho pouští, to bylo víc, než aby o tom byť jen uvažovali mnozí i z těch nejotrlejších poslů. I když severní kupci nabízeli za krasijské hedvábí a koření neslýchané sumy, našlo se jen pár zoufalců – či bláznů – kteří byli ochotní tam jít.

Zato Arlenovi to připadalo jako poklidný výlet. Nejteplejší části dne prospal v sedle, pečlivě zahalený do volné bílé látky. Často napájel koně a na noc rozkládal pod cestovní kruhy plachtu, aby chrany nezavál písek. Byl sice v pokušení útočit na písečné démony, kteří kroužili kolem, ale díky zranění měl slabý stisk a dobře věděl, že kdyby mu vytrhli kopí z ruky, tak by mu ho i slabý vítr pohřbil v písku jistěji než stovky let v zasypané hrobce.

Navzdory vřískotu písečných démonů připadaly Arlenovi, zvyklému na dunivý řev Jednorukého, noci tiché a spával venku mnohem klidněji než dřív.

Poprvé v životě viděl Arlen svou životní pouť dál než k existenci oslavovaného poslíčka. Vždycky věděl, že je osudem předurčen pro víc než poslovství, že ho osud předurčil k boji. Ale teď si uvědomil, že je v tom ještě něco víc: Je osudem předurčen přimět ostatní k boji.

Byl si jistý, že by uměl udělat duplikát chraněného kopí, a už hloubal nad tím, jak přizpůsobit staré chrany ostatním zbraním: šípům, holím, vrhacím kamenům – možností bylo nekonečně.

Ze všech končin, které navštívil, jen Krasijci odmítali žít ve strachu z jadrnců a z toho důvodu si jich Arlen vážil nade všechny. Žádný lid si tento dar nezaslouží víc než oni. Ukáže jim to kopí a oni mu dodají vše potřebné k tomu, aby jim vyrobil zbraně, které zvrátí běh noční války.

Arlen zahlédl oázu a myšlenky se rozprchly. Písek sice odrážel nebeskou modř a dokázal ošálit člověka tak, že sjel z cesty a hnal se k vodě, která neexistovala, ale když i kůň přidal do kroku, Arlen věděl, že je tomu tak. Jitřní Kurýr větřil vodu.

Voda jim došla už včera, a než k tomu malému jezírku dojeli, bylo jim oběma žízní zle. Oba zároveň sklonili hlavy k chladné hladině a dlouze pili.

Když se napili, co hrdla ráčila, doplnil Arlen měchy na vodu a postavil je do stínu pod jeden z pískovcových monolitů, které držely kolem oázy mlčenlivou stráž. Prohlédl chrany vytesané do kamene a zjistil, že jsou až na pár známek obroušení v pořádku. Věčně vanoucí písek je v průběhu věků kousek po kousku ohlazoval a stíral až na hranici čitelnosti, a tak Arlen vytáhl rydla a chrany prohloubil a zvýraznil, aby se síť uchovala.

Zatímco se Jitřní Kurýr pásl na skrovné trávě a listech zakrslých křovin, sklízel Arlen ze stromů v oáze datle, fíky a další plody. Dosyta se najedl a zbytek rozložil na slunci usušit.

Oázu napájela podzemní řeka. Ještě dřív, než kam lidská paměť sahala, se lidé prokopali pískem a pak prosekali skálou, až konečně narazili na tekoucí vodu. Arlen sestoupil po kamenných schodech do chladné podzemní komnaty, vzal sítě, které tam byly uložené, a vrhl je do vody. Když odcházel, nesl si uspokojivý úlovek ryb. Pár si vybral pro sebe a odložil si je stranou, ostatní očistil, nasolil a rozložil vedle ovoce, aby se také usušily.

V oázním skladu si vzal vidlici a pátral kolem kamenů, až konečně našel v písku zrádné rýhy. Brzy nato přišpendlil vidlicí k zemi hada, chytil ho za ocas a práskal s ním jako s bičem, dokud ho nezabil. Poblíž budou pravděpodobně schovaná vejce, ale Arlen je nehledal. Bylo by nepoctivé plenit oázu víc, než je nezbytné. A znovu si odložil kus hada pro sebe a zbytek nechal usušit na slunci.

Ve výklenku vysekaném do jednoho velkého pískovce a označeném značkami mnoha poslů našel Arlen zásobu tuhého, sušeného ovoce, ryb a masa, které tu nechal předchozí posel, a doplnil si sedlové vaky. Až se jeho sklizeň usuší, doplní výklenek pro dalšího posla, který zde vyhledá útočiště.

Bylo nemožné překročit poušť bez zastávky v Oáze Úsvitu. Jako jediný zdroj vody na stovkách mil byla cílem všech pouštních poutníků v obou směrech. Většinou to byli poslové, a tím pádem chraničáři a tato svérázná společnost se na všudypřítomný pískovec během let podepisovala. Do kamenů tu byly vytesány tucty jmen, od jednoduše vyškrábaných značek po mistrovská kaligrafická díla. Mnozí poslové zaznamenali víc než jen své jméno, přidávali i seznam měst, která navštívili, nebo kolikrát v Oáze Úsvitu přenocovali.

Na své jedenácté cestě touto oázou si Arlen dal tu práci a čas, že vytesal své jméno a k němu ta osídlená města a vesnice, které navštívil, ale jeho průzkumné výpravy nebraly konce, takže měl vždycky co dodat. A teď pomalu, nádherným ozdobným písmem nábožně vytesal k seznamu trosek, které navštívil, Anocha Slunce. Tím se nemohla v oáze pyšnit značka žádného jiného posla a to ho plnilo pýchou.

Příštího dne pokračoval Arlen v doplňování oázních skladů. Patřilo k poslovské cti nechat oázu při odjezdu lépe zásobenou než při příjezdu pro případ, že by se sem jednoho dne někdo z nich dovlekl natolik zraněný či spálený sluncem, že by nebyl schopen se o sebe postarat sám.

Té noci skládal dopis Cobovi. Psával takových dopisů mnoho, neposlány ležely v jeho sedlovém vaku, protože měl pocit, že slova nestačí vysvětlit, proč předčasně odešel z učení. Ale tato zpráva byla tak úžasná, že se o ni nemohl nepodělit. Puntičkářsky přesně vyobrazil chrany na hrotu kopí s vědomím, že Cob tyto poznatky obratem rozšíří po všech chraničářích v Milnu.

Nazítří hned zrána Oázu Úsvitu opustil a vydal se na jihozápad. Pět dnů nespatřil skoro nic než zlaté duny a písečné démony, ale šestého dne ráno uviděl hradiště Krasii, Pouštní Kopí, orámované horami v pozadí.

Pískovcové hradby splývaly s okolím, takže zdálky Krasia vypadala jen jako další duna. Byla vybudovaná kolem oázy mnohem větší, než byla Oáza Úsvitu, ale podle starověkých map ji napájela stejná podzemní řeka. Na slunci se pyšně tyčily chraněné hradby, víc tesané než malované. Vysoko nad městem vlála krasijská vlajka – zkřížená kopí na vycházejícím slunci.

Strážní u brány měli černé kaftany dal’šarúmů, krasijské kasty válečníků, a roušky proti nemilosrdnému písku. I když nebyli Krasijci tak vysocí jako Milňané, pořád byli o hlavu větší než většina Angiersanů nebo Laktoňanů, a tělo měli samý sval a šlachu. Když Arlen projížděl dovnitř, kývl jim na pozdrav.

Strážní ho pozdravili zvednutým kopím. Mezi krasijskými muži se to bralo jako běžná zdvořilost, ale Arlen si to gesto musel tvrdě zasloužit. V Krasii se muž posuzoval podle počtu jizev, které měl, a počtu alagai – jadrnců – které zabil. Cizinci čili chinové, jak je Krasijci nazývali, ba dokonce i poslové, byli považováni za zbabělce, kteří se vzdali boje, a proto si nezasloužili od dal’šarúmů žádnou zdvořilost. Výraz ‚chin‘ byla urážka.

Ale Arlen šokoval Krasijce žádostí bojovat po jejich boku, a poté, co krasijské válečníky naučil nové chrany a účastnil se mnoha pobíjení, ho teď nazývali Par’chin, což znamenalo ‚odvážný cizinec‘. Dal’šarúmové ho sice nikdy nebudou brát jako sobě rovného, ale aspoň mu přestali plivat na nohy a dokonce si tu našel i pár opravdových přátel.

Bránou projel do Labyrintu, širokého vnitřního nádvoří před hradbami vlastního města, plného zdí, příkopů a jam. Noc co noc, když se rodiny bezpečně uzavřely za vnitřními hradbami, vytáhli dal’šarúmové do alagai’šaraku, svaté války proti démonskému plemeni. Vlákali jadrnce do Labyrintu, kde si na ně počíhali, nahnali je do chraněných jam a tam je nechali čekat na slunce. Mrtvých bylo hodně, ale Krasijci věřili, že smrt v alagai’šaraku jim zajistí místo po boku Everama, Stvořitele, a šli do smrtící zóny s nadšením.

Brzy, pomyslel si Arlen, tu budou umírat jen jadrnci.

Hned za hlavní bránou se rozkládal Velký Bazar se stovkami kramářů, naložených kár a záplavou hutných vůní krasijského koření, kadidla a exotických parfémů. Vedle bučícího dobytka a pyramid ovoce tu trůnily koberce, štůčky jemných látek a nádherně malovaná keramika. Bylo tu hlučno, těsno a plno halasného smlouvání.

Lidmi se to hemžilo na všech tržištích, kam kdy Arlen zavítal, ale na krasijském Velkém Bazaru byly skoro samé ženy, zahalené od hlavy až po paty do těžké černé látky. Pobíhaly, prodávaly, kupovaly, svárlivě na sebe pokřikovaly a jen neochotně vytahovaly ošoupané zlaťáky.

Šperků a pestrobarevných látek se na bazaru prodávalo hojně, ale Arlen neviděl, že by je někdo nosil. Muži mu říkali, že ženy se krášlí pod černou látkou, ale že to ví s jistotou jen jejich muži.

Skoro všichni krasijští muži nad šestnáct let byli válečníci. Jen několik málo byli damové, duchovní, v Krasii rovněž světští vůdcové. Žádné jiné povolání se nepovažovalo za úctyhodné. Ten, kdo se dal na řemeslo či obchod, se nazýval chaffit a byl považován za podřadného, v krasijské společnosti sotva něco víc než žena. Ženy dělaly ve městě všechnu běžnou práci od sedlačení a vaření po péči o děti. Kopaly hlínu a vyráběly nádobí, stavěly a opravovaly domy, cvičily koně, porážely dobytek a smlouvaly na trhu. Krátce dělaly všechno vyjma boje.

A přesto byly navzdory té nesmírné dřině naprosto podřízené mužům. Manželka a neprovdané dcery byly majetkem pána domu a on s nimi mohl nakládat dle libosti, dokonce je i zabít. Muž si mohl vzít mnoho manželek, ale kdyby se žena nechala mužem, který nebyl jejím manželem, byť jen vidět nezahalená, tak mohla být – a často bývala – vydána na smrt. Krasijské ženy byly považovány za postradatelné. Muži nikoli.

Arlen věděl, že bez žen by byli krasijští muži ztraceni, ale ženy se k mužům všeobecně chovaly uctivě a k manželům skoro nábožně uctivě. Každého rána chodily hledat mrtvé po nočním alagai’šaraku, kvílely nad ostatky svých mužů a své drahocenné slzy sbíraly do maličkých lahviček. Voda byla v Krasii platidlem a společenská prestiž válečníka za života se měřila počtem slzných lahviček naplněných po jeho smrti.

Byl-li muž zabit, předpokládalo se, že jeho manželky převezmou jeho bratři nebo přátelé, aby i nadále měly muže, jemuž budou sloužit. Jednou svíral Arlen v Labyrintu v náručí umírajícího válečníka, který mu nabídl své tři ženy. „Jsou krásné, Par’chine,“ ujišťoval ho, „a plodné. Dají ti mnoho synů. Slib mi, že si je vezmeš!“

Arlen mu slíbil, že se o ně postará, a pak našel jednoho muže ochotného je převzít. Byl sice zvědavý, co se skrývá pod dlouhými hábity krasijských žen, ale ne zas tolik, aby vyměnil svůj cestovní kruh za hliněný dům a svobodu za rodinu.

Skoro za každou ženou se táhlo několik dětí v hnědém; holčičky měly zahalené vlasy, chlapci střapaté čapky. Už v jedenácti se holčičky začínaly vdávat a oblékat černé šaty žen, a chlapce brávali na cvičiště dokonce ještě mladší. Většina oblékne černý kaftan dal’šarúmů. Několik málo začne nosit bílou barvu damů a zasvětí život službě Everamovi. Z těch, kteří zklamou v obou profesích, budou chaffiti a budou až do smrti nosit ostudnou hnědou.

Když Arlen projížděl tržištěm, ženy po něm pokukovaly a vzrušeně si spolu špitaly. Pobaveně je sledoval, protože žádná se mu nepodívala do očí, natož aby k němu přistoupila. Dychtily po zboží v jeho sedlových vacích – jemná rizonská vlna, milnské šperky, angierský papír a další poklady Severu – ale byl to muž, ba co hůř, chin, takže se k němu neodvážily ani přiblížit. Damové měli oči všude.

„Par’chine!“ zvolal dobře známý hlas. Arlen se otočil a viděl, že se k němu ztěžka, o holi, belhá jeho přítel, tlustý kupec Abban.

Od dětství chromý Abban byl chaffit. Mezi válečníky se zařadit nemohl a postavení duchovního nebyl hoden. Ale obchodoval s posly ze Severu a vedlo se mu dobře. Byl hladce oholený, nosil hnědou čapku a blůzu chaffitů, ale přes čapku měl drahý šál a přes blůzu vestu a k tomu dlouhé, široké, hedvábné, pestrobarevně vyšívané šalváry. Tvrdil, že jeho ženy jsou stejně krásné jako ženy jakéhokoli dal’šarúma.

„U Everama, jak rád tě vidím, synu Jephův!“ zvolal Abban plynnou thesštinou a poplácal Arlena po rameni. „Jak poctíš naše město návštěvou, hned svítí slunce jasněji!“

Arlen litoval, že kdy tomu kupci řekl otcovo jméno. V Krasii bylo jméno otce důležitější než vlastní. Napadlo ho, co by si asi mysleli, kdyby věděl, že jeho otec byl zbabělec.

Ale i on poplácal Abbana po rameni a jeho úsměv byl upřímný. „A já tebe, příteli,“ odpověděl. Bez pomoci tohoto chromého kupce by nikdy nezvládl krasijštinu ani se nenaučil proplouvat úskalími této neznámé a často nebezpečné kultury.

„Pojď, pojď!“ zval ho Abban. „Spočiň svou nohou v mém stínu a spláchni prach v hrdle mou vodou!“ Odvedl Arlena k zářivě pestrobarevnému stanu, který si vztyčil na bazaru hned za svými kárami. Zatleskal a jeho ženy a dcery – Arlen nikdy nepoznal rozdíl – už cupitaly odhrnout chlopně a obstarat Jitřního Kurýra. Arlen se musel přemáhat, aby jim nepomohl sundávat těžké, plné sedlové vaky a nosit je do stanu, ale věděl, že Krasijci hledí na pracujícího muže jako na něco neslušného. Jedna žena sáhla pro chraněné kopí, zavinuté do látky a zavěšené na sedlové hrušce, ale Arlen po něm skočil dřív, než se ho stačila dotknout. Hluboce se poklonila ve strachu, že se dopustila něčeho nepatřičného.

Stan byl uvnitř vyložený barevnými hedvábnými polštáři a umně tkanými koberci. Arlen nechal zaprášené jezdecké boty u chlopně a zhluboka se nadechl chladného, provoněného vzduchu. Jakmile se uvelebil na polštářích na zemi, přiklekly k němu Abbanovy ženy s vodou a ovocem.

Když se osvěžil, Abban zatleskal a ženy jim přinesly čaj a medové sladkosti. „Cesta přes poušť proběhla dobře?“ zeptal se Abban.

„Ach ano,“ usmál se Arlen. „Vlastně velmi dobře.“

Pak chvíli mluvili o ničem. Tuto formalitu Abban nikdy nezanedbal, i když mu oči neustále zalétaly k Arlenovým sedlovým vakům a roztržitě si mnul ruce.

„Tak k obchodu?“ zeptal se Arlen, jakmile mu to přišlo zdvořilé.

„Ovšemže, Par’chin je velice zaneprázdněný muž,“ souhlasil Abban a luskl prsty. Ženy rychle nanosily množství koření, parfémů, hedvábí, šperků, koberců a dalších krasijských výrobků.

Abban zkoumal zboží od Arlenových zákazníků ze Severu a Arlen zvažoval věci nabízené k výměně. Abban na všem nacházel nedostatky a mračil se. „To jsi šel přes poušť jen proto, abys směnil tuhle veteš?“ zeptal se znechuceně, když byl hotov. „To snad za tu cestu ani nestálo.“

Arlen tajil úsměv. Posadili se a nechali si přinést čerstvý čaj. Obchod vždycky začínal takto.

„Nesmysl,“ odpověděl. „I slepý by poznal, že jsem přivezl ty nejskvostnější poklady, které může Thesa nabídnout. Daleko lepší než to ubohé haraburdí, které mi předložily tvé ženy. Doufám, že máš ještě někde něco schovaného, protože,“ poklepal prstem na koberec, mistrovské tkalcovské dílo, „už jsem viděl lepší trouchnivět v troskách.“

„Tys mne ranil!“ zvolal Abban. „Mne, který ti poskytl vodu a stín! Běda mi, že se ke mně takto chová host v mém stanu!“ lamentoval. „Mé ženy vysedávaly u tkalcovského stavu dnem i nocí, aby ho utkaly, a braly jen tu nejjemnější vlnu! Lepší koberec nikdy neuvidíš!“

Pak už to byla jen otázka smlouvání a Arlen nezapomněl, co se naučil kdysi dávno, když sledoval starého Vepře s Ragenem. Na konci smlouvání se oba muži jako vždy chovali, jako by byli okradeni, ale vnitřně měli oba pocit, že toho druhého přelstili.

„Mé dcery ti zboží zabalí a uloží až do tvého odjezdu,“ pravil nakonec Abban. „Povečeříš dnes s námi? Mé ženy vystrojí hostinu, jaké se žádná na tom tvém Severu nevyrovná!“

Arlen lítostivě zavrtěl hlavou. „V noci jdu do boje,“ odpověděl.

Abban potřásl hlavou. „Obávám se, že ses našim mravům naučil až příliš dobře, Par’chine. Hledáš stejnou smrt.“

Arlen zavrtěl hlavou. „Nemám v úmyslu zemřít a nečekám žádný ráj v příštím životě.“

„Ach, příteli, nikdo nezamýšlí odcházet k Everamovi v rozpuku mládí, ale takový osud prostě čeká ty, kdo jdou do alagai’šaraku. Já pamatuji časy, kdy nás bylo jako zrnek písku na poušti, ale teď…“ Smutně potřásl hlavou. „Město je prakticky prázdné. Plníme břicha svých žen dětmi, ale pořád nás za noci umírá víc, než se ve dne rodí. Jestli své zvyky nezměníme, tak do deseti let pozře Krasii písek.“

„A co kdybych ti řekl, že jsem to přišel změnit?“ zeptal se Arlen.

„Srdce syna Jephova je upřímné,“ odtušil Abban, „ale damaji ti nebude naslouchat. Everam žádá válku, říkají, a žádný chin jejich názor nezmění.“ Damaji byla vládnoucí městská rada složená z nejvyšších darnů dvanácti krasijských kmenů. Sloužili Androvi, Everamovu nejoblíbenějšímu damovi, jehož slovo bylo zákonem.

Arlen se usmál. „Od alagai’šaraku je odvrátit nedokážu,“ souhlasil, „ale dokážu jim pomoci zvítězit.“ Obnažil kopí a podal ho Abbanovi.

Abban při pohledu na tu nádhernou zbraň maličko vytřeštil oči, ale zároveň zamítavě zvedl dlaň a zavrtěl hlavou. „Já jsem chaffit, Par’chine. Je mi zakázáno znečistit kopí svým dotykem.“

Arlen stáhl zbraň a omluvně se sklonil. „Nemínil jsem to nijak urážlivě,“ pravil.

„Che!“ uchechtl se Abban „Možná jsi jediný muž, který se mi kdy poklonil! Věz, že ani Par’chin se nemusí bát urazit chaffita.“

Arlen se zachmuřil. „Jsi muž jako každý jiný,“ namítl.

„S tímto přístupem zůstaneš chinem napořád,“ odtušil Abban, ale usmál se. „Nejsi první, kdo chraní kopí,“ poznamenal. „Ale bez starých bojových chran se tím nic nezmění.“

„Toto jsou staré chrany,“ sdělil mu Arlen. „Našel jsem ho v troskách Anocha Slunce.“

Abban zesinal. „Tys našel to ztracené město?“ užasl. „Ta mapa souhlasila?“

„Proč jsi tak překvapený?“ podivil se Arlen. „Pokud si vzpomínám, říkal jsi, že je zaručeně v pořádku!“

Abban si odkašlal. „To ano,“ odvětil, „svému zdroji jsem věřil, to jistě, ale přece jen – více než tři sta let tam nikdo nebyl. Kdo mohl říct, jak je ta mapa spolehlivá?“ Usmál se. „Kromě toho bylo silně nepravděpodobné, že by ses vrátil pro odškodné, kdybych se mýlil.“ Oba se rozesmáli.

„U Everama, to je ale krásný příběh, Par’chine,“ poznamenal Abban, když mu Arlen vylíčil své dobrodružství ve ztraceném městě, „ale jestli si ceníš svého života, tak nebudeš damaji vykládat, žes vyplenil svaté město Anocha Slunce.“

„To nebudu,“ slíbil Arlen, „ale cenu toho kopí jistě rozpoznají i tak.“

Abban zavrtěl hlavou. „I kdyby svolili, že tě přijmou, Par’chine,“ poznamenal, „o čemž silně pochybuji, odmítnou vidět cenu v čemkoli, co jim přinese nějaký chin.“

„Možná máš pravdu,“ připustil Arlen, „ale měl bych to alespoň zkusit. Beztak musím do Androva paláce doručit zprávy. Pojď se mnou.“

Abban zvedl svou berlu. „Cesta do paláce je dlouhá, Par’chine,“ namítl.

„Půjdu pomalu,“ sliboval Arlen s vědomím, že berle nemá s odmítnutím nic společného.

„Nechtěj být se mnou viděn mimo tržiště, příteli,“ varoval ho Abban. „To samotné tě může stát úctu, kterou sis vysloužil v Labyrintu.“

„Pak si jí vysloužím ještě víc,“ prohlásil Arlen. „K čemu je dobrá úcta, když se nemůžu jít projít s přítelem?“

Abban se hluboce poklonil. „Jednoho dne,“ povzdechl si, „bych rád viděl zemi, která plodí muže tak šlechetné, jako je syn Jephův.“

Arlen se usmál. „Až ten den přijde, Abbane, převezu tě přes poušť osobně.“

*

Abban stiskl Arlenovi loket. „Stůj,“ nařídil mu.

Arlen poslechl, příteli věřil, i když nic zvláštního neviděl. Po ulici šly ženy s těžkým nákladem, před nimi kráčela skupina dal’šarúmů. Další skupina přicházela z opačného směru. Každou vedl dama v bílém kaftanu.

„Kmen Kadži,“ sdělil mu Abban a ukázal bradou na válečníky před nimi. „Ti druzí jsou Madžáhové. Uděláme nejlíp, když tady chvilku počkáme.“

Arlen si obě skupinky nenápadně prohlédl. Všichni byli oblečení ve stejné černé a kopí měli prostá a nezdobená. „Jak je od sebe rozeznáš?“ zeptal se.

Abban pokrčil rameny. „Jak to, že ty ne?“ opáčil.

Zatímco se na ně dívali, jeden dama zavolal něco na toho druhého. Zastavili se proti sobě a začali se hádat. „O co se přou?“ zeptal se Arlen.

„Pořád o to samé,“ odpověděl Abban. „Kadžijský dama věří, že píseční démoni obývají třetí vrstvu pekla a větrní démoni čtvrtou. Madžáhové tvrdí, že je tomu naopak. Eveja je v tomto bodě nejasná,“ dodal s odkazem na krasijský svatý kánon.

„Jaký je v tom rozdíl?“ zeptal se Arlen.

„Ti na nižším stupni jsou dál od Everamova zraku,“ odpověděl Abban, „a měli by se pobít dřív.“

Teď už začali damové křičet a dal’šarúmové na obou stranách vztekle sevřeli kopí, připraveni bránit své vůdce.

„To se spolu servou kvůli tomu, které démony zabít první?“ zeptal se nevěřícně Arlen.

Abban si odplivl do prachu. „Kadžijové se s Madžáhy servou i pro mnohem méně, Par’chine.“

„Ale jakmile slunce zapadne, budou mít před sebou skutečné nepřátele!“ namítl Arlen.

Abban přikývl. „A pak budou Kadžijové a Madžáhové zajedno,“ souhlasil. „Jak se u nás říká: ‚Za noci se můj nepřítel stává mým bratrem.‘ Ale do západu slunce je ještě hodiny daleko.“

Jeden kadžijský dal’šarúm udeřil madžáhského válečníka ratištěm do obličeje a srazil ho na zem. V několika vteřinách byli všichni válečníci z obou stran v sobě. Damové stáli stranou, o rvačku se nestarali, oni do ní zataženi nebyli, jen na sebe dál řvali.

„Proč se tohle trpí?“ zeptal se Arlen. „Copak to Andra nemůže zakázat?“

Abban zavrtěl hlavou. „Andra má patřit všem kmenům a žádnému, ale popravdě bude vždycky upřednostňovat ten kmen, z kterého pochází. A i kdyby ne, tak dokonce ani on nemůže ukončit všechny vleklé pokrevní sváry v Krasii. Mužům nemůžeš zakázat, aby byli muži.“

„Chovají se spíš jako děti,“ poznamenal Arlen.

„Dal’šarúmové znají jen kopí a damové Eveju,“ souhlasil smutně Abban.

Muži zatím nepoužívali hroty zbraní, ale vášeň se rychle stupňovala. Jestli někdo nezasáhne, tak tu určitě budou mrtví.

Arlen vykročil. „To ať tě ani nenapadne,“ vyhrkl Abban a chytil Arlena za loket.

Arlen se obrátil, chtěl se hádat, ale jeho přítel, který mu hleděl přes rameno, se najednou zajíkl, poklekl a táhl Arlena sebou k zemi.

„Poklekni, je-li ti kůže milá,“ zasyčel.

Arlen se rozhlédl a uviděl příčinu Abbanova strachu. Po ulici šla žena zahalená v posvátné bílé. „Dama’ting,“ zamumlal. Tuto tajemnou krasijskou kořenářku bývalo vídat jen zřídkakdy.

Když procházela kolem, sklopil oči, ale nepoklekl. Nic to neznamenalo, ani jednoho z nich si nevšimla, poklidně se dál ubírala směrem k šarvátce a nikdo si jí nevšiml, dokud nebyla skoro u nich. A pak ji uviděli damové, zesinali strachy a okřikli své muže. Bitka rázem ustala a válečníci se mohli přerazit, aby damě’thing uvolnili cestu a mohla projít. Jakmile prošla, válečníci i damové se rychle rozešli a provoz na ulici pokračoval, jako by se nic zvláštního nestalo.

„To jsi tak odvážný, Par’chine, nebo tak šílený?“ zeptal se Abban, když byla pryč.

„Odkdy muži poklekají před ženami?“ zeptal se vyjeveně Arlen.

„Muži si před damou’ting neklekají, ale chaffiti a chinové ano, pokud mají zdravý rozum,“ odpověděl Abban. „Těch se bojí dokonce i damové a dal’šarúmové. Říká se, že vidí do budoucnosti a vědí, kteří mužové přežijí noc a kteří zemřou.“

Arlen pokrčil rameny. „A i kdyby?“ opáčil, zřetelně nedůvěřivě. Tu první noc, kdy šel do Labyrintu, mu jedna dama’ting věštila osud, ale na tom zážitku nebylo nic, co by ho přesvědčilo, že opravdu vidí budoucnost.

„Urazit damu’ting znamená urazit osud,“ dodal Abban, jako by byl Arlen nějaký tupec.

Arlen zavrtěl hlavou. „My sami si utváříme svůj osud,“ prohlásil, „a dama’ting si klidně může vrhat kůstky a vidět ho předem.“

„Nu, nezáviděl bych ti osud, který si připravíš, jestli nějakou urazíš,“ zamumlal Abban.

Vydali se dál a brzy došli k Androvu paláci, obrovskému dómu z bílého kamene, který byl pravděpodobně starý jako město samo. Na obrovské štíhlé věže dopadalo ostré slunce a chrany malované zlatem se jasně třpytily.

Ale ještě ani nevložili nohu na palácový schod a už se na ně shora hnal nějaký dama. „Kliď se odtud, chaffite!“ řval.

„Velice lituji,“ omlouval se Abban, hluboce se poklonil a s očima sklopenýma k zemi vycouval. Arlen se ani nehnul.

„Jsem Arlen, syn Jephův, posel ze Severu, známý jako Par’chin,“ sdělil damovi krasijsky. Kopí zabodl do země, ale i když bylo zabalené, bylo jasné, co to je. „Přináším Androvi a jeho ministrům dopisy a dary,“ pokračoval a zvedl mošnu.

„Na člověka, který hovoří naším jazykem, se nacházíš v prachbídné společnosti, Seveřane,“ zavrčel dama. Pořád se ještě nevrle mračil na Abbana, který se plazil v prachu.

Arlenovi se na rty drala zlostná odpověď, ale spolkl ji.

„Par’chin potřeboval ukázat cestu,“ mumlal Abban do prachu, „chtěl jsem jen doprovodit…“

„Nedovolil jsem ti promluvit, chaffite!“ zařval dama a tvrdě kopl Abbana do boku. V Arlenovi se napjaly všechny svaly, ale varovný pohled jeho přítele ho přibil na místo.

Dama se obrátil zpátky, jako by se nic nestalo. „Převezmu tvé zprávy,“ sdělil mu.

„Vévoda z Rizonu mne žádal, abych dar pro damaji doručil osobně,“ troufl si Arlen.

„V životě nedopustím, aby nějaký chin s chaffítem vstoupili do paláce,“ vysmál se mu dama.

Ta odpověď byla zklamáním, leč nikoli nečekaným. Arlenovi se ještě nikdy nepodařilo navštívit damaji. Předal dopisy a balíčky a zamračeně sledoval, jak dama stoupá po schodech nahoru.

„Nerad ti připomínám, že jsem ti to říkal, příteli,“ ozval se Abban. „Nijak nepomohlo, že jsem šel s tebou, ale popravdě ti opakuji, že damaji by nestrpěla ve své přítomnosti žádného cizince, i kdyby to byl ten váš vévoda z Rizonu osobně. Zdvořile by ho požádali, aby posečkal, a pak by ho zapomněli na nějakém hedvábném polštáři, až by ztratil tvář.“

Arlen skřípal zuby. Napadlo ho, co asi dělal Ragen, když zavítal do Pouštního Kopí. Strpěl jeho učitel takové jednání?

„Povečeříš teď se mnou?“ zeptal se Abban. „Mám dceru, teprve patnáctiletou a krásnou. Byla by ti na Severu dobrou manželkou, a zatímco bys cestoval, starala by se ti o domov.“

Jaký domov?, napadlo Arlena a pomyslel na maličký byt plný knih v hradišti Angiers, kde nebyl už přes rok. Podíval se na Abbana. Věděl, že jeho pletichářský přítel se rozhodně víc zajímá o obchodní kontakty, které by mohl navázat, kdyby měl dceru na Severu, než o její štěstí či udržování Arlenova domova.

„Prokazuješ mi čest, příteli,“ odpověděl, „ale já se ještě k tomuto kroku nechystám.“

„Ovšem, ani jsem to nečekal,“ povzdechl si Abban. „Předpokládám, že teď půjdeš navštívit jeho?“

„Ano,“ odpověděl Arlen.

„Nestrpí mou přítomnost o nic spíš než damové,“ varoval ho Abban.

„On zná tvou cenu,“ nesouhlasil Arlen.

Abban zavrtěl hlavou. „Šarúm Ka toleruje mou maličkost jen kvůli tobě,“ odpověděl. „Od chvíle, kdy ti bylo prvně dovoleno vstoupit do Labyrintu, si žádá lekce severštiny.“

„A Abban je jediný muž v Krasii, který umí seversky,“ dodal Arlen, „a proto je pro Prvního válečníka cenný navzdory tomu, že je to chaffit.“ Abban se uklonil, ale netvářil se nijak přesvědčeně.

Zamířili na cvičiště nedaleko paláce. Centrum města bylo pro všechny kmeny neutrálním územím, kde se válečníci shromažďovali na bohoslužby a přípravu na alagai’šarak.

Bylo pozdě odpoledne a v táboře vládl čilý ruch. Arlen s Abbanem prošli dílnami zbrojím a chraničářů, jejichž řemesla se považovala za jediná hodná dal’šarúmů. Dál už byly jen volné plochy, kde velitelé řvali a muži trénovali.

Na protější straně stál palác Šarúma Ka a jeho pobočníků, kai’šarúmů. V této obrovské pyšné budově, druhé hned po nesmírném Andrově paláci, bydleli ti nejváženější, ti, kteří opakovaně prokazovali svou cenu na bitevním poli. Říkalo se, že pod palácem je obrovský harém, kde mohou předávat svou chrabrou krev budoucím pokolením.

Když se Abban belhal o své berli přes cvičiště, stíhalo ho mnoho nevrlých pohledů a tlumených nadávek, ale nikdo se jim neodvážil zastoupit cestu. Abban byl pod ochranou Šarúma Ka.

Minuli řady mužů trénujících techniky s kopím za pochodu v sevřeném útvaru a skupiny, které nacvičovaly kruté, leč účinné manévry šarusahku, krasijského pěstního zápasu. Další válečníci tu trénovali střelbu a vrhání sítí na běžící kopiníky a brousili si své umění na noční bitvu. A hluboko uprostřed toho všeho stál obrovský pavilon, kde nalezli Jardira, který zrovna s jedním pobočníkem procházel plány.

Ahmann asu Hoškamin am’Jardir byl krasijský Šarúm Ka, což byl titul, který se do thesštiny překládal jako ‚První válečník‘. Byl vysoký, měřil dobře přes šest stop, na sobě měl černý kaftan a na hlavě bílý turban. V jistém smyslu, jemuž Arlen ne zcela porozuměl, byl titul Šarúm Ka rovněž náboženský, což značil právě ten turban.

Sytě měděná pleť, oči černé stejně jako vlasy, napomádované a volně rozpuštěné. Černý, dokonale zastřižený vous byl rozčísnutý ve dví, ale jinak nebylo na Jardirovi nic zjemnělého. Pohyboval se jako šelma, rychle a sebejistě, a zpod širokých vykasaných rukávů vykukovaly tvrdé, svalnaté, křížem krážem zjizvené paže. Nebylo mu moc přes třicet.

Jeden z pavilonových strážných Arlena s Abbanem zahlédl, sklonil se k Jardirovi a pošeptal mu něco do ucha. První válečník zvedl hlavu od břidlicové tabulky popsané křídou, kterou právě studoval.

„Par’chine!“ zvolal, s úsměvem rozevřel náruč, vstal a šel jim vstříc. „Vítej zpátky v Pouštním Kopí!“ Hovořil thessky a jeho slovník i výslovnost se od Arlenovy poslední návštěvy výrazně zlepšily. Sevřel Arlena do náruče a políbil ho na tváře. „Nevěděl jsem, že ses vrátil. Dnes večer se budou alagai třást strachy!“

Když Arlen zavítal do Krasie poprvé, tak se o něj První válečník zajímal nanejvýš jako o kuriozitu, ale v Labyrintu cedili krev jeden pro druhého a to v Krasii znamená všechno.

Jardir se obrátil k Abbanovi. „Co děláš tady mezi muži, chaffite?“ zeptal se znechuceně. „Neposlal jsem pro tebe.“

„Přišel se mnou,“ sdělil mu Arlen.

„Přišel s tebou,“ odtušil významně Jardir. Abban se hluboce poklonil a odbelhal se tak rychle, jak mu to jen chromá noha dovolovala.

„Já nevím, proč se s tím chaffitem vůbec zahazuješ, Par’chine,“ odplivl si Jardir.

„Tam, odkud pocházím, se cena muže neměří jen schopností uzvednout kopí,“ odvětil Arlen.

Jardir se rozesmál. „Tam, odkud pocházíš, Par’chine, se žádná kopí nezvedají!“

„Tvá thesština se hodně zlepšila,“ poznamenal Arlen.

Jardir nevrle zamručel. „Ten váš chinský jazyk není snadný, a dvakrát tak těžký, když člověk potřebuje chaffita, aby si ho měl s kým procvičovat, když jsi pryč.“ Díval se, jak se Abban belhá pryč, a výsměšně se ušklíbl nad jeho zářivým hedvábím. „Podívej se na něj. Obléká se jako žena.“

Arlen letmo mrkl přes dvůr na ženu v černém, která nesla vodu. „Takhle oblečenou ženu jsem tu ještě neviděl,“ podotkl.

„To jen proto, že nechceš, abych ti našel ženu, jejíž závoje bys mohl zvednout,“ zazubil se Jardir.

„Pochybuju, že by damové dovolili nějaké vaší ženě, aby se provdala za china bez kmenové příslušnosti,“ namítl Arlen.

Jardir přezíravě mávl rukou. „Nesmysl,“ prohlásil. „Společně jsme krváceli v Labyrintu, bratře. Kdybych tě přijal do svého kmene, neodvážil by se protestovat ani samotný Andra!“

Arlen si tím nebyl tak jistý, ale na druhou stranu nebyl tak pošetilý, aby se s Jardirem přel. Krasijci se uměli pěkně rozzuřit, když někdo zpochybňoval jejich chvástání, a navíc to docela dobře mohla být pravda. Jardir rozhodně vypadal, že je přinejmenším roven damaji. Válečníci ho poslouchali na slovo, ba dokonce víc než damy.

Jenže Arlen nijak netoužil vstoupit ani do Jardirova, ani do žádného jiného kmene. Krasijci z něj byli nervózní: chin, který se účastní alagai’šaraku a přesto pobývá ve společnosti chaffita. Vstupem do kmene by se sice situace zklidnila, ale jak by to udělal, byl by podřízený kmenové damaji, zatažený do všech jejich krvavých kmenových šarvátek a už nikdy by nemohl město opustit.

„Myslím, že na manželku ještě nejsem připraven,“ pravil.

„Ale neotálej moc dlouho, jinak si muži budou myslet, že jsi puš’ting,“ rozchechtal se Jardir a praštil Arlena do ramene. Arlen sice přesně nevěděl, co to slovo znamená, ale stejně přikývl.

„Jak dlouho už jsi ve městě, příteli?“ zeptal se Jardir.

„Teprve pár hodin,“ odpověděl Arlen. „Právě jsem doručil zprávy do paláce.“

„A už jsi nám přišel nabídnout své kopí! U Everama,“ zavolal Jardir na své druhy, „náš Par’chin v sobě musí mít krasijskou krev!“ Muži se rozchechtali s ním.

„Pojď se mnou,“ vyzval ho Jardir, vzal ho kolem ramen a odváděl ho dál od ostatních. Arlen věděl, že Jardir už uvažuje, kam by ho v noční bitvě nejlépe umístil. „Badžinové přišli včera v noci o jámového chraničáře,“ poznamenal. „Mohl bys zaskočit místo něj.“

Jámoví chraničáři patřili v Krasii k nejvýznamnějším vojákům, chranili jámy určené k chytání jadrnců a zajišťovali, aby se chrany poté, co démoni spadnou dovnitř, aktivovaly. Byla to riskantní práce, protože když plachty používané na maskování jámy nespadly dovnitř správně a neodhalily chrany úplně, tak už máloco mohlo písečným démonům zabránit, aby vylezli a zabili chraničáře, který se snažil chrany odkrýt. Existovalo jen jedno místo s vyšší úmrtností.

„Dal bych přednost tlačné gardě,“ prohlásil Arlen.

Jardir potřásl hlavou, ale usmíval se. „Vždycky tu nejnebezpečnější práci, co?“ peskoval ho. „Kdo nám bude nosit dopisy, jestli padneš?“

I přes Jardirovu špatnou výslovnost Arlen postřehl jízlivost. Dopisy pro Jardira nic moc neznamenaly. Ostatně jen málo dal’šarúmů umělo číst.

„Dnes v noci to tak nebezpečné nebude,“ prohlásil Arlen. Už si nedokázal svůj vzrušující objev dál nechávat pro sebe; rozbalil své nové kopí a pyšně ho zvedl před Prvního válečníka.

„Královská zbraň,“ souhlasil Jardir, „ale za noci vítězí válečník, Par’chine, nikoli kopí.“ Položil Arlenovi ruku na rameno a zahleděl se mu do očí. „Nevkládej do té zbraně přehnanou víru. Už jsem viděl zkušenější válečníky, než jsi ty, kteří si pomalovali kopí, a přesto skončili špatně.“

„To jsem nedělal já,“ sdělil mu Arlen. „Našel jsem ho v troskách Anocha Slunce.“

„V rodišti Osvoboditele?“ Jardir se rozesmál. „Kadžiho kopí je mýtus, Par’chine, a to ztracené město si vzal zpět písek.“

Arlen zavrtěl hlavou. „Byl jsem tam,“ oznámil mu. „Můžu tě tam dovést.“

„Já jsem Šarúm Ka Pouštního Kopí, Par’chine,“ odpověděl Jardir. „Já nemohu jen tak nasednout na velblouda a odejet do pouště hledat město, které existuje jen ve starověkých bájích.“

„Myslím, že až padne noc, tak tě přesvědčím,“ prohlásil Arlen.

Jardir se shovívavě usmál. „Slib mi, že nebudeš tropit žádné hlouposti,“ požádal ho. „S chraněným kopím nebo bez, ty nejsi Osvoboditel. Bylo by smutné tě pohřbívat.“

„Slibuji,“ řekl Arlen.

„Tak tedy dobrá!“ Jardir ho poplácal po rameni. „Pojď, příteli, už se připozdívá. Než dnes večer nastoupíme před Šarika Horu, povečeříš se mnou v mém paláci!“

*

Pojedli pikantní pečeni, cizrnu, jako papír tenounké chlebové placky, které krasijské ženy pekly tak, že rozválely mouku s vodou na rozpálené ohlazené kameny. Arlen měl čestné místo vedle Jardira, byl obklopen kai’šarúmy a obsluhován Jardirovými manželkami. Arlen nikdy nepochopil, proč mu Jardir prokazuje takové pocty, ale po tom, jak s ním jednali v Andrově paláci, to bylo nanejvýš vítané.

Muži na něm loudili historky a hlavně volali po vyprávění o tom, jak zmrzačil Jednorukého, i když to slyšeli už mnohokrát. Vždycky chtěli příběhy o Jednorukém čili alagai ka, jak ho nazývali. Skalní démoni byli v Krasii vzácní, a když jim Arlen vyhověl, posluchači seděli a poslouchali jako uhranutí.

„Po tvé poslední návštěvě jsme postavili nový metací stroj, Par’chine,“ sdělil mu jeden kai’šarúm, když po jídle popíjeli nektar. „Dokáže prorazit kopím i pískovcové hradby. Však my ještě najdeme způsob, jak alagai ka probodnout kůži.“

Arlen se uchechtl a zavrtěl hlavou. „Obávám se, že dnes v noci Jednorukého neuvidíte,“ sdělil jim, „a už ani nikdy jindy. Uviděl slunce.“

Kai’šarúmové vyvalili oči. „Alagai ka je mrtvý?“ zeptal se jeden. „Jak jsi to dokázal?“

Arlen se usmál. „Ten příběh vám povím po dnešním vítězství,“ odpověděl a něžně pohladil kopí vedle sebe. To gesto Prvnímu válečníkovi neuniklo.

Kapitola 20

Alagai’Šarak

328 p. N.

„Velký Kadži, kopí Everamovo, dej dnes v noci sílu pažím našich válečníků a odvahu jejich srdcím, neboť se účastní tvého svatého díla.“

Arlen neklidně přešlapoval, když damaji udílela dal’šarúmům požehnání Kadžiho, prvního Osvoboditele. Na Severu by tvrzení, že Osvoboditel byl pouhý smrtelník, mohlo člověka dostat do pěstní rvačky, ale nebyl to zločin. V Krasii se takové kacířství trestalo smrtí. Kadži byl Everamův posel, který přišel sjednotit celé lidstvo proti alagai. Nazývali ho Šar’dama Ka, první válečník-kněz, a říkali, že se jednoho dne, až si lidstvo zaslouží šarak ka, první válku, vrátí, aby lidstvo sjednotil. A s tím, kdo tvrdil něco jiného, rychle a krutě skoncovali.

Arlen nebyl takový hlupák, aby nahlas zpochybňoval Kadžiho božství, ale stejně ho duchovní dráždili. Pořád jako by hledali nějakou záminku, proč se nad ním, cizincem, pohoršovat, a pohoršovat se v Krasii nad někým obvykle pro takového nezdárníka znamenalo smrt.

Ale nakolik byl Arlen v blízkosti damaji nervózní, pohled na Šarika Horu, obrovský Everamův kopulovitý chrám, ho vždycky nadchl. Šarik Hora, doslova ‚Kosti Hrdinů‘, byl ukázkou toho, co lidstvo dokáže – velikostí překonával jakoukoli stavbu, jakou kdy Arlen viděl. Vévodská knihovna v Milnu byla vedle něj maličká.

Ale Šarik Hora neimponoval jen velikostí. Byl to symbol odvahy až za hranici smrti, protože byl ozdoben vybělenými kostmi všech válečníků, kteří zemřeli v alagai’šaraku. Kosti se táhly po dřevěných pilířích a rámovaly okna. Obrovský oltář byl celý z lebek, lavice ze stehenních kostí. Kalich, z nějž věřící pili vodu, byl z lebky spočívající na dvou kostrách dlaní, nožka z předloktí a podstavec ze dvou chodidel. Každý jeden gigantický lustr tvořily tucty lebek a stovky žeber, i obrovský klenutý strop ve výšce dvě stě stop byl vykládaný lebkami předků krasijských válečníků, kteří shlíželi dolů, soudili a žádali pocty.

Arlen se jednou snažil spočítat, kolik válečníků zdobí tento chrám, ale bylo to nad jeho síly. Všechna města a vísky v These, snad dvě stě padesát tisíc duší, by nestačila ozdobit ani zlomek Šarika Hory. Krasijců bývalo kdysi nesčetně.

Teď se všichni krasijští válečníci, celkem snad čtyři tisíce, do Šarika Hory pohodlně vešli a ještě tam zůstalo volné místo. Scházeli se tam k uctění Everama dvakrát denně, za úsvitu a za soumraku, děkovali mu za jadrnce zabité předešlé noci a prosili ho, aby jim dal sílu zabít je v noci příští. A většina z nich se modlila, aby opět přišel Šar’dama Ka a začal šarak ka. Do jednoho by za ním šli až do samotného Jádra.

*

Do úkrytu, kde Arlen netrpělivě číhal na jadrnce, doléhaly výkřiky nesené pouštním větrem. Kolem něj nedočkavě přešlapovali další válečníci a vysílali modlitby k Everamovi. Všude jinde v Labyrintu už začal alagai’šarak.

Pokaždé, když mehndingský kmen umístěný na městských hradbách přetočil metací stroje a vrhl do démonských řad další balvany a obří kopí, slyšeli dunění. Něco písečné démony zasáhlo a zabilo či zranilo natolik, že se na ně vrhli jejich druhové, ale pravým smyslem tohoto útoku bylo jadrnce vydráždit, rozzuřit k šílenství. Démoni se dali vydráždit snadno, a jakmile se rozzuřili, stačilo, aby zahlédli kořist, a dali se nahánět jako ovce.

Když byli jadrnci ve varu, vnější městská brána se otevřela, čímž se narušila vnější chranová síť. Píseční a pár ohnivých démonů se vevalili dovnitř, nad nimi hladce klouzali větrní démoni. Obvykle se jich dovnitř vpustilo několik tuctů, pak se brána zavřela a síť se znovu neprostupně spojila.

Hned za bránou stála skupina válečníků, kteří bušili kopími do štítů. Tito muži, známí jako štváči, byli povětšinou staří a slabí čili postradatelní, ale jejich čest neznala hranic. S křikem a výskotem se rozptýlili do démonských řad a předem dohodnutým způsobem je rozháněli, aby je rozdělili a odlákali hlouběji do Labyrintu.

Větrné démony sráželi boly a zatíženými sítěmi pozorovatelé stojící na zdech Labyrintu. Na démony sražené na zem vybíhali z maličkých chraněných výklenků kůlaři, a než se jadrnci stačili osvobodit, nabodli je a připoutali jim hnáty k chraněným kůlům zatlučeným do země, aby se nemohli vrátit do Jádra a prchnout před jitrem.

Štváči mezitím utíkali dál a vedli písečné a tu a tam nějakého toho ohnivého démona do smrtící pasti. Démoni byli rychlejší, ale ostré zatáčky Labyrintu přece jen nedokázali zdolávat tak snadno jako muži, kteří znali každý zákrut. Když se nějaký démon dostal moc blízko ke štváčům, snažili se ho pozorovatelé zbrzdit sítěmi. Mnoho pokusů bylo úspěšných. Mnoho ne.

Arlen a ostatní z tlačné gardy napjali svaly, už slyšeli křik blížících se štváčů. „Pozor!“ křikl shora nějaký pozorovatel. „Napočítal jsem jich devět!“

Devět písečných démonů bylo hodně, obvykle se k pasti dostali tak dva či tři. Když je štváči rozháněli, snažili se jejich počet snížit tak, aby muži číhající v záloze pokud možno nečelili více než pěti. Arlen pevně sevřel chraněné kopí. Dal’šarúmům planuly oči vzrušením. Zemřít v alagai’šaraku znamenalo získat vstup do ráje.

„Světla!“ dolehlo volání shora. Když už štváči vedli démony přímo do léčky, pozorovatelé zapálili olej rozestavěný před nakloněnými zrcadly a celý prostor zaplavilo světlo.

Zaskočení jadrnci nevěděli, co se děje, vřískali a couvali. Tohle světlo jim sice nemohlo ublížit, ale vyčerpaným štváčům poskytlo čas k útěku. Ti naopak na světlo čekali a teď s jistotou danou dlouhým cvikem obíhali démonské jámy a skákali do mělkých, chraněných příkopů.

Píseční démoni se rychle vzpamatovali a hnali se dál hlava nehlava, nevšímajíce si cestiček, jimiž unikli štváči. Tři z nich vběhli rovnou na pískově zbarvené plachty, které zakrývaly dvě široké lapací jámy, a s vřískotem popadali dvacet stop hluboko dolů.

Pasti sklaply, tlačná garda zařvala, vyhrnula se z úkrytů a kopími napřaženými mezi kulatými chraněnými štíty hnala do jam zbývající jadrnce.

Arlen řevem překonal strach, nechal se strhnout nádherným krasijským šílenstvím a už se řítil s ostatními vpřed. Takhle si představoval staré válečníky: křikem potlačili pud uprchnout a zalézt a vrhali se do boje. Na chvíli zapomněl, kdo a kde je.

Ale pak jeho kopí zasáhlo písečného démona, chrany zaplály a vyslaly do netvora stříbrný blesk. Netvor zmučeně zavřískl, ale další kopí po stranách Arlena ho smetla a muži oslnění záblesky obranných štítových chran si ničeho nevšimli.

Arlenova skupina zahnala ty dva zbývající démony, kteří na ni připadli, do odkryté jámy na své straně pasti. Jámové chrany byly jednosměrné, druh známý jen v Krasii. Jadrnci mohli do kruhu vstoupit, ale už nemohli uniknout. Pod udusanou hlínou na dně jámy byly položeny kameny z lomu, které jim odřízly cestu do Jádra a uvěznily je v jámě, dokud si je nevzalo svítání.

Arlen vzhlédl a zjistil, že protější straně se nevede zdaleka tak dobře. Když plachta padala do jámy, zachytila se na kraji, roztrhla se a některé chrany zůstaly zakryté. Než stihl jámový chraničář postiženou část odkrýt, tak ti dva jadrnci, kteří do jámy spadli, vylezli trhlinou nahoru a zabili ho.

Tlačná garda na protější straně léčky propadla zmatku. Teď čelili pěti písečným démonům, přičemž neměli funkční démonskou jámu, do které by je nahnali. V té skupině bylo jen deset mužů a démoni už pronikli mezi ně a trhali je zuby drápy.

„Ustoupit do úkrytu!“ zavelel kai’šarúm na Arlenově straně.

„Do Jádra s tebou, neustoupím!“ zařval Arlen a vyrazil druhé skupině na pomoc. Když dal’šarúmové viděli takový projev odvahy u cizince, šli za ním a velitel jim řval do zad.

Arlen se ještě nakratičko zastavil, aby skopl plachtu z démonské jámy a aktivoval kruh. Ztratil tím sotva vteřinu. A vzápětí už se vrhl rovnou do té mely a chraněné kopí mu v ruce ožilo.

Prvního démona bodl do boku a tentokrát ostatním mužům neunikl magický záblesk, který se objevil, když zbraň zasáhla cíl. Smrtelně zraněný písečný démon padl na zem a v Arlenovi se vzedmula vlna divoké síly.

Koutkem oka zahlédl pohyb. S kopím napříč se na místě otočil a odrazil ostré zuby dalšího písečného démona. Obranné chrany po celé délce ratiště se aktivovaly dřív, než jadrnec stačil skousnout, takže strnul s otevřenou mordou, Arlen kopím bleskurychle zakroutil, magie vzplanula a přerazila netvorovi čelist.

Zaútočil na něj třetí démon, ale to už Arlenovi proudila v údech nezměrná síla; švihl ratištěm a koncovými chranami uťal jadrnci půlku hlavy. Jak šel jadrnec k zemi, Arlen odhodil štít, roztočil kopí v dlaních jako šroub a probodl démonovi srdce.

Arlen zařval a rozhlédl se kolem po dalším démonovi k boji, ale ostatní už byli nahnáni do jámy. Všichni muži okolo na něj nábožně zírali.

„Na co čekáme?“ zvolal a vyrazil do Labyrintu. „Máme tady další alagai!“

Za hromadného skandování „Par’chin! Par’chin,“ ho dal’šarúmové následovali.

První přišel na řadu větrný démon, který se střemhlav snesl k zemi a rozerval jednomu Arlenovu druhovi hrdlo. Než stihl vzlétnout zpátky k nebi, vrhl Arlen kopí, mihl se záblesk, jadrnci se rozprskla hlava a spadl na zem.

Arlen sebral své kopí a běžel dál. Divoká magie staré zbraně ho strhla jako legendárního berserkra. Jak se jeho tlupa hnala Labyrintem, jejich počet rostl, a zatímco Arlen zabíjel démona za démonem, další a další muži se přidávali ke skandování ‚Par’chin! Par’chin!‘

Zapomenuty byly chraněné léčky i únikové jámy. Pryč byl strach i respekt k noci. Arlen se svým kovovým kopím vypadal jako nezranitelný bohatýr a sebevědomí, které z něj čišelo, opájelo Krasijce jako droga.

*

Arlen, zardělý nadšením z vítězství, měl pocit, jako by se vyloupl z kukly, jako by se s tím starodávným kopím znovu narodil. I když běhal a bojoval celé hodiny, nebyl vůbec unavený. I když utržil mnoho škrábanců a tržných ran, nic ho nebolelo. V duchu se soustředil jen na další střet, na zabití dalšího démona. Pokaždé, když ucítil vlnu magie pronikající skrz jadrnský krunýř, bleskla mu hlavou stejná myšlenka.

Každý muž musí mít své.

Před ním se objevil Jardir a Arlen, pokrytý démonským ichorem, vysoko pozvedl kopí Prvnímu válečníkovi na pozdrav. „Šarúme Ka!“ zvolal. „Dnes v noci se žádný démon nedostane z Labyrintu živý!“

Jardir se rozesmál a v odpověď bodl kopím do vzduchu. Pak k Arlenovi přistoupil a objal ho jako bratra.

„Podcenil jsem tě, Par’chine,“ pravil. „Znovu už to neudělám.“

Arlen se usmál. „Tohle říkáš pokaždé,“ odpověděl.

Jardir ukázal bradou na dva písečné démony, které Arlen právě zabil. „Tentokrát je to jisté,“ slíbil a oplatil mu úsměv. Pak se obrátil k mužům, kteří táhli za Arlenem.

„Dal’šarúmové!“ zvolal a ukázal na mrtvé jadrnce. „Posbírejte ten hnus a vyvěste ho na vrcholky vnějších hradeb! Naše metací skupiny potřebují cvičný cíl! Ať jadrnci za hradbami vidí, jak pošetilé je napadat hradiště Krasii!“

Jásot se zvedl z řad mužů a všichni se jako o překot hrnuli splnit jeho rozkaz. Jardir se mezitím obrátil k Arlenovi. „Pozorovatelé hlásili, že u jedné východní pasti se ještě bojuje,“ sdělil mu. „Zůstal v tobě ještě nějaký bojovný duch, Par’chine?“

Arlenův úsměv byl krutost sama. „Veď mě,“ odpověděl. Rozběhli se tam a ostatní nechali jejich dílu.

Hodnou chvíli se jako o závod hnali až k nejvzdálenější straně Labyrintu. „Přímo před námi,“ zvolal Jardir, když ostře zahnuli za roh k pasti. Arlen si vůbec neuvědomil, jaké je tam ticho, hlavu měl plnou dusotu vlastních nohou a tepání vlastní krve.

Ale když zahnul za roh, vystřelila ze strany něčí noha a podrazila mu nohu. Rozplácl se na zemi, při dopadu se převalil a ještě pevně sevřel svou drahocennou zbraň, ale než se stačil zvednout, zahradili mu jedinou únikovou cestu.

Arlen se zmateně rozhlédl kolem sebe; nikde neviděl žádné známky po démonech ani boji. Nalezl past, ale ta nebyla určena jadrncům.

Kapitola 21

Pouhý chin

328 p. N.

Šarúmové se seběhli k Arlenovi a srotili se kolem něj. Jardirova elita. Arlen je všechny znal, ještě večer s nimi jedl a smál se a mnohokrát bojoval po jejich boku.

„O co jde?“ zeptal se Arlen, i když to v hloubi duše moc dobře věděl.

Přistoupil k němu Jardir. „Kadžiho kopí patří do rukou Šar’damy Ka,“ odpověděl. „To nejsi ty.“

Arlen křečovitě svíral kopí, jako by se bál, že mu odlétne z rukou. Muži, kteří ho obstoupili, byli ti samí válečníci, s nimiž před pár hodinami jedl, ale teď nebylo v jejich očích ani stopy po přátelství. Jardir ho dokonale oddělil od jeho stoupenců.

„Takhle to dopadnout nemusí,“ řekl Arlen a couval, až měl démonskou jámu, která ležela uprostřed pasti, těsně za patami. Vzdáleně zaznamenal syčení písečného démona, lapeného uvnitř.

„Můžu jich vyrobit víc,“ pokračoval. „Pro každého dal’šarúma jedno. Proto jsem za vámi přišel.“

„To si umíme udělat sami.“ Jardir se usmál; chladná rýha na zarostlé tváři. V měsíčním světle se zableskly zuby. „Ty nemůžeš být naším spasitelem. Ty jsi jen chin.“

„Já s vámi nechci bojovat,“ vyhrkl Arlen.

„Tak nebojuj, příteli,“ řekl tiše, mile Jardir. „Dej mi tu zbraň, vezmi si koně, s jitrem odejdi a už se nikdy nevracej.“

Arlen zaváhal. Nepochyboval o tom, že by krasijští chraničáři dokázali to kopí okopírovat stejně dobře jako on. Vbrzku by mohli Krasijci zvrátit běh své Svaté války. Tisíce ušetřených životů, tisíce zabitých démonů. Záleží na tom, komu by připadly zásluhy?

Jenže v sázce bylo víc než jen zásluhy. To kopí, to byl dar nikoli jen pro Krasii, ale pro všechny lidi. Podělili by se Krasijci o své znalosti s ostatními? Jestli z této situace něco zásadního plyne, tak to, že nikoli.

„Ne,“ prohlásil Arlen. „Myslím, že si ho budu muset ještě nějaký čas nechat. Nechte si ode mne jedno vyrobit, a pak půjdu. Budete mít to, co chcete, a už mě nikdy neuvidíte.“

Jardir luskl prsty a muži se srotili kolem Arlena ještě blíž.

„Prosím,“ žebronil Arlen. „Nechci nikomu ublížit.“

Jardirovi elitní válečníci se rozchechtali. Všichni by za to kopí dali život.

Ale stejně tak Arlen.

„To jadrnci jsou vaším nepřítelem!“ zařval, když se na něj vrhli. „Ne já!“ Ale ještě když protestoval, rychle se zatočil kolem dokola a přitom srazil dva hroty kopí a jednoho muže tvrdě nakopl do žeber a shodil ho na jiného. Pak se vrhl rovnou mezi ně a kopím točil jako holí; nechtěl použít hrot.

Koncem praštil jednoho válečníka do obličeje, ucítil, že praskla čelist, prodral se dál, shýbl se a kovovým ratištěm praštil jiného muže do kolena. Válečník s řevem padl k zemi a jeho kopí proťalo vzduch těsně nad Arlenem.

Ale na rozdíl od chvíle, kdy bojoval s jadrnci, mu bylo kopí v rukou těžké; nekonečná energie, která ho hnala Labyrintem, najednou vyprchala. Proti lidem to bylo jenom kopí. Arlen se o něj opřel, vyskočil a kopl jednoho muže do krku. Koncem ratiště zasáhl dalšího do břicha, muž se zlomil v pase. Hrotem sekl třetího do stehna, muž upustil zbraň a chytil se za nohu. Pak se Arlen stáhl, ale pořád se držel zády k démonské jámě, aby ho nemohli obklíčit úplně.

„Znovu jsem tě podcenil, i když jsem ti slíbil, že už to neudělám,“ poznamenal Jardir. Mávl a do houfu přibyli další válečníci.

Arlen bojoval statečně, ale výsledek byl předem jasný. Nakonec dostal ratištěm ze strany do hlavy, upadl na zem, válečníci se na něj vrhli jak divá zvěř a rány jen pršely, až nakonec pustil kopí a zakryl si hlavu rukama.

A v tu chvíli bitka rázem ustala. Arlena zvedli na nohy, a zatímco mu dva statní, svalnatí válečníci drželi ruce za zády, díval se, jak se Jardir shýbá a bere si kopí. První válečník zálibně sevřel svou kořist a zahleděl se Arlenovi do očí.

„Je mi to opravdu velmi líto, příteli,“ pravil. „Přál bych si mít jinou možnost.“

Arlen mu plivl do obličeje. „Everam vidí tvou proradnost!“ zařval.

Jardir se jen usmál a setřel si plivanec. „Ty nevyslovuj jméno Everamovo, chine. Já jsem jeho Šarúm Ka, ne ty. Beze mne Krasia padne. Kdo bude postrádat tebe, Par’chine? Ty bys nenaplnil ani jedinou slznou lahvičku.“

Podíval se na muže, kteří Arlena drželi. „Hoďte ho do jámy.“

*

Arlen se ještě ani nevzpamatoval z pádu, když se před něj zabodlo Jardirovo skvostné osobní kopí. Ještě se chvělo. Vzhlédl a ve výšce dvaceti stop uviděl Prvního válečníka. Jardir na něj shlížel z okraje jámy.

„Žil jsi se ctí, Par’chine,“ sdělil mu, „a tak můžeš i čestně zemřít. Zemři v boji a probudíš se v ráji.“

Arlen jen ztěžka zachrčel, když uviděl písečného démona na druhé straně jámy, který se zvedl, přikrčil se ke skoku, vycenil řady zubů ostrých jako břitva a ze chřtánu se vydralo temné vrčení.

Arlen se zvedl na nohy. Bolest v pohmožděných svalech ignoroval. Upřeně hleděl démonovi do očí a pomalu sáhl pro kopí. Arlenův postoj, ani výhružný, ani bázlivý, netvora zmátl; spustil se na všechny čtyři a nejistě se šoural sem a tam.

Zabít písečného démona nechraněným kopím je možné. Když jsou napadeni, vypoulí malé oči bez víček, normálně zaštítěné kostěnými hřebeny na čele. Přesný zásah do tohoto jediného zranitelného místa, pokud projde až do mozku, může netvora na místě zabít. Ale démonům se rány hojí magicky rychle a nepřesný zásah nebo tak slabý, že nepronikne dostatečně hluboko, netvora jen rozběsní. Bez štítu a v chabém světle měsíce a olejových lamp, které do jámy dopadalo shora, to bylo téměř nemožné.

Zatímco si démon lámal hlavu nad Arlenovým prapodivným chováním, začal Arlen pomalu popotahovat hrot kopí v hlíně a přímo před sebou, na nejpravděpodobnějším místě, kudy jadrnec zaútočí, vyrýval chraničářské linie. Netvor sice rychle zjistí, jak je obejít, ale Arlenovi by to mohlo získat trochu času. Tah za tahem rýsoval symboly do hlíny.

Písečný démon se stáhl ke stěně jámy, kde byly stíny nejhlubší. Hnědé šupiny splynuly s hlínou, takže byl skoro neviditelný. Ze tmy vystupovaly jen vypoulené černé oči, v nichž se odráželo sporé světlo.

Arlen předem poznal, kdy přijde útok. Jadrnec začal přešlapovat na zadních, šlachovité svaly se vlnily a boulily. Arlen se opatrně přesunul za hotové chrany a uhnul očima, jako by se vzdával.

Vrčení přešlo v řev a jadrnec se na něj vrhl; více než sto liber spárů, tesáků a svalů chráněných tuhým krunýřem. Arlen vyčkal, až démon narazí na chrany, a jakmile se zableskly, tvrdě bodl do nekrytého oka. Jadrncova hybnost ještě přidala ráně na síle.

Krasijci, kteří to shora sledovali, propukli v jásot.

Arlen cítil, že se kopí zabodlo, ale než stačilo proniknout dost hluboko, tak se zableskla magie chran a odhodila netvora naříkajícího bolestí zpátky na druhou stranu jámy. Arlen letmo mrkl na kopí a zjistil, že se mu ulomil hrot. Trčel démonovi z oka a třpytil se v měsíčním světle. Ale netvor setřásl bolest a zase se vzchopil. Promnul si pařátem zasaženou část hlavy, hrot se uvolnil a vypadl. I krvácení už ustalo.

Jadrnec zavrčel a po břiše, po dně jámy se plížil zpátky k němu. Arlen ho nechal být a rychle dodělával svůj půlkruh. Démon znovu udeřil, narychlo vyrobené chrany znovu vzplanuly a zadržely ho. Arlen znovu bodl, tentokrát se pokusil vrazit zlomený konec kopí netvorovi do chřtánu, do zranitelnější, měkké části hrdla. Ale jadrnec byl příliš rychlý a chytil kopí do zubů, takže když ho magie znovu odhodila, vytrhl ho Arlenovi z ruky.

„Temnoto,“ zaklel Arlen, jeho kruh měl do úplnosti daleko a bez kopí neměl šanci ho dokončit.

Písečný démon se teprve vzpamatovával a naprosto nečekal, že Arlen přeskočí chrany a vrhne se na něj. Diváci nahoře zařvali.

Jadrnec drápal a kousal, ale Arlen byl rychlejší; dostal se za něj, zahákl se rukama za jeho přední hnáty a prsty si semkl za jeho hlavou. Pak se narovnal a zvedl démona ze země.

Arlen byl větší a těžší než písečný démon, ale na šlachovitou sílu netvora, který sebou urputně mlátil, nestačil. Démonské svaly byly jako provazy, které se používají v milnských lomech, a navíc měl Arlen strach, že mu netvor zadními pařáty rozerve nohy na cáry, a tak se zatočil a praštil s ním o stěnu jámy. A než se netvor stihl vzpamatovat, Arlen ucouvl a praštil s ním znovu. Jenže netvor byl silný, vzpouzel se a Arlen cítil, že už ho dlouho neudrží, a tak s ním vší svou silou a váhou mrštil na své chrany. Jámu osvětlila magie, náraz démonem otřásl, Arlen popadl kopí a jako šipka se vrhl zpátky za chrany dřív, než se netvor stihne vzpamatovat.

Rozzuřený démon dorážel na chrany znovu a znovu, ale Arlen mezitím rychle dodělal nouzový půlkruh, uzavřený stěnou jámy za zády. V síti byly díry, ale Arlen doufal, že jsou tak malé, že je démon nenajde a neprorazí skrz.

Ale jeho naděje se vzápětí rozplynuly; jadrnec vyskočil na stěnu jámy, zaryl pařáty do hlíny a už se po stěně sunul k Arlenovi a cenil uslintané tesáky.

Arlenovo kvapné dílo bylo slabé a mělo nízký ochranný dosah, ne o moc výš, než kam démon dokázal vyskočit. Nebude trvat dlouho a jadrnec si uvědomí, že by mohl přelézt horem.

Arlen se v duchu obrnil, zvedl nohu nad chranu u stěny a přerušil tak její magii. Držel chodidlo asi palec nad zemí tak, aby kresbu nerozmazal. Počkal, až démon skočí, a v tu chvíli ucouvl a chranu odkryl.

Síť se znovu aktivovala přesně v okamžiku, kdy démon letěl nad chranou, a rozsekla jadrnce vejpůl. Půlka netvora spadla do kruhu k Arlenovi. Zadek dopadl ven, jen to zadunělo.

Ale i ta přední půlka jadrnce sekala po Arlenovi zuby a drápy. Arlen se po čtyřech hrabal pryč a odrážel tu půlku kopím, až nakonec přelezl chrany a nechal torzo písečného démona uvězněné v půlkruhu. Ještě se svíjelo a do hlíny vytékal černý ichor.

Vzhlédl a zjistil, že na něj Krasijci zírají s otevřenými ústy. Zachmuřil se a přelomil kopí o koleno. Inspirován démonem, zabodl zlomený konec do měkké hlíny, vysoko do stěny jámy. Přitahoval se, až se mu svaly boulily, a když se vytáhl o kus výš, vymrštil nahoru druhou ruku a zarazil ulomenou hlavici kopí ještě výš.

A tak Arlen vyručkoval celých dvacet stop po stěně nahoru. Tomu, co nechává za sebou či co ho čeká nahoře, nevěnoval jedinou myšlenku. Soustředil se jen na okamžitý cíl a ignoroval palčivou bolest ve svalech napjatých k prasknutí.

Když vylezl na okraj jámy, vyjevení Krasijci ucouvli. Mnozí vzývali Everama a dotýkali se svých čel a srdcí, jiní kreslili do vzduchu chrany, aby se před Arlenem ochránili, jako by to byl démon sám.

Údy se Arlenovi třásly jako huspenina, když se ztěžka zvedal na nohy, a jako v mrákotách se zadíval na Prvního válečníka. „Chceš-li mou smrt,“ zachrčel, „budeš si mne muset zabít sám. V Labyrintu už nezbyli žádní jadrnci, kteří by tu práci udělali za tebe.“

Jardir popošel o krok blíž, ale ozvalo se nesouhlasné mumlání některých vojáků a Jardir zaváhal. Arlen prokázal, že je válečník. Zabít ho teď by nebylo čestné.

Na to Arlen spoléhal, ale než měli muži čas to promyslet, Jardir po něm skočil a ratištěm chraněného kopí ho praštil do spánku.

Arlen upadl na zem. V hlavě mu hučelo a svět se s ním točil, ale odplivl si, vzepřel se na rukách a pokusil se vstát. Vzhlédl, uviděl, že se Jardir znovu rozmachuje, ucítil, že ho kovové kopí zasáhlo do obličeje, a víc už nevěděl.

Kapitola 22

Hrát po vískách

329 p. N.

Rojer za chůze tančil a kolem hlavy mu vířily čtyři veselé, barevně pomalované dřevěné koule. Žonglování na místě bylo pořád nad jeho síly, jenže Rojer Půlručka už si získal pověst, kterou bylo zapotřebí udržovat, a tak se naučil lstivě obcházet vlastní meze a pohybovat se s plynulou grácií tak, aby měl chromou ruku pořád v pozici, kdy mohl chytat a házet.

I ve čtrnácti byl malý, sotva přes pět stop, vlasy jako mrkev, zelené oči a kulatý obličej, hezký a pihovatý. Skláněl se, natahoval a otáčel kolem dokola a nohy se pohybovaly do rytmu s koulemi. Měkké, potrhané boty pokryl prach z cest, kolem něj se vznášela prašná oblaka, každý nádech měl příchuť suché špíny.

„Stojí to vůbec za to, když nedokážeš chvíli postát?“ vyjel na něj podrážděně Arrick. „Vypadáš jako amatér a tvé publikum nemá zájem dýchat prach o nic víc než já.“

„Já přece nebudu žonglovat na cestě,“ namítl Rojer.

„Ve vískách se ti to stát může,“ odsekl Arrick, „tam žádné dřevěné chodníky nejsou.“

Rojer minul jednu kouli a zatímco se to horečnatě snažil srovnat, Arrick stál a čekal. Nakonec chlapec zase nad koulemi získal kontrolu, ale Arrick stejně znechuceně zamlaskal.

„A co dělají, aby se démoni nedostali za hradby, když nemají chodníky?“ zeptal se Rojer.

„Nemají hradby,“ odtušil Arrick. „Udržování sítě i kolem té nejmenší vísky by vyžadovalo tucet chraničářů. A taková vesnice se může považovat za šťastnou, když má dva a nějakého toho učedníka k tomu.“

Rojer polkl, aby se zbavil pachuti žluči v ústech. Najednou se mu udělalo mdlo. V hlavě burácel řev starý přes deset let. Klopýtl, upadl na záda a koule se na něj sesypaly. Vztekle praštil zmrzačenou rukou do prachu.

„Bude lepší, když necháš žonglování na mně a soustředíš se na něco jiného,“ prohlásil Arrick. „Kdybys věnoval polovinu času zpěvu místo žonglování, snad bys dokázal udržet i tři tóny, než ti začne přeskakovat hlas.“

„Pořád říkáš: ‚Žonglér, který neumí žonglovat, není žádný žonglér‘,“ namítl Rojer.

„To je fuk, co říkám!“ odsekl Arrick. „Myslíš si snad, že nějaký zatracený Jasin Zlatohlásek žongluje? Ty máš talent. Jakmile si uděláš jméno, budeš mít učedníky, kteří budou žonglovat za tebe.“

„Proč bych měl chtít, aby někdo prováděl moje kejkle za mě?“ podivil se Rojer, posbíral koule a nastrkal si je do měšce u pasu. Přitom pohladil uklidňující talisman, bezpečně zastrčený v tajné kapse, a nasál z něj sílu.

„Protože v malicherných kejklích prachy nejsou, chlapče,“ sdělil mu Arrick a nasál ze svého všudypřítomného vinného měchu. „Žongléři vydělávají floky. Udělej si jméno a budeš vydělávat hebké milnské zlaťáky, jako jsem vydělával já.“ Znovu si přihnul, tentokrát řádněji. „Jenže aby sis udělal jméno, tak musíš hrát po vískách.“

„Zlatohlásek nikdy po vískách nehrál,“ namítl Rojer.

„Přesně o tom mluvím!“ zařval Arrick a divoce zašermoval rukama. „Jeho strýc možná tahá za provázky v Angiers, ale ve vískách žádný vliv nemá. Až si uděláš jméno, tak ho pohřbíme!“

„Ten se nemůže s Libohlasem a Půlručkou vůbec srovnávat,“ vyhrkl rychle Rojer. Svého mistra obezřetně jmenoval na prvním místě, i když na angierských ulicích se o nich poslední dobou mluvilo naopak.

„Ano!“ zvolal Arrick, cvakl podpatky a svižně zastepoval.

Rojer zažehnal Arrickovo podráždění včas. V posledních letech podléhal jeho mistr záchvatům vzteku čím dál snadněji, a čím víc Rojerova hvězda stoupala a jeho zapadala, tím víc pil. Jeho písně už dávno nebyly tak libé a on to věděl.

„Jak je to ještě daleko Cvrčkovy Strouhy?“ zeptal se Rojer.

„Měli bychom tam být zítra do oběda,“ odpověděl Arrick.

„Myslel jsem si, že vísky jsou jen den daleko od sebe,“ podivil se Rojer.

Arrick nevrle zamručel. „Vévodský dekret stanovil, že vesnice nesmí stát od sebe dál, než za den ujede muž na dobrém koni,“ odtušil.

„O hodný kus dál, než dojdeš pěšky.“

Rojerovy naděje se rozplynuly. Arrick opravdu hodlal strávit noc na cestě, kde mezi nimi a jadrnci nebude nic víc než Geralův starý cestovní kruh, který nevytáhli deset let.

Jenže v Angiers už pro ně nebylo zcela bezpečno. Čím víc rostla jejich popularita, tím víc rostl zvláštní zájem mistra Jasina házet jim klacky pod nohy. Loni zlomili jeho učedníci Arrickovi ruku a nejednou jim po velkém představení ukradli výtěžek. Díky tomu a díky Arrickovu pití a děvkaření jim v měšci zřídkakdy mohly cvakat dva floky o sebe. Možná jim vísky opravdu nabídnou víc štěstí.

Udělat si jméno ve vesnicích je pro žongléry zkouškou zralosti a zpoza angierských hradeb to vypadalo jako velkolepé dobrodružství. Teď se Rojer podíval na oblohu a ztěžka polkl.

*

Rojer seděl na kameni a přišíval si na plášť další barevnou záplatu. Stejně jako všechny ostatní šaty, i původní plášť byl dávno obnošený a vyspravovaný tolikrát, že zůstaly jen záplaty.

„Až budeš hotov, chlapče, tak polož kruh,“ nařídil mu Arrick. Trochu vrávoral. Vinný měch byl skoro prázdný. Rojer se podíval na zapadající slunce, leknutím sebou trhnul a rychle utíkal pro kruh.

Kruh byl malý, jen deset stop v průměru. Právě tak velký, aby si tam mohli lehnout dva lidé s ohněm uprostřed. Rojer zarazil doprostřed tábora kolík, zahákl si o něj pětistopou šňůru a s její pomocí narýsoval do hlíny přesný kruh. Po obvodu položil cestovní kruh a pomocí rovného klacku chraněné destičky patřičně vyrovnal, jenže to nebyl žádný chraničář, takže nemohl mít jistotu, že to udělal správně.

Když byl hotový, připotácel se k němu Arrick, aby jeho dílo zkontroloval.

„Vypadá to dobře,“ zablábolil, ale sotva o kruh zavadil pohledem. Rojera zamrazilo v zádech a ještě jednou všechno obešel, aby měl jistotu, a pak ještě potřetí, aby měl absolutní jistotu. Přesto nebyl nijak klidný, když rozdělával oheň a připravoval večeři, zatímco slunce klesalo níž a níž.

Rojer nikdy žádného démona pořádně neviděl. Rozhodně ne tak, aby si na něj jasně pamatoval. Ten pařát, který prorazil rodičům dveře, se mu sice navždy vryl do paměti, ale to ostatní, i ten jadrnec, který ho zmrzačil, to byla jen mlha kouře, tesáků a rohů.

Krev mu tuhla v žilách, když začal les vrhat na cestu dlouhé stíny. Zanedlouho povstal ze země kousek od ohně přízračný obrys, ne větší než průměrný muž. Lesní démon; na šlachovitých svalech se napínala sukovitá, korovitá kůže. Netvor uviděl jejich oheň, zahřímal, pohodil rohatou hlavou, vycenil řady ostrých zubů a protáhl si pařáty, aby si je rozcvičil k jatkám. Na okraji světla z ohně se mihotaly další obrysy a pomalu je obkličovaly.

Rojer střelil pohledem po Arrickovi, který pilně nasával z vinného měchu. Doufal, že jeho pán, který v cestovním kruhu už spal, bude klidný, ale strach v Arrickových očích vypovídal o něčem jiném. Rojer třesoucí se rukou sáhl do tajné kapsy, vytáhl svůj talisman a pevně ho sevřel.

Lesní démon sklonil rohy a zaútočil a Rojerovi cosi vytanulo na paměti, jakási vzpomínka, dávno potlačená. Najednou mu byly tři roky a přes mámino rameno se díval, jak se blíží smrt.

A v tom okamžiku se všechno vrátilo. Táta, jak bere pohrabáč a s Geralem brání dům, aby získal mámě a Arrickovi čas utéct s Rojerem pryč. Arrick, jak je odstrkuje a prchá do úkrytu. Tesáky, které mu uhryzly prsty. Máma, která se obětovala.

Miluji tě!

Rojer sevřel talisman a ucítil, že se kolem něj vznáší matčin duch, hmatatelný skoro jako fyzická bytost. Věřil, že jestli se na ně jadrnci vrhnou, tak ho její duch ochrání spíš než chrany.

Démon udeřil. Magie zablýskla a Rojer s Arrickem vyskočili. Nakratičko se ve vzduchu zaleskla Geralova pavučina, jako by ji vyleptal stříbrný oheň, a odhodila omráčeného jadrnce pryč.

Úleva neměla dlouhého trvání. Světlo a hluk přitáhly pozornost dalších lesních démonů a ti teď jeden po druhém zkoušeli síť ze všech stran.

Ale Geralovy lakované chrany držely. Odrážely démony jednoho po druhém i po skupinkách, takže nakonec jen zhrzeně kroužili kolem a marně hledali slabá místa.

Ale i když jadrnci útočili dál a dál, Rojer byl duchem jinde. Znovu a znovu viděl umírat rodiče, viděl, jak táta hoří, viděl, jak máma ještě stihla utopit ohnivého démona, než vrazila Rojera do skrýše. A znovu a znovu viděl, jak je Arrick odstrkuje stranou.

To Arrick zabil jeho mámu. Zrovna tak jistě, jako by to udělal vlastníma rukama. Rojer zvedl talisman ke rtům a políbil rusé vlasy.

„Copak to máš?“ zeptal se Arrick něžně, když se vyjasnilo, že démoni se skrz neprolomí.

Kdykoli jindy by Rojer zpanikařil, že je jeho talisman odhalen, ale teď byl duchem jinde; objevoval hrůzný sen a zoufale se snažil přijít na to, co to znamená. Arrick mu byl přes deset let jako otec. Mohou být tyhle vzpomínky skutečné?

Rozevřel dlaň a ukázal Arrickovi maličkou dřevěnou panenku se zářivě rusými vlasy. „Máma,“ řekl.

Arrick se smutně zadíval na panenku a něco v jeho výrazu řeklo Rojerovi všechno, co potřeboval vědět. Jeho vzpomínky byly pravdivé. Zlostná slova se drala Rojerovi na rty a tělo se napjalo, chtělo se na mistra vrhnout, vyhodit ho z kruhu a nechat jadrncům napospas.

Arrick sklopil oči, odkašlal si a začal zpívat. Hlas zničený léty chlastu získal něco ze staré svěžesti, když zpíval tichou ukolébavku, která povzbudila Rojerovu paměť stejně jako předtím pohled na lesního démona. Najednou si vzpomněl, jak ho Arrick choval v náručí, zrovna ve stejném kruhu, v němž seděli teď, zpíval mu tutéž ukolébavku a za nimi hořel Říční Most.

Stejně jako talisman i píseň se sama ovíjela kolem Rojera a připomněla mu, jak bezpečně se díky ní té noci cítil. Arrick byl zbabělec, to byla pravda, ale ctil Kallyino přání a postaral se o něj, i když ho to stálo místo u vévody a zničilo mu to kariéru.

Rojer zastrčil talisman zpátky do tajné kapsy a zahleděl se do tmy. V hlavě se vynořovaly obrazy staré deset let a on se jim zoufale snažil porozumět.

Nakonec se Arrickův zpěv vytratil do ticha, Rojer se vymanil z rozjímání a přinesl nádobí. V malém kotlíku si opekli klobásy a rajčata a snědli je s tvrdým, okoralým chlebem. Po večeři cvičili. Rojer vytáhl housle a Arrick svlažil rty posledními kapkami z vinného měchu. Stoupli si proti sobě a usilovně se snažili nevnímat jadrnce obcházející kolem kruhu.

Rojer začal hrát, a jakmile se svět smrskl na chvění strun, všechny pochybnosti a strachy se rozplynuly. Polaskal se s melodií, a když byl připraven, kývl a Arrick se k němu přidal tichým pobrukováním; se zpěvem čekal na další pokyn. Zapadli do příjemného souznění vybroušeného léty praxe a vystupování a nějakou dobu takhle muzicírovali.

O hodnou chvíli později se Arrick najednou odmlčel a rozhlédl se kolem sebe.

„Co je?“ zeptal se Rojer.

„Myslím, že od chvíle, kdy jsme začali, neudeřil na chrany jediný démon,“ poznamenal Arrick.

Rojer přestal hrát a zadíval se do tmy. Je to pravda, uvědomil si a podivil se, že si toho nevšiml dřív. Lesní démoni se nehybně krčili kolem kruhu, ale jakmile se Rojer zadíval jednomu do očí, netvor po něm skočil.

Rojer zaječel a ucouvl. Jadrnec narazil do chran a byl odražen. Všude kolem vzplanula magie; i ostatní netvoři se probrali z omámení a zaútočili.

„To bylo tou hudbou!“ vyhrkl Arrick. „To ta hudba je držela v klidu!“

Když Arrick uviděl Rojerův nechápavý výraz, odkašlal si a začal zpívat.

Jeho silný hlas se nesl daleko po cestě a svým nádherným zvukem přehlušil i řev démonů, ale aby udržel démony na uzdě, na to nestačil. Naopak, démoni vřískali čím dál hlasitěji a sekali pařáty po bariéře, jako by ho chtěli umlčet.

Arrick svraštil husté obočí a změnil nápěv, teď zpíval tu poslední píseň, kterou s Rojerem nacvičovali, ale jadrnci doráželi na chrany pořád. Rojera sevřel strach. Co když démoni najdou v chranách slabá místa jako tehdy…

„Hraj, chlapče!“ zvolal Arrick. Rojer se nechápavě podíval na housle a smyčec, které pořád ještě držel v rukou. „Hraj, hlupáku!“ nařídil mu Arrick.

Ale chromá ruka se Rojerovi tak třásla, že smyčec vyloudil jen pronikavý skřípot, jako když se nehtem přejede po břidlicové tabulce. Jadrnci zavřískli a o krok ustoupili. Povzbuzený Rojer loudil z houslí další skřípavé, falešné tóny a zaháněl démony dál a dál. Vyli a pařáty se chytali za hlavu, jako by je to bolelo.

Ale neutekli, jen pomalu couvali od kruhu, až našli snesitelnou vzdálenost. Tam se zastavili, čekali a černé oči se ve světle ohně ostře leskly.

Ten pohled mrazil Rojera do hloubi duše. Oni vědí, že nemůže hrát věčně.

*

Arrick nijak nepřeháněl, když tvrdil, že ve vesnicích se k nim budou chovat jako k hrdinům. Ve Cvrčkově Strouze žádné vlastní žongléry neměli a mnozí si na Arricka pamatovali z dob před deseti lety, kdy býval vévodským heroldem.

Byla tam malá formanka pro honáky dobytka a sedláky projíždějící do a ze Zálesí a Ovčácké Doliny, kde je uvítali a vzali zdarma na byt a stravu. Na jejich představení se přišla podívat celá vesnice a lidi vypili dost piva, aby se to hostinskému bohatě vyplatilo. Všechno šlo jako na drátkách, dokud nepřišel čas poslat klobouk.

*

„Kukuřičná palice!“ křičel Arrick a třásl s ní Rojerovi pod nosem. „Co s ní asi tak budeme dělat?“

„Vždycky ji můžeme sníst,“ navrhl Rojer. Mistr si ho zlověstně změřil pohledem a kráčel dál.

Rojerovi se ve Cvrčkově Strouze líbilo. Lidé byli prostí a dobrosrdeční a uměli se radovat ze života. V Angiers se davy tlačily až na něj, aby lidi slyšeli jeho housle, a diváci pokyvovali a tleskali, ale někoho tak náchylného pustit se do tance jako Strouhany v životě neviděl. Ještě ani pořádně nevytáhl housle z pouzdra a už couvali, aby si udělali místo, a zakrátko vířili, točili se a bouřlivě se smáli. Dočista jeho hudbě propadli a táhli za ní, kamkoli je vedla.

Při Arrickových truchlivých baladách beze studu plakali a při jejich košilatých vtipech a pantomimách se váleli smíchy. Tohle bylo podle Rojerova mínění nejvíc, co si člověk mohl od publika přát.

Když výstup skončil, nastalo ohlušující skandování ‚Libohlas a Půlručka‘. Zahrnuli je nabídkami na ubytování a vína i jídla byl nadbytek. Rojera stáhla dvojice strouhanských dívek s havraníma očima za stoh slámy, kde se líbali, až se mu z toho hlava točila.

Arrick nebyl tak nadšený.

„Jak jsem jen mohl zapomenout, jak to chodí?“ lamentoval.

Měl samozřejmě na mysli klobouk na vybírání peněz. Ve vískách žádné peníze nebyly nebo jen poskrovnu. Co tam bylo, šlo na nezbytné potřeby: osivo, nářadí a chranové kůly. Na dně klobouku se choulily dva dřevěné floky, ale to nestačilo ani na víno, které Arrick vypil po cestě z Angiers. Povětšinou platili Strouhané zrním a tu a tam někdo přihodil pytlík soli nebo koření.

„Výměnný obchod!“ Arrick to vyplivl jako nadávku. „Žádný obchodník s vínem v Angiers si přece nenechá zaplatit bušlem ječmene!“

Strouhané neplatili jen zrním. Dávali nasolené maso a čerstvý chléb, roh husté smetany či košík ovoce. Teplé prošívané deky. Nové příštipky na boty. Vděčně nabízeli cokoli dobrého nebo užitečného. Tak dobře si Rojer nejedl od vévodského paláce a zaboha nedokázal pochopit, proč je mistr tak rozladěn. K čemu jsou peníze, když ne na právě ty věci, které Strouhané dávali v hojném množství?

„Aspoň že měli víno,“ brblal Arrick. Rojer nervózně pokukoval po měchu, z nějž si mistr přihýbal; věděl, že to Arrickovu rozladěnost jen znásobí, ale nic neříkal. Sebevíc vína nemohlo Arricka rozladit tak jako připomínka, aby tolik nepil.

„Mně se tam líbilo,“ odvážil se Rojer. „škoda, že jsme tam nemohli zůstat déle.“

„Co ty víš?“ vyjel na něj Arrick. „Ty jsi jen hloupý kluk.“ Útrpně zasténal. „V Zálesí to nebude lepší,“ lamentoval a zahleděl se před sebe na cestu, „a v té zaprděné Ovčácké Dolině to bude úplně nejhorší! Že já jsem si ten pitomý kruh vůbec nechával!“

Kopal do drahocenných destiček cestovního kruhu, až rozkopal chrany hlava nehlava, ale zjevně si toho nevšiml nebo mu to bylo jedno; dál opile vrávoral kolem ohně.

Rojer vyjekl. Slunce bude za pár okamžiků pryč, ale nic neřekl, jen se vrhl k poškozenému místu, horečnatě napravoval škody a bojácně se díval na obzor.

Stihl to jen taktak. Ještě uhlazoval lano a jadrnci už povstávali. Ucouvl před prvním, který po něm skočil, a polekaně vykřikl, když chrany vzplanuly.

„Do Jádra s tebou!“ zařval opilý žonglér, když se démon na něj vrhl, vzpurně zvedl bradu a rozchechtal se, když se jadrnec rozmázl o chranovou síť.

„Mistře, prosím,“ žebronil Rojer, vzal Arricka za loket a táhl ho doprostřed kruhu.

„Ale, tak Půlručka ví najednou všechno nejlíp, co?“ zavrčel Arrick, vytrhl se mu a málem přitom upadl. „Ubohý opilý Libohlas neví, že se má držet od jadrnských spárů dál!“

„Tak to není,“ bránil se Rojer.

„Tak jak to je?“ vyjel na něj Arrick. „Teď si myslíš, že by z tebe beze mě něco bylo, když tě davy tak nadšeně vyvolávaj, co?“

„Ne,“ řekl Rojer.

„A to máš sakra pravdu,“ zamumlal Arrick, znovu si přihnul z měchu a odklopýtal.

Rojerovi se sevřelo hrdlo a vytáhl z tajné kapsy talisman. Palcem mnul hladké dřevo a hedvábné vlasy a snažil se z něj načerpat sílu.

„Správně, jen si volej mámu!“ zařval Arrick, obrátil se k němu a ukázal na maličkou panenku. „Zapomeň, kdo tě vychoval, kdo tě naučil všechno, co umíš! Já jsem se kvůli tobě vzdal svého života!“

Rojer pevně svíral talisman, cítil matčinu přítomnost, slyšel její poslední slova. Znovu myslel na to, jak ji Arrick srazil na zem, a v krku se mu udělal zlostný knedlík. „Ne,“ prohlásil. „Ty jsi ten jediný, který to neudělal.“

Arrick se zakabonil a vrhl se na něj. Rojer couval, ale kruh byl malý a nebylo kam jít. Kolem kruhu hladově obcházeli démoni.

„Dej to sem,“ zařval vztekle Arrick a hmátl Rojerovi po rukou.

„To je moje!“ vykřikl Rojer. Chvíli se rvali, ale Arrick byl větší a silnější a měl dvě zdravé ruce. Nakonec Rojerovi talisman vytrhl a hodil ho do ohně.

„Ne!“ zaječel Rojer a vrhl se k plamenům, ale už bylo pozdě. Červené vlasy se okamžitě vzňaly, a než stačil najít větvičku, aby talisman vyšťouchl ven, chytlo i dřevo. Rojer klečel v prachu a ohromeně se díval, jak talisman hoří. Ruce se mu třásly.

Arrick si ho nevšímal a klopýtal k lesnímu démonovi, který dřepěl na kraji kruhu a sekal pařáty po chranách. „To ty můžeš za to, co se ze mě stalo!“ krákoral. „Ty můžeš za to, že mám na krku nevděčného kluka a přišel jsem o práci! Ty!“

Jadrnec na něj zavřískl a vycenil řady zubů ostrých jako břitva. Arrick na něj taky zařval a praštil ho vinným měchem přes hlavu. Měch praskl a oba je postříkalo krvavě rudé víno a zasypaly kousky hnědé kůže.

„Moje víno!“ zaječel Arrick a najednou mu došlo, co udělal. Chtěl přeskočit chrany, jako by tím nějak mohl odčinit škody.

„Ne, mistře!“ vykřikl Rojer. Střemhlav se k nim vrhl, zdravou rukou chytil Arricka za culík a zároveň mu zezadu podrazil nohy. Arrick odletěl od chran a ztěžka přistál na svém učedníkovi.

„Dej ty svoje pracky ode mě pryč!“ zařval Arrick. Ani si neuvědomil, že mu Rojer právě zachránil život. Rojer se ještě ani nestihl sebrat ze země, když ho mistr popadl za košili a vyhodil ho z kruhu.

Na okamžik strnuli lidé i jadrnci. Arrickovi teprve začínalo svítat, jaké zrůdnosti se právě dopustil, když jeden lesní démon vítězoslavně zařval, odrazil se a skočil na chlapce.

Rojer zaječel a ucouvl. Neměl šanci dostat se zpátky přes chrany včas. Zvedl ruce v chabém pokusu netvora odrazit, ale než stačil jadrnec zatnout spáry, ozval se výkřik. Arrick se na démona vrhl a odkopl ho stranou.

„Zpátky do kruhu!“ ječel Arrick. Démon zaburácel a praštil ho, až vyletěl do vzduchu. Když dopadl na zem, nadskočil, bezvládná ruka se zachytila o provaz cestovního kruhu, strhla ho a pečlivě srovnané destičky se rozletěly.

K průlomu se jako o závod začali sbíhat jadrnci z celé mýtiny. Rojer pochopil, že oba zemřou. První démon se na něj chtěl vrhnout znovu, ale Arrick po něm hmátl a odvrátil ho.

„Housle!“ zařval. „Ty je dokážeš zahnat!“ V okamžiku, kdy ta slova opustila jeho rty, zaryly se mu jadrncovy drápy hluboko do hrudi a Arrick vyplivl velkou krvavou bublinu.

„Mistře!“ zaječel Rojer a nevěřícně střelil pohledem po houslích.

„Zachraň se!“ zasípal ještě Arrick, a pak mu démon rozerval hrdlo.

*

Než jitro zahnalo démony zpátky do Jádra, měl Rojer prsty zdravé ruky pořezané do krve. Jen s největším vypětím je dokázal narovnat a housle pustit.

Hrál celou dlouhou noc; když oheň dohořel, bázlivě se krčil ve tmě a vysílal do vzduchu drásavé falešné tóny, aby udržel na uzdě jadrnce číhající kolem pod pláštěm noci.

Nebyla to žádná krása, žádná melodie, do které by se mohl ponořit, jen skřípání a vrzání, nic co by odvrátilo myšlenky od okolní hrůzy. Ale když teď viděl rozházené krvavé cáry těla a šatů, všechno, co zbylo po jeho mistrovi, dolehl na něj nový děs a Rojer klesl na kolena a zvracel.

Když ulevil žaludku, zahleděl se na své křečovitě zkroucené, zkrvavené ruce a zatoužil, aby se mu přestaly třást. Byl celý rozpálený, ale přitom z obličeje všechna krev vyprchala a na tvářích ho chladil ranní vánek. Žaludek se mu pořád zvedal, ale už v něm nezbylo nic, co by zvrátil. Strakatým rukávem si otřel ústa, sebral síly a vstal.

Chtěl posbírat Arrickovy ostatky a pohřbít je, ale zbylo toho po něm jen málo. Chumáč vlasů. Bota, roztržená, aby se dalo vyžrat, co bylo vevnitř. Krev. Jadrnci neopovrhli ani kostmi a vnitřnostmi. Hodovali jako šílení.

Pastýři učili, že jadrnci sežerou svým obětem tělo i duši, ale Arrick vždycky říkával, že duchovní jsou ještě větší lháři než žongléři, a že jeho mistr sám uměl spřádat lži jako věže. Rojer si vzpomněl na svůj talisman a pocit, že mu přináší matčinu duši. Jak by mohl vnímat matčinu duši, kdyby ji pozřeli?

Podíval se na chladný popel v ohništi. Maličká panenka tam ještě byla, ohořelá, zčernalá a popraskaná. V ruce se mu rozpadla. Nedaleko se v prachu válely zbytky Arrickova copu. Rojer ty vlasy vzal, už víc šedivé než zlaté, a strčil si je do kapsy.

Udělá si nový talisman.

*

K Rojerově velké úlevě se Zálesí objevilo na dohled hodně před soumrakem. Nevěřil, že by měl sílu přečkat venku další noc.

Původně pomýšlel na to, že se vrátí zpět do Cvrčkovy Strouhy a uprosí nějakého posla, aby ho vzal zpátky do Angiers, ale to by znamenalo vysvětlovat, co se stalo, a na to teď Rojer neměl sílu. A kromě toho – co by ho v Angiers čekalo? Bez koncese hrát nemůže a všechny, u kterých by mohl dokončit učednická léta, si Arrick znepřátelil. Bude lepší zůstat někde, kde lišky dávají dobrou noc, kde ho nikdo nezná a kam cech nedosáhne.

Stejně jako ve Cvrčkově Strouze bylo i v Zálesí plno dobrých, poctivých lidí, kteří vítali žongléra s otevřenou náručí a s takovým nadšením, že je ani nenapadlo koumat nad tím, jaká štěstěna ho přivedla do jejich vesnice.

Rojer přijímal jejich pohostinnost s povděkem. Cítil se jako podvodník, když jim tvrdil, že je žonglérem, zatímco byl jen učedníkem bez koncese, ale pochyboval, že by se tím Zálesňané nějak zabývali, kdyby to věděli. Odmítli by snad tančit při jeho houslích nebo by se méně smáli jeho pantomimám?

Ale barevných koulí z pytle zázraků se Rojer ani nedotkl a ze zpívání se vymluvil. Místo toho metal salta a hvězdy a chodil po rukou a celkově využíval všeho, co našel ve svém repertoáru a čím mohl zamaskovat své nedostatky.

Zálesňané na něj nenaléhali a to mu prozatím stačilo.

Kapitola 23

Znovuzrození

328 p. N.

Jasné slunce přivedlo Arlena zpátky k vědomí. Do obličeje ho škrábal písek; zvedl hlavu a vyplivl ho z úst. Pracně se zvedl na kolena a rozhlédl se kolem sebe, ale jediné co viděl, byl písek.

Odnesli ho mezi duny a nechali ho tam smrti napospas.

„Zbabělci!“ vykřikl. „Nechat poušť, ať to udělá za vás, vás viny nezprostí!“

Kymácel se na kolenou, snažil se sebrat síly a vstát, i když na něj tělo křičelo, ať si lehne a zemře. Hlava se mu točila.

Přišel Krasijcům pomoci. Jak ho mohli takhle zradit?

Nelži si, řekl mu vnitřní hlas. I ty neseš svůj díl viny. Utekl jsi od otce, když tě nejvíc potřeboval. Opustil jsi Coba ještě před tím, než ti skončila učednická léta. Od Ragena s Elissou jsi odešel, ani jsi je neobjal. A Mery…

„Komu budeš chybět ty, Par’chine?“ zeptal se Jardir. „Ty nenaplníš ani jedinou slznou lahvičku.“

A měl pravdu.

Arlen věděl, že jestli tady zemře, tak jediní, kdo si toho všimnou, budou pravděpodobně kupci, kterým bude dělat větší starost ztráta zisku než jeho život. Snad si i tohle zaslouží za to, že opouštěl všechny, kdo ho kdy milovali. Snad by si měl prostě lehnout a zemřít.

Kolena se mu podlomila. Písek ho vábil, lákal do své náruče. Užuž by se mu poddal, když okem o cosi zavadil.

Pár stop od něj ležel na písku měch s vodou. Že by se v Jardirovi probudilo svědomí? Nebo se snad někdo z jeho bojovníků ohlédl a slitoval nad zrazeným poslem.

Arlen se doplazil k měchu a chytil se ho jako záchranného lana. Možná pro něj opravdu nakonec někdo truchlí.

Ale tím se na věci nic nemění. I kdyby se vrátil do Krasie, nikdo nebude věřit víc chinovi než Šarúmovi Ka. Stačí jediné Jardirovo slovo a dal’šarúmové Arlena bez váhání zabijí.

Tos jim měl dobrovolně přenechat kopí, pro které jsi riskoval život?, ptal se sám sebe, jen tak jim nechat jitřního Kurýra, své cestovní kruhy i všechno ostatní, cos měl?

Při tom pomyšlení Arlen křečovitě hmátl k pasu a s úlevou zjistil, že nepřišel úplně o všechno. U pasu mu visel prostý kožený měšec, dosud v pořádku, který si s sebou vzal do boje v Labyrintu. Uvnitř nosil malou chraničářskou soupravu, kapsář s bylinkami… a svůj poznámkový sešit.

Tím sešitem se všechno mění. O ostatní knihy Arlen přišel, ale ani všechny dohromady nemají cenu této jediné. Do tohoto sešitu si Arlen zakresloval každou novou chranu, na kterou narazil ode dne, kdy opustil Miln.

Včetně těch na kopí.

Ať si to zatracené kopí nechají, když ho tak chtějí, pomyslel si Arlen, já si můžu udělat jiné.

Ztěžka se zvedl na nohy. Vzal měch s teplou vodou a dovolil si malý doušek, pak si ho hodil přes rameno a vyšplhal na hřeben nejbližší duny.

Zastínil si oči a v dálce jako fatu morganu uviděl Krasii, čímž zjistil směr k Oáze Úsvitu. Bez koně to znamená týden cesty a nechraněného spánku v poušti. Voda mu dojde mnohem dřív, ale na tom beztak nezáleží. Píseční démoni ho dostanou dřív než žízeň.

*

Za chůze Arlen žvýkal trlič. Byl hořký a svíral se po něm žaludek, ale Arlen měl plno škrábanců od démonů a tohle mu pomůže, aby se rány nezanítily. Kromě toho neměl jídlo, a i svíravá nevolnost je lepší než hryzavý hlad.

I když měl hrdlo nateklé a vyschlé, pil jen střídmě. Košili si uvázal kolem hlavy, aby si ji chránil před sluncem, jenže díky tomu měl zase holá záda. Zbili ho tak, že byl žlutozelený od modřin, a ke všemu se ještě spálí do ruda. Každý krok byla hotová muka.

Šel, dokud slunce skoro nezapadlo. Měl pocit, že nic neušel, ale dlouhá řada stop, kterou za ním rozvíval vítr, ukazovala, že urazil překvapivou vzdálenost.

Přišla noc a přinesla s sebou jadrnce a lezavý chlad. I jedno z toho by ho stačilo zabít, a tak se skryl před obojím: zahrabal se do písku, aby si uchoval tělesné teplo a zároveň se schoval před démony. Vytrhl ze sešitu jeden list a svinul ho do tenké trubičky na dýchání, ale jak tam jen tak ležel a děsil se, že ho jadrnci přece najdou, měl celou noc pocit, že se zadusí. Když vyšlo slunce a zahřálo písek, vyhrabal se ze svého hrobu a vrávoral dál s pocitem, že si vůbec neodpočinul.

A tak to šlo dál den po dni, noc za nocí. Den za dnem míjel bez jídla, spánku a s pouhým douškem vody, tělo sláblo a kůže popraskala do krve, ale Arlen to nevzdal a šel dál. Slunce do něj pralo víc a víc a plochý obzor se neblížil.

Někde ztratil obutí. Ani pořádně nevěděl jak a kdy. Nohy měl z písku rozedřené do krve a plné puchýřů. Utrhl rukávy od košile, obvázal si je a šel dál.

Padal čím dál častěji. Někdy se hned zvedl, jindy ztratil vědomí a vstal až za pár minut nebo hodin. Někdy upadl a prostě se převaloval a sjížděl z duny dolů. Ve svém vyčerpání to bral jako požehnání, které mu ušetří bolestivé kroky.

Když mu došla voda, dávno už neměl přehled o čase. Pořád šel pouští dál, ale neměl ani ponětí, jak daleko ještě musí jít. Rty měl rozpukané a suché, a dokonce i škrábance a puchýře vyschly, jako by se všechna tekutina z těla vypařila.

Znovu upadl a pracně hledal důvod, proč zase vstát.

*

Arlen se vytrhl ze spánku. Obličej měl mokrý. Byla noc a měl by mít strach, ale už neměl sílu se bát.

Podíval se dolů a zjistil, že leží na kraji jezírka v Oáze Úsvitu a ruce má ve vodě.

Uvažoval, jak se tam asi dostal. Poslední, na co si pamatoval… neměl ponětí, co si naposledy pamatuje. Cesta přes poušť splynula do nejasné šmouhy, ale bylo to jedno. Dokázal to. To je to jediné podstatné. Za chraněnými oázními obelisky je v bezpečí.

Žíznivě se napil z jezírka. O chvíli později to vyzvracel, pak už se ovládl a pil pomaleji. Když uhasil žízeň, znovu zavřel oči a poprvé za více než týden tvrdě usnul.

Když se probudil, vyplenil oázní sklady. Byla tam výstroj i jídlo: deky, bylinky, náhradní chraničářské náčiní. Na shánění potravy byl příliš zeslábly, a tak prvních pár dní prostě jedl sušené ovoce, pil studenou vodu a vymýval si rány. Později už byl schopný nasbírat si čerstvé ovoce. Po týdnu sebral síly chytat ryby. Po dvou se dokázal bez bolesti postavit a protáhnout.

V oáze bylo dost zásob, aby poušti vyvázl. Možná se z vyprahlých jílových plání vyplazí polomrtvý, ale to taky znamená napůl živý.

V oázních skladech bylo několik kopí, ale ve srovnání s tou nádhernou kovovou zbraní, o kterou přišel, mu naostřené dřevo připadalo žalostně málo. A bez laku, kterým by symboly vytvrdil, se vyřezané chrany zničí při prvním setkání s tvrdými jadrnskými šupinami.

Takže co? Má chrany, které dokážou spálit v démonech život, ale k čemu jsou mu dobré beze zbraně, která by je do nich vpravila?

Zvažoval, že nakreslí útočné chrany na kameny. Mohl by je po nich házet nebo je dokonce rukou na jadrnce přitisknout…

Arlen se dal do smíchu. Kdyby se dostal k démonovi až tak blízko, tak to už si může docela dobře namalovat chrany rovnou na dlaně.

Smích ho přešel, když tu myšlenku rozvinul. Fungovalo by to? Pokud ano, tak by měl zbraň, kterou mu nikdo nemůže vzít a žádný jadrnec by mu ji nemohl vyrazit z ruky ani ho nachytat bez ní.

Arlen si vzal svůj sešit a prostudoval si chrany na hrotu kopí a pak ty na ratišti. Ty první byly útočné, chrany na ratišti byly obranné. Všiml si, že chrany na spodku netvoří spojitou linii, na rozdíl od chran podél okrajů na hlavici. Ty na ratišti stály samostatně a stejný symbol se opakoval po celém kopí i zespoda na konci. Možná je rozdíl mezi bodnutím a úderem.

Zatímco se slunce schylovalo k západu, Arlen kopíroval údernou chranu do hlíny znovu a znovu, až nabyl jistoty. Pak vytáhl z chraničářského náčiní štětec a kalíšek na barvy a pečlivě si chranu nakreslil na dlaň levé ruky. Pak na kresbu opatrně foukal, dokud nezaschla.

Pomalovat si pravou dlaň bylo složitější, ale Arlen ze zkušenosti věděl, že s trochou soustředění dokáže chranit stejně dobře i levačkou, i když mu to trvá trochu déle.

Zatímco padala tma, Arlen si jemně protahoval prsty, aby měl jistotu, že pohybem kresba nepopraská a neodrolí se. Když byl spokojen, šel ke kamennému obelisku, který chranil oázu, a díval se, jak démoni obcházejí kolem bariéry a větří kořist, která je těsně z dosahu.

První jadrnec, který ho uviděl, nestál za zvláštní pozornost: asi čtyřstopý písečný démon s dlouhými hnáty a statnýma, svalnatýma nohama. Hleděl Arlenovi do očí a švihal bodnatým ocasem sem a tam.

A vzápětí se vrhl na chranovou síť. Jakmile se odrazil, Arlen ustoupil stranou, natáhl ruku a částečně překryl dvě chrany. Síť se protrhla a jadrnec, zmatený, že nenarazil na žádný odpor, proletěl kolem něj dovnitř. Arlen rychle ruku stáhl a síť se zase uzavřela. Ať se stane cokoli, tento démon nepřežije. Buď zemře v boji s Arlenem, nebo Arlena zabije a zemře, až vyjde slunce a on nebude moci uniknout z nepropustně chraněné oázy.

Démon se narovnal, obrátil, vycenil zuby a zasyčel. Kroužil kolem Arlena, provazce svalů se napínaly, ocas sekal sem a tam. Pak zařval jako lev a zaútočil znovu.

Arlen šel proti němu čelem, s napřaženými dlaněmi. Ruce měl delší než démon. Šupinatý netvor narazil hrudí do chran, jen to zablesklo, netvor zmučeně zařval a odletěl. Ztěžka dopadl na zem a Arlen viděl, že z místa dotyku stoupají tenké pramínky kouře. Usmál se.

Démon se zvedl na nohy a znovu kroužil kolem Arlena, tentokrát opatrněji. Nebyl zvyklý, že se kořist brání, ale brzy zase sebral odvahu a opět zaútočil.

Arlen chytil jadrnce za zápěstí, padl na záda, kopl ho do břicha a přehodil si ho za sebe. Při doteku chrany znovu zableskly a Arlen cítil, že magie působí. Jadrnci se při doteku škvařily svaly, ale Arlena magie nepálila, cítil v dlaních jen mravenčení, jako když se v rukou přeruší krevní oběh a pak začnou svědit. Ten pocit vystřelil nahoru do paží jako třesavka.

Oba rychle vstali a Arlen na jadrnce zavrčel. Démon si lízal spálená zápěstí, snažil se utišit bolest a Arlen v jeho očích viděl zdráhavý respekt. Respekt a strach. Tentokrát je lovcem člověk.

Ale ta sebedůvěra ho málem stála život. Démon najednou zavřískl a zaútočil a tentokrát byl Arlen příliš pomalý Ještě se stačil zkroutit a uhnout, ale i tak ho černé pařáty škrábly do hrudi.

V zoufalství praštil jadrnce pěstí; na chrany na dlaních dočista zapomněl. Klouby si odřel o hrubé šupiny až do krve, ale rána měla pramalý účinek. Písečný démon se po něm jen ledabyle ohnal hřbetem hnátu a Arlen se rozplácl na zemi.

Příští okamžiky byly zoufalé; Arlen lezl po čtyřech a převaloval se, aby se vyhnul sekajícím pařátům, zubům ostrým jako břitva a švihajícímu bodnatému ocasu. Užuž začal vstávat, když démon švihl ocasem, znovu ho praštil a srazil ho zase na zem. Arlenovi se nakonec podařilo zvednout se na kolena a držet si netvora od těla, ale do tváře mu vanul horký smrdutý dech a pařáty chňapaly ani ne palec od jeho obličeje.

Pak Arlen vztekle vycenil zuby, přirazil démonovi dlaně na uši a stiskl. Chrany vzplanuly a jadrnec vřískal bolestí, ale Arlen držel pevně. Světlo sílilo a zpod dlaní začal stoupat kouř. Démon sebou mlátil jako šílený, sekal po něm pařáty a zoufale se snažil uniknout.

Ale Arlen ho držel a už ho nepustí. Mravenčení v dlaních každým okamžikem sílilo, jako by získávalo na hybnosti. Pevně tlačil dlaně k sobě a překvapilo ho, že se k sobě přibližují, jako by netvorovi lebka měkla a tála.

Jadrnec ochaboval a Arlen se převalil na bok a stiskl hlavu zepředu a zezadu. Démon ještě chabě šátral pařáty po jeho pažích, chtěl je chytit a odtáhnout, ale bylo mu to k ničemu.

Arlen naposledy napjal svaly, přitlačil dlaně k sobě a rozdrtil jadrnci hlavu, až vystříkl ichor.

Kapitola 24

Jehly a inkoust

328 p. N.

Té noci nemohl Arlen spát, ale nebylo to kvůli bolavému cukání v ranách. Celý život snil o hrdinech z žonglérských legend, kteří oblékali zbroj a chraněnými zbraněmi bojovali s jadrnci. Když našel to kopí, myslel si, že má svůj sen na dosah, jenže jak po něm sáhl, sen mu proklouzl mezi prsty a Arlen náhodou narazil na něco nového.

Nic, dokonce ani ta noc v Labyrintu, kdy se cítil nepřemožitelný, se nedalo srovnávat s pocitem, kdy stál proti jadrnci za jeho vlastních podmínek a po těle cítil mravenčení magie, která v jadrnci spalovala život. Toužil zažít ten pocit znovu a ta touha postavila všechna jeho dřívější přání do nového světla.

Když se Arlen zpětně podíval na svou návštěvu v Krasii, uvědomil si, že to od něj nebylo tak šlechetné, jak si myslel. Ať si namlouval cokoli, tak chtěl být něčím víc než jen zbrojmistrem nebo jedním bojovníkem z mnoha. Toužil po slávě. Toužil po ovacích. Chtěl vstoupit do dějin jako muž, který lidem vrátil boj.

Dokonce snad jako Osvoboditel?

Ta představa mu vadila. Protože jestli má spása lidstva něco znamenat, jestli má být trvalá, tak musí vyjít ode všech, ne jen od jednoho člověka.

Jenže chce vůbec lidstvo být spaseno? Zaslouží si to? Arlen už sám nevěděl. Muži jako jeho otec ztratili vůli bojovat a spokojili se s tím, že se schovávali za chrany, a to, co zažil v Krasii a co nyní prožíval sám, ho přimělo k zamyšlení nad těmi, kteří se neskrývali.

Mezi Arlenem a jadrnci nikdy nenastane smír. V hloubi duše věděl, že teď, když má jinou možnost, tak už nikdy nebude sedět v bezpečí za chranami a nenechá démony v klidu pobíhat po světě. Ale kdo stane po jeho boku a bude bojovat? Jeph mu za takový nápad vrazil facku. Elissa mu vynadala. Mery se mu vyhýbala. Krasijci ho chtěli zabít.

Od té noci, kdy viděl Jepha, jak se z bezpečí verandových chran dívá, jak jeho vlastní ženu pohlcuje Jádro, věděl, že největší zbraní jadrnců je lidský strach. Co ovšem nepochopil, bylo, že strach má mnoho podob. Arlen se přes veškerou svou snahu dokázat opak strašlivě bál být sám. Chtěl, aby mu někdo, kdokoli, věřil. Chtěl mít někoho, s kým a za koho by se rval.

Jenže nikdo takový není. Teď to věděl. Jestli chce společnost, bude se muset stáhnout zpátky do měst a přistoupit na jejich podmínky. Jestli chce bojovat, tak bude muset bojovat sám.

Pocit síly a euforie, tak svěží a nový, se rozplynul. Pomalu se schoulil do klubíčka, objal si kolena a s pohledem upřeným do pouštních dálek hledal cestu tam, kde žádná není.

*

Arlen vstal se sluncem a šel si k jezírku vymýt rány. Než šel spát, tak si je ještě sešil a přiložil si na ně obklady; se zraněními od jadrnců není opatrnosti nikdy nazbyt. Když si teď do obličeje stříkal studenou vodu, všiml si svého tetování.

Všichni poslové měli vytetovaný znak města, odkud pocházejí. Byl to symbol toho, jak daleko putují. Arlen si pamatoval, jak mu Ragen poprvé ukázal ten svůj, město v horách, které zdobilo milnskou vlajku. Když Arlen splnil svou první posílku, chtěl si nechat vytetovat to samé, dokonce šel k tetovači, už byl připravený, že se nechá navždy otetovat jako milnský posel, ale pak si to rozmyslel. Hradiště Miln mu bylo domovem v mnoha ohledech, ale nebylo to místo, odkud pocházel.

Tibbetská Říčka žádnou vlajku neměla, a tak si Arlen vzal erb samotného hraběte tibbetského; žírná pole rozdělená říčkou, která napájela malé jezero. Tetovač vzal jehly a navěky vypíchal Arlenovi na rameno vzpomínku na domov.

Navěky. Ta představa Arlenovi vrtala hlavou. Sledoval toho tetovače pozorně. Jeho řemeslo se od chraničářství moc nelišilo: přesné, puntičkářsky umístěné vpichy neskýtaly prostor pro chyby. V kapsáři s bylinkami měl Arlen i jehly, inkoust měl v chraničářském náčiní.

Arlen rozdělal malý oheň a v duchu si vybavoval každičký okamžik svého setkání s tetovačem. Projel jehličky nad plamenem a nalil si do malého kalíšku trošku hustého, vazkého inkoustu. Kolem jehel omotal nit, aby se nemohly zabodnout moc hluboko, a pak bedlivě studoval linie na levici, ohýbal dlaň a všímal si každé vrásy a změny. Když měl jasno, vzal jehlu, namočil ji do inkoustu a pustil se do práce.

Šlo to pomalu. Musel dělat často přestávky, aby si z dlaně očistil krev a přebytky inkoustu. Ale čas bylo to jediné, čeho měl dost, a tak pracoval pečlivě, pevnou, jistou rukou. Během dopoledne si udělal chrany ke své spokojenosti. Přiložil si na dlaň obklad, pečlivě si ruku zavázal, a pak šel doplňovat oázní sklady. Po zbytek dne pilně pracoval a na druhý den také; věděl, že při odchodu bude muset pobrat všechno, co unese.

*

Arlen zůstal v oáze ještě týden; dopoledne si chranil kůži, odpoledne sbíral potravu. Tetování na dlaních se zahojilo rychle, ale u toho Arlen neskončil. Vzpomněl si, jak si odřel klouby, když praštil toho písečného démona, a tak si potetoval klouby na levici, počkal, až strupy na pravici odpadnou, a potetoval si i pravici. Z jeho rány pěstí už se nikdy žádný jadrnec nevzpamatuje.

Při práci si v duchu pořád dokola procházel svůj souboj s písečným démonem, vybavoval si, jak se jadrnec pohyboval, jeho sílu a rychlost, povahu jeho útoků a signály, které jim předcházely. Pečlivě si své vzpomínky zaznamenával, studoval je a přemýšlel, jak by mohl své reakce vylepšit. Už si nemůže dovolit chyby.

Krasijci vybrousili kruté, ale přesné pohyby šarusahku do umělecké formy. Začal ty pohyby a umístění svých tetování slaďovat, aby účinkovaly jednotně.

Když Arlen konečně Oázu Úsvitu opustil, tak nechal pouštní cestu pouštní cestou a vzal to přes písky rovnou ke ztracenému městu Anocha Slunce. Sušeného jídla pobral, kolik unesl. V Anochu Slunci byla studna, ale ne jídlo, a Arlen tam potřeboval nějakou dobu pobýt.

Už když odcházel, věděl, že mu voda až do ztraceného města nevydrží. Náhradních měchů bylo v oáze málo a jemu to může pěšky do Anocha Slunce trvat až dva týdny. Voda mu nevystačí ani na týden.

Ale ani jednou se neohlédl. Za mnou nic není, pomyslel si. Můžu jít jenom dopředu.

Když soumrak šířil po pískách tmu, Arlen se zhluboka nadechl a šel dál. Se stavěním tábora se nezdržoval. Nad bezmračnou pouští jasně zářily hvězdy a člověk se orientoval snadno, vlastně snadněji než ve dne.

Takhle hluboko v poušti bylo jadrnců málo. Měli ve zvyku stahovat se tam, kde se dalo něco ulovit, a kořisti nebylo na pustých pískách mnoho. Arlen šel v chladném světle luny celé hodiny, než ho jeden jadrnec zvětřil. Slyšel ho vřískat mnohem dřív, než ho uviděl, ale neutíkal, protože věděl, že by ho stejně vystopoval, ani se nesnažil skrýt, protože musel té noci ještě hodně ujít. Když konečně uviděl, jak se k němu dlouhými, plavnými skoky žene přes duny písečný démon, zůstal stát.

Klidně se mu zahleděl zpříma do očí a jadrnec zmateně zaváhal. Zavrčel, pařáty rozhrábly písek, ale Arlen se jen usmál. Démon vyzývavě zaburácel, ale Arlen vůbec nereagoval. Místo toho nenápadně sledoval své okolí: záchvěvy pohybu na okraji zorného pole, šumění větru, šelest písku, vůně chladné noci.

Píseční démoni loví ve smečkách. Arlen ještě nikdy neviděl žádného samotného a pochyboval, že tenhle je teď sám. A opravdu, zatímco on se měl soustředit na toho vrčícího, vřískajícího netvora před sebou, tak se k němu ze stran stahovali dva další, tiší jako smrt, ve tmě skoro neviditelní. Arlen předstíral, že si jich nevšiml, a upřeně hleděl do očí jadrnci před sebou, který se k němu plížil blíž a blíž.

Útok přišel dle očekávání nikoli od písečného démona, který se předváděl před ním, ale od těch po stranách. Na Arlena udělala velký dojem lstivost, jakou jadrnci projevovali. Usoudil, že na pustých pískách, kde je vidět daleko do všech stran a i ten nejslabší zvuk se nese na větru celé míle, je nutné si pro lov vyvinout schopnost mást směr.

Ale i když se z Arlena ještě nestal lovec, nebyl ani snadnou kořistí. Když ti dva píseční démoni napřáhli pařáty a vrhli se na něj z obou stran, Arlen střemhlav vyrazil dopředu směrem k démonovi, který sloužil k odvedení pozornosti.

Ti dva útočící démoni měli co dělat, aby se vyhnuli jeden druhému a nesrazili se, a ten vepředu překvapeně ucouvl. Byl rychlý, ale ne zas tak rychlý jako Arlenův levý hák. Chrany na kloubech se zableskly, rána dopadla, jen to zasyčelo, a démon dosedl na paty, ale u toho Arlen nezůstal a přirazil mu chranu vytetovanou na pravé dlani na oči. Chrana se aktivovala, rozžhavila se, netvor začal vřískat a slepě kolem sebe mlátil.

Arlen to předvídal, padl na zem na záda, převalil se a vyskočil pár stop dál od oslepeného netvora, čelem proti těm druhým dvěma, kteří už se na něj hnali znovu.

A Arlen opět užasl. Jadrnci se nemínili nechat napálit dvakrát, takže neútočili zároveň, ale střídavě, aby je nemohl nahnat proti sobě navzájem.

Jenže ani tato taktika se jim nevyplatila, protože zase umožňovala Arlenovi soustředit se vždycky jen na jednoho. Jakmile se k němu dostal ten první, vyrazil Arlen rovnou mezi jeho spáry a praštil ho přes uši. Magie vybuchla a srazila démona na písek, kde zmučeně vřískal, křečovitě se svíjel a držel se za hlavu.

Druhý démon těsně následoval prvního a Arlen neměl čas uhnout ani udeřit. Ale vzpomněl si na další trik z posledního střetu. Chytil netvora za zápěstí a přehodil si ho na záda, kopajícíma nohama nahoru. Ostré šupiny na zadku písečného démona prosekly obinadla až do živého masa, ale to Arlenovi nezabránilo nechat netvora, ať vlastní váhou letí dál, a ještě ho odmrštit. Ten, kterého oslepil, pořád mlátil kolem sebe, ale nic víc od něho nehrozilo.

Než se stačil odhozený démon vzpamatovat, vrhl se Arlen na toho, který se svíjel na zemi, a zaryl se mu koleny do zad. Ostré šupiny se bolestivě zařízly až do masa, ale Arlen si toho nevšímal; jednou rukou chytil jadrnce kolem krku, dlaň druhé mu přitiskl do týla. Už cítil, jak se magie aktivuje, ale byl nucen netvora předčasně pustit a odvalit se stranou, protože do útoku znovu vyrazil jadrnec, kterého předtím odhodil.

Arlen rychle vyskočil na nohy a už kolem sebe s písečným démonem ostražitě kroužili. Démon vyrazil do útoku a Arlen si přidřepl, aby byl připravený uskočit před sekajícími pařáty, ale démon se najednou zastavil a mrskl celým svým statným, silným tělem jako bičem. Arlena zasáhl do boku silný ocas a odhodil ho.

Dopadl na zem a hned se převalil. Právě včas; těžký, bodnatý ocas práskl do písku přesně na místě, kde měl ještě před chvílí hlavu. Arlen se převalil zpátky a jen taktak se vyhnul další ráně. Zatímco se písečný démon chystal udeřit znovu, podařilo se Arlenovi ocas chytit. Svíral ho jako šílený, cítil, jak ho chrana v dlani svědí, zahřívá se a magie sílí. Démon vyl a mlátil sebou, ale Arlen držel pevně. Pak se mu ještě podařilo chytit ocas i druhou rukou, přímo pod tou první. A pak už jen uskakoval sem a tam a držel se z dosahu, zatímco magie sílila, konečně ocas propálila a bodnatý konec odpadl, až se ichor rozstříkl.

Arlen odletěl i s upáleným koncem ocasu o kus dál, ale jadrnec, opět volný, se obrátil a zaútočil. Arlen ho levičkou chytil za zápěstí a pravým loktem ho surově rýpl do krku, ale nechraněný zásah neměl valný účinek. Démon se jen ohnal šlachovitými hnáty a Arlen zjistil, že už zase letí vzduchem.

Když se na něj netvor vrhl znovu, sebral Arlen poslední síly a šel proti němu čelem. Chytil ho pod krkem a zvrátil mu hlavu. Jadrncovy pařáty mu drásaly paže, ale Arlen měl ruce delší, takže na tělo se mu netvor dostat nemohl. Dopadli na zem, jen to zadunělo, a Arlen si klekl jadrnci na ramena, vlastní váhou mu tiskl hnáty k zemi, škrtil ho dál a cítil, jak magie s každou vteřinou kyne.

Jadrnec sebou mlátil, ale Arlen ho zmáčkl ještě víc, až mu propálil šupiny a zasáhl zranitelné svalstvo vespod. Kosti zapraskaly a pěsti se zavřely.

Nechal bezhlavého démona ležet, vstal a rozhlédl se po těch druhých dvou. Ten, kterého praštil přes uši, se zmučeně plazil pryč, bojovný duch ho opustil. Slepý démon se rozplynul, ale to Arlena nijak netrápilo. Cestu zpátky do Jádra zmrzačenému netvorovi nijak nezáviděl. Jeho soukmenovci ho nejspíš rozervou na kusy.

Dorazil démona, který se žalostně vlekl pískem, obvázal si rány a po krátkém oddechu vzal ranec se zásobami a vydal se dál do Anocha Slunce.

*

Arlen putoval dnem i nocí a jen za nejpalčivějšího slunce si zdříml ve stínu dun. Už jen dvě další noci byl nucen bojovat; jednou proti další smečce písečných démonů a jednou proti osamělému větrnému démonovi. Zbylé noci šel nikým neobtěžován.

Bez pražícího slunce nad hlavou ušel v noci větší vzdálenost než ve dne. Po sedmi dnech mimo oázu byl ošlehaný větrem, kůže mu popraskala, nohy měl samý puchýř a krev a došla mu voda, ale když se v dohledu objevil Anoch Slunce, rozproudila se v něm nová síla.

U jedné z několika funkčních studen si naplnil měchy, zhluboka se napil a pak se pustil do chranění budovy, kudy se šlo do katakomb, kde nalezl to kopí. V některých sousedních sesutých budovách volně ležely dřevěné trámy, které v pouštním suchu zůstaly zachovalé, a Arlen si je společně se skrovnými zakrslými kravinami nanosil na oheň. Ty tři pochodně, které v oáze zůstaly, a pár svíček, co je měl u chraničářského náčiní, mu nevydrží dlouho, a přirozené světlo v podzemí nebylo.

Pečlivě si rozdělil tenčící se zásoby jídla. Kraj pouště a nejbližší naděje na další byl od Anocha Slunce nejméně pět dnů pěšky, možná tři, kdyby šel ve dne v noci. To mu nedávalo moc času a práce tu měl spoustu.

Následující týden Arlen zkoumal katakomby, a kde objevil nové chrany, pečlivě si je kopíroval. Nalezl další kamenné rakve, ale v žádné nebyly zbraně jako ta, kterou našel prvně. Ale na rakvích a sloupech byla vyrytá spousta chran a další byly namalované v příbězích na stěnách. Piktogramy Arlen číst neuměl, ale hodně vyrozuměl z postojů, gest, výrazů a sledu obrázků. Ta díla byla tak detailně propracovaná, že rozeznal dokonce i některé chrany na zbraních válečníků.

Na těch obrázcích byly také neznámé druhy jadrnců. Jedna série obrázků znázorňovala lidi zabité démony, kteří vzhledem připomínali lidi, až na zuby a drápy. Na jednom ústředním výjevu byl vyzáblý jadrnec s pavoučími hnáty, propadlou hrudí a hlavou neúměrně velkou k tělu, který stál před vojem démonů. Proti tomu jadrnci stál muž v dlouhém hábitu a za sebou měl zhruba stejný počet lidských válečníků. Oba měli sveřepé výrazy jako při souboji vůlí, ale stáli dost daleko od sebe a obklopovala je svatozář. Jejich úctyhodné voje přihlížely.

A nejvíc na tom výjevu snad bilo do očí to, že ten muž neměl žádnou zbraň. Světlo, které z něj vyzařovalo, zřejmě pocházelo z chrany namalované – vytetované? – na jeho čele. Arlen se podíval na další výjev a viděl, že démon se svými houfy prchá a lidé vítězoslavně zvedají kopí.

Arlen si chranu na čele toho muže pečlivě okopíroval do svého sešitu.

Dny míjely a zásoby jídla se tenčily. Jestli zůstane v Anochu Slunci ještě déle, tak zemře hlady dřív, než sežene další jídlo. Rozhodl se, že s prvním světlem odejde do hradiště Rizonu. Jakmile se dostane do města, může si v bance vzít úvěr, pořídit si koně a zásoby a vrátit se sem.

Ale trápilo ho, že by měl odejít ve chvíli, kdy prozkoumal Anocha Slunce sotva po povrchu. Mnoho podzemních chodeb se propadlo a prokopat se skrz bude chtít čas. A v mnoha dalších budovách taky mohou být vchody do podzemních komnat. V těchto troskách se skrývá klíč ke zničení démonského plemene a tohle je už podruhé, kdy ho žaludek nutí, aby je opustil.

Zatímco seděl a dumal, povstali jadrnci. I když v Anochu Slunci nebylo co lovit, přicházeli sem ve velkém počtu. Snad si mysleli, že budovy jednoho dne přitáhnou více lidí, nebo si snad vychutnávali potěšení z opanování místa, které jim kdysi vzdorovalo.

Arlen vstal, šel až k chranám a v měsíčním světle se díval na pobíhající jadrnce. V žaludku mu kručelo a Arlen nikoli poprvé přemítal nad podstatou démonů. Jsou to magičtí tvorové, nesmrtelní a nelidští. Ničí, ale netvoří. Dokonce i jejich mršiny shoří, místo aby shnily a daly půdě živiny. Ale viděl je žrát, kadit a močit. Je snad jejich podstata opravdu úplně mimo přirozený řád?

Zasyčel na něj nějaký písečný démon. „Co jsi zač?“ zeptal se Arlen, ale netvor jen sekl pařátem po chranách, zklamaně zamručel a odklusal, ještě když chrany zářily.

Arlen se za ním díval pln temných myšlenek. „Do Jádra s tebou,“ zamumlal a přeskočil chrany. Jadrnec se obrátil právě v okamžiku, kdy na něj letěla Arlenova chraněná pěst. Rána zasáhl nicnetušícího netvora jako blesk z čistého nebe. Než pochopil, co ho praštilo, byl mrtvý.

Ostatní jadrnci to postřehli a už se stahovali blíž, ale pohybovali se obezřetně, takže Arlen měl dost času vrátit se zpátky za chrany a svou kořist si přitáhnout s sebou.

„A teď se podíváme, jestli z tebe přece jen nebude nějaký užitek,“ sdělil Arlen mrtvému netvorovi. Ostrou hranou obsidiánu, pomalovanou řeznými chranami, písečného démona otevřel a s překvapením zjistil, že pod tvrdým krunýřem je tělo stejně zranitelné jako jeho. Svaly a šlachy byly tuhé, ale ne o moc víc než zvířecí.

Netvor strašlivě smrděl. Černý ichor, který sloužil jako krev, páchl tak hrozně, že Arlenovi vyhrkly slzy a pozvracel se. Zadržel dech, odřízl z netvora kus masa, pořádně s ním zaklepal, aby odstranil přebytky té odporné tekutiny, a pak ho dal péct nad svůj malý oheň. Ichor čadil a nakonec shořel a zápach samotného pečeného masa byl celkem snesitelný.

Když bylo maso propečené, Arlen ten černý, odporný kus zvedl a roky se rozplynuly; najednou byl zpátky v Tibbetské Říčce a slyšel Coline Trigg. Toho dne chytil rybu, která měla chorobně hnědé šupiny, a kořenářka ho přinutila, aby ji hodil zpátky. „Nikdy nejez nic, co vypadá nezdravě,“ kladla mu na srdce Coline. „To, co vložíš do úst, se stane tvou součástí.“

Stane se i toto mou součástí?, napadlo ho. Podíval se na maso, sebral odvahu a vložil si ho do úst.

Část čtvrtá

DRVOŠTĚPSKÁ KOTLINA

331-332 p. N.

Kapitola 25

Nové působiště

331 p. N.

Déšť zesílil do vytrvalého lijáku. Rojer přidal do kroku a proklínal svou smůlu. Měl sice v úmyslu Ovčáckou Dolinu na nějaký čas opustit, ale nečekal, že to bude tak narychlo a za tak nepříjemných okolností.

Připouštěl, že tomu ovčákovi nelze nic vyčítat. Pravda, ten chlap trávil víc času starostmi o své stádo než o svou ženu, a navíc ona svedla jeho, ale přece jen – přijít domů kvůli dešti dřív a najít svou ženu v posteli s nějakým klukem obvykle chlapa do rozumného rozpoložení nedostane.

Svým způsobem byl Rojer za ten déšť vděčný Nebýt deště, tak mohl ten chlap klidně zburcovat polovinu sousedů a spustit štvanici. A že jsou Doliňáci pěkně majetnická cháska, asi proto, že své ženy nechávají často samotné, když vyhánějí ta svoje drahocenná stáda na pastvu. Ovčáci berou věci vážně, hlavně pokud jde o stáda a manželky. Zaplést se s jedním nebo druhým…

Po šílené honičce kolem světnice skočila ovčákova žena manželovi na záda a zdržela ho na tak dlouho, aby Rojer stihl popadnout své rance a vyběhnout ze dveří. Rojer měl rance vždycky sbalené. To ho naučil Arrick.

„Temnoto,“ zamumlal, když mu bota zapadla do bahnité kaluže. Skrz jemnou kůži okamžitě pronikla zima a vlhko, ale Rojer zatím neměl odvahu se zastavit a zkusit rozdělat oheň.

A tak se pořádně zachumlal do svého strakatého kabátku a přemítal, proč má pocit, že neustále před něčím utíká. Za poslední dva roky se stěhoval skoro každou sezonu; jak ve Cvrčkově Strouze, tak v Zálesí i Ovčácké Dolině pobýval už nejmíň třikrát, ale pořád se všude cítil jako cizinec. Většina vesničanů prožila celý život, aniž vytáhla paty ze své vesnice, a věčně se snažili Rojera přesvědčit, ať se chová stejně.

Ožeň se se mnou. Ožeň se s mou dcerou. Zůstaň v mé krčmě a namalujeme na dveře tvé jméno, abychom přilákali hosty. Zahřívej mě, když je můj manžel na poli. Pomoz nám při žních a zůstaň na zimu.

Říkali to sto různými způsoby, ale všechny znamenaly: „Zanech putování a zapusť tady kořeny.“

A pokaždé, když to uslyšel, zjistil, že už je zase na cestě. Bylo hezké, že o něj někdo stojí, ale jako o co? Jako o manžela? Otce? Čeledína? Rojer byl žonglér a nedokázal si představit, že je něco jiného. Bylo mu jasné, že jakmile přiloží prst k dílu při žních nebo dokonce pomůže hledat ztracenou ovci, tak se vydá na cestu, která ho rychle předělá.

Dotkl se zlatovlasého talismanu v tajné kapse a ucítil, že na něj dohlíží Arrickova duše. Věděl, že kdyby odložil svůj strakatý kabátek, tak by mu dal mistr své zklamání těžce pocítit. Arrick zemřel jako žonglér a Rojer zemře taky tak.

Přesně jak pravil Arrick, vísky vybrousily Rojerovo umění k dokonalosti. Dva roky neustálého účinkování z něj udělaly víc než jen houslistu a akrobata. Bez Arrickova vedení byl Rojer nucen rozšiřovat repertoár, zlepšovat se a neustále přidávat novinky. Pořád předváděl nějaké nové kejkle nebo hudební kousky, ale stejně jako kejklemi a hrou na housle se stal známý svým vypravěčstvím.

Všichni ve vískách milovali dobré příběhy, zejména z dalekých končin. Rojer vyhověl a vyprávěl o místech, která viděl, i o místech, která neviděl. O vesnicích, které sídlí hned za dalším kopcem, i o těch, které existovaly jen v jeho fantazii. Příběhy s každým vyprávěním bobtnaly, a jak se postavy vydávaly do dalších a dalších dobrodružství, tak v lidských představách ožívaly víc a víc. O Jakovi Šupinářovi, který uměl mluvit s jadrnci a vždycky tu hloupou sběř obalamutil falešnými sliby. O Markovi Tulákovi, který překročil milnské hory a na druhé straně našel bohatou zemi, kde uctívali jadrnce jako bohy. A samozřejmě o Tetovaném muži.

Vévodští žongléři každého jara objížděli vísky, aby vyhlásili nová nařízení, a ten poslední vyprávěl příběhy o divém muži, který se sám toulá divočinou, zabíjí démony a živí se jejich masem. Tvrdil, že se mu dušoval tetovač, který tomu muži tetoval chrany na záda, a že mu ten příběh potvrdili i jiní. Publikum poslouchalo jako uhranuté, a když pak chtěli lidé po Rojerovi, aby jim ten příběh vyprávěl zas, vyhověl a po svém si ho přikrášlil.

Posluchači se rádi vyptávali a snažili se ho nachytat na nesrovnalostech, ale Rojer s potěšením žongloval se slovíčky a vždycky dokázal ty venkovské křupany přesvědčit, že jeho příběhy z cizích krajů jsou pravdivé.

Ironií osudu bylo, že ze všeho nejhůř se dali přesvědčit, že dokáže svými houslemi přimět jadrnce k tanci. Jistě, zrovna to by mohl dokázat kdykoli, jenže jak říkával Arrick: „Jakmile ustoupíš a dokážeš jednu věc, bude se po tobě chtít, abys dokazoval všechno.“

Rojer se podíval na oblohu. Brzy už budu hrát jadrncům, pomyslel si. Celý den bylo zataženo a navíc se stmívalo. Ve městech díky vysokým hradbám většina lidí nikdy opravdového jadrnce neviděla, takže tvrzení, že démoni dokážou povstat pod černými mraky i za dne, považovali za babské tlachy, ale dva roky života ve vískách mimo hradby Rojera poučily, že je tomu jinak. Většina démonů sice opravdu čeká do úplného západu slunce, ale když mraky hodně zhoustnou, může se najít pár odvážlivců, kteří si tu falešnou noc vyzkoušejí.

Promrzlý, mokrý a bez chuti riskovat se poohlížel po vhodném místě k táboření. Bude mít štěstí, jestli zítra dojde do Zálesí. Spíš stráví na cestě dvě noci. Z té představy se mu svíral žaludek.

A v Zálesí to nebude o nic lepší než v Dolině. Nebo ve Cvrčkově Strouze. Dříve či později nějakou ženu obtěžká nebo hůř, zamiluje se, a než se rozkouká, tak bude vytahovat housle z pouzdra jen o svátcích. Pokud je ovšem nebude muset vyměnit za opravu pluhu nebo osivo. Tak už to chodí. Pak bude dočista jako všichni ostatní.

Nebo bys mohl jít domů.

Rojer často pomýšlel na návrat do Angiers, ale věčně nacházel důvody, proč to odložit na další sezonu. Koneckonců, co mu může město nabídnout? Úzké ulice přecpané lidmi a zvířaty, dřevěná prkna nasáklá smradem z hnoje a odpadků. Žebráky, zloděje a všudypřítomnou starost o peníze. Lidi, kteří vzájemnou nevšímavost povýšili na umění.

Normální lidi, pomyslel si Rojer a povzdychl si. Vesničané se vždycky snaží vědět o svých sousedech všechno a své domovy otevírají cizincům bez váhání. Je to sice chvályhodné, ale Rojer byl v hloubi duše městský kluk.

Návrat do Angiers by znamenal znovu se dohadovat s cechem. Konec žonglérských dnů bez koncese, ale jistota cechovníka s dobrým jménem. Zkušenosti z vísek by měly na získání koncese stačit, jen najít cechovníka, který by se za něj přimluvil. Většinu kolegů si Arrick sice znepřátelil, ale třeba by se našel někdo, kdo by se nad ním slitoval, kdyby se dozvěděl, jaký osud potkal jeho mistra.

Našel si strom, který ho trochu ochrání před deštěm, a když položil kruh, podařilo se mu pod silnými větvemi nasbírat dost suché kůry, aby si mohl rozdělat malý ohníček. Opatrně ho přiživoval, ale vítr a mokro ho zanedlouho uhasily.

„Do háje s venkovem,“ zanadával Rojer, když ho zahalila tma, přerušovaná jen občasnými záblesky magie, jak démoni testovali jeho chrany.

„Do háje se všemi.“

*

Za tu dobu, co byl pryč, se Angiers moc nezměnilo. Připadalo mu menší, ale Rojer jednak nějakou dobu pobýval v širých dálavách, a jednak od té doby, co tu byl naposledy, o pár palců povyrostl. Teď mu bylo šestnáct a podle všech měřítek to byl muž. Nějakou dobu postával před městem, hleděl na bránu a uvažoval, jestli nedělá chybu.

Měl trochu peněz, které za ty roky pečlivě vybíral z klobouku a schovával na návrat, a v tlumoku něco k jídlu. Nic moc, ale alespoň na prvních pár nocí nemusí do chudobince.

Kdybych chtěl jen plné břicho a střechu nad hlavou, tak se můžu vždycky vrátit na venkov, pomyslel si. Mohl by se vydat na jih do Selského Cvalíkova a Drvoštěpské Kotliny nebo na sever, kde vévoda na angierské straně řeky znovu vybudoval Říční Most.

Kdyby, řekl si vduchu, sebral odvahu a prošel bránou.

Našel si přiměřeně levný hostinec, vybalil nejlepší strakatý kabátek, rovnou se převlékl a šel zase ven. Cechovní sídlo žonglérů stálo blízko centra, aby mohli jeho obyvatelé snadno pořádat představení v jakékoli části města. V jeho domě mohl bydlet jakýkoli koncesovaný žonglér pod podmínkou, že bez řečí přijme jakoukoli přidělenou zakázku a polovinu výdělku odevzdá cechu.

„Hlupáci,“ prohlašoval o nich Arrick. „Jakýkoli žonglér svolný odevzdat polovinu zisku za střechu nad hlavou a tři porce chudinské obecní kaše denně si nezaslouží nazývat se žonglérem.“

Byla to vcelku pravda. V tom domě žili jen ti nejstarší a nejméně zdatní žongléři, ochotní vzít i práci, kterou ostatní odmítli. Ale pořád to bylo lepší než bída a bezpečnější než obecní chudobince. Chrany na cechovním domě byly silné a jeho obyvatelé neměli sklony jeden druhého okrádat.

Rojer zamířil do sídelní budovy a pár dotazů ho brzy dovedlo k zaklepání na ty pravé dveře.

Otevřel mu nějaký stařec. „Eh?“ zeptal se a zamžoural na chodbu. „Kdo je to?“

„Rojer Půlručka, pane,“ představil se Rojer, a když v zahleněných očích nenašel ani jiskřičku poznání, dodal: „Byl jsem učedníkem Arricka Libohlase.“

Zmatený obličej rázem zatrpkl a stařec chtěl dveře zase zavřít.

„Mistře Jaycobe, prosím,“ vyhrkl Rojer a položil ruku na dveře.

Stařec si povzdechl, ale pustil dveře, odšoural se zpátky do malé světničky a ztěžka se posadil. Rojer vstoupil a zavřel za sebou.

„Tak copak chceš?“ zeptal se Jaycob. „Jsem starý a nemám čas na okolky.“

„Potřebuju ručitele, abych mohl požádat o cechovní koncesi,“ řekl Rojer.

Jaycob si odplivl na zem. „Arrick se ti stal přítěží?“ zeptal se. „Jeho pití tě brzdí v rozletu, takže se postavíš na vlastní nohy a jeho necháš, ať se klidně uchlastá?“ Zachrčel. „To mu patří. Přesně to udělal on před pětadvaceti lety mně.“

Podíval se na Rojera. „Ale patří nepatří, jestli si myslíš, že ti v takové věrolomnosti budu pomáhat…“

„Mistře Jaycobe,“ vyhrkl Rojer a vztáhl ruce, aby předešel dlouhé tirádě, „Arrick je mrtvý. Před dvěma lety ho na cestě do Zálesí pozřelo Jádro.“

*

„Narovnej se, chlapče,“ napomenul ho Jaycob, když šli po chodbě. „Nezapomeň se dívat cechmistrovi zpříma do očí a nemluv, dokud nebudeš vyzván.“

Tohle řekl snad už tucetkrát, ale Rojer pořád přikyvoval. Byl mladý na to, aby dostal vlastní koncesi, ale Jaycob říkal, že historie cechu zná i mladší. Koncesi člověku získá nadání a schopnosti, ne léta.

Domluvit si schůzku s cechmistrem nebylo snadné, ani když se za člověka někdo přimluvil. Jaycob už léta neměl sílu vystupovat, a i když cechovníci zdvořile ctili jeho pokročilý věk, v úředním křídle cechovního domu ho spíš ignorovali.

Tajemník cechmistra je nechal čekat před kanceláří několik hodin. Seděli a bezmocně se dívali, jak probíhají ostatní schůzky. Světlo z okna pomalu putovalo přes místnost a Rojer pořád seděl rovně jako svíčka a potlačoval touhu vrtět se nebo hrbit.

„Nyní vás cechmistr Cholls přijme,“ sdělil jim úředník konečně a Rojer se rázem probral. Rychle vstal, nabídl starému Jaycobovi rámě a pomohl mu na nohy.

Něco takového jako cechmistrovu kancelář neviděl Rojer od dob ve vévodském paláci. Podlahy pokryté měkkými teplými koberci se zářivě jasnými vzory, na dubovém ostění výjevy velkých bitev, portréty krásných žen a zátiší a mezi nimi nákladné olejové lampy z barevného skla. Psací stůl z tmavého leštěného ořechu, místo těžítek malé, dokonale vypracované sošky, kopie větších soch stojících na podstavcích po celé místnosti. Na stěně za stolem velké pečetidlo s třemi barevnými koulemi, symbol žonglérského cechu.

„Nemám moc času, mistře Jaycobe,“ poznamenal cechmistr Cholls. Ani se neobtěžoval zvednout oči od svazku lejster na stole. Byl to zavalitý muž, nejmíň padesátník, a před strakatým žonglérským kabátkem dával přednost vyšívaným kupeckým či spíše šlechtickým šatům.

„Tohle ti za trochu času stojí,“ pravil Jaycob. „Učedník Arricka Libohlase.“

Cholls konečně letmo vzhlédl, ale podíval se jen na Jaycoba. „Nevěděl jsem, že jsi pořád ještě ve styku s Arrickem,“ poznamenal. Rojera zcela přehlížel. „Slyšel jsem, že jste se rozešli ve zlém.“

„Léta znají způsob, jak takové věci uhladit,“ odpověděl škrobeně Jaycob. Zašel tak blízko ke lži, kam až byl ochoten zajít. „Já jsem se s Arrickem smířil.“

„Tak to se zdá, že jsi jediný,“ uchechtl se Cholls. „Většina mužů v této budově by toho chlapa nejraději na potkání zaškrtila.“

„Tak to už nestihnou,“ pravil Jaycob. „Arrick je mrtvý.“

Cholls zvážněl. „Tak to mne rmoutí,“ povzdechl si. „Každý jeden z nás je cenný. Byl to nakonec chlast?“

Jakob zavrtěl hlavou. „Jadrnci.“

Cechmistr se zachmuřil a odplivl si do mosazného kyblíku vedle stolu, který zjevně neměl žádný jiný účel. „Kdy a kde?“ zeptal se.

„Před dvěma roky, na cestě do Zálesí.“

Cholls smutně potřásl hlavou. „Vzpomínám si, že jeho učedník byl něco jako šumař,“ poznamenal nakonec a zavadil pohledem o Rojera.

„Vskutku,“ souhlasil Jaycob. „To i víc. Představuju ti Rojera Půlručku.“ Rojer se uklonil.

„Půlručku?“ podivil se s náhlým zájmem cechmistr. „Slyšel jsem vyprávět o Půlručkovi, který hraje v západních vískách. To jsi ty, chlapče?“

Rojer vykulil oči a přikývl. Arrick říkal, že pověst z vísek se roznáší rychle, ale stejně to byl šok. Napadlo ho, jestli má pověst dobrou či špatnou.

„Jen ať ti to nestoupne do hlavy,“ poznamenal Cholls, jako by mu četl myšlenky. „Venkovští křupani rádi přehánějí.“

Rojer přikývl a nespouštěl z cechmistra oči. „Ano, pane. Chápu.“

„Tak dobrá, ať s tím pohneme,“ povzdechl si Cholls. „Ukaž mi, co umíš.“

„Tady?“ zeptal se nevěřícně Rojer. Kancelář byla prostorná a uzavřená, ale ty tlusté koberce a drahý nábytek mu nepřipadaly nejvhodnější na metání salt nebo vrhání nožů.

Cholls netrpělivě mávl rukou. „Vystupoval jsi s Arrickem léta, takže předpokládám, že žonglovat a zpívat umíš,“ odtušil. Rojer ztěžka polkl. „Zasloužit si koncesi znamená předvést hlavní obor, přesahující tyhle základy.“

„Zahraj mu, chlapče, tak jako jsi hrál mně,“ vyzval ho sebevědomě Jaycob. Rojer přikývl. Když vytahoval housle z pouzdra, ruce se mu maličko třásly, ale když prsty obemkly hladké dřevo, strach odplynul jako prach v lázni. Začal hrát, ponořil se do hudby a na cechmistra dočista zapomněl.

Hrál jen chviličku, když kouzlo hudby prolomil řev. Smyčec sjel ze strun a do nastalého ticha kdosi za dveřmi zaječel:

„Ne, já nebudu čekat, až nějaký nanicovatý učedník složí zkoušku! Uhni!“ Za dveřmi bylo slyšet strkání, pak se dveře rozletěly a do kanceláře vtrhl mistr Jasin.

„Promiň, cechmistře,“ omlouval se úředník, „odmítal počkat.“

Cholls mávnutím ruky úředníka propustil. Jasin si to přihrnul rovnou k němu. „Ty jsi dal vévodský bál Edumovi?“ vyjel na něj. „Deset let to bylo moje představení! Počkej, až se o tom dozví můj strýc!“

S Chollsem to ani nehnulo, jen si založil ruce na hrudi. „Vévoda osobně požádal o změnu,“ odpověděl. „Jestli má tvůj strýc nějaký problém, doporuč mu, ať se obrátí na Jeho Milost.“

Jasin se zakabonil. Bylo velmi ošemetné, aby se někdo přimlouval u vévody kvůli představení svého synovce, byť by to byl i první ministr.

„Jestli je to všechno, s čím jsi přišel, Jasine, tak nás budeš muset omluvit,“ dodal Cholls. „Mladý Rojer tady skládá zkoušku na koncesi.“

Jasin střelil pohledem po Rojerovi a v očích mu svitlo poznání. „Koukám, že ses toho opilce konečně zbavil,“ zavrčel. „Doufám, žes ho nevyměnil za tuhle starou trosku,“ trhnul bradou k Jaycobovi. „Moje nabídka stále platí, jestli chceš, můžeš pracovat pro mě. Ať si Arrick pro změnu žebrá o drobky u tebe, co?“

„Mistra Arricka přede dvěma lety na cestě pozřelo Jádro,“ podotkl Cholls.

Jasin se podíval zpátky na cechmistra a zařval smíchy. „Nádhera!“ zvolal. „Tahle novinka mi bohatě vynahradí ztrátu za vévodský bál!“

Rojer ho praštil.

Teprve když nad ním stál a zakrvácené klouby na rukou ho pálily, tak si uvědomil, co udělal. Když trefil Jasina pěstí do nosu, ucítil zřetelné křupnutí a věděl, že jeho šance získat koncesi jsou pryč, ale v tu chvíli mu to bylo jedno.

Jaycob ho chytil a strhl zpátky. Jasin vyletěl na nohy a divoce se rozmáchl.

„Za tohle tě zabiju, ty mrňavý…!“

Ale v tu chvíli už stál mezi nimi Cholls a chytil ho. Jasin sebou házel, ale cechmistr byl dostatek statný na to, aby ho zkrotil. „Tak dost, Jasine!“ vyjel na něj. „Nikoho zabíjet nebudeš!“

„Viděl jsi, co mi udělal!“ řval Jasin. Z nosu mu proudem valila krev.

„A slyšel jsem, co jsi řekl!“ odpálil Cholls. „Sám jsem byl v pokušení ti jednu vrazit!“

„Jak asi báb dnefka fpívat?“ rozčílil se Jasin. Nos už mu začínal otékat a bylo mu čím dál míň rozumět.

Cholls se zachmuřil. „Seženu za tebe nějakou náhradu,“ řekl. „Cech ti ztrátu nahradí. Davede!“ Úředník strčil hlavu do dveří. „Doprovoď mistra Jasina ke kořenářce a účet nech poslat sem.“

Daved přikývl a šel Jasinovi pomoct. Mistr ho odstrčil. „Do di nepvojde,“ vyhrožoval ještě Rojerovi, když odcházel.

Když se za ním dveře zavřely, Cholls dlouze vydechl. „Nu, chlapče, teď jsi tomu dal. Takového nepřítele bych nepřál nikomu.“

„On mě nenáviděl už předtím,“ namítl Rojer. „Slyšel jsi, co říkal.“

Cholls přikývl. „Slyšel,“ připustil, „ale stejně ses měl krotit. Co uděláš, když tě příště urazí nějaký mecenáš? Nebo samotný vévoda? Cechovníci nemůžou jen tak chodit a mlátit každého, kdo je rozčílí.“

Rojer svěsil hlavu. „Chápu,“ řekl.

„Zrovna jsi mě stál docela slušnou sumičku,“ poznamenal Cholls. „Celé týdny budu Jasinovi platit a dělat za něj prvotřídní představení, abych ho uchlácholil, a vzhledem k tomu, jak hraješ, bych byl hlupák, kdybych po tobě nechtěl, abys mi ty peníze vydělal zpátky.“

Rojer s nadějí vzhlédl.

„Zkušební koncese,“ sdělil mu Cholls a vzal si list papíru a pero. „Budeš vystupovat jen pod dohledem cechovního mistra, placeného z tvého výdělku, a polovina celkového zisku půjde do této kanceláře, dokud neusoudím, že tvůj dluh je vyrovnán. Jasné?“

„Naprosto, pane!“ vyhrkl dychtivě Rojer.

„A kroť se,“ varoval ho Cholls, „nebo tuhle koncesi roztrhám a ty už si v Angiers nikdy nezahraješ.“

*

Rojer hrál na housle, ale koutkem oka sledoval Jasinova statného učedníka Abruma. Jasin jako obvykle poslal na Rojerovo představení jednoho svého učedníka. Rojera to rozčilovalo, věděl, že ho sledují na žádost svého mistra, který mu přeje jen to nejhorší, ale od incidentu v cechmistrově kanceláři už uplynulo několik měsíců a nezdálo se, že z toho něco bude. Mistr Jasin se rychle zotavil a brzy zase vystupoval a sklízel ovace na každé významné společenské události v Angiers.

Rojer by se i odvažoval doufat, že je ta příhoda už za nimi, jenže ti učedníci chodili skoro každý den. Někdy to byl Abrum, lesní démon číhající v davu, jindy Sali, skalní démonka popíjející v koutě krčmy, ale přestože vypadali neškodně, žádná náhoda to nebyla.

Rojer zakončil výstup improvizací, vyhodil smyčec do vzduchu, dlouze se klaněl a narovnal se přesně včas, aby smyčec zase chytil. Propukl potlesk a Rojerův bystrý sluch zachytil cinkot kovových mincí v klobouku, s kterým Jaycob chodil v davu. Rojer nedokázal potlačit úsměv. Stařec vypadal docela čiperně.

Zatímco si balili fidlátka, ostražitě sledoval rozcházející se publikum, ale Abrum zmizel. Přesto sebou raději hodili a do hostince to vzali oklikou, aby je nikdo nemohl snadno sledovat. Slunce už se sklánělo k západu a ulice se rychle vyprazdňovaly. Zima byla na ústupu, ale na dřevěných chodnících se ještě držely flíčky ledu a sněhu a málokdo zůstával venku, pokud nemusel.

„Dokonce i bez Chollsova podílu máme na nájem ještě na několik dnů,“ liboval si Jaycob a zacinkal měšcem s výdělkem. „Až bude dluh splacený, budeš bohatý!“

„My budeme bohatí,“ opravil ho Rojer a Jaycob se zasmál, cvakl podpatky a plácl Rojera po zádech.

„Jen se na tebe podívejme,“ uchechtl se Rojer a potřásl hlavou. „Copak se to stalo s tím šouravým, poloslepým starcem, který mi před pár měsíci otevíral dveře?“

„To dělá to vystupování,“ prohlásil Jaycob a obdařil Rojera bezzubým úsměvem. „Já vím, nezpívám ani nevrhám nože, ale i pouhé nošení klobouku rozpumpovalo zastydlou krev jako za posledních dvacet let nic jiného. Mám pocit, že bych dokonce mohl…“ Odvrátil pohled.

„Co?“ zeptal se Rojer.

„Jen…“ povzdechl si Jaycob. „Já nevím, třeba vymýšlet příběhy? Nebo hrát hňupa, po kterém budeš metat břitké verše? Nic, co by ti bralo lesk…“

„Jasně,“ souhlasil Rojer. „Já bych ti o to i řekl, ale měl jsem pocit, že už tak tě dost zneužívám, když tě vláčím po celém městě, abys dohlížel na moje vystoupení.“

„Chlapče,“ rozesmál se Jaycob, „ani nepamatuju, kdy jsem byl naposledy tak šťastný.“

S úsměvy od ucha k uchu zahnuli za roh a vrazili rovnou do Abruma a Sali. Za nimi se spokojeně šklebil Jasin.

„Rád tě zase vidím, příteli!“ řekl Jasin, když Abrum Rojera praštil. Ta rána vyrazila Rojerovi dech, zlomila ho v pase a srazila na zmrzlý chodník. Než stihl vstát, obdařila ho Sali tvrdým kopem do čelisti.

„Necháš ho!“ zařval Jaycob a vrhl se na Sali. Statná sopranistka se jen rozchechtala, popadla ho a mrštila s ním o zeď.

„Jo, na tebe nám taky zbude, dědku!“ uchechtl Jasin, zatímco mu Sali zasazovala tvrdé rány. Rojer slyšel praskání křehkých kostí a slabé, plačtivé hekání. Jen díky zdi za zády se mistr držel na nohou.

Dřevěná prkna se s Rojerem točila, ale přesto se ještě křečovitě zvedl, popadl housle oběma rukama za hmatník a vztekle se tím nouzovým kyjem rozmáchl. „Tohle vám jen tak neprojde!“ zařval.

Jasin se rozesmál. „A za kýmpak půjdeš?“ zeptal se. „Myslíš snad, že městský rychtář uvěří zřetelně falešnému obvinění od bezvýznamného pouličního šumaře spíš než slovu synovce prvního ministra? Zkus jít za dráby a pověsí tebe.“

Abrum housle zachytil jako nic, bolestivě zkroutil Rojerovi ruku a nabral ho kolenem do rozkroku. Rojerovy útroby zachvátil oheň a ještě cítil, jak se mu ruka láme. Zezadu mu dopadly na hlavu housle, roztříštily se a srazily ho zpátky na dřevěný chodník.

I skrz hučení v uších Rojer slyšel, že Jaycob pořád sténá bolestí. Nad ním stál Abrum a s úsměvem zvedal těžký kyj.

Kapitola 26

Špitál

332 p. N.

„Hele, Jizell!“ zvolal Skot, když k němu stará kořenářka přicházela s mísou. „Pročpak tu práci nenecháš někdy na své učednici?“ ukázal bradou na Leeshu, která zrovna převlékala jiného pacienta.

„Pche!“ vyštěkla Jizell, zavalitá žena s krátkými šedými vlasy a zvučným hlasem. „Jak ji nechám umývat nemocné, bude mi tu do týdne fňukat polovina Angiers.“

Celá místnost se rozesmála. Leesha jen potřásla hlavou, ale taky se usmívala. Skot byl neškodný. Byl to posel, kterého na cestě shodil kůň. Měl štěstí, že to přežil. S oběma rukama zlomenýma se mu nějak podařilo koně chytit a vyškrábat se zpátky do sedla. Manželku, která by se o něj postarala, neměl, a tak dal poslovský cech dohromady pár floků a umístil ho do Jizellina špitálu, dokud se o sebe nebude moci postarat sám.

Jizell namočila hadr do mísy s teplou mýdlovou vodou, odhrnula lehkou pokrývku a pevnými, zdatnými pohyby se pustila do práce. Když končila, posel vyjekl a Jizell se rozesmála. „Ještěže tě myju já,“ řekla nahlas a mrkla dolů. „Přece bychom nechtěli chudáka Leeshu zklamat.“

Ze všech postelí se ozval chechot na jeho účet. Místnost byla plná a všichni se v postelích trochu nudili.

Skot zrudnul vzteky. „Ta by pravděpodobně našla něco lepšího než ty,“ odsekl, ale Jizell se jen pousmála.

„Chudák Skot po tobě nějak pokukuje,“ nadhodila Jizell, když později s Leeshou v apatyce tloukly bylinky.

„Pokukuje?“ rozesmála Kadie, jedna z mladších učednic. „Ten nepokukuje, ten je zamilóóóóvaný!“ Ostatní učednice to slyšely a rozhihňaly se.

„Já myslím, že je sladký,“ prohlásila Roni.

„Podle tebe je sladký každý,“ usadila ji Leesha. Roni zrovna rozkvétala a byla po chlapcích celá divá. „Jen doufám, že máš lepší vkus než se zblbnout do chlapa, který po tobě loudí, abys ho umyla.“

„Nenasazuj jí brouky do hlavy,“ napomenula ji Jizell. „Roni si o to koleduje, takže bude umývat všechny chlapy ve špitále.“ Dívky se rozchichotaly a dokonce ani Roni nebyla proti.

„Mohla bys mít alespoň tolik slušnosti, aby ses začervenala,“ dodala Leesha a holky se dusily smíchy.

„Tak dost! Padejte ven, vy hihňalky!“ vyháněla je dobrosrdečně Jizell. „Chci si promluvit s Leeshou o samotě.“

„Pokukuje po tobě skoro každý chlap, který sem přijde,“ poznamenala Jizell, když byly pryč. „Nezabilo by tě, kdyby sis občas s nějakým popovídala i jinak, než že se ho budeš ptát po zdraví.“

„Mluvíš jako moje máma,“ zasténala Leesha.

Jizell praštila paličkou o pult. „Tak to tedy rozhodně ne,“ prohlásila. O Eloně za ty roky slyšela už všechno. „Jen nechci, abys jí natruc zemřela jako stará panna. Mít ráda muže není žádný zločin.“

„Já mám muže ráda,“ namítla Leesha.

„Že jsem si nevšimla,“ utrousila Jizell.

„A to mám vyskočit a nabídnout Skotovi, že ho umyju?“ opáčila Leesha.

„To rozhodně ne,“ odtušila Jizell. „Alespoň ne přede všemi,“ dodala a spiklenecky na ni mrkla.

„Teď zase mluvíš jako Bruna,“ povzdechla si Leesha. „Dobýt si mé srdce, to chce něco víc než jen hulvátské vtipy.“ Přání jako to Skotovo nebylo pro Leeshu žádnou novinkou. Měla postavu po matce, což znamenalo spoustu mužské pozornosti, ať už jí to bylo milé nebo ne.

„Tak co to chce?“ zeptala se Jizell. „Jaký muž by dokázal překročit chrany tvého srdce?“

„Muž, kterému můžu věřit,“ odpověděla Leesha. „Takový, jakého můžu políbit na tvář, aniž by se druhý den vytahoval před kamarády, že mě povalil někde za chlívem.“

Jizell si odfrkla. „To dřív najdeš přátelského jadrnce,“ odtušila.

Leesha pokrčila rameny.

„Myslím, že se bojíš,“ rýpla si Jizell. „Čekáš s tím svým pelem už tak dlouho, že sis z té prosté, přirozené věci, kterou dělá každá dívka, vybudovala nepřekonatelnou hradbu.“

„To je absurdní,“ vybuchla Leesha.

„Opravdu?“ opáčila Jizell. „Já vidím, jak rudneš vzteky, dohaduješ se a marně se snažíš porozumět dámám, které se tě chodí ptát na radu v postelových záležitostech. Jak můžeš radit jiným ve věcech těla, když sama neznáš ani své vlastní?“

„Já naprosto jistě vím, co kam patří,“ odsekla suše Leesha.

„Však ty víš, co myslím,“ odtušila Jizell.

„A co s tím mám podle tebe dělat?“ rozčílila se Leesha. „Sebrat namátkou nějakého chlapa, jen abych to měla za sebou?“

„Kdyby to pomohlo,“ utrousila Jizell.

Leesha si ji zlostně změřila, ale Jizell se jí zpříma dívala do očí a neuhnula. „Ty střežíš ten svůj květ už tak dlouho, že si ho v tvých očích už nikdy žádný muž nezaslouží,“ poznamenala. „K čemu je květina skrytá tak, aby ji nikdo neviděl? Kdo si bude pamatovat na její krásu, až uvadne?“

Leeshe se z hrdla vydral přiškrcený vzlyk a Jizell ji objala. Leesha se rozplakala. „No tak, no tak, broučku,“ konejšila ji Jizell a hladila ji po vlasech, „však nemusí být hned tak zle.“

*

Po večeři, když byly všechny chrany zkontrolované a učednice poslané se učit, měly Leesha a Jizell konečně čas uvařit si konev bylinného čaje a otevřít mošnu od ranního posla. Na stole stála lampa, dolitá a zastřižená, aby dlouho vydržela.

„Celý den pacienti a celou noc dopisy,“ povzdechla si Jizell. „Díky lampám nemusí kořenářky vůbec spát, co?“ Převrátila mošnu a vysypala listy na stůl.

Rychle vytřídily dopisy určené pro pacienty, a pak Jizell popadla namátkou jeden svazek a mrkla na pozdrav na konci. „Tyhle jsou pro tebe,“ řekla, podala svazek Leeshe, vytáhla z hromady další dopis, otevřela ho a začetla se.

„Tenhle je od Kimber,“ ozvala se po chvíli. Kimber byla další Jizellina učednice vyslaná na zkušenou; šla do Selského Cvalíkova, jeden den jízdy na jih. „Tomu handlíři se vyrážka zhoršila a zase se šíří.“

„Ona dělá ten odvar špatně, já to prostě vím,“ posteskla si Leesha. „Nikdy ho nenechá louhovat dost dlouho a pak se diví, že je medicína slabá. Jestli jí ho budu muset jít do Selského Cvalíkova udělat osobně, tak to ode mě tak schytá…“

„To ona ví,“ rozesmála se Jizell. „Proto taky tentokrát píše mně!“

Její smích byl nakažlivý a Leesha mu brzy podlehla. Leesha Jizell milovala. Když to okolnosti vyžadovaly, dokázala být stejně strohá jako Bruna, ale nikdy neměla daleko k smíchu.

Leeshe se po Bruně hodně stýskalo a ta vzpomínka ji vrátila zpátky ke svazku dopisů. Byl čtvrtek, den, kdy přijížděl pravidelný posel ze Selského Cvalíkova, Drvoštěpské Kotliny a jižních končin. Samozřejmě, že pozdrav na konci prvního dopisu v hromádce byl psán úhledným rukopisem jejího otce.

Byl tam také dopis od Viky a ten si Leesha přečetla nejdřív. Ruce se jí jako vždy křečovitě svíraly, dokud se neujistila, že Bruně, starší než prastaré, se pořád daří dobře.

„Vika porodila,“ oznámila. „Chlapečka Jama. Šest liber jedenáct uncí.“

„To je třetí?“ zeptala se Jizell.

„Čtvrté,“ odpověděla Leesha. Vika si nedlouho po příjezdu do Drvoštěpské Kotliny vzala Mladého Jonu – nyní pastýře Jonu – neztrácela čas a rodila mu jedno dítě za druhým.

„Tak to není velká naděje, že by se ještě někdy vrátila zpátky do Angiers,“ lamentovala Jizell.

Leesha se rozesmála. „Podle mne to bylo jasné už po tom prvním,“ poznamenala.

Těžko uvěřit, že uplynulo sedm let od chvíle, kdy se s Vikou vyměnily. Z dočasné dohody se stala trvalá, což Leeshe naprosto nevadilo.

Vika zůstane v Drvoštěpské Kotlině bez ohledu na to, co udělá Leesha, což vypadalo mnohem líp než složení Bruna, Leesha a Darsy. To pomyšlení dávalo Leeshe pocit svobody, o jaké se jí nikdy ani nesnilo. Slíbila, že se jednoho dne vrátí, aby měla Kotlina potřebnou kořenářku, ale Stvořitel to zařídil za ni. Svou budoucnost si mohla zvolit sama.

Otec jí psal, že se nachladil, ale že se o něj Vika stará, a předpokládal, že se rychle zotaví. Další dopis byl od Mairy; nejstarší dcera už dospěla a je zasnoubená a Mairy bude asi brzy babičkou. Leesha si povzdechla.

Ve svazku byly ještě dva další dopisy. S Mairy, Vikou a otcem si Leesha psala skoro každý týden, ale matka psala méně často, zato častokrát velmi hrubě.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se Jizell, když se Leesha zamračila, a vzhlédla od rozečteného dopisu.

„Jen máma,“ sdělila jí Leesha a četla dál. „Tón se mění podle toho, jakou má náladu, ale podstata zůstává pořád stejná: ‚Vrať se domů a měj děti dřív, než příliš zestárneš a Stvořitel ti tu šanci odebere.‘“ Jizell jen nevrle zamručela a potřásla hlavou.

V dopisu od Elony byl zastrčený ještě další list, který se tvářil jako od Gareda, jen psaný matčinou rukou, protože Gared psát neuměl. Ale nakolik si matka dala práci, aby vypadal jako diktovaný, Leesha si byla jistá, že přinejmenším polovina slov vyšla od matky, a ta druhá velmi pravděpodobně taky. Obsah se stejně jako v matčiných dopisech nikdy neměnil. Garedovi se daří dobře. Garedovi se po ní stýská. Gared na ni čeká. Gared ji miluje.

„Máma mě musí mít za naprostou husu,“ poznamenala suše Leesha při čtení, „jestli čeká, že jí budu věřit, že by se Gared někdy pokusil o báseň, třebas jen takovou, která se nerýmuje.“

Jizell se rozesmála, ale smích ji předčasně opustil, když zjistila, že Leeshe zjevně do smíchu není.

„Co když má pravdu?“ povzdechla si najednou Leesha. „Představa, že má Elona v něčem pravdu, je sice velmi pochmurná, ale já jednou opravdu chci mít děti a člověk nemusí být zrovna kořenářka, aby věděl, že dnů, kdy je budu moci mít, začíná být méně přede mnou než za mnou. Sama jsi říkala, že ztrácím nejlepší léta.“

„Takhle jsem to těžko řekla,“ odtušila Jizell.

„Ale je to vcelku pravda,“ řekla smutně Leesha. „Nikdy jsem se neobtěžovala ohlížet se po mužích; to oni sami mě vždycky vyhledávali, ať jsem o to stála nebo ne. Jen jsem si vždycky myslela, že mne jednoho dne najde nějaký, který zapadne do mého života a nebude čekat, že já zapadnu do toho jeho.“

„O tomhle občas sníme všechny, drahá,“ odtušila Jizell, „a ve chvíli, kdy zíráš do zdi, je to docela krásný sen, jenže na něm nemůžeš stavět své naděje.“

Leesha křečovitě sevřela dopis, až se jí v ruce zmačkal.

„Takže ty uvažuješ o návratu a svatbě s tím Garedem?“ zeptala se Jizell.

„Ach Stvořiteli, to ne!“ zvolala Leesha. „Jistěže ne!“

Jizell zamručela. „Dobrá. Alespoň ti nemusím mluvit do duše.“

„Nakolik mé břicho touží po dítěti,“ pokračovala Leesha, „tak raději zemřu jako panna, než abych si ho nechala udělat od Gareda. Problém je, že on se vrhne na každého muže v Kotlině, který to zkusí.“

„Snadná pomoc,“ odvětila Jizell. „Měj děti tady.“

„Cože?“ užasla Leesha.

„Drvoštěpská Kotlina má Viku, takže je v dobrých rukou,“ pokračovala Jizell. „Vyučila jsem to děvče osobně a její srdce je teď tak jako tak tam.“ Naklonila se k Leeshe a položila své buclaté ruce na její. „Zůstaň,“ řekla. „Zabydli se v Angiers a až půjdu na odpočinek, převezmeš špitál.“

Leesha vytřeštila oči. Otevřela ústa, ale nevypravila ze sebe ani hlásku.

„Tys mne za ta léta naučila stejně tolik jako já tebe,“ dodala Jizell. „Nikomu jinému bych svůj podnik nesvěřila s větší důvěrou, a to ani kdyby se zítra vrátila Vika.“

„Nevím, co na to říct,“ vypravila ze sebe Leesha.

„Žádný spěch něco říkat,“ řekla Jizell a poplácala Leeshu po ruce. „Troufám si tvrdit, že v dohledné době na odpočinek nepůjdu. Jen o tom popřemýšlej.“

Leesha přikývla. Jizell jí rozevřela náruč a Leesha se stařeně vrhla kolem krku a pevně ji objala. Když se pustily, ozval se venku takový křik, že obě leknutím nadskočily.

„Pomoc! Pomoc!“ ječel někdo. Obě se letmo podívaly na okno. Bylo po setmění.

Otevřít v noci okenice byl v Angiers zločin, který se trestal bičováním, ale když Leesha s Jizell rychle odsouvaly petlici, tak na něco takového ani nepomyslely. Venku byla trojice městských biřiců. Utíkali po dřevěném chodníku do špitálu a dva z nich nesli po jednom muži.

„Hej, špitále!“ zavolal ten v čele, když viděl otevřenou okenici a osvětlenou místnost. „Otevřete dveře! Útočiště! Útočiště a ošetření!“

Obě naráz se vrhly ke schodišti a div se na schodech nepřerazily, jak se hnaly ke dveřím. Byla zima, a i když městští chraničáři horlivě a neúnavně čistili chranovou síť od sněhu, ledu a starého listí, přece si každou noc našlo cestu do města pár větrných démonů, kteří chytali žebráky a bezdomovce a číhali, jestli se nenajde nějaký hlupák, který se odváží porušit zavírací hodinu, a tím i zákon. Takový větrný démon spadne z nebe tiše jako kámen, pak zničehonic rozevře okřídlené pařáty, chňapne, rozerve oběť, popadne nebožtíka do zadních spárů a odletí s ním pryč.

Doběhly do přízemí, rozrazily dveře a dívaly se, jak se biřicové blíží. Překlady nade dveřmi byly chraněné, takže ony i jejich pacienti byli vcelku v bezpečí i při otevřených dveřích.

„Co se děje?“ zavolala Kadie a vystrčila hlavu z ochozu nad schodištěm. Za ní už vybíhaly z pokojů další učednice.

„Vezměte si zástěry a pojďte dolů!“ křikla na ně Leesha a dívky se okamžitě pádily obléknout.

Biřicové byli ještě hodný kus daleko, ale utíkali, seč jim síly stačily. Leesha uslyšela na obloze vřískot a strachy se jí sevřel žaludek. Světlo a rozruch přilákaly větrné démony. Už se slétali.

Ale biřicové se blížili rychle a v Leeshe klíčila naděje, že to stihnou bez úhony, když tu jeden muž uklouzl na ledu a upadl. Zaječel a tělo, které nesl, se svalilo na dřevěný chodník.

Biřic s mužem přes rameno zakřičel něco na toho druhého, sklonil hlavu a přidal. Muž, který nic nenesl, se obrátil a pádil zpátky ke kamarádovi na zemi.

Nečekané plesknutí kožených křídel bylo jediným varováním, vzápětí odletěla nešťastnému biřici hlava od těla a kutálela se po chodníku pryč. Kadie zaječela. Z rány snad ještě ani nevytryskla krev a už větrný démon zavřískl, strmě vzlétl k nebi a mrtvý trup vzal s sebou.

Biřic s raněným překročil chrany a dovlekl svého svěřence do bezpečí. Leesha se dívala na muže, který zůstal venku a úporně se snažil vstát, a vraštila čelo.

„Ne, Leesho!“ zaječela Jizell a chňapla po ní, ale Leesha hbitě uskočila a jako šipka vyběhla ven na chodník.

V mrazivém vzduchu k ní shora doléhalo vřískání větrných démonů a Leesha rychle, ostře kličkovala. Jeden jadrnec se pokusil o útok střemhlav, ale minul ji, i když jen o pár coulů. Svalil se na chodník, jen to zadunělo, ale rychle se narovnal; statné hýždě si při tom nárazu nezranil. Leesha se v běhu obrátila a hodila mu do očí hrst Brunina oslepujícího prášku. Netvor zařval bolestí a Leesha pádila dál.

„Zachraň jeho, ne mě!“ křičel na ni biřic a ukazoval na nehybné tělo ležící na chodníku. Biřic měl podivně vytočený kotník, bylo jasné, že ho má zlomený. Leesha se letmo podívala na postavu nataženou na chodníku. Oba dva neunese.

„Mě ne!“ zařval biřic znovu, když k němu doběhla.

Leesha zavrtěla hlavou. „Mám větší šanci dostat do bezpečí tebe,“ sdělila mu tónem, který nepřipouštěl diskusi, vzala ho pod ramenem a zvedla ho.

„Shýbni se,“ zasykl biřic. „Větrncům se hůř vrhá po věcech, které jsou nízko u země.“

Shrbila se, jak jen to šlo, a chvíli vrávorala pod váhou toho obrovského chlapa, než pochopila, že tímhle pomalým šouráním to nezvládnou, shrbení neshrbení.

„Teď!“ vykřikla Jizell a Leesha vzhlédla. Po chodníku pádila Kadie a další učednice a nad hlavou si za okraj držely bílá prostěradla. Třepetající se látka byla skoro všude a znemožňovala větrným démonům najít cíl.

A pod tímhle krytem k ní utíkala mistryně Jizell s tím prvním biřicem. Jizell pomohla Leeshe se zraněným biřicem, zdravý biřic vzal bezvládného muže. Strach jim všem dal sílu, zpáteční cestu urazili rychle, stáhli se do špitálu a zavřeli dveře na závoru.

*

„Tenhle je mrtvý,“ oznámila věcně Jizell. „Vsadím se, že už to má za sebou déle jak hodinu.“

„To jsem málem přišel o krk kvůli nebožtíkovi?“ rozčílil se biřic se zlomeným kotníkem. Leesha ho nechala být a šla se podívat na druhého zraněného.

Hubeňour s kulatou pihovatou tvářičkou vypadal spíš jako kluk než jako muž. Byl ošklivě zbitý, ale dýchal a srdce měl silné. Leesha ho rychle vyšetřila, pestrobarevné záplatované šaty rozřezala a sundala, prozkoumala polámané kosti a pátrala, odkud se vzala krev, která poskvrnila strakatý kabátek.

„Co se stalo?“ zeptala se Jizell zraněného biřice, když mu prohlížela zlomený kotník.

„Už jsme se vraceli z poslední obchůzky,“ procedil biřic skrz zaťaté zuby. „Tihle dva, od pohledu žongléři, leželi na chodníku. Někdo je musel po představení okrást. Oba byli naživu, ale byli na tom dost zle. Mezitím se setmělo, jenže ani jeden nevypadal, že se bez kořenářky dožije rána. Vzpomněl jsem si na špitál. Tak jsme se drželi pod okapy, jak jen to šlo, aby nás větrnci neviděli, a co nejrychleji jsme běželi sem.“

Jizell přikývla. „Udělali jste dobře,“ pochválila ho.

„To řekni chudákovi Jonsinovi,“ odsekl biřic. „Stvořiteli, co já teď povím jeho ženě?“

„O to se budeš starat zítra,“ odtušila Jizell a přiložila mu ke rtům lahvičku. „Vypij to.“

Biřic se na ni nedůvěřivě podíval. „Co to je?“ zeptal se.

„Po tomhle usneš,“ sdělila mu Jizell. „Musím ti srovnat kotník a věř mi, že při tom bys nechtěl být vzhůru.“

Biřic vypil lektvar na jeden zátah.

Leesha zrovna čistila mladíkovi jednu ránu, když sebou trhnul, probral se, zasupěl a posadil se. Jedno oko měl oteklé, že na něj neviděl, to druhé bylo jasně zelené. Divoce se rozhlížel kolem sebe. „Jaycobe!“ vykřikl.

Zběsile sebou házel a bylo zapotřebí Leeshy, Kadie i zdravého biřice, aby ho zkrotili a uložili. Zelené oko se upřelo na Leeshu. „Kde je Jaycob?“ zeptal se. „Je v pořádku?“

„To je ten starší muž, kterého našli s tebou?“ zeptala se Leesha. Přikývl.

Leesha váhala, hledala slova, ale mlčení samotné bylo výmluvné ažaž; chlapec zaječel a znovu sebou začal házet. Biřic ho přirazil k posteli a zadíval se mu do obličeje.

„Víš, kdo vám to udělal?“ zeptal se.

„Není v stavu…“ začala Leesha, ale muž ji nevlídně zpražil pohledem, ať mlčí.

„Dneska večer jsem přišel o jednoho muže,“ vyjel na ni. „Nemám čas čekat.“ Obrátil se zpátky k chlapci. „No?“ zeptal se.

Chlapec se na něj díval a zelené oko se zalilo slzami. Nakonec zavrtěl hlavou, ale biřic to nevzdával. „Něco jsi vidět musel,“ naléhal.

„Tak dost,“ rozčílila se Leesha, popadla muže za zápěstí a začala ho tahat pryč. Chvíli se přetahovali, pak se poddal. „Počkej vedle,“ nařídila mu. Mračil se, ale poslechl.

Když se Leesha obrátila zpátky k chlapci, tak už nepokrytě plakal. „Vyhoď mě zpátky ven do noci,“ vzlykl a zvedl zmrzačenou ruku. „Já jsem měl zemřít už dávno; všichni, kdo se mě kdy snažili zachránit, za to vždycky zaplatili životem.“

Leesha ho vzala za zmrzačenou ruku a zadívala se mu do oka. „Já to risknu,“ řekla a stiskla mu ji. „My, kdo zůstáváme naživu, musíme držet spolu.“ Přiložila mu ke rtům lahvičku s uspávacím lektvarem, držela ho za ruku a dodávala mu sílu, dokud se oko nezavřelo.

*

Špitál naplnily tóny houslí. Pacienti tleskali, učednice si při práci tančily. Dokonce i Leesha s Jizell měly pružnější krok.

„Jeden by si myslel, že si mladý Rojer dělá starosti s placením,“ poznamenala Jizell, když chystaly oběd. „Tak mě napadá, jestli si ho nemám najmout, aby chodil bavit pacienty, až se zase postaví na nohy.“

„Pacienti a děvčata ho zbožňují,“ souhlasila Leesha.

„Však já jsem tě taky viděla tančit, když sis myslela, že se nikdo nedívá,“ poznamenala Jizell.

Leesha se usmála. Když Rojer nehrál, vymýšlel si takové příběhy, že se učednice tlačily u jeho postele, nebo je učil triky s líčením, které měl údajně přímo od vévodových kurtizán. Jizell ho neustále obskakovala a všechny učednice po něm bláznily a pokukovaly.

„Takže pro něj obzvlášť silný plátek hovězího,“ řekla Leesha, ukrojila kus masa a položila ho na talíř už tak přeplněný brambory a ovocem.

Jizell zavrtěla hlavou. „Já nevím, kam to ten kluk dává,“ povzdechla si. „Všichni včetně tebe ho cpete už víc než měsíc a on je pořád hubený jako lunt.“

„Oběd!“ zařvala a dívky si začaly chodit pro tácy. Roni si šla rovnou pro ten nejplnější, ale Leesha ji odehnala. „Tenhle odnesu sama,“ sdělila jí a usmála se, když viděla po celé kuchyni zklamané výrazy.

„Holky, Rojer si taky musí dát přestávku a něco sníst, a ne si pro vás vymýšlet historky, zatímco mu krájíte maso,“ prohlásila Jizell. „Lísat se k němu můžete později.“

„Přestávka!“ zvolala Leesha, když vplula do místnosti, ale nemusela se obtěžovat. Jakmile se objevila, smyčec sjel z houslových strun, jen to vrzlo. Rojer se usmál, zamával na ni a chtěl housle odložit, jenže přitom převrhl dřevěný pohár. Zlomené prsty a ruka srostly dobře, ale zasádrované nohy měl pořád zavěšené na provazech a nemohl pořádně dosáhnout na noční stolek.

„Ty ale musíš být dneska hladový,“ zasmála se, položila mu tác do klína a vzala mu housle. Rojer se rozpačitě podíval na tác a pak se na ni usmál.

„Počítám, že ty mi to asi nepomůžeš nakrájet?“ zkusil to a zvedl zmrzačenou ruku.

Leesha povytáhla obočí. „Zdá se, že když hraješ na housle, máš prsty hbité dost,“ poznamenala. „Pročpak jim to najednou nejde?“

„Protože hrozně nerad jím sám,“ zasmál se Rojer.

Leesha se pousmála, sedla si na pelest a vzala vidličku a nůž. Ukrojila pořádný kus masa, protáhla ho šťávou, přidala brambory a dopravila to Rojerovi do úst. Usmál se na ni, trochu šťávy z úst uniklo a Leesha se zachichotala. Rojer se začervenal, až světlé tváře zrudly jako vlasy.

„Vidličku uzvednu sám,“ prohlásil.

„Mám ti jen nakrájet maso a odejít?“ zeptala se Leesha a Rojer důrazně zavrtěl hlavou. „Tak mlč,“ napomenula ho a dopravila mu do úst další plnou vidličku.

„Víš, to nejsou moje housle,“ ozval se po chvíli mlčení Rojer a zavadil pohledem o nástroj. „Ty jsou Jaycobovy. Moje se rozbily, když…“

Odmlčel se a Leesha svraštila čelo. Uplynul víc než měsíc a on stále odmítal o tom přepadení mluvit, přestože na něj naléhal i biřic. Poslal si sice pro svůj raneček, ale pokud věděla, jinak se s žonglérským cechem nespojil a neřekl jim, co se stalo.

„Tvoje vina to není,“ řekla Leesha, když viděla, že hledí kamsi do dálky. „Tys ho nepřepadl.“

„Jako bych přepadl,“ povzdechl si Rojer.

„Co tím myslíš?“ podivila se Leesha.

Rojer odvrátil pohled. „Totiž… to já jsem ho přesvědčil, aby odešel z odpočinku. Ještě by byl naživu, kdybych…“

„Vykládal jsi, že ti povídal, že odchod z odpočinku bylo to nejlepší, co ho za posledních dvacet let potkalo,“ namítla Leesha. „To vypadá, jako by za ten krátký čas prožil víc než za celá léta strávená v cele cechovního sídla.“

Rojer přikývl, ale oči mu zvlhly. Leesha mu stiskla ruku. „Kořenářky vídají smrt často,“ řekla mu. „Nikdo, nikdo nikdy neodchází ke Stvořiteli s tím, že už tu vykonal vše, co chtěl. Každý máme vyměřený jinak dlouhý čas, ale všem nám to musí stačit.“

„Jenže to vypadá, že pro lidi, kteří mi zkříží cestu, přijde konec nějak dřív,“ povzdechl si Rojer.

„Už jsem viděla, že přišel dřív pro spoustu takových, kteří o Rojerovi Půlručkovi v životě neslyšeli,“ namítla Leesha. „To chceš na svá bedra vzít vinu i za jejich smrt?“

Rojer se na ni podíval a Leesha mu vrazila do úst další plnou vidličku. „Mrtvým nijak neposlouží, když z pocitu viny sám přestaneš žít,“ napomenula ho.

*

Když dorazil posel, měla Leesha zrovna plné ruce ložního prádla, a tak si dopis od Viky strčila do zástěry a zbylé nechala na později. Uklidila prádlo, ale pak jí přiběhla jedna dívka říct, že jeden pacient kašle krev. Potom musela srovnat zlomenou ruku a už byl čas dát učednicím hodinovou přednášku.

Ani nevěděla jak a slunce zapadlo a učednice byly v posteli. Stáhla knoty na slabou oranžovou záři, a než se odebere na noc nahoru, ještě naposledy obešla řady postelí, aby měla jistotu, že pacientům nic nechybí. Cestou se střetla s Rojerovým pohledem; mával na ni, ale Leesha se jen usmála a zavrtěla hlavou. Pohrozila mu, pak složila ruce k sobě, jako by se modlila, opřela si o ně tvář a zavřela oči.

Rojer se zamračil, ale jen na něj mrkla a šla dál, věděla, že za ní nepůjde. Sádru mu už sundaly, ale i když mu nohy srostly dobře, stěžoval si na bolesti a slabost.

Na konci místnosti si v klidu nalila hrnek vody. Byla vlahá jarní noc a na džbánu se srážely kapky vody. Nepřítomně si osušila ruku do zástěry a ucítila zmuchlaný papír. Vzpomněla si na dopis od Viky, vytáhla ho, palcem zlomila pečeť, napila se a naklonila list k lampě.

Vzápětí hrnek upustila. Nevšimla si toho, neslyšela, jak se kamenina rozbila. Křečovitě sevřela papír v hrsti a vyběhla z místnosti.

*

Když ji Rojer našel, tlumeně štkala v setmělé kuchyni.

„Stalo se něco?“ zeptal se tiše. Ztěžka se opíral o hůl.

„Rojere?“ popotáhla. „Proč nejsi v posteli?“

Rojer neodpověděl a šel si k ní přisednout. „Špatné zprávy z domova?“ zeptal se.

Leesha na něj chvíli hleděla, pak přikývla. „Vzpomínáš si, jak se táta nachladil?“ zeptala se, počkala, až Rojer přikývne, že ví, a pak pokračovala. „Vypadalo to, že se to zlepšuje, ale pak se to vrátilo, a nečekaně silně. Vyklubala se z toho úplavice, která běhá z jednoho konce Kotliny na druhý. Většina lidí se z toho zřejmě dostane, ale ti slabší…“ Znovu se rozplakala.

„Někdo, koho znáš?“ zeptal se Rojer a vzápětí se proklínal, že se vůbec ptá. Ovšemže to je někdo, koho zná. Ve vískách zná každý každého.

Leesha si to ani neuvědomila. „Moje učitelka Bruna,“ vzlykla. Na zástěru dopadly těžké kapky slz. „A ještě pár dalších, a dvě děti, které jsem nikdy ani neviděla. Celkem víc jak tucet lidí a více než polovina vesnice je dosud upoutaná na lůžko. Mezi nimi i táta, tomu je nejhůř.“

„To je mi líto,“ řekl Rojer.

„Mě litovat nemusíš, je to moje vina,“ hořekovala Leesha.

„Cože?“ podivil se Rojer.

„Měla jsem být tam,“ bědovala Leesha. „Už léta nejsem Jizellinou učednicí. Slíbila jsem, že se do Drvoštěpské Kotliny vrátím hned, jak skončím učení. Kdybych svůj slib dodržela, byla bych tam a možná…“

„Jednou jsem viděl, jak úplavice zabila nějaké lidi v Zálesí,“ poznamenal Rojer. „Chceš si vzít na svědomí i je? Nebo ty, kteří zemřeli právě v tomto městě, protože se nemůžeš postarat o všechny?“

„To není to samé a ty to víš,“ kvílela Leesha.

„Opravdu?“ opáčil Rojer. „Sama jsi říkala, že mrtvým nijak neposlouží, když sami z pocitu viny přestaneme žít.“

Leesha se na něj podívala. Oči měla zarudlé a uslzené.

„Takže co chceš udělat?“ zeptal se Rojer. „Strávit noc v slzách nebo začít balit?“

„Balit?“ popotáhla Leesha.

„Mám cestovní poslovský kruh,“ řekl Rojer. „Ráno můžeme vyrazit do Drvoštěpské Kotliny.“

„Rojere, vždyť sotva chodíš!“ zvolala Leesha.

Rojer zvedl hůl, opřel ji do kouta a vstal. Šel trochu ztuhle, ale bez opory.

„Tos to hrál, aby sis udržel teplou postel a poblázněné dívky trochu déle?“ zeptala se Leesha.

„To nikdy!“ zrudl Rojer. „Jenom… ještě nejsem schopný vystupovat.“

„Ale jít pěšky až do Drvoštěpské Kotliny schopný jsi?“ vyjela na něj Leesha. „Bez koně to bude trvat týden.“

„Pochybuju, že budu muset cestou dělat salta,“ odtušil Rojer. „Já to zvládnu.“

Leesha si založila ruce na hrudi a zavrtěla hlavou. „Ne. To ti rozhodně zakazuji.“

„Já nejsem žádná učednice, abys mi mohla něco zakazovat,“ ohradil se Rojer.

„Jsi můj pacient,“ odsekla Leesha, „a já ti zakážu cokoli, co ohrozí tvé zotavování. Najmu si posla, který mě tam doveze.“

„Tak hodně štěstí při hledání,“ zavrčel Rojer. „Pravidelný týdenní posel na jih odejel dneska a ostatní budou v tuto roční dobu povětšinou zadaní. Bude tě stát fůru peněz přesvědčit někoho, aby všeho nechal a dovezl tě do Drvoštěpské Kotliny. Kromě toho dokážu zahnat jadrnce houslemi. To ti žádný posel nabídnout nemůže.“

„Ani v nejmenším nepochybuji, že to dokážeš,“ odtušila Leesha, a z jejího tónu bylo zřejmé, že o tom silně pochybuje, „ale já potřebuji rychlého poslovského koně, ne magické housle.“ Ignorovala jeho protesty, dostrkala ho do postele a šla si nahoru balit.

*

„Takže jsi pevně rozhodnutá?“ zeptala se druhý den ráno Jizell.

„Musím jít,“ prohlásila Leesha. „Na Viku a Darsy je toho moc, samy to nezvládnou.“

Jizell přikývla. „Rojer si zřejmě představuje, že tě tam doprovodí,“ utrousila.

„To rozhodně ne,“ zavrhla to Leesha. „Najmu si posla.“

„Celé ráno si balí,“ dodala Jizell.

„Sotva se uzdravil,“ namítla Leesha.

„Pah!“ zvolala Jizell. „Už je to skoro tři měsíce. Celé ráno jsem neviděla, že by si vzal hůl. Myslím, že za tím už nějaký čas není nic víc než důvod být ti nablízku.“

Leesha vyvalila oči. „Ty si myslíš, že Rojer…?“

Jizell pokrčila rameny. „Já jen říkám, že se nestává každý den, aby šel kolem muž, který bude kvůli tobě čelit jadrncům.“

„Jizell, já jsem tak stará, že bych mohla být jeho matka!“ zvolala Leesha.

„Pah!“ vysmála se jí Jizell. „Je ti teprve dvacet sedm a Rojer tvrdí, že je mu dvacet.“

„Rojer tvrdí spoustu věcí, které nejsou pravda,“ zavrčela Leesha.

Jizell znovu pokrčila rameny.

„Tvrdíš, že nejsi vůbec jako moje máma,“ vyjela na ni Leesha, „ale obě si hledáte cestičky, jak využít každou tragédii k diskusi o mém milostném životě.“

Jizell otevřela ústa k odpovědi, ale Leesha zvedla ruku a zarazila ji. „Teď mě omluv,“ prohlásila, „musím si jít najmout posla.“ Vyrazila z kuchyně jako sopka a Rojer, který poslouchal za dveřmi, měl co dělat, aby se jí odklidil z cesty a z dohledu.

*

Díky otcovým bankovním dohodám a výdělkům u Jizell byla Leesha schopná získat od vévodské banky sto padesát milnských sluncí. Byla to suma, o jaké se angierskému venkovu ani nesnilo, ale poslové neriskují život pro pár floků. Doufala, že to bude stačit, ale ukázalo se, že Rojerova slova byla prorocká, ne-li přímo prokletá.

Jarní obchod byl v plném proudu, takže práci měli dokonce i ti nejhorší poslové. Skot byl mimo město a tajemník poslovského cechu jí na rovinu odmítl pomoci. Nejlepší, co jí mohli nabídnout, byl další týdenní posel na jih, za celých šest dnů.

„Do té doby tam dojdu pěšky!“ řvala na toho úředníka.

„Pak ti doporučuji, abys rovnou vyrazila,“ odsekl suše.

Leesha skousla jazyk a vypadla ven. Usoudila, že jestli bude muset týden čekat, tak se zblázní. Jestli táta za ten týden umře…

„Leesho?“ ozvalo se za ní. Na místě se zastavila a pomalu se obrátila.

„Jsi to ty!“ zvolal Marick a rázoval si to k ní s rozevřenou náručí. „Ani jsem nevěděl, že jsi pořád ještě ve městě!“ Vyjevená Leesha se nechala obejmout.

„Copak děláš v cechovním domě?“ zeptal se Marick a ucouvl, aby ji ocenil pohledem. Pořád byl hezký, i s těma vlčíma očima.

„Potřebuji doprovod zpátky do Drvoštěpské Kotliny,“ vysvětlila mu. „Ve vesnici řádí úplavice a oni potřebují pomoct.“

„Snad bych tě tam mohl vzít,“ usoudil Marick. „Budu muset na zítřek požádat o záskok do Říčního Mostu, ale mělo by to jít.“

„Já mám peníze,“ sdělila mu Leesha.

„Ty víš, že za doprovod peníze neberu,“ řekl Marick, vilně na ni zamžoural a přitočil se blíž. „Jediná platba, která mě zajímá, je tahle,“ zajel jí rukou za záda a stiskl jí zadek. Leesha měla co dělat, aby se neodtáhla. Myslela na lidi, kteří ji potřebují, a co víc, myslela na Jizelliny řeči o květu, který nikdo neuvidí. Možná sám Stvořitel chtěl, aby dneska Maricka potkala. Ztěžka polkla a kývla.

Marick zatáhl Leeshu do šerého výklenku kousek stranou od hlavní síně. Za dřevěnou sochou ji přitiskl ke zdi a vášnivě ji líbal. Po chvíli mu začala polibek oplácet. Vzala ho kolem ramen a v ústech ucítila jeho teplý jazyk.

„Tentokrát ten problém mít nebudu,“ slíbil jí Marick, vzal její ruku a položil si ji na své tvrdé mužství.

Leesha se stísněně usmála. „Mohla bych před setměním přijít za tebou do hostince,“ navrhla. „Mohli bychom… spolu přespat a zrána vyrazit.“

Marick se rozhlédl doprava doleva a zavrtěl hlavou. Znovu ji přitiskl ke zdi a druhou rukou sáhl po pásku, aby si rozepnul přezku. „Na tohle čekám už moc dlouho,“ zasupěl. „A když teď mám konečně šanci, tak si ji nenechám vyklouznout!“

„Já to nedělám na chodbě!“ zasyčela Leesha a odstrčila ho. „Někdo nás uvidí!“

„Nikdo nás neuvidí,“ prohlásil Marick, přitiskl se na ni a znovu ji políbil. Vytáhl tvrdý úd a začal jí vyhrnovat sukně. „Jsi tady jako zázrakem,“ řekl, „a tentokrát jsem připraven. Co víc si můžeš přát?“

„Soukromí?“ opáčila Leesha. „Postel? Pár svíček? Cokoli!“

„Žongléra zpívajícího pod oknem?“ posmíval se jí Marick, zatímco jeho prsty šátraly mezi jejíma nohama a hledaly cestu. „Chováš se jako panna.“

„Já jsem panna!“ zasyčela Leesha.

Marick se odtáhl a uštěpačně se na ni podíval. V ruce třímal vztyčený úd. „Všichni v Drvoštěpské Kotlině vědí, že jsi tomu opičákovi Garedovi dala aspoň tucetkrát,“ řekl. „To i po takové době pořád ještě lžeš?“

Leesha se zamračila, kolenem ho nabrala do rozkroku, a zatímco úpěl na zemi, jako vichřice vyrazila z cechovního domu.

*

„Nikdo tě nevezme?“ zeptal se toho večera Rojer.

„Nikdo, koho bych si za to nevzala do postele,“ zavrčela Leesha a raději se nezmínila, že byla opravdu ochotná zajít až tak daleko. Ještě teď ji trápilo, jestli neudělala obrovskou chybu. Na jednu stranu litovala, že Maricka prostě nenechala, ať dosáhne svého, jenže na druhou stranu… I kdyby měla Jizell pravdu a její panenství nebyla ta nejdrahocennější věc na světě, tak rozhodně stojí za víc.

Promnula si oči moc pozdě, jen vytlačila slzy, které chtěla zadržet. Rojer ji pohladil po tváři a Leesha se na něj podívala. Usmál se, natáhl ruku a z ucha jí vykouzlil pestrobarevný kapesník. Proti své vůli se rozesmála, vzala si kapesník a osušila si oči.

„Pořád bych tě mohl doprovodit já,“ řekl. „Šel jsem pěšky celou cestu z Ovčácké Doliny až sem. Když jsem dokázal to, dokážu tě dostat i do Drvoštěpské Kotliny.“

„Opravdu?“ opáčila Leesha a popotáhla. „Není to zase jen nějaká tvoje povídačka Jaka Šupináře, jako třeba schopnost očarovat jadrnce houslemi?“

„Opravdu,“ řekl Rojer.

„Proč bys to pro mě dělal?“ zeptala se Leesha.

Rojer se usmál a uchopil její dlaň do zmrzačené ruky. „My jsme přece ti, kdo zůstávají naživu, ne?“ zeptal se. „Kdosi mi kdysi říkal, že ti, co zůstávají naživu, musí držet spolu.“

Leesha se rozeštkala a objala ho.

*

Zbláznil jsem se?, říkal si v duchu Rojer, když nechali brány Angiers za sebou. Leesha na tu cestu koupila koně, ale Rojer neuměl jezdit vůbec a Leesha na tom nebyla o moc líp. Seděl za ní a ona vedla koně krokem jen o málo rychlejším, než kdyby šli pěšky.

I tak ho ztuhlé nohy z toho koňského nadhazování bolely, ale Rojer si nestěžoval. Jestli něco řekne dřív, než jim město zmizí z očí, tak Leesha otočí koně nazpět.

Což bych měl tak jako tak udělat sám, pomyslel si. Já jsem přece žonglér, ne posel.

Jenže Leesha ho potřebovala a Rojer od první chvíle, kdy ji uviděl, věděl, že by jí nikdy nedokázal nic odmítnout. Věděl, že se na něj dívá jako na dítě, ale to se změní, když ji dovede domů. Zjistí, že je v něm něco víc, že se o sebe dokáže postarat, a o ni taky.

Ostatně co ho čeká v Angiers? Jaycob odešel na věčnost a o něm si cech pravděpodobně myslí, že je taky mrtvý, což je nejspíš jen dobře. „Jestli půjdeš za rychtářem, tak pověsí tebe,“ řekl mu Jasin, ale Rojer dobře věděl, že jestli Zlatohlásek někdy zjistí, že je Rojer naživu, tak už nikdy nebude mít šanci cokoli komukoli vykládat.

Ale když se zadíval dopředu na cestu, útroby se mu sevřely. Stejně jako Cvrčkova Strouha byl Selský Cvalíkov vzdálený jen jeden den jízdy na koni, zato Drvoštěpská Kotlina byla mnohem dál, i na koni dokonce až čtyři noci. Rojer nikdy nestrávil venku víc jak dvě noci, a to ještě jen jednou. Na mysli mu vytanula Arrickova smrt. Dokázal by se vypořádat i se ztrátou Leeshi?

„Není ti něco?“ zeptala se Leesha.

„Cože?“ opáčil Rojer.

„Třesou se ti ruce,“ podotkla Leesha.

Podíval se na své ruce na jejím pase a zjistil, že má pravdu. „To nic není,“ vypravil ze sebe. „Jen se do mě zničehonic dala zima.“

„Je to hrozně nepříjemné,“ poznamenala Leesha, ale Rojer ji skoro neslyšel. Hleděl na své ruce a silou vůle se je snažil uklidnit.

Jsi herec!, spílal sám sobě. Hraj odvážného!

Pomyslel na Marka Tuláka, odvážného cestovatele ze svých příběhů. Rojer toho muže líčil tolikrát a tolikrát předváděl jeho dobrodružství, každý povahový rys a manýru, že se mu to stalo druhou přirozeností. Záda se narovnala a ruce se přestaly třást.

„Řekni, až budeš unavená,“ ozval se. „Převezmu otěže.“

„Myslela jsem, že jsi ještě nikdy na koni nejel,“ poznamenala Leesha.

„Věci se naučíš tak, že je děláš,“ odpověděl Rojer. Citoval heslo, které Marko Tulák používal vždycky, když narazil na něco nového.

Marko Tulák se nikdy nebál dělat věci, které nikdy předtím nedělal.

*

S Rojerem u otěží jeli rychleji, ale stejně to do Selského Cvalíkova stihli do setmění jen taktak. Ustájili koně a šli do krčmy.

„Ty jsi žonglér?“ zeptal se krčmář, když viděl Rojerův strakatý kabátek.

„Rojer Půlručka,“ představil se Rojer. „Z Angiers a západního venkova.“

„Nikdy jsem o tobě neslyšel,“ zamručel krčmář, „ale když tu uděláš představení, máš pokoj zdarma.“

Rojer se podíval na Leeshu, a když pokrčila rameny a přikývla, usmál se a vytáhl svůj pytel zázraků.

Selský Cvalíkov byl jen malý shluk domů a domků, všechny pospojované chraněnými dřevěnými chodníky. Na rozdíl od jiných vesnic, kde kdy Rojer byl, chodili Cvalíkovci ven i v noci a volně – byť chvatně – přecházeli z domu do domu.

Ta svoboda znamenala plný šenk, což Rojera nadmíru potěšilo. Hrál poprvé po mnoha měsících, ale cítil se jako ryba ve vodě a brzy celý šenk roztleskal a rozesmál vyprávěním o Jakovi Šupinářovi a Tetovaném muži.

Když se vrátil na své místo, měla Leesha tváře trochu zardělé od vína. „Byl jsi úžasný,“ pochválila ho. „Já věděla, že budeš skvělý.“

Rojer se rozzářil a zrovna se chystal něco říct, když k nim přišli dva muži se džbánky. Jeden podali Rojerovi, druhý Leeshe.

„Jen malej dík za představení,“ ozval se první. „Já vim, že to nejni nic moc…“

„Je to úžasné, děkujeme,“ usmál se Rojer. „Prosím, přisedněte.“ Ukázal na prázdná místa u stolu. Muži se posadili.

„Co vás dohnalo do Cvalíkova?“ zeptal se první. Byl malý a měl husté černé vousy. Jeho společník byl vyšší, statnější a němý.

„Máme namířeno do Drvoštěpské Kotliny,“ odpověděl Rojer. „Leesha je kořenářka, jde jim tam pomoci bojovat s úplavicí.“

„Do Kotliny je to pěknej flák cesty,“ poznamenal muž s černým plnovousem. „Co v noci?“

„Nemějte obavy,“ řekl Rojer. „Máme poslovský kruh.“

„Cestovní kruh?“ zeptal se muž překvapeně. „To muselo stát pěknej balík.“

Rojer přikývl. „Víc, než bys myslel,“ dodal.

„Nu, nebudem vás zdržovat od postelí,“ řekl muž a oba se zvedli od stolu. „Určitě chcete brzo vyrazit.“ Odešli, přidali se k třetímu muži u jiného stolu, Rojer a Leesha dopili a zamířili do svého pokoje.

Kapitola 27

Soumrak

332 p. N.

„To zíráš na žongléra, co!“ hulákal chlap se strakatou rolničkovou čapkou na hlavě, který potrhle poskakoval po cestě. Černovousý se chechtal, třetí kumpán, větší než oba dva dohromady, nevydal ani hlásku, ale všichni měli úsměvy od ucha k uchu.

„To bych rád věděl, co to po mně ta čarodějnice hodila,“ mudroval vousáč. „Strčil sem do potoka celou hlavu a stejně mám furt pocit, že mi shořej oči.“ Zvedl kruh a koňskou uzdu a ušklíbl se. „Ale co, tak snadnej lup se přihodí jen jednou za život.“

„Celý měsíce nemusíme hnout prstem,“ souhlasil chlap ve strakaté čapce a zacinkal měšcem, „a přitom nemáme ani škrábnutí!“ Povyskočil a srazil podpatky.

„Ty možná nemáš ani škrábnutí,“ utrousil černovousý, „ale já pár šrámů na zádech mám! No co, ta prdel měla cenu skoro jako tady ten kruh, i když s tim prachem, co mi hodila do očí, sem málem nevěděl, kudy kam.“ Chlap ve strakaté čapce se rozchechtal, němý obr spráskl ruce a ušklíbl se.

„Měli sme ji vzít s sebou,“ zalitoval chlap ve strakaté čapce. „V tý mizerný jeskyni je jednomu zima.“

„Nebrblej,“ uťal ho černovousý. „Teď máme koně a poslovskej kruh. Takže už nemusíme bejt v jeskyni a to je na tom to nejlepší. Ve Cvalíkově už de jedna řeč, že si vévoda šim, že jak někdo opustí vesnici, tak to schytá. Jak přijde ráno, tak dem na jih, než budem mít v patách Rhinebeckovy biřice.“

Byli tak zabraní do řeči, že si muže, který k nim přijížděl po cestě, všimli, až když byl od nich pouhých pár yardů. Světlo sláblo a v šeru lesní cesty vypadal jezdec na černém koni, zahalený do splývavého pláště, jako přízrak.

Když ho zaznamenali, smích se z tváří vytratil a vystřídaly ho výbojné pohledy. Černovousý, statný pořízek s dlouhým, rozježeným plnovousem a řídnoucími vlasy, odhodil cestovní kruh na zem, stáhl z koně těžký obušek a vykročil proti cizinci. Němý se postavil za něj a zvedl kyj velikosti malého stromu. Chlap ve strakaté čapce se výhrůžně ohnal kopím se zubatou hlavicí.

„Todle je naše cesta,“ sdělil černovousý cizinci. „Klidně se podělíme, kámo, ale tady se platí.“

Místo odpovědi popohnal cizinec koně ze stínu ven.

Na sedle, hezky po ruce, visel toulec s těžkými šípy a luk s napjatou tětivou. Na druhé straně postroj s dlouhým kopím a vedle něj kulatý štít. Zpoza jezdce trčelo několik kratších kopí, přivázaných řemenem za sedlo. Hroty se v zapadajícím slunci výhrůžně leskly.

Ale cizinec nesáhl po žádné zbrani, jen nechal kápi sjet maličko z hlavy. Muži vytřeštili oči, vůdce ucouvl a popadl cestovní kruh.

„Pro jednou tě možná necháme projet,“ zablábolil a letmo se ohlédl po svých kumpánech. Dokonce i obr zbledl strachy. Se zbraněmi ve střehu opatrně, bokem obešli obrovského koně a couvali po cestě pryč.

„Ať už tě na týdle cestě nevidíme!“ zahulákal černovousý, když byli bezpečně daleko.

Cizinec jel lhostejně dál.

*

Hlasy slábly a Rojer bojoval s hrůzou. Řekli mu, že jestli se ještě jednou pokusí vstát, tak ho zabijou. Sáhl do tajné kapsy pro talisman, ale vytáhl jen pár třísek a chumáč zlatošedých vlasů. Musel se polámat, když ho ten němý kopl do břicha. Ochromené prsty povolily, třísky vypadly do bláta.

Leeshiny vzlyky se do něj zařezávaly jako nůž, ale bál se vzhlédnout. Tu chybu udělal už jednou, když se obr zvedl z jeho zad, protože na něj přišla řada s Leeshou. Jeden z těch druhých dvou ho rychle vystřídal a usedl na Rojerova záda jako na lavici ke sledování zábavy.

V očích toho obra bylo málo rozumu, ale i když postrádal sadismus svých kumpánů, jeho němý chtíč byla hrůza sama o sobě; zvířecká touha v těle skalního démona. Kdyby mohl Rojer vypudit z mysli obraz toho chlapa na Leeshe tím, že si vyškrábe oči, neváhal by.

Byl to ale hlupák, takhle vykládat, kam jednou a co s sebou vezou. Příliš dlouhá doba strávená v západních vískách otupila přirozenou, městem vypěstovanou nedůvěru k cizincům.

Marko Tulák by jim nevěřil, pomyslel si.

Ale nebyla to tak úplně pravda. Marka co chvíli napálili nebo praštili palicí do hlavy a nechali osudu. Přežil jen díky tomu, že si uchoval zdravý rozum a vtip.

Přežil, protože je to jen příběh, o jehož konci rozhoduješ ty, připomněl si Rojer.

Ale vidina Marka Tuláka, který se sbírá ze země a oprašuje, už s ním zůstala, takže nakonec sebral sílu a odvahu a zvedl se na kolena. Tělem projela ostrá bolest, ale usoudil, že nic zlomeného nemá. Levé oko měl opuchlé, že na něj skoro neviděl, a v ústech cítil krev z nateklého rtu. Byl samá modřina, ale od Abruma to tenkrát schytal ještě hůř.

Jenže dnes tu nebyli žádní biřici, kteří by ho odtáhli do bezpečí. Žádná matka ani mistr, kteří by se postavili démonům do cesty.

Leesha znovu zaskučela a Rojer se zastyděl. Rval se za její čest, to ano, jenže oni byli tři a všichni ozbrojení a silnější než on. Co mohl dělat?

Škoda, že mě nezabili, litoval sklesle v duchu. Lepší být mrtvý než vidět…

Zbabělče, zavrčel vnitřní hlas. Vstávej. Ona tě potřebuje.

Rojer vrávoravě vstal a rozhlédl se kolem sebe. Leesha se choulila v prachu na lesní cestě a vzlykala. Neměla ani sílu zakrýt si klín. Po loupežnících nikde ani stopy.

Jenže ono je to stejně jedno. Vzali jim cestovní kruh a bez něj jsou tak jako tak mrtví. Selský Cvalíkov je skoro celý den za nimi a před nimi je několik dní pěší chůze jen pustá cesta. Ani ne za hodinu bude tma.

Rojer šel k Leeshe a klekl si k ní. „Leesho, jsi v pořádku?“ zeptal se a sám sebe proklínal, že mu přeskakuje hlas. Kvůli ní musí být silný.

„Leesho, prosím, odpověz mi,“ žebronil a vzal ji za rameno.

Leesha ho ignorovala, schoulila se ještě víc, plakala a třásla se. Rojer ji pohladil po zádech, konejšivě na ni šeptal a jemně jí přetahoval šaty přes zadek. Její duch kamsi zabloudil, aby přestál tu hrůzu, a odmítal se vrátit. Rojer ji chtěl vzít do náruče, ale divoce ho odstrčila a v slzách se svinula do klubíčka.

Rojer ji opustil. Procházel prašnou cestu a sbíral těch pár věcí, které jim zůstaly. Loupežníci jim prohrabali vaky, co chtěli, to si vzali, a zbytek za chechotu nad osobními svršky zničili a rozházeli. Potrhané Leeshiny šaty se válely v prachu, Arrickův pestrobarevný pytel zázraků našel Rojer zadupaný v blátě. Většinu obsahu loupežníci ukradli nebo roztřískali. Pomalované dřevěné koule na žonglování uvízly v bahně, ale Rojer je nechal být.

Kousek od cesty, kam ho odkopl ten němý, zahlédl své pouzdro s houslemi a vzklíčila v něm naděje, že možná přežily. Hnal se tam. Pouzdro prasklo, ale housle samotné se zachránit daly, stačilo vyměnit pár strun a naladit je, jen smyčec nebyl nikde k nalezení.

Rojer ho hledal, dokud to jen šlo, odhrnoval listí a podrost všude kolem, ale bezvýsledně. Pomalu propadal panice. Smyčec byl pryč. Vrátil housle do pouzdra, roztáhl jednu Leeshinu dlouhou sukni a sbalil do ní těch pár věcí, které se daly zachránit.

Ticho a klid prolomil silný vítr, rozšuměl listnaté stromy, Rojer vzhlédl k zapadajícímu slunci a teprve teď mu naplno došlo, že doopravdy zemřou. Co záleží na tom, jestli má housle bez smyčce a pár svršků, když je stejně čeká smrt?

Pohodil hlavou. Ještě nejsou mrtví, a když vezmou rozum do hrsti, tak se jim v noci možná podaří jadrncům vyváznout. Pevně sevřel pouzdro s houslemi, aby si dodal jistoty. Jestli mají přežít tuhle noc, musí Leeshe ustřihnout pramen vlasů a udělat si nový smyčec. Když bude mít své housle, tak jim jadrnci neublíží.

Po obou stranách cesty se tyčily černé, hrozivé lesy, ale Rojer věděl, že jadrnci loví ze všeho nejraději lidi, a proto budou chodit po cestě. V lese je větší naděje najít si úkryt nebo nějaké odloučené místo, kde se dá udělat kruh.

Jak?, zeptal se ten nenáviděný vnitřní hlas. Nikdy ses to neobtěžoval naučit.

Vrátil se k Leeshe a něžně si k ní klekl. Pořád se třásla a tiše plakala. „Leesho,“ zašeptal na ni, „musíme pryč z cesty.“

Nevnímala ho.

„Leesho, musíme si najít nějaký úkryt.“ Zatřásl s ní.

Pořád nic.

„Leesho, slunce zapadá!“

Vzlykání ustalo a Leesha k němu zvedla vylekané, vytřeštěné oči. Zahleděla se na jeho ustaranou, pohmožděnou tvář, obličej se jí zkrabatil a znovu se rozplakala.

Ale Rojer postřehl, že už ho na chviličku vnímala a nechtěl ten okamžik promrhat. Těžko by vymýšlel, co horšího by ji ještě mohlo potkat, ale nechat se roztrhat jadrnci k tomu patřilo. Vzal ji za ramena a divoce s ní zatřásl.

„Leesho, musíš se vzchopit!“ zařval. „Jestli si rychle nenajdeme úkryt, tak nás slunce najde rozházené po celé cestě!“

Byla to záměrně názorná představa a měla požadovaný účinek; Leesha škytala, zajíkala se, ale už neplakala. Rojer jí rukávem osušil slzy.

„Co budeme dělat?“ zakvílela a chytila se ho za lokty, až to zabolelo.

A Rojer si znovu vybavil obrázek Marka Tuláka a tentokrát mu ta správná představa vytanula na mysli hned. „Nejdřív půjdeme pryč z cesty,“ prohlásil sebevědomě, přestože právě sebevědomí neměl nazbyt. Ale choval se, jako by měl nějaký plán, i když žádný neměl. Leesha přikývla a nechala se zvednout na nohy. Zmučeně sebou škubla a její bolest se do něj zařízla jak nůž.

Opřela se o něj a společně odklopýtali z cesty do lesa. Pod lesním baldachýnem dramaticky ubylo posledního světla. Pod nohama jim praskaly suché větvičky a šustilo listí. Silně to tam vonělo tlejícím rostlinstvem. Rojer lesy nenáviděl.

V duchu si přemílal příběhy o lidech, kteří bez ničeho přežili noc venku, prosíval slova sítem pravdy, hledal něco, cokoli, co by jim pomohlo.

Jeskyně jsou nejlepší, na tom se všechna vyprávění shodovala. Jadrnci loví raději na volném prostranství a jeskyně s třebas i nejjednoduššími chranami přes vchod je bezpečnější než cokoli jiného. Rojer si dokázal vybavit nejméně tři po sobě jdoucí chrany ze svého kruhu. Třeba by to na chranění ústí jeskyně stačilo.

Jenže Rojer o žádných jeskyních poblíž nevěděl a neměl ani tušení, jak se hledají. Bezmocně se rozhlížel, až zaslechl zurčení vody. Okamžitě táhl Leeshu tím směrem. Jadrnci stopují pohledem, sluchem a čichem. Když se před nimi nemají kam schovat, tak je nejlepší tahle vodítka zamaskovat. Třeba by se mohli zahrabat do bahna na břehu.

Jenže zjistil, že zdrojem zurčení je jen maličký potůček a o nějakém bahnitém břehu nemohlo být ani řeči. Rojer zklamaně zachrčel, sebral z vody hladký oblázek a praštil s ním o zem.

Obrátil se a zjistil, že Leesha dřepí ve vodě, už zase pláče a cáká na sebe hrsti vody. Do obličeje. Na prsa. Mezi nohy.

„Leesho, musíme jít…“ řekl a natáhl se k ní, že ji vezme za ruku, ale Leesha zavřískla, ucukla a shýbla se pro další vodu.

„Leesho, na tohle teď nemáme čas!“ vykřikl, popadl ji, vytáhl ji na nohy a vlekl ji zpátky do lesa, i když neměl ani ponětí, co vlastně hledá.

Nakonec zahlédl malou mýtinu a v tu chvíli to vzdal. Nemají se kde schovat, takže jejich jedinou nadějí je chraněný kruh. Nechal Leeshu být, utíkal na mýtinu a začal rychle odhrnovat nános tlejícího listí, aby odkryl měkkou, vlhkou prsť.

*

Leesha se dívala, jak Rojer odhrabává listí z lesní hlíny, a do zastřených očí se pomalu vracelo vědomí. Ztěžka se opřela o strom. Nohy se jí pořád podlamovaly.

Ještě před pár minutami si myslela, že se z toho utrpení nikdy nevzpamatuje, ale jadrnci, kteří povstanou co nevidět, znamenali bezprostřední ohrožení a Leesha skoro s povděkem zaznamenala, že to odvádí myšlenky od přepadení, které se jí od chvíle, kdy si muži užili prznění a odešli, promítalo v hlavě znovu a znovu.

Špínu na bledých tvářích rozmazaly slzy. Pokusila se urovnat potrhané šaty, aby si zase dodala trochu důstojnosti, ale bolest mezi nohama jí trvale připomínala, že její důstojnost je navždy pošramocená.

„Už je skoro tma!“ zasténala. „Co budeme dělat?“

„Nakreslím do hlíny kruh,“ prohlásil Rojer. „Bude to dobré. Všechno udělám jaksepatří,“ sliboval.

„Víš vůbec jak?“ zeptala se.

„Jistě… myslím,“ odpověděl nepřesvědčivě Rojer. „Ten cestovní jsem měl celá léta. Já si ty symboly pamatuju.“ Sebral klacík, začat črtat do hlíny čáry a přitom se co chvíli díval na tmavnoucí oblohu.

Je odvážný kvůli ní. Leesha se podívala na Rojera a hryzlo ji svědomí, že ho do něčeho takového vůbec zatáhla. Tvrdil, že je mu dvacet, ale Leesha věděla, že je to lež o celé roky. Vůbec ho na tak nebezpečnou cestu neměla brát.

Teď vypadal skoro jako tehdy, když ho viděla prvně, obličej oteklý a samá modřina, z nosu a úst tekla krev. Utřel si ji rukávem a předstíral, že mu to nijak nevadí. Leesha ho snadno prokoukla, věděla, že je stejně zoufalý jako ona, ale i tak ji jeho snaha uklidňovala.

„Myslím, že to neděláš správně,“ poznamenala, když mu nakoukla přes rameno.

„To bude v pohodě,“ zamručel Rojer.

„Nepochybuji o tom, že jadrncům se to líbit bude,“ odpálila, otrávil ji jeho nevrlý tón. „Protože tohle je neodradí ani v nejmenším.“ Rozhlédla se kolem. „Co kdybychom si vylezli na strom,“ navrhla.

„Jadrnci lezou po stromech líp než my,“ odsekl Rojer.

„A co si najít nějaký úkryt?“ nadhodila.

„Hledali jsme ho, dokud se dalo,“ sdělil jí Rojer. „Teď už jen taktak stihneme udělat tenhle kruh, ale ten by nás mohl ochránit.“

„To pochybuji,“ utrousila Leesha s pohledem na kostrbaté čáry v hlíně.

„Kdybych tak jen měl své housle…“ posteskl si Rojer.

„Nezačínej zase s těmi nesmysly,“ vyjela na něj Leesha. Vzedmul se v ní vztek a zahnal ponížení i strach. „Ono je moc hezké chvástat se za bílého dne před učednicemi, že dokážeš démony očarovat houslemi, ale co budeš mít z toho, že si svou lež poneseš do hrobu?“

„Já nelžu!“ bránil se Rojer.

„Jak myslíš,“ povzdechla si Leesha a založila si ruce.

„Bude to dobré,“ opakoval Rojer.

„Stvořiteli, to nemůžeš aspoň na chvíli přestat lhát?“ zařvala Leesha. „Nebude to dobré a ty to víš. Jadrnci nejsou loupežníci, Rojere. Ti se nespokojí jen s…“ Podívala se na své potrhané sukně a hlas se jí zlomil.

Rojerovi se ztrápeně zkrabatil obličej a Leesha věděla, že přestřelila. Chtěla se na něčem vybít a bylo tak snadné obvinit z toho, co se stalo, Rojera a jeho nabubřelé sliby. Ale v hloubi duše věděla, že je to víc její vina než jeho. On opustil Angiers kvůli ní.

Podívala se na tmavnoucí oblohu a napadlo ji, jestli se alespoň stihne omluvit dřív, než budou rozerváni na kusy.

V lese, v křoví za nimi se něco pohnulo a oba se vyděšeně otočili. Na mýtinu vstoupil muž v šedém hábitu. Obličej stínila kápě, a i když neměl žádnou zbraň, poznala Leesha už z držení těla, že je nebezpečný. Jestli byl Marick vlk, tak tohle byl lev.

Zatvrdila se. Na mysli jí znovu vytanulo znásilnění a v první chvíli upřímně váhala, co bude horší: další znásilnění nebo démoni?

Rojer byl okamžitě na nohou, chytil ji za loket a strhl ji za sebe. Klackem se před sebou rozehnal jako kopím a výhrůžně zachrčel.

Muž si jich nevšímal, šel se rovnou podívat na Rojerův kruh. „Máte v síti díry tady, tady a tady,“ ukazoval, „a tohle,“ rozkopl hlínu u jednoho nahrubo načrtnutého symbolu, „tohle ani žádná chrana není.“

„Umíš to opravit?“ zeptala se nadějeplně Leesha, vyvlékla se Rojerovi a šla k muži.

„Ne, Leesho,“ zašeptal naléhavě Rojer, ale Leesha si ho nevšímala.

Muži nestála ani za pohled. „Na to nemáme dost času,“ odpověděl a ukázal na kraj mýtiny, kde už začínali povstávat jadrnci.

„Ach ne,“ vykvikla Leesha. Z tváří jí vyprchala všechna krev.

Jako první se zhmotnil větrný démon. Jak je uviděl, zasyčel a přikrčil se ke skoku, ale muž mu nedal šanci. Leesha užasle zírala, jak skáče rovnou na toho jadrnce a chytá ho za hnáty, aby nemohl roztáhnout křídla. Kde se démona dotkl, tam se svaly zaškvířily a zvedl se kouř.

Větrný démon zavřískl a rozevřel tlamu plnou zubů ostrých jako jehly. Muž pohodil hlavou, kápě mu sjela, a zaútočil. Vyholeným temenem praštil jadrnce přímo do čumáku. Mihl se záblesk, démon odpadl a bezvládně se sesypal na zem. Muž vztyčil prsty a vrazil je jadrnci do chřtánu. Další záblesk a vytryskla sprška černého ichoru.

Muž se rychle vrátil, a jak si to rázoval kolem Rojera a Leeshy, ještě si utíral ichor z prstů. Teď už mu viděla do obličeje, ale bylo na něm málo lidského. Hlavu měl úplně vyholenou, dokonce i obočí, a místo vlasů a vousů měl tetování. Kolem očí, na temeni, kolem uší a na tvářích, dokonce i podél čelistí a kolem rtů.

„Tábořím blízko,“ řekl, zcela lhostejný k jejich vytřeštěným pohledům. „Jestli se chcete dožít svítání, tak pojďte se mnou.“

„A co démoni?“ zeptala se Leesha, když klusali za ním. Jako by chtěli dát důraz jejím slovům, povstala před nimi dvojice lesních démonů, sukovitých a korovitých, a zahradila jim cestu.

Muž shodil hábity, svlékl se až do bederní roušky, a Leesha zjistila, že tetování se neomezuje jen na hlavu. Po vlnících se svalech na pažích a nohách se vinuly spletité chranové vzory, největší byly na loktech a kolenou. Záda pokrýval chranový kruh, uprostřed svalnaté hrudi se skvělo další velké tetování. Byl chraněný do posledního coulu těla.

„Tetovaný muž,“ vydechl Rojer. Leeshe to bylo matně povědomé.

„Já si s těmi démony poradím,“ prohlásil muž. „Podrž mi to,“ nařídil Leeshe a podal jí svůj hábit.

Rozběhl se proti jadrncům, saltem na ně skočil a rozvinul se tak, aby oba démony zasáhl patami do hrudi. Při zásahu vytryskla magie a smetla démony z cesty.

Prchali mezi stromy jako žíznivá čára. Tetovaný muž nasadil ostré tempo a nezbrzdili ho ani jadrnci, kteří se na ně vrhali ze všech stran. Zpoza stromu vyskočil na Leeshu nějaký lesní démon, ale Tetovaný byl rázem u ní a chraněným loktem ho nabral do lebky. Shora slétl na Rojera větrný démon s napřaženými drápy, ale Tetovaný s ním obratem skoncoval – probodl mu jedno křídlo a srazil ho k zemi.

Než mu Rojer stihl poděkovat, byl Tetovaný zase v čele a vedl je lesem dál. Rojer pomáhal Leeshe, aby neupadla, a kde se jí sukně zapletly do křoví, tam ji vyprošťoval.

Vyběhli z lesa a za cestou uviděla Leesha oheň: tábor Tetovaného muže. Ale mezi nimi a spásou byl houf jadrnců včetně mohutného, osmistopého skalního démona.

Skalní démon zařval, obří pěsti zabušily do silného hrudního krunýře, rohatý ocas sebou švihal sem a tam. Ostatní jadrnce smetl z cesty, tuhle kořist si nárokoval pro sebe.

Tetovaný nedal najevo ani špetku strachu, šel dál rovnou proti tomu monstru. Pak hvízdl a pevně se rozkročil, aby byl připravený ke skoku, až na něj démon zaútočí.

Ale než stihl skalní démon udeřit, trčely mu z hrudi dva silné rohy. Svaly se škvířily a kolem jiskřila magie. Tetovaný okamžitě udeřil – chraněnou patou podrazil jadrnci koleno a monstrum se svalilo na zem.

Když démon padal, vynořil se za ním nestvůrný černý obrys. Kůň kopl, vytrhl rohy z mršiny a nadšeně zaržál. A když pak zadusal kopyty jadrnci po zádech, sršela magie jako hromobití.

Tetovaný vyrazil proti zbylým démonům, ale stačilo, aby se k nim přiblížil, a jadrnci se rázem rozprchli. Jeden ohňový démon po něm ještě plivl oheň, ale muž jen zvedl rozevřené dlaně, a jak ohnivý závan procházel mezi roztaženými chraněnými prsty, změnil se v chladný vánek. Rojer a Leesha, rozklepaní strachy, následovali Tetovaného do jeho tábora a s bezmeznou úlevou vstoupili do ochranného kruhu.

„Soumračný tanečníku!“ zavolal Tetovaný a znovu zahvízdal. Obrovský kůň nechal skotačení na padlém démonovi a tryskem se vrátil k nim do kruhu.

Stejně jako jeho pán i Soumračný tanečník vypadal jako příšera ze zlého snu. Obrovský hřebec, mnohem větší než jakýkoli kůň, jakého kdy Leesha viděla. Hustá, lesklá, ebenová srst, celé tělo kryté chraněnými pancíři. Čelní brň vybavená dvěma dlouhými kovovými rohy s vyrytými chranami, magické symboly vyryté dokonce i na černých kopytech a natřené nastříbrno. Ten obrovitý tvor připomínal spíš démona než koně.

Na černém koženém sedle visely rozličné postroje se zbraněmi včetně tisového luku a toulce se šípy, dlouhých nožů, bol a kopí různých délek. Na sedlové hrušce, hezky po ruce, se skvěl lesklý kovový štít, kulatý a vypouklý. Po okraji byly vyryté složité chrany.

Když Tetovaný prohlížel Soumračného tanečníka, jestli neutrpěl nějaké zranění, hřebec klidně stál a démoni, kteří se plížili jen pár stop od něj, ho zjevně netrápili ani v nejmenším. Když se Tetovaný ujistil, že kůň žádné zranění neutrpěl, obrátil se zpátky k Leeshe a Rojerovi, kteří se ještě nevzpamatovali z událostí posledních minut a nervózně postávali uprostřed kruhu.

„Přilož na oheň,“ nařídil muž Rojerovi. „Mám nějaké maso, můžeme si ho upéct, a bochník chleba.“ Promnul si rameno a šel ke svým zásobám.

„Ty jsi zraněný,“ probrala se Leesha z omámení a hnala se k němu, aby ho prohlédla. Na rameni měl tržnou ránu a na stehně další, ještě hlubší. Kůži měl ztvrdlou a zhrublou jizvami, ale nikoli nepříjemnou na dotek. Když se ho dotkla, prsty jí lehce zasvrběly jako po statické elektřině z koberce.

„To nic není,“ odmítl ji Tetovaný. „Někdy mají jadrnci štěstí a roztrhnou drápem sval dřív, než je chrany odhodí.“ Chtěl se odtáhnout, sáhl si pro hábit, ale Leesha se nenechala jen tak odbýt.

„Žádné zranění od démonů není ‚nic‘,“ prohlásila. „Sedni si, já ti to ošetřím,“ nařídila mu a přiměla ho, aby si sedl a opřel se o velký balvan. Popravdě řečeno se toho chlapa bála skoro stejně jako jadrnců, ale jednou zasvětila svůj život ošetřování raněných a důvěrně známá práce alespoň odvedla myšlenky od sžíravé bolesti.

„V sedlovém vaku mám bylinkář,“ poznamenal muž a ukázal kde. Leesha otevřela vak, našla kapsáře, sklonila se k ohni a ve světle plamenů je prohrabávala.

„Předpokládám, že žádnou madoninu korunku asi nemáš?“ zeptala se ho.

Muž se na ni podíval. „Ne,“ odtušil. „Na co? Je tam spousta trliče.“

„Ten je k ničemu,“ zamumlala Leesha. „Dám na to krk, že vy poslové si zřejmě myslíte, že trlič vyléčí všechno.“ Vzala kapsář, moždíř, paličku a měch s vodou, klekla si k muži a začala roztloukat trlič a pár dalších bylin na kaši.

„Jak tě napadlo, že jsem posel?“ zeptal se Tetovaný.

„Kdo jiný by se potuloval sám na pusté cestě?“ opáčila Leesha.

„Nejsem poslem už léta,“ řekl muž. Ani sebou necukl, když mu čistila rány a mazala je pálivou mastí. Rojer podezřívavě sledoval, jak Leesha roztírá mast po silných svalech.

„Ty jsi kořenářka?“ zeptal se Tetovaný, když protáhla jehlu ohněm a navlékla nit.

Leesha přikývla, ani nezvedla oči od práce; jen si zastrčila hustou loknu vlasů za ucho a pustila se do šití rozchlíplé rány na stehně. Když na to Tetovaný muž nic neřekl, letmo vzhlédla a podívala se mu do očí. Byly černé a chrany kolem očních jamek jim dávaly vychrtlý, zapadlý vzhled. Ten pohled nevydržela Leesha dlouho a rychle oči své zase odvrátila.

„Já jsem Leesha,“ představila se, „a tamhle Rojer připravuje večeři. Je to žonglér.“ Muž na Rojera kývl, ale stejně jako Leesha, ani Rojer nevydržel jeho pohled dlouho.

„Děkujeme, žes nám zachránil život,“ dodala Leesha. Muž jen cosi zamručel. Nakrátko se odmlčela, čekala, že se jim taky představí, ale nijak nenaznačil, že by se mu chtělo.

„Máš nějaké jméno?“ zeptala se nakonec.

„Už nějakou dobu žádné nepoužívám,“ odpověděl.

„Ale máš nějaké,“ naléhala Leesha. Muž jen pokrčil rameny.

„No tak jak ti máme říkat?“ zeptala se.

„K čemu je zapotřebí mi nějak říkat,“ zamručel. Všiml si, že skončila s ošetřením, odtáhl se od ní a znovu se od hlavy po paty zahalil do šedých hábitů. „Nic mi nedlužíte. Pomohl bych komukoli ve vašem postavení. Zítra vás v pořádku doprovodím do Selského Cvalíkova.“

Leesha se podívala k ohni na Rojera, pak zpátky na Tetovaného. „Cvalíkov jsme zrovna opustili,“ řekla. „Potřebujeme se dostat do Drvoštěpské Kotliny. Můžeš nás doprovodit tam?“ Šedá kápě se zavrtěla.

„Návratem do Cvalíkova se zdržíme nejmíň o týden!“ vyhrkla Leesha.

Tetovaný pokrčil rameny. „To není můj problém.“

„Můžeme ti zaplatit,“ zkusila to Leesha. Muž si ji nevrle změřil a Leesha provinile odvrátila pohled. „Ne samozřejmě hned,“ upřesnila. „Na cestě nás přepadli loupežníci. Vzali nám koně, kruh, peníze, dokonce i jídlo.“ Hlas jí zjihl. „Vzali nám… všechno.“ Vzhlédla. „Ale jakmile se dostanu do Drvoštěpské Kotliny, budu ti moci zaplatit.“

„Já peníze nepotřebuju,“ odvětil Tetovaný.

„Prosím!“ žebronila Leesha. „Je to nutné!“

„Je mi líto,“ odtušil Tetovaný.

Přišel k nim zachmuřený Rojer. „Nevadí, Leesho,“ řekl. „Když nám nepomůže tahle zatvrzelá duše, poradíme si sami.“

„Jak?“ vyjela na něj Leesha. „Tak, že se necháme zabít, až se budeš snažit odhánět démony tím svým pitomým fidláním?“

Rojer se uraženě odvrátil, ale Leesha si ho nevšímala, obrátila se zpátky k tomu muži.

„Prosím,“ žebronila, a když i on se od ní odvrátil, chytila ho za loket. „Před třemi dny přijel do Angiers posel se zprávou, že se v Kotlině šíří úplavice. Zatím zabila tucet lidí včetně největší kořenářky, jaká kdy žila. Kořenářky, které ve vesnici zůstaly, těžko zvládnou ošetřovat všechny. Potřebují mě tam.“

„Takže ty po mně chceš nejen to, abych odložil vlastní cestu, ale ještě navíc šel do vsi nakažené úplavicí?“ opáčil Tetovaný. Znělo to jakkoli, jen ne ochotně.

Leesha se rozplakala, padla na kolena a chytila ho za hábit. „Mému otci je hrozně zle,“ štkala. „Jestli se tam nedostanu včas, tak asi zemře.“

Tetovaný se k ní nerozhodně obrátil a položil jí ruku na rameno. Leesha nevěděla, čím si ho vlastně naklonila, ale vycítila, že ano. „Prosím,“ opakovala.

Tetovaný na ni dlouho mlčky hleděl. „Dobře,“ souhlasil nakonec.

*

Drvoštěpská Kotlina ležela šest dnů jízdy od hradiště Angiers, na jižním okraji angierského lesa. Tetovaný muž jim řekl, že jim cesta do vsi bude trvat ještě čtyři dny. Tři noci, když se vybičují a pospíší si. Jel vedle nich a krotil svého obrovského hřebce, aby se přizpůsobil jejich opěšalému tempu.

„Jedu napřed, prozkoumat cestu,“ poznamenal po chvíli. „Za hodinu nebo tak nějak jsem zpátky.“

Leeshe sevřel srdce mrazivý strach, když pobodl hřebce do slabin a tryskem odjel po cestě dál. Tetovaný muž ji děsil skoro stejně jako loupežníci nebo jadrnci, ale s ním byla alespoň bezpečná před těmi druhými dvěma.

V noci skoro nespala a ve rtu jí cukalo od toho, jak si ho pořád hryzala, aby zadržela pláč. Když ti dva usnuli, vydrbala se do posledního místečka, ale stejně se cítila špinavá.

„O tomhle chlapovi jsem toho už hodně slyšel,“ poznamenal Rojer. „Sám jsem pár příběhů vymyslel. Myslel jsem si, že je to jen mýtus, ale dva takhle potetovaní chlápci, kteří zabíjejí jadrnce holýma rukama, snad ani existovat nemůžou.“

„Nazýval jsi ho Tetovaný muž,“ vzpomněla si Leesha.

Rojer přikývl. „Tak se mu říká v příbězích. Jeho skutečné jméno nikdo nezná,“ dodal. „Slyšel jsem o něm už víc jak před rokem, když západními vískami projížděl jeden vévodský žonglér. Myslel jsem si, že je to jen hospodská povídačka, ale teď to vypadá, že ten vévodský chlápek mluvil pravdu.“

„Co říkal?“

„Že Tetovaný muž se po nocích potuluje venku a loví démony,“ odpověděl Rojer. „Lidem se vyhýbá, objevuje se, jen když potřebuje zásoby, a platí starobylým zlatem. Čas od času se vypráví, jak zachránil někoho na cestě.“

„Nu, tak alespoň to můžeme dosvědčit,“ prohlásila Leesha. „Ale když dokáže zabíjet démony, tak proč od něj nikdo nevyzví, jak to dělá?“

Rojer pokrčil rameny. „Podle toho, co se povídá, tak na to nemá nikdo odvahu. Jeho se bojí dokonce i samotní vévodové, hlavně po těch událostech v Laktonu.“

„Co se tam stalo?“ zeptala se Leesha.

„Říká se, že laktonští dokmistři vyslali nějaké špehy, aby mu ukradli jeho bojové chrany,“ odpověděl Rojer. „Tucet chlapů ve zbroji. Ti, které nezabil, jsou nadosmrti zmrzačení.“

„Stvořiteli!“ vyjekla Leesha a přitiskla si ruku na ústa. „S jakým to netvorem cestujeme?“

„Někteří říkají, že je sám částečně démonem,“ připustil Rojer, „že je to plod ženy, kterou na cestě znásilnil jadrnec.“

Polekaně sebou trhnul a zrudl, když si uvědomil, co řekl, ale jeho neuvážená slova měla opačný účinek, prolomila kletbu jejího strachu. „To je absurdní,“ prohlásila a zavrtěla hlavou.

„Jiní tvrdí, že to žádný démon není,“ pokračoval rychle Rojer, „ale že je to sám Osvoboditel, který přichází skoncovat s Morem. Pastýři se k němu modlí a prosí ho o požehnání.“

„To bych spíš uvěřila, že je to poloviční jadrnec,“ zavrčela Leesha, ale neznělo to dvakrát přesvědčeně.

Putovali dál v rozpačitém tichu. Ještě včera by Rojer nenechal Leeshe ani chvíli klidu; jako správný žonglér se ji neustále snažil bavit vyprávěním a hudbou, ale teď kráčel s očima sklopenýma a ponořen v chmurných myšlenkách. Leesha věděla, že se trápí, a svým způsobem by ho ráda utěšila, jenže sama potřebovala útěchu ještě víc. Neměla na rozdávání.

Brzy poté se k nim cvalem vrátil Tetovaný. „Jdete moc pomalu,“ řekl a sesedl. „Jestli si chceme ušetřit čtvrtou noc na cestě, musíme dnes urazit třicet mil. Vy dva pojedete a já poběžím vedle vás.“

„Ty bys neměl běhat,“ namítla Leesha. „Potrháš si stehy na stehně.“

„To už se všechno zahojilo,“ odpověděl Tetovaný. „Stačilo nechat to přes noc v klidu.“

„Nesmysl,“ prohlásila Leesha, „ta rána byla coul hluboká.“ A aby mu dokázala, že má pravdu, šla k němu, klekla si a vykasala hábit na svalnaté, potetované noze.

Ale když sundala obvazy, aby si ránu prohlédla, vyjeveně vytřeštila oči. Ránu už zacelila nová, růžová tkáň, její stehy trčely ze zdravé kůže.

„To snad není možné,“ vydechla.

„Bylo to jen škrábnutí,“ opakoval Tetovaný, ostrým křivákem projel stehy a jeden po druhém je vytáhl. Leesha otevřela ústa, ale Tetovaný vstal, šel zpátky k Soumračnému tanečníkovi, vzal otěže a podal jí je.

„Děkuji,“ řekla tupě a vzala si je. V jediném okamžiku bylo zpochybněno vše, co věděla o léčitelství. Kdo je tento muž. Co je zač?

Soumračný tanečník klusal po cestě a Tetovaný muž běžel vedle něj. Nasadil dlouhý, vytrvalý krok, snadno držel s koněm tempo a jeho chraněné nohy polykaly míli za mílí. Když odpočívali, bylo to na Rojerovo a Leeshino přání, ne na jeho. Leesha ho nenápadně pozorovala a hledala známky únavy, ale žádné nenašla. Když konečně rozbili tábor a Tetovaný šel nakrmit a napojit koně, tak dýchal klidně a pravidelně, zatímco ona a Rojer sténali a masírovali si bolavé údy.

*

V táboře panovalo trapné ticho. Už bylo hodně po setmění, ale Tetovaný si klidně chodil po tábořišti a sbíral dřevo na oheň. Pak sundal Soumračnému tanečníkovi pancíře a pořádně svého obrovského hřebce vykartáčoval. Z koňského kruhu do jejich chodil, aniž by věnoval jakoukoli pozornost lesním démonům, kteří se plížili okolo. Jeden na něj vyskočil z křoví a narazil do chran ani ne coul od jeho zad, ale Tetovaný se ani neohlédl.

Zatímco Leesha vařila večeři, Rojer se belhal po táboře ve snaze vyhnat chůzí strnulost z nohou pokroucených od celodenní tvrdé jízdy.

„Já snad mám z toho nadskakování koule napadrť,“ sténal.

„Mrknu se ti na to, jestli chceš,“ nabídla mu Leesha. Tetovaný si jen opovržlivě odfrkl.

Rojer se na ni zkormouceně podíval. „To bude dobré,“ vypravil ze sebe a belhal se dál. Vzápětí strnul a zadíval se na cestu.

Všichni vzhlédli. Přízračné oranžové světlo z tlamy a očí ohnivého démona bylo vidět o hodně dřív než jadrnec samotný. Pádil k nim po čtyřech jako o závod a přitom vřískal jako pominutý.

„Jak to, že ohniví démoni nepodpálí celý les?“ podivil se Rojer, když viděl ohnivé věchty, které se za ním vinuly.

„To brzy zjistíš,“ odtušil Tetovaný. Rojer shledal, že ho ten nadřazeně pobavený tón dráždí snad ještě víc než obvyklý lhostejný a netečný.

Sotva to Tetovaný dořekl, oznámilo jim vytí příchod smečky lesních démonů, tří a silných. Valili se po cestě za ohnivým démonem. Jednomu z nich bezvládně visel v mordě další ohnivý démon. Z mršiny ještě odkapával černý ichor.

Ohnivý démon se tak soustředil na to, aby unikl pronásledovatelům, že si lesních démonů, kteří se mezitím srocovali v křovinách u cesty, všiml, až když po něm jeden skočil, přišpendlil ho zadními pařáty k zemi a vykuchal ho. Ohnivý démon při tom strašlivě vřískal a Leesha si rukama ucpávala uši, aby to neslyšela.

„Lesouni ohnivce nenávidí,“ objasnil jim Tetovaný, když bylo po všem. Oči se mu nad tou vraždou spokojeně leskly.

„Proč?“ zeptal se Rojer.

„Protože lesní démoni můžou podlehnout démonskému ohni,“ sdělila mu Leesha. Tetovaný muž se na ni překvapeně podíval, pak přikývl.

„A proč je teda ohnivci nepodpálí?“ podivil se Rojer.

Tetovaný muž se rozesmál. „Někdy se jim to podaří,“ řekl, „ale hořlaví nehořlaví, takový ohnivý démon, který by se v boji vyrovnal lesnímu, se ještě nenarodil. Lesní jsou nejsilnější hned po skalních a v lese jsou skoro neviditelní.“

„Velký plán Stvořitele,“ podotkla Leesha. „Rozděl a panuj.“

„Nesmysl,“ odpálil Tetovaný. „Kdyby ohniví démoni všechno spálili, tak by prostě neměli co lovit. To sama příroda si našla způsob, jak tento problém vyřešit.“

„Ty nevěříš ve Stvořitele?“ podivil se Rojer.

„I bez něj máme problémů ažaž,“ odtušil Tetovaný a z jeho nevrlého výrazu bylo jasné, že nijak netouží v tomto tématu pokračovat.

„Někteří tě dokonce nazývají Osvoboditelem,“ troufl si Rojer.

Tetovaný si jen odfrkl. „Nás žádný Osvoboditel zachránit nepřijde, žonglére,“ pravil. „Jestli chceš, aby démoni na tomto světě vymřeli, tak si je musíš pobít sám.“

A jakoby v odpověď se od chranové sítě Soumračného tanečníka odrazil větrný démon a okolí ozářil krátký záblesk. Hřebec hrabal kopyty v hlíně, jako by chtěl vyskočit z kruhu a dát se do boje, ale zůstal na místě, čekal na povel svého pána.

„Jak je možné, že to ten kůň snáší tak neohroženě?“ užasla Leesha. „Dokonce i poslové koně na noc uvazují, aby se nesplašili, ale ten tvůj vypadá, jako by chtěl bojovat.“

„Cvičím Soumračného tanečníka od hříběte,“ odpověděl Tetovaný. „Vždycky byl chraněný, takže se nikdy nenaučil bát se jadrnců. Jeho otcem byl ten největší a nejbojovnější hřebec, jakého jsem našel, a jeho matka to samé.“

„Ale když na něm jedeme, tak vypadá tak mile,“ podivila se Leesha.

„Naučil jsem ho ovládat své agresivní choutky,“ dodal Tetovaný. V jeho obvykle lhostejném tónu zřetelně zazněla pýcha. „Oplácí laskavost, ale když je ohrožen sám nebo já, útočí bez váhání. Jednou dokonce rozdrtil lebku divokému kanci, který by mě jinak určitě potrhal.“

Když lesní démoni skoncovali s ohnivým, začali kroužit kolem chran a stahovali se blíž a blíž. Tetovaný vzal svůj tisový luk, napnul tětivu a vytáhl toulec šípů s těžkými hroty, ale jinak si netvorů útočících na bariéru, která je vytrvale odrážela zpět, nevšímal. Když dojedli, vybral si jeden hladký šíp, z chraničářské soupravy si vyndal rydlo a pomalu začat vyrývat do dříku chrany.

„Kdybychom tu nebyli…“ nadhodila Leesha.

„Byl bych tam venku,“ dopověděl Tetovaný, ani nevzhlédl. „Na lovu.“

Leesha přikývla a chvíli mlčela a pozorovala ho. Rojer se otráveně zavrtěl, když viděl, jak je jím fascinovaná.

„Byl jsi u nás doma?“ zeptala se tiše.

Tetovaný se na ni zvědavě podíval, ale neodpověděl.

„Jestli jedeš z jihu, musel jsi jet přes Kotlinu,“ naléhala Leesha.

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Já se vesnicím zdálky vyhýbám,“ řekl. „První člověk, který mne uvidí, uteče, a zanedlouho narazím na houf rozzuřených chlapů s vidlemi.“

Leesha by mu to nejraději vymlouvala, ale věděla, že i vesničané z Drvoštěpské Kotliny by se chovali víceméně tak, jak popisoval. „Oni se jen bojí,“ hájila je nepřesvědčivě.

„Já vím,“ odpověděl Tetovaný. „A tak je nechávám na pokoji. Svět je víc než jen vesnice a města a jestli cenou za jedno je ztratit to druhé…“ Pokrčil rameny. „Jen ať se lidé schovávají ve svých domech, ať si zalézají jako králíci do klecí. Zbabělci si nic lepšího nezaslouží.“

„Tak proč jsi nás zachránil před démony?“ zeptal se Rojer.

Tetovaný pokrčil rameny. „Protože jste lidé a oni zrůdy,“ řekl. „A protože jste o život bojovali až do poslední minuty.“

„Co jiného jsme mohli dělat?“ podivil Rojer.

„Byl bys překvapen, kolik lidí by si prostě lehlo a čekalo na smrt,“ odpověděl Tetovaný.

*

Čtvrtý den cesty z Angiers měli dobrý čas. Zdálo se, že ani Tetovaný ani jeho hřebec neznají únavu; Soumračný tanečník snadno srovnal tempo s dlouhým, plavným krokem svého pána.

Když konečně rozbili tábor na noc, uvařila Leesha z posledních zásob Tetovaného hubenou polévku, ale stěží si naplnili břicha. „Jak to uděláme s jídlem?“ zeptala se, když poslední zbytky prošly Rojerovým hrdlem.

Tetovaný pokrčil rameny. „Neplánoval jsem společnost,“ odtušil, pohodlně se opřel a pečlivě si kreslil chrany na nehty.

„Dva další dny jízdy bez jídla je pěkně dlouho,“ lamentoval Rojer.

„Jestli si chcete zkrátit cestu na polovinu,“ řekl Tetovaný a pofoukal si nehet, aby rychleji uschl, „můžeme cestovat i v noci. Soumračný tanečník většině jadrnců uteče a zbytek pobiju.“

„To je moc nebezpečné,“ zamítla to Leesha. „A Drvoštěpské Kotlině nijak neprospěje, jestli se necháme zabít. Prostě budeme muset cestovat nalačno.“

„Já v noci ven za chrany nelezu,“ přidal se Rojer a zkormouceně si pohladil břicho.

Tetovaný ukázal na jadrnce obcházející tábor. „Můžeme jíst je,“ navrhl.

„To snad nemyslíš vážně!“ zvolal znechuceně Rojer.

„Jen z té představy se mi dělá zle,“ přidala se Leesha.

„Ve skutečnosti to není tak zlé,“ poznamenal muž.

„Ty opravdu jíš démony?“ užasl Rojer.

„Dělám, co musím, abych přežil,“ odpověděl muž.

„No, tak já tedy rozhodně démonské maso jíst nebudu,“ prohlásila Leesha.

„Já taky ne,“ přidal se Rojer.

„No jo,“ povzdechl si Tetovaný, vstal, vzal si luk, toulec se šípy a dlouhé kopí. Sundal si hábit, odhalil chraněné svaly a šel ke kraji kruhu. „Uvidím, co se mi podaří ulovit.“

„To nemusíš…!“ zvolala Leesha, ale muž si jí nevšímal a vzápětí se rozplynul ve tmě.

Trvalo víc jak hodinu, než se vrátil, ale za uši nesl párek vypasených králíků. Podal úlovek Leeshe, vrátil se na své místo a vzal si zase maličký chraničářský štěteček.

„Ty hraješ?“ zeptal se Rojera, který zrovna napnul poslední novou strunu a teď si brnkal a ladil.

Rojer leknutím nadskočil. „A-ano,“ vypravil ze sebe.

„Zahraješ nám něco?“ zeptal se Tetovaný. „Ani nepamatuju, kdy jsem naposledy slyšel hudbu.“

„Zahrál bych,“ řekl Rojer smutně, „ale ti loupežníci mi zakopli smyčec někam do lesa.“

Muž přikývl a chvíli zadumaně seděl. Pak najednou vstal a vytáhl velký nůž. Rojer se bázlivě přikrčil, ale muž jen vyšel z kruhu. Nějaký lesní démon na něj zasyčel, ale Tetovaný mu to oplatil a démon se polekaně stáhl.

Brzy se vrátil s dlouhou větví a křivákem sloupal kůru. „Jak byl dlouhý?“ zeptal se.

„O-osmnáct palců,“ vykoktal Rojer.

Tetovaný přikývl, seřízl větev na patřičnou délku a šel k Soumračnému tanečníkovi. Hřebec se ani nehnul, když mu z ocasu odřezával žíně. Pak větev nařízl, na jedné straně přivázal naplocho silnou vrstvu žíní, klekl si k Rojerovi a větev ohnul. „Řekni, až to bude správně napnuté,“ požádal ho a Rojer přitiskl prsty zmrzačené ruky na žíně. Když byl spokojený, přivázal Tetovaný i druhý konec a podal mu to.

Rojer se nad tím dárkem celý rozzářil. Než zvedl housle, ještě namazal smyčec kalafunou. Pak si zasunul housle pod bradu a zkusil novým smyčcem pár tahů. Nebyl ideální, ale Rojer rychle nabýval jistoty. Pak housle ještě jednou naladil a začal hrát.

Zručné prsty zaplnily mýtinu chytlavou melodií, která stočila Leeshiny myšlenky k Drvoštěpské Kotlině a jejímu osudu. Vikčin dopis přišel skoro před týdnem. Co najde, až tam přijede? Třeba úplavice proběhla bez dalších ztrát na životech a celé to hrozné utrpení bylo k ničemu.

Anebo ji budou potřebovat ještě víc než předtím.

Všimla si, že ta hudba působí i na Tetovaného, protože jeho ruce ustaly v přepečlivé práci a muž se zahleděl kamsi do tmy. Stíny halily tvář, zastřely i tetování a Leesha si uvědomila, že ten smutný obličej býval kdysi hezký. Jaká bolest ho dohnala k tomuto způsobu života, ke zjizvení vlastního těla, odloučenosti od vlastního druhu, k tomu, že vyměnil lidskou společnost za společnost jadrnců? A náhle si uvědomila, že ho touží léčit, i když nemá žádná viditelná zranění.

Zničehonic potřásl hlavou, jako by si chtěl vyjasnit myšlenky, a Leesha se probrala ze snění. Ukázal do tmy. „Podívejte,“ zašeptal. „Oni tančí.“

Leesha se užasle zadívala do noci. Opravdu, jadrnci přestali dorážet na chrany, ba dokonce přestali i syčet a vřískat. Obklopili tábor a pohupovali se do rytmu hudby. Ohniví démoni se třepetali a vířili, až se od uzlovitých hnátů odvíjely ohnivé spirály, větrní démoni dělali ve vzduchu přemety a vývrtkou střemhlav padali k zemi. Z lesa se vyplížili lesní démoni, ale ohnivých démonů si nevšímali, přitáhla je melodie.

Tetovaný se podíval na Rojera. „Jak to děláš?“ zeptal se s hlubokým obdivem.

Rojer se usmál. „Oni jadrnci mají k hudbě vztah,“ vysvětloval. Vstal a šel na kraj kruhu. Démoni, kteří se tam shromáždili, ho napjatě sledovali. Začal obcházet kruh po obvodu a jadrnci šli za ním jako uhranutí. Zastavil se, ale hrál dál a přitom se kolébal ze strany na stranu, a jadrnci zrcadlili jeho pohyby téměř dokonale.

„A já jsem ti nevěřila,“ vydechla omluvně Leesha. „Ty je opravdu dokážeš očarovat.“

„A to ještě není všechno,“ chlubil se Rojer. Glissandem a sérií ostrých smyků smyčcem najel na falešnou melodii. Dříve čisté tóny najednou ztratily harmonii a rvaly uši. Jadrnci spustili vřískot, pařáty si zacpávali uši a prchali od Rojera pryč. Hudební útok pokračoval a démoni couvali dál a dál, až se rozplynuli ve stínech za kruhem světla z ohně.

„Daleko neodejdou,“ povzdechl si Rojer. „Jakmile přestanu, tak se zase vrátí.“

„Co ještě umíš?“ zeptal se tiše Tetovaný.

Rojer se usmál, dvoučlenné publikum ho uspokojovalo stejně jako jásající dav. Znovu hudbu zjemnil a chaotické tóny hladce vplynuly zpátky do chytlavé melodie. Jadrnci se zase začali objevovat, hudba je táhla zpět.

„Sledujte tohle,“ řekl Rojer a znovu změnil ráz hudby. Najel na vysoké, vrzavé tóny a dokonce i Leesha a Tetovaný skřípali zuby a couvali od něj.

Jadrnci reagovali ještě výrazněji. Rozčílili se, vřískali, řvali a vrhali se na bariéru hlava nehlava. Znovu a znovu se blýskaly chrany a odrážely je, ale démony to neodradilo, dál doráželi na chranovou síť a jako šílení se snažili dostat na Rojera, aby ho nadobro umlčeli.

Do té mely se přidali i dva skalní démoni, protlačili se mezi ostatními a bušili do chran, a k náporu se přidávali další a další. Tetovaný mlčky vstal, stoupl si za Rojera a zvedl luk.

Tětiva zabzučela, do hrudi nejbližšího skalního démona se zabodl těžký šíp se silným hrotem a prostor se na okamžik osvětlil, jako by udeřil blesk. Znovu a znovu pálil Tetovaný do té hordy tak rychle, že se mu ruce míhaly jako rozmazaná šmouha. Chraněné šípy srážely jadrnce k zemi a těch pár, kteří zase vstali, jejich soukmenovci rychle roztrhali na kusy.

Rojer a Leesha strnuli hrůzou nad takovými jatkami. Smyčec byl zapomenut, sjel ze strun a zůstal bezvládně viset v ochablé ruce, žonglér zíral na dílo Tetovaného jako uhranutý.

Démoni pořád vřískali, ale teď bolestí a strachy, jejich touha útočit na chrany odplynula s hudbou. Přesto Tetovaný pálil dál a dál, dokud mu nedošly šípy. Pak popadl kopí, mrštil s ním a zasáhl jednoho prchajícího lesního démona do zad.

Nastal chaos, pár zbývajících jadrnců se zoufale snažilo uniknout, ale Tetovaný shodil hábit, že vyskočí z kruhu a pustí se do nich holýma rukama.

„Ne, prosím!“ zvolala Leesha a vrhla se na něj. „Vždyť utíkají!“

„Ty bys je ušetřila?“ zaburácel Tetovaný a zlostně ji zpražil pohledem. Jeho tvář byla v hněvu strašlivá. Polekaně uskočila, ale očima neuhnula.

„Prosím,“ žebronila. „Nechoď tam.“

Vyděsila se, že ji snad udeří, ale jen na ni zíral a ztěžka supěl. Po chvíli, která se táhla jako věčnost, se konečně uklidnil, sebral hábit a zase své chrany zakryl.

„Bylo to nutné?“ prolomila Leesha mlčení.

„Tento kruh není stavěný na odrážení tolika jadrnců naráz,“ odpověděl Tetovaný. Netečný, chladný tón se už zase vrátil. „Nevím, jestli by to vydržel.“

„Mohl jsi mi prostě říct, ať přestanu hrát,“ namítl Rojer.

„Ano,“ souhlasil Tetovaný. „To jsem mohl.“

„Tak proč jsi to neřekl?“ vyjela na něj Leesha.

Tetovaný muž neodpověděl. Rázně vyšel z kruhu a začal vyřezávat z démonských mršin své šípy.

*

Později té noci, když už Leesha tvrdě spala, přišel Tetovaný za Rojerem. Žonglér pořád ještě vyjeveně zíral ven na padlé démony a leknutím nadskočil, když si k němu Tetovaný přidřepl.

„Máš nad jadrnci moc,“ poznamenal.

Rojer pokrčil rameny. „To ty taky,“ odpověděl. „Větší, než kdy budu mít já.“

„Můžeš mě to naučit?“ zeptal se Tetovaný.

Rojer se obrátil a podíval se zpříma do těch pronikavých očí. „Proč?“ zeptal se. „Ty zabíjíš démony ve velkém. Co jsou ve srovnání s tím moje kejkle?“

„Myslel jsem si, že své nepřátele znám,“ odpověděl Tetovaný. „Ale tys mi ukázal že ne.“

„Myslíš tím, že třeba nejsou tak úplně špatní, když se jim líbí hudba?“ zeptal se Rojer.

Tetovaný zavrtěl hlavou. „To nejsou žádní mecenáši umění, žonglére,“ řekl. „Jak přestaneš hrát, bez váhání tě zabijí.“

Rojer přikývl, tohle uznal. „Tak proč by ses s tím trápil?“ zeptal se. „Učit se hrát na housle znamená spoustu dřiny samo o sobě, nemluvě o tom, kdybys chtěl hudbou očarovat bestie, které ty snadno dokážeš prostě pobít.“

Tetovanému ztvrdly rysy. „Tak budeš mě učit, nebo ne?“ zeptal se.

„Budu…“ řekl Rojer, zatímco to promýšlel, „ale něco za něco.“

„Peněz mám spoustu,“ ujistil ho Tetovaný.

Rojer zamítavě mávl rukou. „Peníze si můžu vydělat, kdykoli potřebuju,“ prohlásil. „Já chci něco mnohem cennějšího.“

Tetovaný mlčel.

„Chci putovat s tebou,“ řekl Rojer.

Tetovaný zavrtěl hlavou. „O tom nemůže být ani řeči,“ zamítl to.

„Přes noc se na housle hrát nenaučíš,“ naléhal Rojer. „Bude ti trvat týdny, než to bude aspoň ucházející, a k okouzlení třeba i jen toho nejméně náročného jadrnce budeš muset umět mnohem víc.“

„A co bys z toho měl?“ zeptal se Tetovaný.

„Materiál na příběhy, které budou plnit vévodský amfiteátr večer co večer,“ odpověděl Rojer.

„A co ona?“ zeptal se Tetovaný a ukázal bradou na Leeshu. Rojer se na kořenářku podíval. Hruď se jí ve spánku jemně zvedala a klesala. Tetovanému ten pohled neunikl.

„Žádala mě, abych ji jen doprovodil domů, nic víc,“ povzdechl si nakonec Rojer.

„A když bude chtít, abys zůstal?“

„Nebude,“ řekl Rojer tiše.

„Moje cesta, to není žádný příběh Marka Tuláka, chlapče,“ sdělil mu Tetovaný. „Já nemám čas zdržovat se s někým, kdo se v noci schovává.“

„Teď mám své housle,“ prohlásil Rojer odvážněji, než byla pravda. „Já se nebojím.“

„Potřebuješ víc než jen odvahu,“ namítl Tetovaný. „V divočině zabiješ nebo jsi zabit, a nemyslím jen na démony.“

Rojer se narovnal a spolkl knedlík v krku. „Všichni, kdo se mi kdy snažili pomáhat, za to zaplatili životem,“ řekl. „Je načase, abych se naučil poradit si sám.“

Tetovaný se pohodlně opřel a zamyšleně si mladého žongléra prohlížel.

„Pojď se mnou,“ vyzval ho nakonec a vstal.

„Ven z kruhu?“ zeptal se Rojer.

„Jestli to nedokážeš, tak jsi mi k ničemu,“ odpověděl Tetovaný. Když se Rojer váhavě rozhlédl kolem, dodal: „Všem jadrncům na míle daleko už se doneslo, co jsem tu provedl s jejich soukmenovci. Pochybuju, že dnes v noci ještě nějaké uvidíme.“

„A co Leesha?“ zeptal se Rojer, když pomalu vstával.

„Soumračný tanečník ji v případě potřeby ochrání,“ odpověděl muž. „Pojď.“ Vyšel z kruhu a rozplynul se ve tmě.

Rojer zaklel, ale popadl své housle a šel za ním.

*

Kráčeli mezi stromy a Rojer pevně svíral pouzdro s houslemi. Původně je chtěl vytáhnout, ale Tetovaný na něj zamítavě mávl, ať toho nechá.

„Jen bys na nás upozornil, a o to teď nestojíme,“ zašeptal.

„Mám dojem, žes říkal, že dneska v noci pravděpodobně žádné jadrnce neuvidíme,“ zasykl na něj Rojer, ale Tetovaný si ho dál nevšímal. Pohyboval se ve tmě jako za bílého dne.

„Kam jdeme?“ zeptal se Rojer snad už posté.

Vyšplhali na malý pahorek, Tetovaný zalehl na břicho a ukázal dolů.

„Podívej se tamhle,“ ukázal Rojerovi a Rojer dole uviděl koně a tři dobře známé muže. Všichni spali těsně namačkaní v ještě lépe známém cestovním kruhu.

„Loupežníci,“ vydechl Rojer. Zaplavila ho vlna bouřlivých pocitů, strach, vztek a bezmoc, a v duchu se mu vybavila to strašlivé utrpení, jímž on a Leesha prošli. Němý se ve spánku zavrtěl a Rojer zachvátila panika.

„Vím o nich od chvíle, co jsem vás našel,“ vysvětlil mu Tetovaný. „A když jsem byl večer na lovu, zahlédl jsem jejich oheň.“

„Proč jsi mě sem přivedl?“ zeptal se Rojer.

„Napadlo mě, že bys možná uvítal šanci získat zpátky svůj kruh,“ nadhodil Tetovaný.

Rojer se na něj podíval. „Jestli jim ukradneme kruh, když spí, tak je jadrnci zabijí dřív, než se stihnou rozkoukat.“

„Démonů je tu málo,“ odpověděl Tetovaný. „Ti lotři budou mít větší šanci, než jste měli vy.“

„Ale stejně,“ nedal se Rojer, „proč si myslíš, že bych to chtěl risknout?“

„Mám oči,“ odtušil muž, „a uši. Já vím, co ti provedli… a Leeshe.“

Rojer dlouho mlčel. „Jsou tři,“ poznamenal nakonec.

„Tohle je divočina,“ odvětil Tetovaný. „Jestli chceš žít v bezpečí, vrať se do města.“ Poslední slovo vyplivl jako kletbu.

Ale Rojer věděl, že ani ve městě není bezpečno. Na mysli mu nezvaně vytanul obrázek Jaycoba zhrouceného na zemi a slyšel Jasinův smích. Po tom přepadení mohl žádat o spravedlnost, ale on se místo toho rozhodl uprchnout. Věčně prchá a místo sebe nechává umírat jiné. Jak hleděl dolů na oheň, ruka zašátrala po talismanu, který tam už nebyl.

„Copak se stalo?“ zeptal se Tetovaný. „Vracíme se zpátky do tábora?“

Rojer polkl. „Až dostanu zpátky, co mi patří,“ rozhodl se.

Kapitola 28

Tajemství

332 p. N.

Leeshu probudilo tiché ržání. Otevřela oči a zjistila, že Rojer hřebelcuje hnědočervenou kobylku, kterou koupila v Angiers, a v první chvíli zadoufala, že se jí poslední dva dny jen zdály.

Ale pak jí do výhledu vstoupil Soumračný tanečník, a jakmile se ten obrovský hřebec vztyčil nad kobylkou, všechno se nahrnulo zpět.

„Rojere?“ zeptala se tiše, „kde se tu vzal můj kůň?“

Rojer otevřel ústa k odpovědi, ale zrovna v tu chvíli vpochodoval do tábora Tetovaný muž s dvěma malými králíky a trochou jablek. „Včera v noci jsem zahlédl oheň vašich kamarádů,“ vysvětloval, „a napadlo mě, že na dvou koních budeme cestovat rychleji.“

Leesha tu zprávu dlouho mlčky trávila. Svářila se v ní spousta pocitů, mnohé plné studu a hnusu. Rojer s Tetovaným jí dali čas a ona jim za to byla vděčná. „Zabil jsi je?“ zeptala se nakonec. Chladná část jejího já chtěla slyšet ano, i když to bylo proti všemu, v co věřila, proti všemu, co ji učila Bruna.

Tetovaný se jí podíval do očí. „Ne,“ odpověděl a Leeshu zaplavila nezměrná úleva. „Rozehnal jsem je na tak dlouho, abych jim stihl sebrat toho koně, to je vše.“

Leesha přikývla. „S nejbližším poslem, který bude projíždět Kotlinou, o nich pošleme zprávu na vévodské rychtářství.“

K sedlu byl přivázaný nepořádně srolovaný bylinkář. Sundala ho, prohlédla a zaplavila ji úleva, když našla většinu lahviček a váčků v pořádku. Vykouřili jí sice všechen čarovník, ale ten se dá snadno nahradit.

Po snídani nasedl Rojer na kobylku a Leesha se posadila za Tetovaného na Soumračného tanečníka. Jeli rychle, nebe se zatahovalo a hrozilo, že bude pršet.

Leesha měla pocit, že by se měla bát. Loupežníci jsou naživu a před nimi. Pamatovala si na chlípný výraz toho černovousého a chrčivý chechot jeho kumpána. A nejhorší ze všeho byla vzpomínka na strašlivou tíhu a mlčenlivý, surový chtíč toho němého.

Měla by se bát, ale nebála se. S Tetovaným se cítila dokonce ještě bezpečněji než s Brunou. Neznal únavu. Neznal strach. A Leesha nade vší pochybnost věděla, že dokud je pod jeho ochranou, nemůže se jí nic stát.

Ochrana. Byl to podivný pocit, potřebovat ochranu. Jako něco z jiného života. Starala se sama o sebe tak dlouho, že dočista zapomněla, jaké to je. Jenže se svými znalostmi a schopnostmi si sice vystačí na civilizovaných místech, ale v divočině tyhle věci znamenají málo.

Tetovaný se zavrtěl a Leesha si uvědomila, že ho sevřela kolem pasu pevněji, že se k němu přimkla a položila si hlavu na jeho rameno. Odtáhla se a natolik propadla rozpakům, že málem přehlédla ruku ležící v křoví u cesty.

Když ji uviděla, zaječela.

Tetovaný přitáhl uzdu a Leesha div nespadla z koně, jak se tam hnala. Odhrnula býlí a vyjekla, když zjistila, že ruka není s ničím spojená, že je čistě uhryznutá.

„Co je, Leesho?“ zavolal Rojer a spolu s Tetovaným utíkal k ní.

„Tábořili někde tady blízko?“ zeptala se Leesha a zvedla ten ostatek. Tetovaný přikývl. „Doveďte mě tam,“ nařídila jim Leesha.

„Leesho, k čemu to…“ začal Rojer, ale nevšímala si ho, upřeně hleděla na Tetovaného.

„Doveď – mě – tam,“ rozkázala mu. Tetovaný přikývl, zarazil do země kolík a přivázal k němu kobylku.

„Hlídej,“ nařídil Soumračnému tanečníkovi a hřebec zaržál.

Tábor našli brzy, plný krve a ožraných ostatků. Leesha si zvedla zástěru a zakryla si ústa před tím smradem. Rojerovi se zvedl žaludek a z mýtiny utekl.

Ale Leeshe nebyla krev cizí. „Jen dva,“ poznamenala, když prozkoumala ostatky. Svářilo se v ní příliš mnoho protichůdných pocitů, než aby se v nich snažila vyznat.

Tetovaný muž přikývl. „Němý chybí,“ uznal. „Ten obr.“

„Ano,“ souhlasila Leesha. „A kruh taky.“

„A kruh taky,“ souhlasil po chvíli Tetovaný.

*

Když se vraceli ke koním, těžké mraky rychle houstly. „O deset mil dál po cestě je poslovská jeskyně,“ poznamenal Tetovaný „Když sebou hodíme a vynecháme oběd, mohli bychom se tam dostat ještě před deštěm. Budeme se muset schovat, dokud se bouřka nepřežene.“

„Muž, který zabíjí jadrnce holýma rukama, a bojí se trochy deště?“ opáčila Leesha jízlivě.

„Když jsou mraky hodně husté, mohou jadrnci povstat dřív,“ odtušil Tetovaný.

„Odkdy se bojíš jadrnců?“ neodpustila si Leesha.

„Bojovat v dešti je pošetilé a nebezpečné,“ odpověděl Tetovaný. „Z deště je bahno a od bahna se zamažou chrany. Kromě toho to klouže.“

Sotva se usadili v jeskyni, bouře udeřila. Proudy přívalového deště rozbahnily cestu, na černé obloze se míhaly blesky, vyl na ně vítr, přerušovaný burácením hromu.

Většina ústí jeskyně už byla chraněná, mocné symboly byly vyryté do skály, a Tetovaný pomocí zásoby chranových kamenů uskladněných uvnitř rychle zajistil zbytek.

Jak Tetovaný předpovídal, našlo se pár démonů, kteří ve zdánlivé noci povstali dřív. Zachmuřeně sledoval, jak se plíží z nejtemnějších částí lesa a užívají si brzký únik z Jádra. Rozpustile dováděli v mokru a v krátkých záblescích se rýsovaly jejich hrbaté obrysy.

Snažili se prorazit i do jeskyně, ale chrany držely pevně. Ti, kteří se odvážili příliš blízko, hořce litovali, přivítalo je ostré kopí zachmuřeného Tetovaného muže.

Rojer rozdělával malý oheň a Leesha mezitím vyndávala ze svého pytle misky a lžíce. „Proč se tak vztekáš?“ zeptala se Tetovaného.

„Dost na tom, že vylézají v noci,“ odsekl. „Na den nemají žádné právo.“

Leesha potřásla hlavou. „Byl bys šťastnější, kdyby ses s tím dokázal smířit a brát to tak, jak to je,“ poznamenala.

„Já nechci být šťastný,“ zavrčel.

„Každý chce být šťastný,“ vysmála se mu Leesha. „Kde je kotlík?“

„V mém pytli,“ ozval se Rojer. „Dojdu pro něj.“

„Není třeba,“ řekla Leesha a vstala. „Postarej se o oheň. Já ho přinesu.“

„Ne!“ vyhrkl Rojer, ale než vyskočil na nohy, už bylo pozdě. Leesha vytáhla jeho cestovní kruh a vyjekla.

„Ale…“ zakoktala se, „tohle přece ukradli!“ Podívala se na Rojera a všimla si, že střelil pohledem po Tetovaném. Obrátila se k němu, ale ze stínu pod kápí nic nevyčetla.

„Vysvětlí mi to někdo?“ rozčílila se.

„My… dostali jsme ho zpátky,“ zkusil to nepřesvědčivě Rojer.

„To vidím, že jste ho dostali zpátky!“ zařvala Leesha a praštila svitkem provazu s dřevěnými destičkami o podlahu jeskyně. „Jak?“

„Vzal jsem ho spolu s koněm,“ ozval se zničehonic Tetovaný „Nechtěl jsem, aby tě kvůli tomu trápilo svědomí, a tak jsem ti to neřekl.“

„Tys ho ukradl?“

„Oni ho ukradli,“ opravil ji Tetovaný. „Já jsem vám ho vzal zpátky.“

Leesha se na něj dlouze zadívala. „Vzal jsi ho v noci,“ řekla tiše.

Tetovaný na to neřekl nic.

„Používali ho v tu chvíli?“ procedila Leesha skrz zaťaté zuby.

„Cesta je dost nebezpečná i bez takových lotrů,“ odpověděl Tetovaný.

„Tys je zavraždil,“ zajíkla se Leesha a samotnou ji překvapilo, že má oči plné slz. Najdi tu nejhorší lidskou bytost, jakou můžeš, řekl otec, a přesto najdeš ještě něco horšího, když se v noci podíváš z okna. Nikdo si nezaslouží být předhozen jadrncům. Dokonce ani oni ne.

„Jak jsi mohl?“ vydechla.

„Nikoho jsem nezavraždil,“ namítl Tetovaný.

„Jako bys zavraždil!“

Muž pokrčil rameny. „Udělali to samé vám.“

„A proto je to správné?“ zařvala Leesha. „Podívej se na sebe! Tobě je to snad úplně jedno! Nejmíň dva mrtví lidé a ty nespíš o nic hůř! Jsi zrůda!“ Vrhla se na něj pěstmi, chtěla ho zbít, ale chytil ji za zápěstí a jen se lhostejně díval, jak se vzpouzí.

„Co je ti po tom?“ zeptal se.

„Já jsem kořenářka!“ zaječela. „Já jsem složila slib! Přísahala jsem, že budu léčit, ale ty,“ chladně ho sjela pohledem, „ty jsi se zapřísáhl, že budeš jen zabíjet.“

Po chvíli ji touha po boji opustila a odtáhla se. „Jsem ti jen k smíchu,“ vzlykla, ztěžka si sedla a několik minut zírala do země. Pak vzhlédla a podívala se na Rojera.

„Řekl jsi ‚my‘,“ vyčetla mu.

„Cože,“ opáčil žonglér co možná nechápavě.

„Předtím,“ připomněla mu. „Řekl jsi ‚My jsme ho dostali zpátky‘. A ten kruh byl v tvém pytli. Tys byl s ním?“

„Já…“ kroutil se Rojer, aby získal čas.

„Nelži mi, Rojere!“ zavrčela Leesha.

Rojer sklopil oči k zemi. Po chvíli přikývl.

„On ti předtím říkal pravdu,“ přiznal Rojer. „On vzal jen koně. Než se vzpamatovali, vzal jsem kruh a tvé byliny.“

„Proč?“ zeptala se Leesha. Hlas jí maličko přeskakoval. Zklamání v jejím hlase bodlo mladého žongléra jako nůž.

„Ty víš proč,“ odpověděl Rojer zasmušile.

„Proč?“ vyjela na něj Leesha znovu. „Kvůli mně? Kvůli mé cti? Řekni mi to, Rojere. Jen mi řekni, žes je zabil mým jménem!“

„Museli zaplatit,“ řekl stísněně Rojer. „Museli zaplatit za to, co napáchali. To bylo neodpustitelné.“

Leesha se nahlas rozesmála, ale nebyl to nijak veselý smích. „Myslíš, že to nevím?“ zařvala. „Copak si myslíš, že jsem si dvacet sedm let šetřila své panenství pro bandu zlodějů?“

Dlouho viselo v jeskyni těžké ticho. Mlčení proťal rachot hromu.

„Šetřila své…“ opakoval tupě Rojer.

„Ano, do Jádra!“ zaječela Leesha. Po tvářích jí tekly potůčky vzteklých slz. „Já jsem byla panna! A dává mi snad i tohle právo předhodit člověka jadrncům?“

„Předhodit?“ opakoval tupě Tetovaný.

Leesha se rozlíceně otočila k němu. „Ovšemže předhodit!“ zařvala. „Ti tví démonští kamarádi určitě byli z takového dárečku štěstím bez sebe. Nic je nepotěší víc než pár lidí na zabití. Vzhledem k tomu, jak málo nás zbývá, tak jsme celkem vzácná pochoutka!“

Tetovaný vytřeštil oči, až se ve světle ohně zaleskly. Byl to ten nejlidštější výraz, jaký na něm Leesha za celou dobu viděla, a díky tomu na chvíli dokonce zapomněla i na svůj vztek. Byl dočista vyděšený a couval od nich až k ústí jeskyně.

A právě v tu chvíli se na chranovou síť vrhl jeden jadrnec a jeskyni zaplavil stříbrný záblesk. Tetovaný se otočil a zavřískl na něj. Takový skřek Leesha v životě neslyšela, ale přesto ho poznala. Bylo to hlasité vyjádření všeho, co cítila ve svém nitru, když ji toho strašlivého večera na cestě srazili na zem a znásilnili.

Tetovaný popadl kopí a mrštil s ním ven do deště. Magie zableskla, zásah srazil démona do bahna.

„Táhněte do Jádra!“ zaburácel Tetovaný, strhl si hábit a vyrazil ven do lijáku. „Přísahám, že vám nic nedaruju! Vůbec nic!“ Zezadu skočil na nějakého lesního démona a přitiskl ho k sobě. Obrovská chrana na jeho hrudi vzplála a jadrnec se i v tom těžkém lijáku vzňal. Když ho pak Tetovaný odkopl, jen sebou bezmocně mlátil.

„Tak pojďte!“ vyzval ostatní a pevně se v bahně rozkročil. Jadrnci mu s nadšením vyhověli, vrhli se na něj jako diví, drásali a kousali, ale Tetovaný bojoval jako démon sám a jadrnci od něj odletovali jako podzimní listí ve větru.

Vzadu v jeskyni řičel Soumračný tanečník, vycvičený k boji po boku svého pána, a škubal řemenem, kterým měl svázané přední nohy. Rojer k němu šel, aby ho uklidnil, a zmateně se ohlédl na Leeshu.

„Všechny je pobít nedokáže,“ vydechla Leesha. „V tomhle bahně…“ Už teď mu hodně chran zacákalo bláto.

„On chce zemřít,“ usoudila.

„Co budeme dělat?“ vyhrkl Rojer.

„Co tvoje housle?“ navrhla Leesha. „Zažeň je pryč!“

Rojer zavrtěl hlavou. „Vítr a hromobití mě přehluší,“ namítl.

„Přece ho nenecháme jen tak se zabít!“ zaječela na něj Leesha.

„Máš pravdu,“ souhlasil Rojer a odhodlaně si šel ke zbraním Tetovaného pro lehké kopí a chraněný štít. Leeshe došlo, co má v úmyslu, a chtěla ho zadržet, ale než stačila něco udělat, vyběhl z jeskyně a utíkal k Tetovanému.

Plivl po něm jeden ohnivý démon, ale ohnivý plivanec v dešti zasyčel a zhasl. Jadrnec na něj skočil, ale Rojer zvedl chraněný štít a netvora odrazil. Jenže zatímco se soustředil před sebe, neviděl ohnivého démona za sebou. Jadrnec na něj skočil, ale Tetovaný chytil toho třístopého démona ještě ve skoku a odhodil ho. Kde se ho dotkl, tělo zaškvířilo.

„Mazej dovnitř!“ nařídil Tetovaný Rojerovi.

„Bez tebe nejdu!“ odsekl Rojer. Rusé vlasy mu zplihly a lepily se mu na obličej, ve vichřici a bičujícím dešti musel mhouřit oči, ale vzepřel se Tetovanému bez váhání a neucouvl ani o píď.

Skočili na ně dva lesní démoni, ale Tetovaný padl do bláta a podtrhl Rojerovi nohy. Chňapající pařáty žongléra minuly a pěsti Tetovaného ty netvory zahnaly. Ale už se sem stahovali další jadrnci, které přilákaly záblesky světla a hluk rvačky. Příliš mnoho na to, aby se dali porazit.

Tetovaný se podíval na Rojera ležícího v blátě a šílenství z jeho očí vyprchalo. Natáhl ruku a žonglér ji přijal. Společně se rozběhli zpátky do jeskyně.

*

„Co jste si o sobě mysleli?“ vyjela na ně Leesha, když jim obvazovala poslední ránu. „Jeden jako druhý!“

Rojer s Tetovaným seděli u ohně, zachumlaní v pokrývkách, a na její láteření nic neříkali. Po chvíli se odmlčela, udělala jim horký vývar s bylinkami a zeleninou a beze slova jim ho podala.

„Děkuji,“ řekl tiše Rojer. První slova, která pronesl od chvíle, kdy se vrátili do jeskyně.

„Pořád se na tebe zlobím,“ připomněla mu Leesha, ani se mu nepodívala do očí. „Lhal jsi mi.“

„Nelhal,“ protestoval Rojer.

„Tajil jsi to přede mnou,“ prohlásila Leesha. „To je to samé.“

Rojer se na ni upřeně zahleděl. „Proč jsi odešla z Drvoštěpské Kotliny?“ zeptal se.

„Cože?“ opáčila Leesha. „Neuhýbej od tématu.“

„Když pro tebe tamní lidé znamenají tolik, že jsi ochotná cokoli riskovat, cokoli přetrpět, jen aby ses dostala domů,“ nedal se Rojer, „tak proč jsi odcházela?“

„Kvůli učení…“ začala Leesha.

Rojer zavrtěl hlavou. „Já o utíkání od problémů něco vím, Leesho,“ přerušil ji. „Je v tom něco víc.“

„Nechápu, co je ti do toho,“ zavrčela Leesha.

„Tak proč trčím někde v pustině, zalezlý před lijákem v jeskyni obklopené jadrnci?“ opáčil Rojer.

Leesha se na něj dlouho dívala, a pak si povzdechla. Bojovná vůle ji opustila. „Ostatně by ses to stejně brzy dozvěděl,“ usoudila. „Lidé z Drvoštěpské Kotliny nikdy pořádně neuměli držet jazyk za zuby.“

Řekla jim všechno. Původně nechtěla, ale z chladné a vlhké jeskyně se najednou stala svého druhu pastýřská zpovědnice, a jakmile začala, slova se z ní jenjen hrnula: matka, Gared, pomluvy, útěk k Bruně, život v ústraní. Při zmínce o Brunině tekutém démonském ohni se k ní Tetovaný naklonil a otevřel ústa, ale pak se rozhodl, že ji nebude přerušovat, a zase ústa zavřel a opřel se.

„Tak je to,“ uzavřela to Leesha. „Doufala jsem, že zůstanu v Angiers, ale jak se zdá, Stvořitel má se mnou jiné plány.“

„Zasloužíš si něco lepšího,“ poznamenal Tetovaný.

Leesha pokývla hlavou a podívala se na něj. „Proč jsi šel ven?“ zeptala se tiše a ukázala bradou k ústí jeskyně.

Tetovaný se schoulil a sklopil oči ke kolenům. „Porušil jsem slib,“ řekl.

„To je všechno?“

Vzhlédl, podíval se na ni a najednou neviděla tetování, které rozrylo tvář, jen pronikavé oči, které se na ni upíraly. „Přísahal jsem, že jim nikdy nic nedaruju,“ řekl. „Dokonce ani kdyby mi šlo o život. A místo toho jsem jim odevzdal všechno, co mě dělalo člověkem.“

„Nic jsi jim neodevzdal,“ namítl Rojer. „To já jsem vzal ten kruh.“ Leesha křečovitě sevřela misku, ale neřekla nic.

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Ale já jsem to umožnil,“ poznamenal. „Věděl jsem, jak se cítíš. Předhodit je tobě bylo to samé jako předhodit je jadrncům.“

„Dál by loupili na cestě,“ namítl Rojer. „Svět je bez nich lepší.“

Tetovaný přikývl. „Ale předhodit je démonům, pro to žádná omluva není,“ povzdechl si. „Vždyť jsem jim zrovna tak dobře mohl ten kruh vzít – nebo je dokonce i zabít, v souboji muže proti muži – za bílého dne.“

„Takže dnes večer jsi šel ven, protože jsi měl špatné svědomí,“ shrnula to Leesha. „A proč tolikrát předtím? Proč tahle válka s jadrnci?“

„Pokud sis nevšimla,“ odtušil Tetovaný, „tak jadrnci s námi válčí už stovky let. Je tak špatné na tu válku přistoupit?“

„Takže ty se považuješ za Osvoboditele?“ zeptala se Leesha.

Tetovaný se zakabonil. „Čekání na Osvoboditele ochromilo lidstvo na tři sta let,“ odvětil. „Je to mýtus. Nepřijde a je načase, aby to lidé pochopili a začali se bránit sami.“

„Mýty mají svou sílu,“ namítl Rojer. „Nezavrhuj je tak rychle.“

„Odkdy jsi věřící?“ podivila se Leesha.

„Já věřím v naději,“ odpověděl Rojer. „Celý život jsem žonglérem, a jestli jsem se za těch třiadvacet let něco naučil, tak to, že příběhy, po kterých lidé volají, ty, z nichž čerpají sílu, jsou ty, které nabízejí naději.“

„Dvacet,“ podotkla zničehonic Leesha.

„Cože?“

„Říkal jsi mi, že je ti dvacet.“

„Opravdu?“

„Není ti ani tolik, co?“ zeptala se.

„Je!“ trval na svém Rojer.

„Já nejsem hloupá, Rojere,“ zarazila ho Leesha. „Neznám tě ani tři měsíce, a za tu dobu jsi vyrostl o coul. O tolik ve dvaceti nikdo nevyroste. Kolik ti je? Šestnáct?“

„Sedmnáct,“ zavrčel Rojer a praštil miskou o zem, až se zbytek vývaru rozlil. „Těší tě to? Měla jsi pravdu, když jsi Jizell vykládala, že jsi dost stará na to, abys mohla být moje matka.“

Leesha na něj vytřeštila oči. Otevřela ústa, že odsekne něco peprného, ale zase je zavřela. „Promiň,“ omluvila se.

„A co ty, Tetovaný?“ zeptal se Rojer a obrátil se k němu. „Přidáš to ‚příliš mladý‘ na seznam důvodů, proč nemůžu putovat s tebou?“

„Já jsem se stal poslem v sedmnácti,“ odtušil muž, „a na cesty jsem se vydal ještě mnohem mladší.“

„A jak starý je Tetovaný muž?“ zeptal se Rojer.

„Tetovaný muž se narodil v krasijské poušti před čtyřmi léty,“ odpověděl.

„A co ten muž pod chranami?“ zeptala se Leesha. „Kolik mu bylo, když zemřel?“

„Nezáleží na tom, kolik měl let,“ povzdechl si Tetovaný. „Bylo to pošetilé, hloupé dítě s příliš velikášskými sny, než aby mu to posloužilo k dobru.“

„To je důvod, proč musel zemřít?“ zeptala se Leesha.

„Byl zabit. A ano.“

„Jak se jmenoval?“ zeptala se tiše Leesha.

Tetovaný dlouho mlčel. „Arlen,“ řekl nakonec. „Jmenoval se Arlen.“

Kapitola 29

Za předjitřního šera

332 p. N.

Když se Tetovaný probudil, bouře dočasně ustala, ale na obloze visely těžké šedé mraky slibující další déšť. Rozhlédl se po jeskyni – chraněné oči snadno pronikly tmou – a rozeznal dva koně a spícího žongléra. Leesha chyběla.

Bylo ještě brzy, jen mámivé světlo před opravdovým východem slunce. Většina jadrnců pravděpodobně už dávno uprchla do Jádra, ale při takových těžkých mracích si člověk nemůže být nikdy jistý. Vstal a strhal si obvazy, kterými mu Leesha večer obvázala rány. Všechny už se mu zahojily.

V hustém bahně se dala cesta kořenářky snadno sledovat a Tetovaný ji našel nedaleko; klečela na zemi a sbírala bylinky. Sukně si vykasala vysoko nad kolena, aby si je neumazala od bláta, a pohled na její hladká bílá stehna vehnal Tetovanému krev do tváří. V předjitřním šeru byla překrásná.

„Neměla bys být venku,“ poznamenal. „Slunce ještě nevyšlo. Je to nebezpečné.“

Leesha se na něj podívala a usmála se. „Že zrovna ty chceš mne poučovat o tom, že se nemá riskovat,“ opáčila a povytáhla obočí. „Kromě toho,“ pokračovala, když neodpověděl, „jaký démon by mi mohl ublížit, když jsi tady?“

Tetovaný pokrčil rameny a přidřepl si k ní. „Čarovník?“ zeptal se.

Leesha přikývla a zvedla rostlinu s chlupatými listy a hojnými trsy poupat. „Při kouření z dýmky uvolňuje svaly a navozuje pocit euforie. Společně s modrou z něj můžu uvařit lektvar na spaní tak silný, že položí i vzteklého lva.“

„Účinkovalo by to i na démona?“ zeptal se Tetovaný.

Leesha svraštila čelo. „Myslíš vůbec někdy na něco jiného?“ zeptala se.

To Tetovaného ranilo. „Nemysli si, že mne znáš,“ řekl. „Zabíjím jadrnce, to ano, ale díky tomu jsem navštívil místa, která už nikdo živý nepamatuje. Mám ti přednášet básně, které jsem přeložil ze staroruskštiny? Namalovat ti nástěnné malby z Anocha Slunce? Vyprávět ti o strojích ze starého světa, které dokázaly dělat práci za dvacet mužů?“

Leesha mu položila ruku na loket a Tetovaný zmlkl. „Promiň,“ omluvila se. „Mýlila jsem se v tobě. Já vím něco o tom, jak tíží střežení znalostí ze starého světa.“

„Nijak to nebolelo,“ odtušil Tetovaný.

„To ještě neznamená, že to bylo správné,“ povzdechla si Leesha. „Ale abych odpověděla na tvou otázku, upřímně řečeno, nevím. Jadrnci žerou a vyměšují, což logicky vede k závěru, že je lze omámit. Má učitelka říkala, že staré kořenářky dodávaly při démonské válce nesmírně ničivé zbraně. Mám trochu modry. Jestli chceš, tak až se dostaneme do Drvoštěpské Kotliny, můžu ti ten lektvar uvařit.“

Tetovaný spokojeně přikývl. „Můžeš mi vyrobit ještě něco jiného?“ zeptal se.

Leesha si povzdechla. „Říkala jsem si, kdy se na to zeptáš,“ odpověděla. „Tekutý démonský oheň ti neudělám.“

„Proč ne?“ podivil se Tetovaný.

„Protože mužům se nedá tajemství ohně svěřit,“ odpověděla Leesha a obrátila se tváří k němu. „Kdybys ho znal, budeš ho používat, i kdyby to znamenalo uvrhnout do plamenů polovinu světa.“

Tetovaný se na ni zahleděl, ale neodpověděl.

„A vůbec, k čemu ho potřebuješ?“ zeptala se. „Sám o sobě dokážeš mnohem víc než pár bylin a lučebnin.“

„Jsem jen člověk…“ začal, ale Leesha ho uťala.

„Démonské lejno jsi,“ odsekla. „Rány se ti zahojí za pár minut a celý den pádíš rychle jako kůň, ani se nezadýcháš. S lesními démony si pohazuješ jako s dětmi a ve tmě vidíš jako za bílého dne. Ty nejsi žádný ‚jen tak něco‘.“

Tetovaný muž se usmál. „Před tvýma očima není úkrytu,“ zažertoval.

Něco ve způsobu, jak to řekl, Leeshu rozechvělo. „Byl jsi vždycky takový?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou, „To ty chrany,“ řekl. „Chrany fungují na základě zpětné vazby. Znáš ten pojem?“

Leesha přikývla. „Je v knihách o starověké vědě,“ poznamenala.

Tetovaný muž zamručel. „Jadrnci jsou magická stvoření,“ pokračoval. „Obranné chrany jim část magie odsají a využijí ji k vybudování bariéry. Čím silnější démon, tím silnější síla, která ho odpudí. Útočné chrany fungují stejně, oslabují jadrncům krunýř úměrně síle jejich úderu. Neživé objekty nemohou ten náboj udržet dlouho, takže rychle vyprchá. Jenže já pokaždé, když udeřím nějakého démona nebo on mne, tak vstřebám trochu jeho síly napořád.“

„Už když jsem se tě dotkla ten první večer, tak mě zabrněla ruka,“ vzpomněla si Leesha.

Tetovaný přikývl. „Když jsem si potetoval tělo chranami, nezískal jsem… nelidský jen vzhled.“

Leesha potřásla hlavou a vzala jeho tvář do dlaní. „Nás nečiní lidskými naše těla,“ zašeptala. „Můžeš získat svou lidskost zpět, stačí jen chtít.“ Naklonila se blíž a něžně ho políbila.

V prvním okamžiku strnul, ale šok odezněl a najednou ji líbal. Zavřela oči a otevřela mu ústa. Ruce laskaly hladkou, vyholenou hlavu. Chrany necítila, jen jeho teplo a jizvy.

Oba máme jizvy, pomyslela si. Ty jeho jsou jen vystavené světu na odiv.

Nakláněla se dozadu a stahovala ho sebou. „Budeme od bláta,“ varoval ji.

„To už jsme,“ řekla, padla na záda a strhla ho na sebe.

*

Leeshe šuměla v uších krev, když ji Tetovaný líbal. Rukama přejela po tvrdých svalech, rozevřela nohy a přitiskla se k němu boky.

Kéž by tohle bylo moje poprvé, pomyslela si. Tamti jsou mrtví a pryč a on ze mne dokáže vymazat i to, čím mě poznamenali. Tohle dělám, protože chci.

Ale bála se. Jizell měla pravdu, pomyslela si. Neměla jsem čekat tak dlouho. Nevím, co dělat. Všichni si myslí, že to vím, a já to nevím a i on ode mne bude čekat, že to vím, protože jsem kořenářka…

Ach, Stvořiteli, co když ho nedokážu potěšit, trápila se. Co když to někomu řekne?

Silou vůle vyhnala takové myšlenky z hlavy. On to nikdy nikomu neřekne. Proto to musí být on. Měl to být on. Je jako já. Vyvrhel. Šel stejnou cestou.

Nervózně zápasila s jeho hábitem, pak rozvázala bederní roušku a uvolnila ho. Zasténal, když ho vzala do ruky a přitáhla si ho k sobě.

On ví, že jsem byla panna, připomněla si, když si vyhrnovala sukně. On je tvrdý, já vlhká, co jiného je ještě nutné vědět?

„Co když tě obtěžkám?“ zašeptal.

„V to doufám,“ zašeptala, vzala ho a vtáhla do sebe.

Co jiného je ještě nutné vědět, pomyslela si znovu a záda se jí vyklenula rozkoší.

*

Tetovaný muž byl v šoku, když ho Leesha políbila. Bylo to jen pár okamžiků, co obdivoval její stehna, ale nikdy by se mu ani nesnilo, že by i on mohl přitahovat ji. Že by mohl přitahovat vůbec nějakou ženu.

V prvním okamžiku strnul jako ochromený, ale jako vždy, když byl v úzkých, ho ovládlo tělo; strhl ji do náruče a dychtivě jí polibek oplatil.

Jak je to dlouho, co ho naposledy někdo políbil? Jak vzdálená je ta noc, kdy doprovázel Mery domů a ona mu řekla, že nikdy nebude manželkou posla?

Leesha zápasila s jeho hábitem a on věděl, že hodlá dovést věci dál, než kam kdy zašel sám. Sevřel ho strach, neznámý pocit. Neměl ponětí, co má dělat, jak potěšit ženu. Čeká od něj, že bude mít zkušenosti, které jí samé chybí? Počítá s tím, že jeho zkušenosti v boji se přenesou i sem?

Ale třeba ano, protože i když myšlenky pádí jako splašené, tělo dál jedná po svém podle instinktů zakořeněných ve všem živém od počátku věků. Těch samých instinktů, které ho povolávají do boje.

Ale tohle přece není bitva. Tohle je něco jiného.

Je to ta pravá?, blesklo mu hlavou.

Proč ona, a ne Renna? Být jiný, byl by teď skoro už patnáct let ženatý a vychovával hejno dětí. Nikoli poprvé mu na mysli vytanula představa Renny, jak asi vypadá teď, v plném květu ženství, jeho a jen jeho.

Proč ona, a ne Mery? Mery, kterou by si vzal, kdyby svolila stát se manželkou posla. Z lásky by se připoutal k Milnu stejně jako Ragen. Kdyby si vzal Mery, byl by na tom býval líp. Teď to věděl. Ragen měl pravdu. Ten měl Elissu…

Když stáhl Leeshe živůtek a odhalil měkká prsa, hlavou se mu mihla vzpomínka na Elissu. Ta chvíle, kdy viděl Elissu, jak odhaluje prs, aby nakojila Maryu, a na okamžik zatoužil, aby mohl místo nemluvněte sát sám. Pak se za to styděl, ale ten obrázek mu navždy zůstal v paměti jako živý.

Je Leesha stvořená pro něj? Existují takové věci? Ještě před hodinou by se takovým nápadům vysmál, ale teď hleděla na Leeshu, tak krásnou, tak povolnou, tak plnou porozumění pro to, kým on je. Ona pochopí, když bude nemotorný, když nebude přesně vědět, kde se jí dotknout a jak ji hladit. Rozbahněný kus země za šera před rozbřeskem není nejlepší svatební postel, ale v tu chvíli mu připadal lepší než péřová matrace v Ragenově sídle.

Ale hlodaly ho pochyby.

Jedna věc je riskovat za noci vlastní život; stejně už nemá co ztratit a nezbyl nikdo, kdo by pro něj truchlil. Kdyby zemřel, nenaplnil by ani jedinou slznou lahvičku. Ale riskoval by takhle, kdyby na něj někde v bezpečném úkrytu čekala Leesha? Vzdal by boj, začal by být stejný jako otec? Zvykl by si skrývat se až tolik, že by nedokázal bojovat ani za své vlastní?

Děti potřebují otce, slyšel Elissu.

„Co když tě obtěžkám,“ zašeptal mezi polibky nevěda, co od ní chce slyšet.

„V to doufám,“ zašeptala.

Přitáhla si ho a hrozilo, že se celý jeho svět rozpadne na kousky, ale nabízela něco víc a on po tom dychtivě sáhnul.

A pak byl v ní a cítil se celý.

*

Na chvíli nebylo na světě nic než tep krve a tření kůže o kůži; jakmile se myšlenky rozprchly, těla se snadno ujala své práce. Hábit odletěl na zem. Sukně byly zmuchlané kolem pasu. Údy se v bahně propletly a oba sténali rozkoší bez jediné myšlenky na cokoli vyjma toho druhého.

Dokud neudeřil ten lesní démon.

Tiše se k nim připlížil, přilákaly ho živočišné zvuky. Věděl, že svítání je blízko, těžce ho hnětlo, že co nevidět vyjde slunce, ale pohled na tolik nahého masa v něm probudil hlad a on skočil; toužil se vrátit do Jádra s horkou krví na drápech a čerstvým masem v mordě.

Zaútočil na odkrytá záda Tetovaného. Chrany se zablýskly, jadrnce odhodily a milencům srazily hlavy k sobě.

Lačného lesního démona to neodradilo; rychle se vzpamatoval, při dopadu na zem se svinul a rovnou se odrazil k dalšímu skoku. Leesha zaječela, ale Tetovaný se zkroutil, chytil netvora za přední pařáty, otočil se a nechal ho přeletět přes sebe do bahna.

Pak se bez váhání odtrhl od Leeshy a vrhl se do boje. Byl nahý, ale to pro něj nic neznamenalo. Bojoval nahý od chvíle, kdy si začal chranit tělo.

Otočil se kolem dokola a přitom patou nabral jadrnce do čelisti. Žádný záblesk magie se neobjevil, chrany byly olepené bahnem, ale úder byl tak silný, jako by démona kopl Soumračný tanečník. Jadrnec klopýtl, couvl, Tetovaný zařval a zaútočil; velmi dobře věděl, jak by doplatil na to, kdyby nechal jadrnci chvilku na vzpamatování.

Jadrnec byl na svůj druh velký, vestoje měl skoro osm stop, a byl síla sama, Tetovaný byl mnohem slabší. Zasazoval démonovi rány pěstmi, nohama, lokty, ale bahno bylo všude a skoro žádná chrana neúčinkovala. Korovitý krunýř mu rozdíral kůži a jeho rány neměly žádný trvalý účinek.

Jadrnec se prudce otočil, ocasem sekl Tetovaného do břicha, vyrazil mu dech a srazil ho na zem. Leesha znovu zaječela, ten výkřik démona upoutal, zavřískl a vrhl se na ni.

Tetovaný muž se dral rychle za ním a chytil ho za kotník těsně před tím, než se dostal až k Leeshe. Škubnul, strhl démona k sobě a už se rvali v bahně jako šílení. Nakonec se Tetovanému podařilo zaháknout se démonovi nohou v podpaží a kolem krku, druhou nohou se zachytit o první a sevřít démona do kleští. Oběma rukama ohnul démonovi jednu zadní hnátu a pevně ji držel, aby démon nemohl vstát.

Jadrnec sebou házel a sekal po něm pařáty, ale Tetovaný ho držel pevně a netvor nemohl uniknout. Dlouho se takhle převalovali, zaklesnutí do sebe, až nad obzor konečně vykouklo slunce a nalezlo trhlinu v mracích. Z korovité kůže se začalo kouřit a démon sebou začal mlátit jako pominutý. Tetovaný ho sevřel ještě pevněji.

Už jen chvilku…

Ale pak se stalo něco nečekaného. Svět kolem něj zmlhavěl, nehmotněl, Tetovaný ucítil, že ho to táhne do hlubin země, a oba, on i démon, začali klesat.

Jeho smyslům se otevřela cesta a Jádro ho volalo.

Jadrnec ho stahoval dolů a Tetovaného naplnila hrůza a hnus. Démon byl stále hmotný, přestože z okolního světa se stal jen stín. Vzhlédl a viděl, že drahocenné slunce bledne.

Chytil se toho pohledu jako záchranného lana, uvolnil sevřené nohy a urputně táhl démona za nohu zpátky na světlo. Jadrnec bojoval jako šílený, ale hrůza dala Tetovanému sílu a s němým řevem plným odhodlání vytáhl netvora zpátky na povrch.

A tam je přivítalo slunce, jasné a požehnané, netvor chytil plamenem a Tetovaný cítil, že zase nabývá pevných tvarů. Netvor hrabal pařáty v zemi, ale Tetovaný ho držel pevně.

Konečně spálenou skořápku pustil. Krvácel po celém těle, Leesha se k němu rozběhla, ale odstrčil ji pryč, z té hrůzy ho pořád jímala závrať. Co se to z něj stalo, že dokázal najít cestu dolů do Jádra? Stal se z něj jadrnec? Jaká stvůra by se vyklubala z dítěte z jeho zkaženého semene?

„Jsi zraněný,“ namítla a znovu se k němu naklonila.

„To se zahojí,“ řekl a odtáhl se. Něžný, milující hlas byl najednou pryč, vrátil se chladný, lhostejný tón Tetovaného. A opravdu, hodně menších šrámů a odřenin už se zacelovalo.

„Ale…“ protestovala Leesha, „co…?“

„Já jsem si vybral už dávno a vybral jsem si noc,“ řekl Tetovaný muž. „Na chvíli jsem si myslel, že bych to mohl vzít zpátky, ale…“ Potřásl hlavou. „Už není návratu.“

Sebral svůj hábit a vydal se k malému chladnému potůčku opodál, aby si vymyl rány.

„Do Jádra s tebou!“ zaječela Leesha do jeho zad. „S tebou i s tvou šílenou posedlostí!“

Kapitola 30

Mor

332 p. N.

Když se vrátili, Rojer ještě spal. Mlčky, zády k sobě se převlékli ze zablácených šatů, pak šla Leesha zatřást Rojerem, aby ho probudila, a Tetovaný mezitím sedlal koně. V tichosti snědli studenou snídani, a než vystoupilo slunce na oblohu, byli už zase na cestě. Rojer jel za Leeshou na její kobylce a Tetovaný sám na svém obrovském hřebci. Oblohu potáhly těžké mraky, které věstily další déšť.

„Neměli jsme už potkat posla, který jede na sever?“ nadhodil Rojer.

„To máš pravdu,“ usoudila Leesha a ustaraně se rozhlédla po cestě dopředu i dozadu.

Tetovaný pokrčil rameny. „Než vystoupí slunce nad hlavu, dojedeme do Drvoštěpské Kotliny,“ řekl. „Tam se s vámi rozloučím a pojedu si svou cestou.“

Leesha přikývla. „To bude asi nejlepší,“ souhlasila.

„Jen tak?“ podivil se Rojer.

Tetovaný sklonil hlavu. „Čekal jsi víc, žonglére?“

„Po tom všem, co jsme spolu prožili? Temnoty, ano!“ zvolal Rojer.

„Je mi líto, že jsem tě zklamal,“ odtušil Tetovaný, „ale musím se vrátit ke své práci.“

„Stvořitel ti zřejmě zakazuje nechat uplynout noc, aniž bys něco zabil,“ zamumlala Leesha.

„Ale co to, o čem jsme mluvili?“ naléhal Rojer. „Jako že bych putoval s tebou?“

„Rojere!“ zvolala Leesha.

„Usoudil jsem, že je to špatný nápad,“ sdělil mu Tetovaný a letmo zavadil pohledem o Leeshu. „Jestliže tvá hudba nedokáže démony zabíjet, tak je mi k ničemu. Bude mi líp samotnému.“

„Víc bych ani souhlasit nemohla,“ přisadila si Leesha. Rojer se na ni nevrle podíval a Leeshe se zapálily tváře. Věděla, že si takové jednání nezaslouží, ale nemohla mu nabídnout žádnou útěchu ani vysvětlení, protože sama měla dost co dělat, aby potlačila slzy.

Poznala Tetovaného takového, jaký byl doopravdy. Přestože tolik doufala v něco jiného, pochopila, že jeho srdce by asi nezůstalo otevřené nadlouho, že všechno, co mohli mít, byl pouhý okamžik. Ale ach, jak po tom okamžiku toužila! Toužila po bezpečí v jeho náruči, toužila ho cítit v sobě. Nepřítomně si pohladila břicho. Kdyby do ní zasel své semeno a ona zjistila, že je těhotná, opatrovala by plod pečlivě a s láskou a nikdy by nebádala, co je asi zač jeho otec. Ale takhle… Ve svých zásobách má dost madoniny korunky na to, co musí udělat.

Dál jeli mlčky, chlad mezi nimi byl skoro hmatatelný. Zanedlouho vyjeli za zatáčku a konečně uviděli Drvoštěpskou Kotlinu.

I na tu dálku bylo vidět, že z vesnice jsou doutnající trosky.

*

Tryskem se hnali po cestě a Rojer se pevně držel. Jak Leesha uviděla kouř, pobídla kobylku patami do slabin a Tetovaný následoval jejího příkladu. I přes to mokro řádily v Drvoštěpské Kotlině hladové požáry a vysílaly do vzduchu vlny mastného černého kouře. Vesnice byla zpustošená a Rojer najednou v duchu znovu prožíval zkázu Říčního Mostu. Zalapal po dechu a stiskl tajnou kapsu a vzápětí si uvědomil, že talisman je rozbitý a ztracen. Kůň nadskočil a Rojer se zase rychle chytil Leeshy kolem pasu, aby nespadl.

Ti, kteří zůstali naživu a chodili teď po vsi, vypadali zdálky jako mravenci. „Proč nehasí požáry?“ podivila se Leesha, ale Rojer se jen držel a neměl žádnou odpověď.

Když dojeli k vesnici, přitáhli uzdy a němě zírali na tu spoušť. „Něco z toho hoří už několik dní,“ poznamenal Tetovaný a bradou ukázal na sutiny kdysi útulných chalup. Opravdu, z řady domů zbyly jen ohořelé rozvaliny, které už skoro nedoutnaly, z jiných jen chladný popel. Smittova krčma, jediná patrová budova ve vsi, se propadla a některé trámy ještě hořely, dalším budovám chyběly střechy nebo celé zdi.

Když Leesha vjela hlouběji do vesnice, viděla špinavé, uplakané tváře a každého poznávala. Všechny natolik pohltil vlastní žal, že si ani nevšimli malé skupinky projíždějící vsí. Hryzala si ret, aby neplakala.

Doprostřed vesnice snášeli vesničané mrtvé. Leeshe se při tom pohledu sevřelo srdce: nejmíň sto nebožtíků, které dokonce ani nebylo čím přikrýt. Chuďas Niklas. Saira a její matka. Pastýř Michel. Steave. Děti, které nikdy nepoznala, starci, které znala celý život. Někteří byli ohořelí, jiné ožrali jadrnci, ale většina nebyla nijak poznamenaná. Skolila je úplavice.

U té hromady klečela Mairy a plakala nad malým uzlíčkem. Leeshe se stáhlo hrdlo, ale nějak ještě dokázala slézt z koně, jít k ní a položit jí ruku na rameno.

„Leesho?“ vyhrkla nevěřícně Mairy. A vzápětí vyskočila na nohy, vrhla se kořenářce kolem krku a křečovitě se rozeštkala.

„To je Elga,“ plakala. Mluvila o své nejmladší, ani ne dvouleté. „Ona… ona je mrtvá!“

Leesha ji pevně objímala a konejšivě na ni broukala. Slova ji opustila. Už si jí všimli i další, ale zatímco si Mairy vylévala svůj žal, zdvořile postávali opodál.

„Leesha,“ šeptali. „Leesha přišla. Stvořiteli budiž díky.“

Konečně se Mairy vzchopila, odtáhla se a osušila si oči do ukoptěné, špinavé zástěry.

„Co se stalo?“ zeptala se tiše Leesha. Mairy se na ni vyjeveně podívala a oči se jí znovu zalily slzami. Rozklepala se a nebyla schopná slova.

„Mor,“ pronesl dobře známý hlas a Leesha se otočila. Šel k ní Jona. Ztěžka se opíral o hůl, kus pastýřské kutny měl utržený, že mu čouhala jedna noha, lýtko měl v dlahách a pevně stažené zakrvácenými obvazy. Leesha ho objala a tázavě se podívala na nohu.

„Zlomená holeň,“ řekl a jen nad tím mávl rukou. „Vika to ošetřila.“ Tvář mu potemněla. „To byla jedna z posledních věcí, které udělala, než podlehla.“

Leesha vytřeštila oči. „Vika je mrtvá?“ zeptala se zděšeně.

Jona zavrtěl hlavou. „Zatím ještě ne, ale úplavice už ji dostala a z horečky blouzní. Už to nebude trvat dlouho.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Už to asi nebude trvat dlouho pro nikoho z nás,“ poznamenal tiše, jen pro Leeshu. „Obávám se, že sis pro návrat domů vybrala špatnou chvíli, Leesho, ale snad i to je Stvořitelův záměr. Kdybys počkala ještě den, možná by ses už ani neměla kam vrátit.“

Leesha na něj vrhla přísný pohled. „Takové nesmysly už nechci slyšet!“ vynadala mu. „Kde je Vika?“ Otočila se kolem dokola a zaznamenala malé shromáždění. „Stvořiteli, kde jsou všichni?“

„V modlitebně,“ odpověděl Jona. „Všichni nemocní jsou tam. Ti, kteří se uzdravili nebo se jim dostalo toho požehnání, že vůbec nepodlehli, jsou venku a sbírají mrtvé nebo je oplakávají.“

„Tak jdeme tam,“ prohlásila Leesha a vsunula se Jonovi pod rameno, aby ho za chůze podpírala. „A teď mi řekni, co se stalo. Všechno.“

Jona přikývl. Byl bledý a oči měl zapadlé. Byl zbrocený potem, očividně ztratil spoustu krve a bolest zvládal jen s největším vypětím. Rojer a Tetovaný šli mlčky za nimi spolu s dalšími vesničany, kteří zaznamenali Leeshin příjezd.

„Mor vypukl už před několika měsíci,“ začal Jona, „ale Vika a Darsy zpočátku říkaly, že je to jen nastuzení, a moc si s tím hlavu nelámaly. Někteří z těch, kdo to dostali, hlavně ti mladí a silní, se rychle zotavili, ale jiní zůstali upoutaní na lůžku celé týdny a někteří nakonec podlehli. Ale i pak to dlouho vypadalo jako prostá úplavice. Dokud to nezačalo sílit. Pak to začalo rychle kosit i zdravé lidi; přes noc zničehonic zeslábli a propadli deliriu.

A v tu dobu začaly požáry,“ pokračoval. „Lidé se zhroutili doma, se svíčkou nebo lampou v ruce, nebo jim bylo příliš zle na to, aby dohlédli na chrany. Vzhledem k tomu, že tvůj otec a většina dalších chraničářů byli upoutaní na lůžko, začaly sítě po celé vesnici selhávat, a navíc všechny chrany zastírala ta spousta kouře a popele ve vzduchu. Bojovali jsme s požáry, jak se dalo, ale nemoc kosila víc a víc lidí a nebylo dost rukou.

Smitt shromáždil všechny živé do několika chraněných domů co nejdál od ohňů, doufal, že ve větším počtu to bude bezpečnější, jenže o to rychleji se zase šířil mor. Včera v noci, zrovna za bouřky se zhroutila Saira, převrhla olejovou lampu a založila požár, od kterého chytla celá krčma. Lidé museli uprchnout do noci…“ Zalkl se a Leesha ho pohladila po zádech, nepotřebovala slyšet víc. Sama si dokázala docela dobře představit, co se dělo dál.

Modlitebna, jediná čistě kamenná budova v Drvoštěpské Kotlině, poletujícímu žhavému popelu odolala a teď tu hrdě, vzdorně stála uprostřed zkázy. Leesha prošla velkými dveřmi dovnitř a leknutím vyjekla. Lavice byly pryč a celou podlahu pokrývaly slamníky naskládané tak hustě vedle sebe, že mezi nimi zbývaly jen uzounké uličky. Ležely tu snad dvě stovky sténajících lidí. Mnozí se koupali ve vlastním potu a házeli sebou, a jiní, sami oslabení chorobou, se je snažili krotit. Na jednom slamníku uviděla bezvládného Smitta a nedaleko od něj Viku. Dvě další Maiřiny děti a další, tolik dalších. Jen otce nikde neviděla.

Když vstoupili, nějaká žena vzhlédla. Předčasně zešedivěla a byla strhaná a vyzáblá, ale podle té hranaté postavy ji Leesha poznala okamžitě.

„Díky Stvořiteli,“ vyhrkla Darsy, když ji uviděla. Leesha pustila Jonu a rychle si s ní šla promluvit. Po několika minutách se k Jonovi vrátila.

„Stojí ještě Brunina chatrč?“ zeptala se.

Jona pokrčil rameny „Pokud vím, tak ano,“ odpověděl. „Co nás opustila, tak tam nikdo nebyl. A to už je skoro dva týdny.“

Leesha přikývla. Brunina chatrč byla daleko od vlastní vesnice a clonily ji řady stromů. Nebylo pravděpodobné, že by i její chrany zastřely poletující saze. „Musím si tam dojít pro věci,“ sdělila Jonovi a vyšla ven. Už zase začínalo pršet a ponurá obloha brala naději.

Venku stáli Rojer, Tetovaný muž a hlouček vesničanů.

„Jsi to ty,“ zvolala Brianne, rozběhla se k Leeshe a objala ji. Kousek za ní stál Evin, v náručí choval malou holčičku a vedle sebe měl Callena, který se pěkně vytáhl, i když mu ještě nebylo ani deset.

Leesha jí objetí vroucně oplatila. „Viděl někdo mého otce?“ zeptala se.

„Ten je doma, kde bys měla být i ty,“ ozvalo se, Leesha se otočila a zjistila, že k ní kluše matka s Garedem v patách. Leesha ani nevěděla, jestli v ní ten pohled vyvolal úlevu nebo strach.

„Přišla ses podívat na všechny kromě vlastní rodiny?“ vyjela na ni Elona.

„Mami, já jsem jen…“ začala Leesha, ale matka ji ani nenechala domluvit.

„Jen tohleto a tamhleto!“ vyštěkla. „Vždycky nějaký důvod, proč se obrátit zády k vlastní krvi, když se ti to hodí! Tvůj nebohý otec leží na smrtelné posteli a já tě najdu tady…!“

„Kdo je u něj?“ přerušila ji Leesha.

„Jeho učedníci,“ odpověděla Elona.

Leesha přikývla. „Ať ho přinesou sem k ostatním,“ nařídila.

„Nic takového!“ vzplanula Elona. „Přece nevymění pohodlnou péřovou postel za nakažený slamník v místnosti plné moru.“ Popadla Leeshu za loket. „Okamžitě půjdeš za ním! Jsi jeho dcera!“

„Myslíš, že to nevím?“ vyjela na ni Leesha a strhla ze sebe její ruku. Slzy se jí koulely po tvářích, ale ani se je nesnažila setřít. „Proč myslíš, že jsem všeho nechala a odjela z Angiers? Ale on není jediný ve vsi, matko! Já se nemůžu na všechny vykašlat kvůli jednomu člověku, i když je to můj otec!“

„Jsi hloupá, jestli si myslíš, že tamti ještě nejsou mrtví,“ odsekla Elona a vysloužila si tím od shromážděných šokované lapání po dechu. Ukázala na kamenné zdi modlitebny. „Odrazí tyto chrany jadrnce i dnes v noci?“ zeptala se, čímž všechny upozornila na kameny zčernalé od kouře a popela. Opravdu tam nebyla vidět skoro jediná chrana.

Přitočila se k Leeshe a ztišila hlas. „Náš dům stojí daleko od ostatních,“ zašeptala. „Možná je to poslední chraněný dům v celé Drvoštěpské Kotlině. Všechny pojmout nemůže, ale nás zachrání, jestli se vrátíš domů!“

Leesha jí dala facku. Přímo do obličeje. Elonu to srazilo do bláta. Ohromeně zůstala sedět a tiskla si dlaň na rudnoucí tvář. Gared vypadal, že se snad na Leeshu vrhne a odnese ji, ale Leesha ho uzemnila chladným pohledem.

„Já se nebudu nikde schovávat a nenechám své přátele jadrncům!“ vykřikla. „Najdeme způsob, jak modlitebnu ochránit, a uděláme si tam základnu. Společně! Jen ať si démoni zkusí přijít a vzít mi mé děti, já znám tajemství ohně, který je sežehne z tohoto světa!“

Mé děti, pomyslela si Leesha v náhlém tichu, které se rozhostilo. To je teď ze mne Bruna, že na ně takhle myslím? Rozhlédla se kolem sebe a zaznamenala vyděšené, ukoptěné obličeje. Jediný z nich se neujal velení. Teprve teď si uvědomila, že pro ostatní ona je Bruna. Teď je ona kořenářkou Drvoštěpské Kotliny. Někdy to znamená přinášet uzdravení, a někdy…

Někdy to znamená házet pepř do očí nebo spálit na dvorku lesního démona.

Předstoupil Tetovaný. Lidé si při pohledu na něj začali šuškat; ještě před chvílí si zahaleného přízraku v kápi skoro nevšimli.

„Lesní démoni nebude to jediné, čemu budete čelit,“ sdělil jim. „Z vašich požárů se budou radovat ohniví démoni a nad nimi budou plachtit větrní démoni. Pustošení vaší vesnice může přilákat dokonce i skalní démony z kopců. Ti všichni čekají, až slunce zapadne.“

„Všichni zemřeme!“ vykřikl Ande a Leesha cítila, že v davu roste panika.

„Co se staráš?“ vyjela na Tetovaného. „Dodržel jsi slib a doprovodil nás sem! Nasedni na toho svého strašlivého koně a ať už jsi na cestě! Nech nás našemu osudu!“

Ale Tetovaný zavrtěl hlavou. „Přísahal jsem, že jadrncům nic nedaruju, a znovu tu přísahu neporuším. To raději sám propadnu Jádru, než abych jim vydal Drvoštěpskou Kotlinu.“

Obrátil se k davu a shodil kápi. Ozvalo se šokované, polekané lapání po dechu a sílící panika byla na chvíli odvrácena. Tetovaný té příležitosti okamžitě využil. „Až přijdou dnes večer jadrnci k modlitebně, postavím se jim a budu bojovat!“ vyhlásil. Dav se zajíkl a v mnoha očích svitlo poznání. I tady slyšeli vyprávět o divém tetovaném muži, který zabíjí démony.

„Postaví se jim někdo z vás se mnou?“ zeptal se.

Muži se po sobě nejistě podívali. Ženy je chytaly za lokty a očima je zapřísahaly, aby neřekli žádnou hloupost.

„Co můžeme dělat kromě toho, že se necháme pohltit Jádrem?“ zvolal Ande. „Démon se nedá ničím zabít!“

„To se mýlíš,“ odpověděl Tetovaný, rázně přešel k Soumračnému tanečníkovi a stáhl ranec. „Dokonce i skalního démona lze zabít,“ sdělil mu, rozbalil dlouhý, křivý předmět a hodil ho před vesničany do bláta.

Od širokého ulomeného kořene po ostrou špičku byl tři stopy dlouhý, hladký a ohyzdně žlutohnědý jako zkažený zub. Zatímco na něj vesničané vyjeveně zírali, prorazil skrz zataženou oblohu slabý sluneční paprsek a dopadl na něj. Přestože byl v bahně, začalo se z něj po celé délce kouřit a čerstvé mrholení, které na něj dopadlo, se se sykotem vypařovalo.

Roh skalního démona vmžiku chytil plamenem.

„Každého démona lze zabít!“ zvolal Tetovaný, stáhl ze Soumračného tanečníka chraněné kopí a vbodl ho do hořícího rohu. Objevil se záblesk, roh vybuchl a vyletěl roj jisker jako při slavnostním ohňostroji.

„Milosrdný Stvořiteli,“ vyhrkl Jona a nakreslil do vzduchu chranu. Mnozí vesničané následovali jeho příkladu.

Tetovaný si založil ruce na hrudi. „Umím vyrobit zbraně, které jadrnce zraní,“ oznámil jim, „ale bez paží, které by jimi vládly, jsou k ničemu. Takže se znovu ptám, kdo se jim postaví se mnou?“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Pak: „Já.“ Tetovaný se obrátil a s překvapením zaznamenal, že k němu přichází Rojer a staví se vedle něj.

„A já,“ prohlásil Yon Šedivec a předstoupil. Ztěžka se opíral o hůl, ale v očích tkvělo pevné odhodlání. „Už víc než sedmdesát let se dívám, jak přicházejí a berou si nás jednoho po druhém. Má-li být dnešní noc mou poslední, tak před koncem ještě plivnu jadrnci do oka.“

Ostatní Kotliňané mlčeli jako zařezaní, až nakonec předstoupil Gared.

„Garede, ty pitomče, co to děláš?“ vyletěla Elona a chytila ho za paži, ale obrovitý drvoštěp ji setřásl jako nic. Nesměle se shýbl a vytáhl chraněné kopí z bahna. Se zarputilým výrazem si prohlížel chrany, které se vinuly po celé délce.

„Tátu včera v noci pohltilo Jádro,“ řekl tiše, zlostně. Sevřel zbraň, podíval se na Tetovaného a ušklíbl se. „Oni mi za to zaplatí.“

Jeho slova pohnula s ostatními. Jeden po druhém i po skupinkách, někteří bázlivě, jiní hněvivě a mnozí ze zoufalství se vesničané z Drvoštěpské Kotliny odhodlávali k nočnímu střetu.

„Hlupáci,“ odplivla si Elona a vztekle se hnala pryč.

*

„Tos nemusel,“ řekla Leesha, když s nimi Soumračný tanečník cválal nahoru k Brunině chatrči. Rukama se držela Tetovaného kolem pasu.

„K čemu je dobrá mužská posedlost, když ne k tomu, aby pomáhala lidem?“ opáčil.

„Dneska ráno jsem měla vztek,“ omlouvala se Leesha. „Nemyslela jsem to tak.“

„Ale myslela,“ ujistil ji Tetovaný. „A nemýlila ses. Já jsem natolik propadl tomu, proti čemu bojuju, že jsem dočista zapomněl, za co bojuju. Celý život jsem nesnil o ničem jiném než o zabíjení démonů, ale k čemu je dobré zabíjet jadrnce v divočině a nevšímat si těch, kteří každou noc loví lidi?“

Zastavili u chatrče, Tetovaný muž seskočil a podal jí ruku. Leesha se usmála a nechala si pomoci sesednout. „Dům je dosud v pořádku,“ zjistila. „Takže uvnitř by mělo být všechno, co potřebujeme.“

Vešli do chatrče a Leesha chtěla jít rovnou do Bruniny apatyky, ale důvěrná znalost toho místa ji na okamžik ochromila. Uvědomila si, že Brunu už nikdy neuvidí, už nikdy ji neuslyší klít ani ji nebude hubovat za to, že plive na podlahu, už nikdy nebude čerpat z její moudrosti ani se smát jejím oplzlým vtipům. Tato část jejího života skončila.

Ale teď nebyl čas na slzy, takže Leesha odsunula city stranou a rázně vykročila rovnou do apatyky. Vybírala lahvičky a džbánky, něco si strkala do zástěry, něco podávala Tetovanému, který to rychle balil a nakládal na Soumračného tanečníka.

„Nechápu, proč jsi na tohle potřebovala zrovna mě,“ reptal. „Já bych měl chranit zbraně. Máme jen pár hodin.“

Podala mu poslední byliny, a když je bezpečně uložil, odvedla ho doprostřed místnosti, odhrnula koberec a ukázala na padací dveře. Tetovaný je otevřel. Objevily se dřevěné schody vedoucí dolů do tmy.

„Mám přinést svíčku?“

„V žádném případě!“ vyletěla Leesha.

Tetovaný pokrčil rameny. „Já vidím docela dobře,“ odtušil.

„Promiň, nechtěla jsem na tebe tak vyjet,“ omluvila se. Sáhla do jedné z mnoha kapes na zástěře a vytáhla dvě malé zazátkované lahvičky. Slila obsah do jedné, protřepala ji a vykouzlila měkké světlo. S lahvičkou nad hlavou začala jako první sestupovat po zatuchlých schodech do prašného sklepa. Stěny z udusané hlíny, na trámech namalované chrany. Malý prostor plný beden, sudů a polic se džbánky a lahvičkami.

Leesha šla k jedné polici a vzala bedničku se zápalkami. „Ohněm lze zranit lesní démony,“ mudrovala. „A co třeba silné rozpouštědlo?“

„To nevím,“ řekl Tetovaný Leesha mu hodila bedničku, klekla si a začala se přehrabovat v nějakých lahvičkách na spodní polici.

„Tak to zjistíme,“ prohlásila a podala za sebe velkou skleněnou láhev s průzračnou tekutinou. I zátka byla skleněná a pevně přidělaná zkroucenou síťkou z tenkého drátku.

„Sádlo a olej jim vezmou pevnou půdu pod nohama,“ mumlala Leesha a hledala dál. „A hoří dokonce i v dešti a rozpálí se…“ Podala mu dva hliněné džbány na uchovávání mastí, zapečetěné voskem.

A následovaly další věci. Hrompalice, normálně používané k odpálení vzpurných pařezů, a bednička s Bruninými slavnostními ohňostroji: prskavkami, ohnivými píšťalami a třaskavkami.

A nakonec, úplně vzadu, došli k obrovskému sudu na vodu.

„Otevři to,“ nařídila Leesha Tetovanému. „Opatrně.“

Poslechl. Ve vodě se pohupovaly čtyři keramické džbánky. Obrátil se na Leeshu a zvědavě se na ni podíval.

„Tohle,“ řekla, „je tekutý démonský oheň.“

*

Rychlá, chraněná kopyta Soumračného tanečníka je donesla dolů k domu Leeshina otce za pár minut. A znovu Leeshu těžce zasáhlo dojetí a znovu odsunula city stranou. Kolik hodin zbývá do západu slunce? Ne dost. To byla jediná jistota.

Na dvoře už se začínali scházet děti a starci. Brianne a Mairy je rovnou hnaly do práce; všechny posílaly snášet nářadí. Mairy hleděla na děti se steskem v očích. Nebylo snadné ji přesvědčit, aby své dvě děti nechala v modlitebně, ale rozum nakonec zvítězil. Jejich otec zůstane s nimi, a kdyby to vypadalo zle, budou jejich matku potřebovat jiné děti.

Při jejich příjezdu vyrazila Elona z domu jako vichřice.

„To byl tvůj nápad?“ vyjela na Leeshu. „Udělat mi z domu ratejnu!“

Leesha šla rovnou dál, s Tetovaným po boku, a Eloně nezbylo než jít za nimi dovnitř. „Ano, matko,“ odpověděla. „Byl to můj nápad. Možná nemáme dost místa pro všechny, ale děti a starci, kteří zatím úplavici unikli, tady budou v bezpečí, ať se stane, co se stane.“

„To nedovolím!“ vyštěkla Elona.

Leesha se k ní rázně otočila. „Ty tady nemáš co dovolovat!“ zařvala na ni. „Měla jsi pravdu, že u nás jsou jediné silné chrany, které ve vesnici ještě zbyly, takže buď můžeš trpět tady v přeplněném domě, nebo se sebrat a jít bojovat s ostatními. Ale Stvořiteli, pomoz mi, malí a staří zůstanou dnes v noci za otcovými chranami.“

Elona ji zlostně zpražila pohledem. „Kdyby byl otec zdravý, tak bys se mnou takhle nemluvila.“

„Kdyby byl zdravý, pozval by je sem sám,“ odsekla Leesha. Neucouvla před ní ani o píď.

Obrátila se k Tetovanému. „Papírna je za těmito dveřmi,“ ukázala mu. „Tam najdeš prostor na práci a tátovo chraničářské náčiní. Děti už sbírají všechny zbraně ve vesnici a budou ti je nosit.“

Tetovaný přikývl a beze slova zmizel v dílně.

„Kde jsi ho, pro všechno na světě, našla?“ zeptala se Elona.

„Zachránil nás na cestě před démony,“ odvětila Leesha a zamířila do otcova pokoje.

„Nevím, nevím, jestli to bude k něčemu dobré,“ varovala ji Elona a opřela se rukou o dveře. „Porodní bába Darsy říká, že teď je to v rukou Stvořitele.“

„Nesmysl,“ řekla Leesha, vešla do místnosti a rozběhla se rovnou k otci. Byl bledý a zbrocený potem, ale Leeshu to neodradilo. Položila mu ruku na čelo a pak citlivými prsty prozkoumala krk, zápěstí a hruď. Přitom se matky ptala na příznaky, jak dlouho se projevují a o co se zatím ona a porodní bába Darsy pokusily.

Elona lomila rukama, ale odpovídala, jak nejlíp dokázala.

„Mnozí jsou na tom ještě hůř,“ zhodnotila to Leesha. „Táta je silnější, než bys čekala.“

Tentokrát Elona výjimečně nenašla jízlivou odpověď.

„Připravím mu lektvar,“ prohlásila Leesha. „Musí ho dostávat pravidelně v přesných dávkách, alespoň každé tři hodiny.“ Vzala pergamen a rychle začala psát pokyny.

„Ty u něj nezůstaneš?“ zeptala se Elona.

Leesha zavrtěla hlavou. „V modlitebně je skoro dvě stě lidí, kteří mě potřebují, mami,“ řekla, „a mnozí jsou na tom hůř než táta.“

„Ti mají na ošetřování Darsy,“ namítla Elona.

„Darsy vypadá, jako by nespala od chvíle, kdy úplavice vypukla,“ odvětila Leesha. „Spí vestoje, a co se týče léčení této choroby, tak bych na ni nespoléhala, ani kdyby na tom byla sebelíp. Když zůstaneš u táty ty a budeš plnit mé pokyny, tak se pravděpodobně dožije rozbřesku mnohem spíš než většina Drvoštěpské Kotliny.“

„Leesho?“ zasténal otec. „Jsi to ty?“

Leesha se k němu vrhla, sedla si na pelest a vzala ho za ruku. „Ano, tati,“ vyhrkla. Oči se jí zalily slzami. „Jsem to já.“

„Tys přišla,“ zašeptal Erny a na rtech se pomalu zavlnil úsměv. Prsty chabě stiskly Leeshinu dlaň. „Já věděl, že přijdeš.“

„To víš, že jsem přišla,“ řekla Leesha.

„Ale musíš zase jít,“ povzdechl si Erny. Když Leesha neodpovídala, poplácal ji po ruce. „Slyšel jsem, cos říkala. Jdi a čiň, co je zapotřebí. Stačí, že jsem tě viděl, a hned je mi líp.“

Leesha vzlykla, ale snaživě to zamaskovala smíchem a políbila ho na čelo.

„Je to opravdu tak zlé?“ zašeptal Erny.

„Hodně lidí dnes v noci zemře,“ přiznala Leesha.

Erny jí sevřel ruku pevněji a maličko se nadzvedl. „Tak zařiď, ať jich není víc, než je nezbytné,“ zachrčel. „Jsem na tebe pyšný a miluji tě.“

„Miluji tě, tati,“ vydechla Leesha a pevně ho objala. Pak si otřela oči a odešla z místnosti.

*

V uzounké uličce nouzového špitálu dělal Rojer přemety a předváděl, jak je před několika dny Tetovaný muž odvážně zachraňoval.

„Ale pak,“ pokračoval, „stál mezi námi a táborem ten největší skalní démon, jakého jsem kdy viděl.“ Vyskočil na stůl, zvedl ruce a zamával, aby jim ukázal, že pořád ještě nedosáhne tak vysoko, aby netvora plně vystihl.

„Patnáct stop to bylo,“ prohlásil Rojer, „a zuby jako kopí a rohatý ocas, kterým by dokázal zabít koně. Leesha a já jsme strnuli, jako když do nás hrom udeří, ale zaváhal snad Tetovaný? Ne! Šel dál, klidný jako sedmeční ráno, a díval se té zrůdě zpříma do očí.“

Rojer si vychutnával vykulené oči okolo, okolkoval, nechal napjaté ticho houstnout, a pak zařval „Bam!“ a tleskl. Všichni nadskočili. „A přesně takhle,“ pokračoval, „probodl jeho kůň, černý jako noc a na pohled démon sám, jadrnce zezadu svými rohy.“

„Ten kůň měl rohy?“ zeptal se jeden stařec a podezřívavě povytáhl šedé obočí, husté a rozježené jako veverčí ocas. Z lůžka trčel podepřený pahýl pravé nohy. Obvazy mokvaly krví.

„No ovšem,“ potvrdil Rojer, vztyčil prsty za ušima a sklidil sípavý smích. „Obrovské, lesklé, kovové, přivázané na čelo ohlávkou, nabroušené a špičaté, a na nich vyryté chrany síly! Ten nejúžasnější kůň, jakého jsem kdy viděl, to teda jo! Jeho kopyta bušila do toho netvora jako hromobití, a zatímco zadupával démona do země, doběhli jsme do kruhu a byli jsme v bezpečí.“

„A co ten kůň?“ zeptalo se jedno dítě.

„Tetovaný hvízdl,“ Rojer si strčil prsty do úst a vyloudil pronikavý zvuk, „a jeho kůň tryskem proběhl mezi jadrnci, přeskočil chrany a už byl v kruhu s námi.“ Plácal se rukama do stehen, aby naznačil dusot kopyt, a nakonec vyskočil, aby znázornil závěr.

Nemocní byli jeho vyprávěním tak uneseni, že zapomněli na chorobu i blížící se hrozivou noc. Ba co víc, Rojer věděl, že jim dává naději. Naději, že je Leesha dokáže vyléčit. Naději, že je Tetovaný dokáže ochránit.

Jak rád by dodal naději i sám sobě.

*

Leesha nechala děti vydrhnout velké kádě, které otec používal při výrobě papírové kaše, a použila je k přípravě lektvarů v takovém množství, o jaké se ještě nikdy nepokusila. Dokonce i Bruniny zásoby rychle došly, a tak vzkázala Brianně a ta rozeslala děti široko daleko hledat trlič a další byliny.

Co chvíli jí oči zalétly ke slunci, které dovnitř pronikalo oknem. Světlo se plížilo po podlaze dílny a dne ubývalo.

Opodál pracoval neméně rychle Tetovaný; puntičkářsky přesnými tahy maloval chrany na sekery, krumpáče, kladiva, kopí, šípy a prakové kameny. Děti mu nosily všechno, co se dalo použít jako zbraň, a jakmile malba zaschla, tak hotové výrobky sbíraly a vršily venku na káry.

Co chvíli vtrhl někdo dovnitř, aby Leeshe nebo Tetovanému vyřídil nějaký vzkaz. Rychle vydali pokyny, běžce odeslali a vrátili se zpátky k práci.

Když za vytrvalého deště táhli káry zpátky k modlitebně, zbývaly do západu slunce poslední dvě hodiny. Jak je vesničané uviděli, všeho nechali a utíkali Leeshe pomoci vyložit léky. Pár jich chtělo pomoci vyložit káru i Tetovanému, ale jediný jeho pohled je odehnal.

Leesha k němu dovlekla těžký kamenný džbán. „Carovník s modrou,“ sdělila mu a podala mu ho. „Zamíchej to do krmiva pro tři krávy a dohlédni, ať to všechno sežerou.“ Tetovaný si džbán vzal a přikývl.

Když se otočila k odchodu do modlitebny, chytil ji za ruku. „Vezmi si tohle,“ řekl a podal jí jedno ze svých osobních kopí, pět stop dlouhé, z lehkého jasanového dřeva. Na kovovém, ostře nabroušeném hrotu byly vyryté chrany síly, na ratišti obranné chrany, přelakované, vytvrzené a ohlazené, spodek chránila čepička z chraněné oceli.

Leesha se na kopí nedůvěřivě podívala a nijak nenaznačila, že by si ho hodlala vzít. „A co s tím mám podle tebe dělat?“ zeptala se. „Já jsem kořenářka…“

„Teď není vhodná chvíle na citování kořenářské přísahy,“ odsekl Tetovaný a strkal jí kopí. „Ten tvůj nouzový špitál je chraněný pěkně mizerně. Jestli naše obrana selže, tak tohle kopí může být to jediné, co bude stát mezi jadrnci a tvými pacienty. Co si potom bude žádat tvoje přísaha?“

Leesha se zakabonila, ale zbraň si vzala. Hledala v jeho očích něco víc, ale jeho chrany už zase byly na svém místě a do srdce mu Leesha neviděla. Nejraději by kopí odhodila a objala ho, ale další odmrštění by neunesla.

„Tak… hodně štěstí,“ vypravila ze sebe.

Tetovaný přikývl. „I tobě.“ Obrátil se a šel zpátky ke své káře. Leesha se za ním dívala a chtělo se jí křičet.

*

Když se Tetovaný odvrátil a odcházel, napjaté svaly povolily. Obrátit se k ní zády ho stálo veškerou sílu vůle, ale dnes v noci si nemohli dovolit rozptylovat se jeden druhým.

Násilím vyhnal Leeshu z hlavy a v duchu se soustředil na noční bitvu. Krasijská svatá kniha Eveja obsahovala výčet bojových tažení Kadžiho, prvního Osvoboditele. Když se učil krasijsky, bedlivě ty záznamy studoval.

Válečná filosofie Kadžiho byla v Krasii posvátná a provázela válečníky staletími nočních bitev s jadrnci. Bitva se řídila čtyřmi božími zákony: Buďte jednotní v cíli a vedení. Veďte bitvu v době a na místě vašeho výběru. Tomu, co nemůžete ovlivnit, se přizpůsobte, ostatní připravte. Útočte způsobem, který nepřítel nečeká, hledejte a využívejte jeho slabiny.

Krasijskému válečníku bylo od narození vštěpováno, že cesta ke spáse spočívá v zabíjení alagai. Když po nich Jardir žádal, aby vyběhli zpoza bezpečí svých chran, činili tak bez váhání a bojovali a umírali s přesvědčením, že slouží Everamovi a budou po smrti odměněni.

Tetovaný měl obavy, že Kotliňané budou tuto jednotu v cíli postrádat a že se nedokážou plně upnout na boj, ale když se díval, jak pobíhají sem a tam a připravují se, usoudil, že je možná podceňuje. Vždyť i v Tibbetské Říčce drželi sousedé ve zlých časech spolu. Díky tomu se vesnice zachovávají naživu a vzkvétají i přesto, že nemají chraněné hradby. Jestli dokáže vesničany udržet v činnosti, až démoni povstanou, aby nepropadli beznaději, snad budou bojovat jednotně.

Jestli ne, tak dnes v noci všichni v modlitebně zemřou.

Síla krasijského vzdoru spočívala jak v samotných válečnících, tak v Kadžiho druhém zákoně čili výběru terénu. Krasijský Labyrint byl pečlivě rozvržen tak, aby skýtal dal’šarúmům bezpečné uličky a zároveň nálevkovitě sváděl démony na výhodná místa.

Za modlitebnou stál les, kde vládli lesní démoni, po stranách ležely sutiny vesnických uliček a chalup. Příliš mnoho míst, kde by se jadrnci mohli krýt či schovávat. Ale před dlážděným hlavním vchodem ležela náves. Když dokážou nahnat démony tam, budou mít šanci.

V tom lijáku nebyli schopni očistit z drsných kamenných zdí modlitebny mastný popel a chrany opravit, takže zabednili okna i velké dveře a chrany namalovali chvatně křídou na dřevo. Přístup omezili na malý postranní vchod s chraněnými kameny okolo. Než tenhle vchod, tak to už bude pro démony snazší prorazit dovnitř zdmi.

Sama přítomnost lidí venku v noci bude na démony působit jako magnet, ale Tetovanému šlo především o to, aby odklonil jadrnce od modlitebny včetně postranních křídel, takže budoval pro démony cestu nejmenšího odporu tak, aby je navedla k útoku z protější strany návsi. Na jeho pokyn rozmístili vesničané kolem modlitebny překážky a mezi ně nastavěli narychlo vyrobené chranové kůly s cedulemi, na nichž byly namalované chrany zmatení. Jakýkoli démon, který se kolem nich požene do útoku na zdi budovy, zapomene, co chtěl, a nevyhnutelně ho to potáhne k vřavě na návsi.

U jedné strany návsi stál výběh pro pastýřův dobytek. Byl malý, ale měl nové, silné chranové kůly. Několik mužů uvnitř narychlo stavělo nouzový přístřešek. Kolem nich se motalo pár krav.

Na druhé straně návsi nechal vykopat strouhy, které se rychle plnily kalnou dešťovou vodou; ty přimějí ohnivé démony, aby zvolili jinou cestu. Na hladině plavala silná vrstva Leeshina oleje.

V provádění Kadžiho třetího zákona, přípravě, si vesničané vedli dobře. Díky vytrvalému dešti se na udusané hlíně utvořil povlak mazlavého bahna, takže na návsi bylo pěkně kluzko. Na tomto bitevním poli rozložili dle pokynů Tetovaného jeho poslovské kruhy, určené pro zálohu a ústup, pak vykopali hlubokou jámu a zakryli ji zablácenou plachtou. Na dlažbu nametli hustou, slizkou kolomaz.

Čtvrtý zákon, útočit na nepřítele způsobem, který nečeká, se o sebe postará sám.

Jadrnci nebudou čekat vůbec žádný útok.

„Vyrobil jsem ti, cos chtěl,“ ozval se nějaký muž a přistoupil k Tetovanému muži, který zrovna hloubal nad terénem.

„Eh?“ opáčil Tetovaný.

„Já jsem Benn, pane,“ sdělil mu muž. „Maiřin manžel.“ Tetovaný na něj jen nechápavě zíral. „Foukač skla,“ objasnil mu Benn a v očích Tetovaného konečně svitlo poznání.

„Tak ukaž,“ řekl.

Benn vytáhl malou skleněnou lahvičku. „Je tenká, jak jsi žádal,“ předvedl mu. „Křehká.“

Tetovaný přikývl. „Kolik jste jich stihli vyrobit?“ zeptal se.

„Tři tucty,“ odpověděl Benn. „Mohu se zeptat, k čemu jsou?“

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Brzy uvidíš sám,“ odpověděl. „Přines je sem a najdi mi nějaké hadry.“

Vzápětí se objevil Rojer. „Viděl jsem Leeshino kopí,“ oznámil mu. „Přišel jsem si taky pro jedno.“

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Ty nebudeš bojovat,“ sdělil mu. „Ty zůstaneš uvnitř s nemocnými.“

Rojer na něj vytřeštil oči. „Ale ty jsi Leeshe řekl…“

„Dát ti kopí znamená oloupit tě o tvou moc,“ přerušil ho Tetovaný. „Venku v té vřavě by tvá hudba zanikla, ale uvnitř bude účinnější než tucet kopí. Spoléhám na to, že jestli se jadrnci prolomí dovnitř, tak je zadržíš, dokud tam nedorazím.“

Rojer se zakabonil, ale přikývl a odkráčel zpátky do modlitebny.

A další už čekali, až na ně přijde řada. Tetovaný poslouchal hlášení o postupu prací, přiděloval nové úkoly a vesničané je obratem plnili. Pobíhali rychle, přikrčení jako zajíci připravení každým okamžikem uprchnout.

Ještě je ani všechny nerozeslal, když se k němu přihnala rozběsněná Stefny s hloučkem rozzuřených žen v patách. „Co to má znamenat, že nás posíláš nahoru do Bruniny chatrče?“ vyjela na něj.

„Jsou tam silné chrany,“ odpověděl Tetovaný. „V modlitebně ani u Leeshy doma už není místo.“

„To je nám fuk,“ odsekla Stefny. „My jdeme do boje.“

Tetovaný na ni nevěřícně vytřeštil oči. Stefny byla maličká, sotva pět stop, a hubená jako lunt. Už jí táhlo na šedesát a pleť měla tenkou a vrásčitou jako odřenou kůži. Na tu by se i ten nejmenší lesní démon díval shora.

Ale výraz v jejích očích mu řekl, že na tom nezáleží. Ta půjde do boje bez ohledu na to, co jí nařídí. Krasijci sice nedovolují ženám bojovat, ale to je jejich chyba. On nebude bránit nikomu, kdo je ochoten se této noci vzbouřit. Vzal ze své káry kopí a podal jí ho. „Najdeme vám nějaké místo,“ slíbil jí.

Stefny čekala hádku a tohle ji zaskočilo, ale zbraň si vzala, stroze přikývla a poodstoupila. Jedna po druhé přistupovaly ostatní ženy a Tetovaný jim rozdával kopí.

Když muži uviděli, že Tetovaný rozdává zbraně, okamžitě si přišli taky. Drvoštěpové si vzali zpátky své sekery a nedůvěřivě si prohlíželi čerstvě namalované chrany. Sekera ještě nikdy žádný krunýř lesního démona neprorazila.

„Tohle potřebovat nebudu,“ prohlásil Gared a vrátil Tetovanému kopí. „Já na nějaké mávání klackem nejsem, mně stačí sekera, tou se rozmáchnout umím.“

Jeden drvoštěp s sebou přivedl dívku, sotva třináctiletou. „Já jsem Flinn, pane,“ představil se. „Moje dcera Wonda se mnou někdy chodívá na lov. Jen tak ven do noci ji nepustím, ale kdybys jí dovolil luk někde za chranami, zjistil bys, že mířit umí.“

Tetovaný se na dívku podíval. Vysoká, prostá, po otci velká a silná. Šel k Soumračnému tanečníkovi a sundal svůj tisový luk a těžké šípy. „Já to dnes v noci potřebovat nebudu,“ řekl jí a ukázal na okno na samém vrcholku modlitebny. „Jdi si tam nahoru vypáčit tolik prken, abys odtamtud mohla střílet,“ poradil jí.

Wonda si vzala luk a odběhla. Její otec se poklonil a vycouval.

Jako další se přibelhal pastýř Jona.

„Ty bys měl být uvnitř a nemotat se tady,“ sjel ho Tetovaný S duchovními se nikdy necítil volně. „Když nemůžeš nic nosit ani kopat strouhy, tak se tady venku jen pleteš pod nohy.“

Pastýř Jona přikývl. „Jen jsem se chtěl podívat na obranu,“ odpověděl.

„Mělo by to vydržet,“ poznamenal sebevědomě Tetovaný, i když zrovna sebevědomí neměl nazbyt.

„Vydrží,“ prohlásil Jona. „Stvořitel by nenechal lidi ve svém domě bez pomoci. Proto taky poslal tebe.“

„Já nejsem Osvoboditel, pastýři,“ odsekl nevrle Tetovaný „Nikdo mě neposlal a dnes v noci není nic jisté.“

Jona se shovívavě usmál, jako se usmívá dospělý nad nevědomým dítětem. „Takže je to náhoda, že ses tu objevil zrovna ve chvíli nouze nejvyšší?“ zeptal se. „Mně nepřísluší říkat, zda jsi či nejsi Osvoboditel, ale jsi tu stejně jako každý jeden z nás, protože tě sem umístil Stvořitel, a On má důvod pro všechno, co činí.“

„On měl důvod skolit úplavicí polovinu vesnice?“ opáčil Tetovaný.

„Já nepředstírám, že vidím cestu,“ pravil klidně Jona, „ale přesto vím, že tam je. Jednoho dne se ohlédneme a užasneme, jak jsme ji mohli nevidět.“

*

Když Leesha vstoupila do svatyně, Darsy zrovna znaveně dřepěla u Viky a snažila se zchladit rozpálené čelo vlhkým šátkem.

Leesha šla rovnou k ní a sebrala jí ho. „Zdřímni si trochu,“ nařídila jí, když viděla, jak se jí zavírají oči. „Brzy zapadne slunce a pak budeme všichni potřebovat veškerou sílu, která nám zbývá. Jdi. Odpočiň si, dokud to ještě jde.“

Darsy zavrtěla hlavou. „Naodpočívám se dost a dost, až mě pohltí Jádro,“ povzdechla si. „Do té doby zůstanu na nohou.“

Leesha chvíli váhala, pak přikývla, sáhla do zástěry a vytáhla tmavou, gumovitou hmotu, zabalenou ve voskovaném papíře. „Sežvýkej to,“ řekla. „Zítra se budeš cítit, jako by tě pohltilo Jádro, ale dneska v noci tě to udrží při síle.“

Darsy přikývla, vzala si gumu a strčila si ji do pusy. Leesha se mezitím sklonila k Vice a prohlédla ji. Pak si sundala z ramene měch a vytáhla zátku. „Podepři ji trochu,“ požádala Darsy a ta nadzvedla Viku tak, aby jí mohla Leesha dát lektvar. Trochu vykašlala, ale Darsy jí masírovala krk a pomáhala jí polykat, dokud nebyla Leesha spokojená.

Pak Leesha vstala a pátravě zkoumala pohledem zdánlivě nekonečné řady ležících. Ještě před odchodem do Bruniny chatrče je roztřídila a nejhorší zranění ošetřila, ale pořád tam zůstala spousta lidí, kteří potřebovali ošetřit, srovnat kosti a zašít rány, nemluvě o vnucení lektvaru do tuctů bezvládných krků.

Věřila si, že mít čas, dokázala by úplavici zahnat. Pár případů možná zašlo moc daleko, ti by zůstali choří nebo v bezvědomí, ale většina jejích dětí by se zotavila.

Kdyby tak jen přestáli tuto noc.

Svolala dobrovolníky, rozdělila léky a poučila je, co mají očekávat a co mají dělat, až začnou dovnitř proudit ranění zvenčí.

*

Rojer se díval, jak Leesha a ostatní pracují, ladil si housle a cítil se jako zbabělec. V hloubi duše věděl, že Tetovaný má pravdu a že by měl pracovat dle svých možností, jak mu vždycky říkával Arrick. Ale schovávat se za kamennými zdmi, zatímco ostatní bojují, mu na pocitu udatnosti nijak nepřidalo.

Ještě nedávno by mu představa, že odloží housle a chopí se zbraně, přišla děsivá, ale teď už ho unavilo se schovávat, zatímco ostatní umírají za něj.

Představoval si, že jestli se dožije toho, aby o tom mohl vyprávět, tak bude ‚Bitva o Drvoštěpskou Kotlinu‘ příběhem, který přežije děti jeho dětí. Ale co jeho role? Hraní na housle v úkrytu je čin, který stěží vydá na řádek, natož na verš.

Kapitola 31

Bitva o Drvoštěpskou Kotlinu

332 p. N.

V popředí návsi stáli drvoštěpové. Kácení stromů a vláčení dříví dalo většině z nich silné paže a široká ramena, ale někteří, jako Yon Šedivec, měli svá nejlepší léta dávno za sebou, a jiní zas, jako Renův syn Linder, ještě do plné síly nedorostli. Ti všichni stáli v chumlu v jednom přenosném kruhu, svírali mokrá topůrka seker a obloha tmavla.

Uprostřed návsi, za drvoštěpy, byly uvázané tři nejtučnější kotlinské krávy. Sežraly Leeshino krmivo s obluzujícím lektvarem a teď spaly vestoje.

Za kravami byl ten největší kruh. Ti uvnitř se sice nemohli svými svaly rovnat drvoštěpům, zato je převyšovali počtem. Skoro polovina byly ženy, některé teprve patnáctileté. Stály tu zarputile po boku svých manželů, otců, bratrů a synů. Merrem, statná manželka řezníka Vemena, třímala chraněný sekáček a bylo vidět, že je plně připravená ho použít.

Za nimi ležela zakrytá jáma a pak, přímo před velkými dveřmi do modlitebny, třetí kruh, v němž stála Stefny s dlouhým kopím a vzpurným výrazem a další příliš staří nebo slabí na to, aby běhali po blátivé návsi.

Všichni do jednoho měli chraněné zbraně. Ti, co měli nejkratší dosah, k tomu dostali kulaté pukléře vyrobené z vík od sudů a pomalované chranami zákazu. Tetovaný udělal takové víko jen jedno, ale ostatní si ho poměrně dobře okopírovali.

Na kraji dobytčího výběhu hned za chranovými kůly stála artilerie, děti, které sotva přesáhly deset let, ozbrojené luky a praky. Pár dospělých dostalo po jedné drahocenné hrompalici nebo tenké Bennově lahvičce, ucpané nacucaným hadrem. Malé děti držely lucerny, zacloněné proti dešti, aby mohly hořlaviny zapálit. Ti, kteří odmítli bojovat, se spolu s dobytkem choulili vzadu pod přístřeškem, kde byl rovněž před deštěm schovaný Brunin slavnostní ohňostroj.

Nemálo lidí, jako třeba Andy, vzalo zpět slib, že budou bojovat, a raději se smířili s opovržením ostatních a schovali se za chrany. Když Tetovaný projížděl v sedle Soumračného tanečníka návsí, viděl, že i další toužebně pokukují po výběhu a tváře jim vrásní strach.

Když začali jadrnci povstávat, ozvaly se výkřiky a mnozí o krok ucouvli; jejich odhodlání zakolísalo. Hrozilo, že strach skolí Kotliňany dřív, než bitva vůbec započne. Pár podnětů od Tetovaného, kam a jak udeřit, bylo uboze málo proti tíze celoživotního děsu.

Tetovaný muž si všiml, že foukač skla Benn se třese. Ve stehně mu cukalo a nohavici měl promočenou, že se mu lepila na nohu, a nebylo to od deště. Zastavil se před ním a sesedl z koně.

„Pročpak jsi tady, Benne?“ zeptal hlasitě, aby ho slyšeli i ostatní.

„M-m-mé d-dcery,“ vykoktal Benn a ukázal bradou dozadu na modlitebnu. Vypadalo to, že kopí, které třímá, se mu snad samo vyklepe z rukou.

Tetovaný přikývl. Většina Kotliňanů tu byla proto, aby chránila své drahé, kteří bezmocně leželi v modlitebně. Nebýt toho, byli by ve výběhu všichni. Ukázal na jadrnce, kteří se zhmotňovali na návsi. „Ty se jich bojíš?“ zeptal se ještě hlasitěji.

„A-ano,“ vypravil ze sebe Benn. Na tvářích se do deště mísily slzy. Letmý pohled ukázal, že ostatní přikyvují.

Tetovaný si sundal hábit. Nikdo z nich ho dosud neviděl bez šatů a teď vytřeštili oči, když viděli holé tělo do posledního coulu potetované chranami. „Sleduj,“ řekl Bennovi, a ten povel byl míněn pro všechny.

Vyšel z kruhu a rázoval si to rovnou k sedmistopému lesnímu démonovi, který se zrovna začínal zhmotňovat. Ohlédl se a střetl se s očima tolika Kotliňanů, kolik jen stihl. Když viděl, že ho bedlivě sledují, zařval: „Tohle je to, čeho se bojíš!“

Bleskurychle se otočil, tvrdě udeřil jadrnce naplocho dlaní do mordy a srazil ho na zem právě v okamžiku, kdy se démon plně zhmotnil. Magie zableskla a jadrnec zavřískl bolestí, ale rychle se vzpamatoval a svinul ocas k odrazu. Vesničané stáli s otevřenými ústy, oči přilepené na souboji, přesvědčení, že Tetovaný bude zabit.

Lesní démon skočil, ale Tetovaný jen skopl sandál, a když měl jadrnce na dosah, bleskově se otočil a vykopl zdola nahoru. Chraněná pata zasáhla hrudní štít, jen to zadunělo, démon znovu zavrávoral a odpotácel se, spálená hruď zčernala.

Zatímco ho Tetovaný pronásledoval, vrhl se na něj jeden menší lesní démon, ale Tetovaný ho jen chytil za hnátu, zkroutil mu ji za záda a zabodl mu chraněné palce do očí. Zasyčelo to, začoudilo, jadrnec zavřískl, odvrávoral pryč a pařáty si drásal obličej.

Tetovaný nechal oslepeného jadrnce být a vrhl se zase do boje s tím prvním, který mezitím opět vyrazil do útoku. Při střetu se Tetovaný jen na místě otočil, rozběhnutý jadrnec se ani nestačil zastavit, a jak vrávoral dál, Tetovaný mu ovinul chraněné paže kolem hlavy. Jakkoli se démon snažil vykroutit, měl to marné, Tetovaný ho pevně svíral a čekal, až zpětná vazba dodá chranám sílu. Konečně magie vybuchla, rozdrtila netvorovi lebku a oba upadli do bláta.

Zatímco se Tetovaný zvedal z mršiny, ostatní démoni se drželi opodál, syčeli a číhali na nějaké známky slabosti. Tetovaný na ně zařval a ti nejbližší od něj ucouvli.

„To není tak, že ty by ses měl bát jich, Benne foukači!“ zaburácel Tetovaný, jako když zahřmí hurikán. „To oni by se měli bát tebe!“

Jediný Kotliňan ze sebe nevydal hlásku, ale mnozí padli na kolena a kreslili před sebou ve vzduchu chrany. Tetovaný šel zpátky k Bennovi. Foukač skla už se neklepal. „Pamatuj na to,“ řekl mu, když si hábitem stíral bláto z chran, „až se ti příště strachy sevře srdce.“

„Osvoboditel,“ zašeptal Benn a ostatní začali mumlat to samé.

Tetovaný rychle zavrtěl hlavou, až se dešťové kapky rozlétly. „To ty jsi Osvoboditel!“ zvolal a ukazováčkem bodl Benna do hrudi. „A ty!“ vykřikl, bleskurychle se otočil a zvedl jednoho klečícího muže na nohy. „Vy všichni jste Osvoboditelé!“ zaburácel a rozmáchlým gestem zahrnul všechny, kteří tu čelili noci. „Jestliže se jadrnci bojí Osvoboditele, tak ať se třesou strachy před stovkou Osvoboditelů!“ Zamával pěstí a Kotliňané zařvali.

Ta podívaná chvíli držela čerstvě zhmotněné démony od vesničanů dál; přecházeli sem a tam a tiše mručeli. Ale krok se brzy zpomalil, jeden po druhém se přikrčili, svaly se zavlnily a napjaly.

Tetovaný se podíval doleva; chraněné oči snadno pronikly šerem. Ohniví démoni se strouze plné vody vyhýbali, ale lesní démoni se tamtudy blížili, ti na mokro nedbali.

„Zapálit,“ zvolal a ukázal na strouhu.

Benn škrtl palcem o zápalku, zaštítil maličký plamínek proti větru a dešti a přiložil ho ke knotu ohnivé píšťaly. Jakmile knot zasršel a zajiskřil, Benn se rozmáchl a obloukem hodil píšťalu do strouhy.

Na vrcholu oblouku knot dohořel a z jednoho konce vytryskl ohnivý proud. Silná papírová trubička se roztočila jako hořící větrník a s pronikavým hvizdem dopadla na vrstvu oleje ve strouze.

Lesní démoni už byli po kolena ve vodě, když se hladina vzňala. Zděšeně vřískali, couvali, plácali po plamenech, ale tím hořící olej jen rozstřikovali a oheň se šířil dál.

Ohniví démoni šťastně zaječeli a naskákali do plamenů; dočista zapomněli na vodu, která tekla vespod. Tetovaný se smál jejich křiku a voda vřela.

Plameny ozářily náves mihotavým světlem a drvoštěpové se zajíkli nad velikostí houfu, který se srotil proti nim. Oblohu proťali větrní démoni, čilí a hbití i za větru a deště. Všude se míhali čiperní ohniví démoni s očima a chřtány rozžhavenými doruda, a ozařovali siluety obrovitých skalních démonů, kteří se důstojně valili po okrajích houfu. A lesní démoni. Tolik lesních démonů.

„Jako by samy stromy z lesa povstaly proti sekerníkům,“ vydechl bázlivě Yon Šedivec a mnozí drvoštěpové s hrůzou přikyvovali.

„Ještě se nenašel strom, který bych nedokázal porazit,“ zavrčel Gared a zvedl sekeru do střehu. Jeho holedbání se šířilo řadami a ostatní drvoštěpové se narovnávali.

Jadrnci brzy sebrali odvahu, roztáhli pařáty a vrhli se na drvoštěpy. Zarazili se o chraněný kruh a drvoštěpové napřáhli sekery.

„Zadržte!“ zvolal Tetovaný. „Pamatujte na plán!“

Muži se ovládli a nechali démony marně bušit do chran. Jadrnci se valili kolem kruhu, hledali slabá místa a drvoštěpy brzy nebylo v moři korovité kůže ani vidět.

Ty krávy uviděl první jeden ohnivý démon ne větší než kočka. Zavřískl, vyskočil jedné na záda a zaryl do ní drápy. Kráva se probrala a bolestně zabučela. Maličký jadrnec jí vyhryzl kus kůže.

Jakmile ostatní jadrnci uslyšeli bučení, zapomněli na drvoštěpy, vrhli se na krávy a rvali je na kusy, až do vzduchu tryskaly gejzíry krve. Krev se mísila s deštěm a rozstřikovala se v bahně. Dokonce i jeden větrný démon střemhlav slétl dolů, aby si urval kus masa, obratem se odrazil a zase vzlétl.

Jadrnci krávy vmžiku zhltli, ale ani jediný se netvářil sytě. Srotili se u dalšího kruhu a sekali po chranách, až do vzduchu odletovaly jiskřičky magie.

„Vydržte!“ zvolal znovu Tetovaný, když se lidé kolem něj napjali. Držel kopí ve střehu a ostražitě démony pozoroval. Čekal.

Ale pak to přišlo. Jeden démon zavrávoral a začal se motat.

„Teď!“ zaburácel, vyběhl z kruhu a bodl démona rovnou do hlavy.

Kotliňané vyrazili neartikulovaný řev a s vervou zaútočili na omámené jadrnce. Sekali a bodali, démoni vřískali, ale díky Leeshinu lektvaru byli pomalí. Kotliňané se dle pokynů drželi v malých skupinkách a napadali démony zezadu ve chvíli, kdy se démoni soustředili na jinou skupinku. Chraněné zbraně se jen blýskaly a tentokrát do vzduchu tryskaly oblouky démonského ichoru.

Merrem řeznickým sekáčkem čistě uťala jednomu lesnímu démonovi hnát a její manžel Vemeno ho bodl řeznickým nožem hluboko do podpažní jamky. Na náves se zřítil větrný démon, který sežral maso z obluzené krávy, Benn do něj rovnou vrazil kopí, a když se chraněná hlavice rozžhavila, ještě s kopím tvrdě zatočil, aby jadrnci řádně probodl kůži.

Když štítonoši zjistili, že démonské pařáty nedokážou proniknout přes chranu na dřevěných pukléřích, nabyli sebedůvěry a útočili na omámené jadrnce ještě zuřivěji.

Ale ne všichni démoni byli omámení a ti vzadu se drali dopředu hlava nehlava. Když vesničané vyčerpali všechny výhody, které jim vynesl první útok, Tetovaný zařval: „Artilerie!“

Děti v dobytčím výběhu z plných plic zahulákaly, vložily do praků skleněné lahvičky a vystřelily je na hordu démonů za drvoštěpským kruhem. Tenké sklo se o korovitý krunýř lesních démonů tříštilo jedna radost a démony zalévala tekutina ulpívající i navzdory dešti. Démoni řvali, ale přes chranové kůly do malého výběhu proniknout nemohli.

Zatímco jadrnci běsnili, lucerníci pobíhali sem a tam a přikládali plameny k hrotům šípů, které byly obalené hadry namočenými v pryskyřici a opatřené knoty z Brunina ohňostroje. Nezapálili sice všechny naráz, jak měli nařízeno, ale valný rozdíl v tom nebyl. S prvním šípem vzplanul na zádech jednoho lesního démona tekutý démonský oheň, netvor zařval, narazil do jiného a podpálil ho taky. K salvě šípů se přidaly slavnostní prskavky, třaskavky a ohnivé píšťaly; některé démony děsily světlem a zvukem, jiné zapalovaly. Hořící jadrnci prozářili noc.

Jedna ohnivá píšťala dopadla před drvoštěpský kruh rovnou do mělké strouhy, která se táhla přes celou šířku návsi. Od jiskry chytil ve strouze tekutý démonský oheň a celá dávka rázem vybuchla, zapálila několik dalších lesních démonů a ostatní odřízla od jejich soukmenovců.

Ale mezi kruhy a dál od ohňů už zuřila lítá bitva. Omámení démoni brzy padli, ale ti ostatní se ozbrojenými vesničany zastrašit nedali. Skupinky se rozpadly a některé Kotliňany zachvátil strach a drali se zpátky, čímž otevírali jadrncům prostor k útoku.

„Drvoštěpové!“ zařval Tetovaný a nabodl na kopí jednoho ohnivého démona.

Gared s drvoštěpy, kterým teď zezadu nic nehrozilo, zařvali, vyběhli z kruhu a zezadu napadli démony útočící na skupinu Tetovaného. Kůže lesního démona je i bez magie silná a sukovitá jako stará kůra, ale drvoštěpové prosekávají kůru celé dny a chrany na sekerách, které démonům vysávaly magii, jejich sekům ještě přidávaly sílu.

Gared jako první zažil ten magický šok, když chrany nasály démonskou magii a využily sílu jadrnců proti nim samým. Ten otřes proběhl topůrkem sekery do paží, až ho zasvrběly, a ve zlomku vteřiny projela celým tělem extáze. Gared srazil démonovi hlavu, nadšeně zavyl a rovnou se vrhl na dalšího.

Démoni tísnění z obou stran dostávali na frak. Staletí nadvlády je naučila, že lidí – pokud vůbec bojují – není třeba se bát, takže nečekali žádný odpor. Z vysokého okna na kůru modlitebny pálila Wonda z luku, měla přesnou mušku a každý chraněný hrot šípu zajížděl do démonského těla jako blesk.

Ale ve vzduchu se vznášel hutný pach krve a bolestné výkřiky se nesly na míle daleko. V dálce se ozývalo nadšené vytí dalších jadrnců. Posily přijdou brzy a lidé nemají žádné.

Démoni se zanedlouho vzpamatovali. Jen málokdo má naději obstát v boji zblízka s lesním démonem, a to i kdyby démon neměl svůj neproniknutelný krunýř. I ti nejmenší démoni měli spíš sílu Gareda než normálního muže.

Merrem už měla sekáček černý od démonského ichoru, když zaútočila na ohnivého démona velikosti obrovského psa. Jednou rukou se kryla štítem, druhou se rozmáchla sekáčkem.

Jadrnec zavřískl a plivl po ní oheň. Zvedla štít, aby plivanec odrazila, ale chrana namalovaná na štítu nepůsobila proti ohni a dřevo se rázem vzňalo. Plameny přeskočily na ruku, Merrem zaječela, praštila sebou na zem a válela se v bahně. Démon po ní skočil, ale mezitím už k ní doběhl její manžel, statný řezník Vemeno, a vrhl se na něj. Vykuchal ohnivého démona jako prase, ale sám začal hystericky řvát, když mu na koženou zástěru dopadla žhav ichor a zapálil ji.

Evin se divoce ohnal sekerou po lesním démonovi, ale ten padl na všechny čtyři, vyhnul se ráně, a než se Evin vzpamatoval, vyskočil a strhl ho na zem. Po Evinovi chňaply démonské čelisti, Evin zaječel, ale v tu chvíli se ozval štěkot, jeho vlčáci skočili na démona z boku a strhli ho na zem. Evin se bleskurychle vzchopil, ale než ležícího jadrnce rozsekal, netvor ještě stačil jednoho obrovského psa rozsápat. Evin zařval vzteky, ještě jednou ťal a nepříčetně se rozhlédl po dalším nepříteli.

A zrovna v tu chvíli strouha s démonským ohněm dohořela a lesní démoni, do té chvíle odříznutí, vyrazili do útoku.

„Hrompalice!“ zařval Tetovaný ze hřbetu Soumračného tanečníka, který zrovna roznášel na kopytech jednoho skalního démona.

Na to zvolání vytáhli ti nejstarší v artilerii část drahocenných výbušnin. Neměli jich ani tucet, protože Bruna s jejich výrobou velmi skrblila ze strachu, aby tyto silné prostředky nebyly zneužity.

Knoty vzplanuly a palice byly vrženy na blížící se démony. Jednomu vesničanovi upadla palice, kluzká od deště, do bláta; rychle se pro ni shýbl, ale už bylo pozdě. Třaskavina mu v rukou vybuchla, rozmetala jeho i lucerníka na kusy, ohnivá smršť srazila na zem několik dalších vesničanů ve výběhu a ozval se bolestný nářek.

Jedna hrompalice vybuchla mezi dvěma lesními démony. Oba padli na zem jako pokroucené trosky. Jeden, jehož korovitá kůže vzplanula, už nevstal. Ale druhého uhasilo bahno a teď sebou škubal, vzpíral se na jednom pařátu a snažil se vstát. Divoká magie mu už rány hojila.

Další hrompalice doplachtila k devítistopému skalnímu démonovi, který ji chytil do pařátu a sklonil se k ní. Zrovna když na ten prapodivný předmět užasle mžoural, vybuchla.

Ale když se dým rozptýlil, tak tam démon stál, jako by se nechumelilo, a znovu vykročil k vesničanům na návsi. Wonda do něj umístila tři šípy, ale démon jen zavřískl a šel dál, dvakrát tak zuřivý.

Gared se mu postavil do cesty dřív, než dojde k ostatním, a na démonský vřískot odpověděl hromovým řevem. První ráně se ten statný dřevorubec vyhnul, pak zaťal jadrnci sekeru do hrudní kosti a zajásal nad přívalem magie, který mu vproudil do rukou. A to už se démon konečně zhroutil. Gared si na něj musel vylézt a zapřít se nohou, aby vyprostil sekeru ze silného krunýře.

Dolů slétl větrný démon a zahnuté drápy málem rozervaly Flinna vejpůl. Z okna na kůru zaječela Wonda a zabila jadrnce šípem do zad, ale neštěstí už bylo hotovo, její otec se zhroutil.

Jeden lesní démon jedinou ranou urazil Renovi hlavu, až odletěla daleko od těla. Jeho sekera dopadla do bláta zrovna ve chvíli, kdy jeho syn Linder vražedný hnát uťal.

Napravo od výběhu utržil Yon Šedivec letmou ránu, ale stačila na to, aby stařec upadl na zem. Zatímco se plácal v bahně a snažil se vstát, jadrnec šel po něm, ale v tu chvíli za chranami přiškrceně vykvikl Ande, vyrazil z výběhu, sebral Renovu sekeru a zasekl ji netvorovi do zad.

A jeho příkladu následovali další; zapomněli na strach, opouštěli chrany výběhu a chápali se zbraní padlých nebo tahali raněné do bezpečí. Keet nacpal hadr do poslední lahvičky s démonským ohněm, zapálil ho a mrštil s ní mezi oči lesnímu démonovi, aby kryl své sestry, které táhly do výběhu jednoho muže. Démon chytil plamenem a Keet se rozjásal, ale vzápětí na zasaženého jadrnce skočil ohnivý démon a zavřískl nadšením nad takovou plamennou lázní. Keet se obrátil a prchal, ale ohnivý démon mu skočil na záda a strhl ho k zemi.

Tetovaný byl všude, kde se bojovalo. Některé démony zabíjel kopím, jiné jen holýma rukama a nohama. Soumračný tanečník se držel stále u něj a rozséval rány kopytem a rohem. Vrhali se do nejlítějších bitev, vždycky jadrnce rozprášili a nechali na ostatních, ať je dorazí. Už ztratil přehled, kolikrát zabránil démonům zasadit smrtelnou ránu, aby mohly jejich oběti vstát a jít zase do boje.

V tom zmatku náhodou prošla jedna skupina jadrnců střední obrannou linií, minula druhý kruh, vstoupila na plachtu a spadla na chraněné bodce nastražené na dně jámy. Většina zůstala nabodnutá na vražednou magii a divoce se zmítala, ale jeden démon se bodcům vyhnul a vydrápal se z jámy ven. Avšak chraněná sekera mu urazila hlavu dřív, než se mohl vrátit do boje nebo uprchnout.

Ale přicházeli další a další, a jakmile byla jáma odhalena, bez problémů ji obcházeli. Ozval se výkřik, Tetovaný se obrátil a uviděl lítý boj o velké dveře do modlitebny. Jadrnci zvětřili nemocné a slabé a jako šílení se snažili vlámat dovnitř a zahájit jatka. I křídové chrany už byly pryč, smyl je vytrvalý déšť.

Silná vrstva kolomazí na dlažbě před vchodem jadrnce trochu zbrzdila. Nejeden dosedl na ocas nebo uklouzl a sjel na chrany třetího kruhu. Ale roztáhli pařáty, zaryli drápy do země, aby měli pevnější krok, a šli dál.

Ženy u dveří, kryté chranami svého kruhu, po nich bodaly dlouhými kopími a chvíli se držely, ale pak se Stefnino kopí zachytilo hlavicí v sukovité kůži jednoho démona, démon vytrhl Stefny ven a ta přitom zakopla o lano přenosného kruhu. Chrany se vmžiku zpřeházely a síť se zhroutila.

Tetovaný muž tam pádil ze všech sil, dvanáct stop širokou jámu přeskočil jediným skokem, ale ani on nemohl být tak rychlý, aby zabránil jatkám, a když se do té krvavé spouště konečně přiřítil, už kolem létaly mrtvoly. Zaútočil jako šílený.

Když ta mela skončila, stál tam zadýchaný Tetovaný s několika přeživšími ženami, Stefny překvapivě mezi nimi. Byla postříkaná od ichoru, ale jinak zjevně bez úhony a oči jí odhodlaně planuly.

V tu chvíli už se k nim valil obrovitý lesní démon a všichni naráz se připravili k obraně, ale jadrnec se těsně před nimi přikrčil, odrazil, hladce je přeskočil a přistál na kamenné zdi modlitebny. Pařáty snadno našly spáry mezi kameny, a než stačil Tetovaný chytit švihající ocas, odšplhal z dosahu.

„Pozor, venku!“ řval Tetovaný na Wondu, ale dívka se tak soustředila na míření, že varování přeslechla, a pak už bylo pozdě. Démon ji chytil do pařátů a přehodil si ji přes hlavu za sebe, jako by nebyla nic než otravná svízel. Tetovaný se rozběhl, sklouzl po kolomazí a bahně, dopadl na kolena a chytil zkrvavené, potrhané tělo do náruče dřív, než dopadlo na zem, ale v tu chvíli už se démon protáhl nehájeným oknem do modlitebny.

Tetovaný pádil k postrannímu vchodu, ale když zahnul za roh, zabrzdil, div mu nohy nepodjely; v cestě mu stál tucet démonů, kteří jako ve snách lelkovali u jeho matoucích chran. Zařval a vtrhl rovnou mezi ně, ale to už věděl, že nemá naději dostat se dovnitř včas.

*

Kamenné zdi modlitebny ozvěnou násobily bolestné výkřiky doléhající zvenčí, těsně za dveřmi řvali démoni a všichni v modlitebně měli nervy napjaté k prasknutí. Někteří se třásli strachy a nepokrytě plakali nebo se malátně kolébali sem a tam, jiní blouznili a házeli sebou.

Leesha měla co dělat, aby je udržela v klidu; těm nejrozumnějším řekla pár konejšivých slůvek, a ty, co už ztráceli soudnost, raději omámila, aby si nepotrhali stehy nebo si v horečnatém třeštění sami neublížili.

„Já jsem schopen boje!“ vzpíral se obrovský krčmář Smitt a smýkal s Rojerem po podlaze, zatímco se ho nebohý žonglér marně snažil zkrotit.

„Nejsi!“ řvala Leesha a hnala se k nim. „Jak vylezeš ven, je po tobě!“ Cestou ještě nalila na hadřík obsah malé lahvičky. Když mu ho přitiskne k obličeji, výpary ho rychle zklidní.

„Venku je moje Stefny!“ řval Smitt. „Můj syn a dcery!“ Když se k němu Leesha sklonila s hadrem, srazil jí ruku a vztekle ji odstrčil. Spadla na Rojera, oba se svalili na jednu hromadu a Smitt už se sápal po závoře na hlavních dveřích.

„Ne, Smitte!“ ječela Leesha. „Jestli je pustíš dovnitř, všechny nás zabijou!“

Ale horečkou třeštící krčmář nedbal varování, oběma rukama popadl závoru a zvedl ji.

Darsy ho chytila za rameno, otočila ho k sobě a vrazila mu jednu pěstí do čelisti tak silně, že se Smitt otočil ještě jednou kolem dokola a pak se konečně zhroutil na zem.

„Někdy je rázný zásah lepší než bylinky a jehly,“ řekla Leeshe, když si vytřásala z ruky bolest.

„Teď chápu, na co Bruna potřebovala hůl,“ povzdechla si Leesha. Vzaly Smitta pod ramena a táhly ho zpátky na slamník. Bylo slyšet, že za dveřmi zuří lítá bitva.

„Zní to, jako by se dovnitř chtěli dostat všichni démoni z Jádra,“ zamumlala Darsy.

Shora se ozvalo zapraštění a Wondin výkřik. Zábradlí na kůru se roztříštilo, dřevěné trámy se zřítily dolů, zabily nešťastníka, který ležel přímo pod kůrem, a druhého zranily. Přímo doprostřed chorých dopadl obrovský netvor, přistál na jedné nemocné, zavyl a rozerval jí hrdlo dřív, než vůbec věděla, co ji postihlo.

Pak se ten lesní démon narovnal a byl obrovský a hrozný a v Leeshe se zastavilo srdce. Ona i Darsy strnuly, Smitta držely mezi sebou jako mrtvé závaží. Kopí, které jí dal Tetovaný, se opíralo o zeď daleko z dosahu, ale pochybovala, že by jí bylo proti tomu obřímu jadrnci něco platné, i kdyby ho měla v rukou. Netvor na ně zavřískl a Leesha cítila, že se jí podlamují kolena.

Ale ještě tam byl Rojer. Vstoupil mezi ně a démona. Jadrnec na něj zasyčel a Rojer ztěžka polkl. Každičká buňka v těle na něj křičela, že má utéct a schovat se, ale Rojer si zasunul housle pod bradu, přiložil smyčec ke strunám a naplnil modlitebnu tklivou, jímavou melodií.

Jadrnec na žongléra zasyčel a vycenil zuby dlouhé a ostré jako porcovací nože, ale Rojer neucouvl ani o píď a hrál dál a lesní démon zůstal stát, naklonil hlavu a zvědavě na něj mžoural.

Po pár okamžicích se začal Rojer pohupovat ze strany na stranu. Démon, oči upřené na housle, začal dělat to samé.

Povzbuzený Rojer udělal krok doleva.

Démon udělal krok s ním.

Rojer udělal krok zpátky doprava a jadrnec ho napodobil.

Rojer pokračoval dál a pomalým, širokým obloukem lesního démona obcházel. Fascinovaný netvor se otáčel za ním, až byl zády k šokovaným a vyděšeným pacientům.

Mezitím Leesha položila Smitta na zem a doběhla si pro kopí. V tu chvíli nevypadalo o moc líp než trn, protože démon měl mnohem větší dosah, ale stejně ho vzala a popošla si blíž, věděla, že lepší šanci už mít nebude. Zaťala zuby a vší silou vbodla chraněné kopí jadrnci do zad.

Přišel záblesk síly a výbuch extáze, magie jí vproudila do paží, a pak démon Leeshu odmrštil. Dívala se, jak vříská, mlátí kolem sebe a snaží se zbavit žhnoucího kopí, které mu trčelo ze zad. Rojer uskočil stranou, démon ve smrtelných křečích narazil do velkých dveří, a jak padal mrtvý k zemi, vylomil je.

Démoni venku nadšeně zavyli a vrhli se ke dveřím, ale tam je přivítala Rojerova hudba. Pryč byla konejšivá, hypnotizující melodie, nahradily ji ostré, skřípavé zvuky, při kterých si jadrnci prackami zacpávali uši a vrávorali zpět.

„Leesho!“ Postranní dveře se rozletěly, jen to prásklo, Leesha se obrátila a uviděla Tetovaného, zalitého démonským ichorem i vlastní krví. Vrazil do místnosti a rozhlížel se kolem jako šílený. Na zemi uviděl mrtvého lesního démona, obrátil se a střetl se s jejíma očima. Jeho úleva byla přímo hmatatelná.

Nejraději by se mu vrhla do náruče, ale obrátil se a pádil rovnou k roztříštěným dveřím. Vchod držel Rojer sám, ale svou hudbou odrážel démony stejně jistě jako jakákoli chranová síť. Tetovaný odstrčil mršinu lesního démona stranou, ještě z něj vytrhl kopí a hodil ho zpátky Leeshe, a pak se rozplynul v noci.

Leesha vyhlédla ven, uviděla masakr na návsi a srdce se jí sevřelo. V blátě ležely tucty jejích dětí, mrtvých a umírajících, a bitva zuřila dál.

„Darsy!“ zaječela, a když k ní Darsy doběhla, společně vyběhly ven do noci a začaly tahat raněné dovnitř.

Wonda ležela na zemi a sípala; kde ji sevřely démonské pařáty, tam měla šaty potrhané a zakrvácené. Zrovna když se pro ni Leesha s Darsy sklonily, vrhl se na ně nějaký lesní démon, ale Leesha vytáhla ze zástěry lahvičku a hodila mu ji do obličeje. Tenké sklo se roztříštilo, rozpouštědlo vyleptalo oči, a zatímco démon vřískal, obě kořenářky prchaly se svou pacientkou pryč.

Uložily dívku uvnitř, Leesha křikla na jednu pomocnici, co má dělat, a utíkala zase ven. Rojer stál u vchodu a vrzání jeho houslí tvořilo zvukovou hradbu pro démony a volnou, chráněnou cestu pro Leeshu a další vesničany, kteří začali tahat raněné dovnitř.

*

Bitva během noci sílila i slábla, což dovolovalo těm vesničanům, kterým už docházely síly a nemohli dál, aby se dotrmáceli zpátky do kruhů nebo do modlitebny, kde mohli nabrat dech a dát si hlt vody. Byla hodina, kdy nebylo vidět jediného démona, a pak další, kdy se na ně vrhla smečka, která se musela přihnat z mílové dálky.

V jednu chvíli přestalo pršet, ale nikdo si nedokázal přesně vybavit kdy, tak byli zabraní do boje s nepřítelem a ošetřování raněných. Drvoštěpové utvořili u velkých dveří zeď, takže Rojer mohl bloumat po návsi a houslemi odhánět démony, zatímco ženy sbíraly raněné.

Než nad obzor vykouklo první ranní světlo, bylo bahno na návsi rozdupané na odpornou kaši smíchanou s lidskou krví a démonským ichorem a všude leželi mrtví a kusy těl. Mnozí leknutím nadskočili, když denní světlo dopadlo na démonské mršiny a zapálilo je. Jako by po celé návsi vybuchoval tekutý démonský oheň, tak dokončilo slunce bitvu a sežehlo i těch pár posledních démonů, kteří sebou ještě škubali.

Tetovaný se díval do tváří těch, kteří přežili – nejmíň polovina bojovníků – a užasl nad silou a odhodláním, které v nich uviděl. Připadalo mu nemožné, aby tohle byli ti samí lidé, kteří byli ještě včera tak skleslí a vyděšení. V noci možná Kotliňané mnohé ztratili, ale dnes byli silnější než kdy dřív.

„Stvořiteli budiž chvála,“ pronesl pastýř Jona, o berli se vybelhal na náves, kde v ranním světle hořeli démoni, a kreslil do vzduchu chrany. Pak se propletl k Tetovanému.

„Toto je díky tobě,“ řekl.

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Ne. To jste dokázali vy,“ prohlásil. „Vy všichni.“

Jona přikývl. „Dokázali,“ souhlasil. „Ale jen proto, že jsi přišel a ukázal nám jak. Pořád o tom ještě pochybuješ?“

Tetovaný se zachmuřil. „Co se mne týče, tak prohlašovat toto vítězství za mé snižuje hodnotu oběti všech, kdo během této noci zemřeli,“ pravil. „Nech si svá proroctví, pastýři. Tito lidé je nepotřebují.“

Jona se hluboce poklonil. „Jak si přeješ,“ odtušil, ale Tetovaný jasně vycítil, že ta záležitost ještě není uzavřená.

Kapitola 32

Drvoštěpská už není

332 p. N.

Když se na pěšině objevil Rojer s Tetovaným a jeli k ní nahoru, Leesha jim zamávala, a než oba sesedli, odložila štětec zpátky do misky na verandě.

„Učíš se rychle,“ poznamenal Tetovaný, když si prohlížel chrany, které namalovala na zábradlí. „Tohle by udrželo na uzdě hordu jadrnců.“

„Rychle?“ opáčil Rojer. „Temnoto, to je slabé slovo! Vždyť to není ještě ani měsíc, co nedokázala rozeznat větrnou chranu od ohnivé.“

„Máš pravdu,“ uznal Tetovaný. „Potkal jsem chraničářské tovaryše s pětiletými zkušenostmi, kteří neměli ani zpoloviny tak úhledné linie.“

Leesha se usmála. „Já jsem se vždycky učila rychle,“ řekla. „A ty a táta jste dobří učitelé. Jen mě mrzí, že jsem si nedala tu práci a nenaučila se to dřív.“

Tetovaný pokrčil rameny. „Kéž bychom se tak mohli všichni vrátit zpátky a rozhodovat se na základě toho, co bude.“

„Myslím, že já bych žil celý život jinak,“ souhlasil Rojer.

Leesha se rozesmála a odvedla je dovnitř. „Večeře už je skoro hotová,“ oznámila jim a zamířila k ohni. „Jak šlo zasedání vesnické rady?“ zeptala se a potřásla kotlíkem, z něhož se kouřilo.

„Pitomci,“ zavrčel Tetovaný.

Znovu se rozesmála. „Takže dobře?“

„Rada odhlasovala změnu jména vesnice na Osvoboditelova Kotlina,“ sdělil jí Rojer.

„Je to jen jméno,“ řekla Leesha, přisedla si ke stolu a nalila jim čaj.

„Mě netrápí to jméno, ale ta představa,“ povzdechl si Tetovaný. „Už jsem vesničany přesvědčil, aby mě přestali oslovovat Osvoboditeli, ale stejně pořád slyším, jak si to šuškají za mými zády.“

„Bylo by pro tebe snazší, kdyby ses s tím prostě smířil,“ poradil mu Rojer. „Takovou senzaci nezastavíš. Touhle dobou už o tom vypráví každý žonglér na sever od krasijské pouště.“

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Nebudu lhát ani předstírat, že jsem něco, co nejsem, jen abych si usnadnil život. Kdybych chtěl snadný život…“ Odmlčel se.

Leesha si všimla, že jeho oči bloumají kdesi v dálce. „Co opravy?“ zeptala se, aby ho přitáhla zpět.

Rojer se usmál. „Vzhledem k tomu, že Kotliňané jsou díky tvé péči zase na nohou, tak to vypadá, jako by každý den vyrostl jeden nový dům,“ sdělil jí. „Brzy se budeš moci nastěhovat zpátky do vsi.“

Leesha zavrtěla hlavou. „Tahle chatrč je to jediné, co mi po Bruně zůstalo. Tohle je teď můj domov.“

„Takhle daleko od vsi jsi mimo ochranu,“ varoval ji Tetovaný.

Leesha pokrčila rameny. „Já chápu, proč jste rozvrhli rozložení nových ulic ve tvaru chran,“ řekla, „ale pobývat mimo ochranu má taky své výhody.“

„Ale?“ opáčil Tetovaný a povytáhl chraněné obočí.

„V čem je tak výhodné žít na pozemku, kam mohou vstoupit démoni?“ zeptal se Rojer.

Leesha se napila čaje. „Moje máma se taky odmítá stěhovat,“ poznamenala. „Říká, že všechny ty vaše nové chrany a to věčné pobíhání drvoštěpů, kteří stínají démony na potkání, jsou zbytečná otrava.“

Tetovaný svraštil čelo. „Já vím, že to vypadá, jako bychom démony zastrašili, jenže jestli je na historii válek s démony něco pravdy, tak to takhle nezůstane. Jadrnci se vrátí zpátky v plné síle a já chci, aby na to byla Drvoštěpská Kotlina připravená.“

„Osvoboditelova Kotlina,“ opravil ho Rojer a sladce se usmál, když se Tetovaný zachmuřil.

„Když tu budeš ty, tak připravená bude,“ podotkla Leesha, ignorovala Rojerův úsměv, napila se čaje a ostražitě Tetovaného sledovala přes okraj hrnku.

Když otálel, tak hrnek odložila. „Ty odcházíš,“ usoudila. „Kdy?“

„Až bude Kotlina připravená,“ odpověděl Tetovaný. Ani se nesnažil její domněnku popřít. „Ztratil jsem celé roky hromaděním chran, které mohou udělat Svobodná města svobodnými nejen podle jména. Dlužím je každému městu a vísce v These a musím zařídit, aby měli, co potřebují, a mohli čelit noci se vztyčenou hlavou.“

Leesha přikývla. „My ti chceme pomoct,“ řekla.

„Pomáháte,“ odpověděl Tetovaný. „Vím, že až budu pryč, tak ve vašich rukách bude Kotlina v bezpečí.“

„Jenže ono je zapotřebí něco víc než jen chrany,“ dodala Leesha. „Je zapotřebí, aby někdo naučil ostatní kořenářky vyrábět ohňostroje a utrejchy a ošetřovat zranění od jadrnců.“

„Můžeš to všechno sepsat,“ navrhl Tetovaný.

Leesha si přezíravě odfrkla. „A svěřit muži tajemství ohně? Nepřipadá v úvahu.“

„A já v žádném případě nedokážu sepsat výuku hry na housle,“ podotkl Rojer, „a to ani kdybych uměl psát.“

Tetovaný zaváhal, ale pak zavrtěl hlavou. „Ne,“ prohlásil. „Vy dva byste mě jen zdržovali. Strávím týdny v divočině a na to vy nemáte žaludek.“

„Že na to nemáme žaludek?“ opáčila Leesha, „Rojere, zavři okenice,“ vyzvala ho.

Oba muži se na ni vyjeveně podívali.

„Udělej to,“ nařídila mu a Rojer poslechl, vstal a odřízl sluneční světlo. Chatrč se naplnila temným šerem. Leesha už třásla lahvičkou lučebniny a koupala se ve světélkující záři.

„Padací dveře,“ nařídila a Tetovaný zvedl poklop do sklepa, kde byl uložený démonský oheň. Ze sklepa zavanula silná vůně lučebnin.

Leesha sestupovala dolů do tmy první a lahvičku držela nad hlavou. Šla ke svícnům na stěně a dolila lučebninu do skleněných džbánků, ale Tetovaný, jehož chraněné oči viděly v naprosté tmě stejně dobře jako za bílého dne, vyjeveně strnul ještě dřív, než místnost zalilo světlo.

Leesha nechala snést dolů do sklepa těžké stoly a na nich, přímo před ním, leželo půl tuctu jadrnců v různých fázích pitvy.

„Stvořiteli!“ zaječel Rojer a pozvracel se. Pak vyběhl nahoru po schodech a odtamtud slyšeli, jak lapá po dechu.

„Nu, Rojer na to možná žaludek ještě nemá,“ připustila s úsměvem Leesha a podívala se na Tetovaného. „Mimochodem, věděl jsi, že lesní démoni mají dva žaludky? Jeden na druhém jako přesýpací hodiny.“ Vzala nějaký nástroj a odhrnula vrstvy mrtvé démonské tkáně, aby mu to ukázala názorně.

„Srdce mají mimo střed, vpravo dole,“ dodala, „ale mezi třetím a čtvrtým žebrem je mezera. To je něco, co by muž, který hledá, kam zasadit smrtelnou ránu, měl vědět.“

Tetovaný na to jen užasle zíral. Pak se podíval zase na Leeshu a jako by ji viděl poprvé. „Kdes vzala ty…“

„Stačilo se zmínit drvoštěpům, které jsi poslat hlídat tenhle konec Kotliny,“ odvětila Leesha. „S nadšením mi dodali vzorky. A mám toho víc. Tito démoni nemají žádné pohlavní orgány. Všichni jsou bezpohlavní.“

Tetovaný se na ni užasle zadíval. „Jak je to možné?“ podivil se.

„U hmyzu nic neobvyklého,“ odpověděla Leesha. „Na práci a obranu má jinou kastu než na rozmnožování či řízení úlu.“

„Úlu?“ opáčil Tetovaný. „To myslíš Jádro?“

Leesha pokrčila rameny.

Tetovaný svraštil čelo. „V hrobkách Anocha Slunce byly nástěnné malby. Malby první války s démony, znázorňující prazvláštní druhy jadrnců, které jsem nikdy neviděl.“

„Nic překvapivého,“ poznamenala Leesha. „Víme o nich jen málo.“

Naklonila se k němu a vzala ho za ruce. „Celý život jsem měla pocit, že mne čeká něco víc než jen vaření lektvarů na nachlazení a rození dětí,“ řekla. „Toto je moje šance něco změnit pro víc lidí než jen pár. Ty věříš, že se blíží válka? Rojer a já ti ji pomůžeme vyhrát.“

Tetovaný přikývl a stiskl jí ruce. „Máš pravdu,“ povzdechl si. „Kotlina tu první noc přežila stejně tak díky mně jako díky tobě a Rojerovi. Byl bych hlupák, kdybych teď vaši pomoc nepřijal.“

Leesha k němu přistoupila a sáhla pod kápi. Na tváři ucítil její chladné dlaně a na chvíli se k nim přitiskl. „Tahle chatrč je dost velká pro dva,“ zašeptala.

Vytřeštil oči a Leesha ucítila, jak se napjal.

„Proč tě to děsí víc než bojovat s démony?“ zeptala se. „To jsem ti tak odporná?“

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Jistěže ne,“ řekl.

„Tak proč?“ zeptala se. „Já ti v tvé válce bránit nebudu.“

Tetovaný muž nějakou dobu mlčel. „Ze dvou by se brzy stali tři,“ řekl nakonec a vyvinul se z jejích dlaní.

„Je to tak strašné?“ zeptala se Leesha.

Tetovaný se zhluboka nadechl, vyhnul se jejím očím a přesunul se k dalšímu stolu. „To ráno, kdy jsem zápasil s tím démonem…“ začal.

„Pamatuji si,“ pobídla ho Leesha, když nepokračoval.

„Ten démon se snažil uniknout zpátky do Jádra,“ řekl.

„A snažil se tě stáhnout sebou,“ dodala Leesha. „Viděla jsem, jak jste oba zmlhavěli a sjížděli pod zem. Byla jsem strachy bez sebe.“

Tetovaný přikývl. „O nic víc než já,“ řekl. „Otevřela se mi cesta do Jádra, volala mne, táhla mne dolů.“

„Co to má co dělat s námi?“ zeptala se Leesha.

„To, že to nebyl ten démon, byl jsem to já,“ odpověděl Tetovaný. „To já jsem řídil tu proměnu, to já jsem vytáhl toho démona zpátky na slunce. Ještě teď cítím, jak mne Jádro táhne. Kdybych se poddal, mohl bych sklouznout do těch pekelných hlubin s ostatními jadrnci.“

„Ty chrany…“ začala Leesha.

„To není těmi chranami,“ přerušil ji a zavrtěl hlavou. „Říkám ti, že je to mnou. Za ty roky jsem vstřebal příliš mnoho jejich magie. Já už ani nejsem člověk. Kdo ví, jaká zrůda by se zrodila z mého semene…“

Leesha šla k němu a vzala jeho tvář do dlaní tak jako toho rána, kdy se milovali. „Jsi dobrý člověk,“ řekla a oči se jí zalily slzami. „Ať s tebou dělá magie cokoli, tak tohle nezmění. A na ničem jiném nezáleží.“

Naklonila se k němu, aby ho políbila, ale on jí zatvrdil své srdce a odsunul ji.

„Mně na tom záleží,“ prohlásil. „Dokud nebudu vědět, co jsem, nemohu být s tebou ani s nikým jiným.“

„Tak já zjistím, co jsi,“ navrhla Leesha. „Přísahám.“

„Leesho,“ namítl, „nemůžeš…“

„Neříkej mi, co můžu a nemůžu!“ vyjela na něj. „Toho mám od ostatních dost na celý život.“

Odevzdaně zvedl ruce. „Promiň,“ omluvil se.

Leesha si odfrkla a vzala ho za ruce. „Neomlouvej se,“ řekla. „Tohle je stav, který se musí vyšetřit a léčit jako každý jiný.“

„Já nejsem nemocný,“ namítl Tetovaný.

Smutně se na něj podívala. „To já vím,“ povzdechla si, „ale ty zřejmě ne.“

*

Daleko odtud, v Krasijské poušti, se na obzoru něco pohnulo. Objevily se řady mužů, tisíce a tisíce, zahalených ve splývavé černé látce nařasené kolem obličejů na ochranu před řezavým pískem. Předvoj se skládal ze dvou skupin v sedle, menší jela na lehkých, rychlých koních, větší na silných hrbatých zvířatech vhodných na cesty přes poušť. Za nimi následovaly zástupy pěšáků a za nimi zase zdánlivě nekonečný proud vozů a zásob. Každý válečník si nesl kopí s vyrytým složitým chranovým vzorem.

V čele jel muž celý v bílém, na štíhlém lesklém oři stejné barvy. Zvedl ruku, zástupy za ním se zastavily a mlčky stály a hleděly na trosky Anocha Slunce.

Na rozdíl od dřevěných a železných kopí svých válečníků měl tento muž starodávnou zbraň, vyrobenou z lesklého, neznámého kovu. Byl to Ahmann asu Hoškamin am’Jardir, ale jeho lid toto jméno nepoužíval už roky.

Nazývali ho šar’dama Ka, Osvoboditel.

Konec první knihy

Peter V. Brett

Zdá se, že nadešla zlatá léta fantasy žánru, vždyť i velká nakladatelství vkládají do nových a dosud neznámých autorů velké naděje a očekávání, zatímco se je naučili podporovat a prosazovat mnohdy masivní reklamou. Záplava úspěšných autorů jako Patrick Rothfuss, R. Scott Bakker, Noami Noviková, Brandon Sanderson, Scott Lynch, Joe Abercrombie nebo Brent Weeks zažívá doslova bouřlivý vzestup nejen ve Spojených státech, ale i po celém světě s tím, jak se v zájmu vyšších výdělků zdokonalil a zjednodušil způsob distribuce literárních práv. U nás se marketingový nátlak nakladatelů na čtenáře ještě příliš neprojevuje, zejména proto, že fantastika je stále doménou spíše menších nakladatelství, ve světě však fantasy žánr dobil přední místa v edičních plánech velkých nakladatelských domů, které se přímo předhánějí, kdo přijde s větším bestselerem. Z této situace profitují dokonce i evropští spisovatelé, ti teď mají možná největší naději prorazit za oceán v dosavadních dějinách žánru, jména jako Andrzej Sapkowski nebo Markus Heitz jsou toho zářným příkladem. Vrchol snad nemohl přijít v lepší dobu, vždyť právě v těchto letech dozrává generace spisovatelů narozená v sedmdesátých a osmdesátých letech. Tehdy žánr zažíval svůj první vzestup, za nímž vedle rozvíjejícího se průmyslu her na hrdiny stáli dnes už klasičtí představitelé fantasy jako jsou Stephen R. Donaldson, Terry Brooks, Guy Gavriel Kay, Raymond E. Feist, Tad Williams, Robert Jordan a o něco později i G. R. R. Martin.

Někteří z nich se stali oblíbenci amerického spisovatele Petera V. Bretta, jenž se narodil 8. února 1973 v New Rochell ve státu New York. Jako vůbec první knihu si mimo školní obrázkové publikace přečetl Tolkienova Hobita, a snad ani netřeba dodávat, že se kniha stala okamžitě jeho nejoblíbenějším dětským čtením a navíc si není těžké domyslet, že právě Hobit stál za Peterovým přáním být spisovatelem fantasy. Je ale třeba přiznat, že to zpočátku nebylo tak jednoznačné, zhruba ve stejnou dobu totiž Brett objevil také komiks z řady X-Men a pár let přemýšlel rovněž o kariéře komiksového výtvarníka. Roky nadšeného hraní her na hrdiny ho naučili tvorbě světů, ale také snaze vyhnout se obvyklým žánrovým klišé. Inspiraci však nečerpal pouze z dětské četby a hraní her, o něco později měla své slovo i středověká anglická literatura v čele s proslulými Canterburskými povídkami, v nichž se pravděpodobně skrývá autorova snaha popsat příběh z různých úhlů pohledu hned několika postav. Základní inspirační zdroje máme sice nastíněny, ovšem cesta k prvnímu vydanému románu byla dlouhá a obtížná. První román s pracovním názvem An Unlikely Champion dokončil v roce 1990 a později ho ztratil, což jak sám přiznává, nebyla vzhledem ke kvalitám rukopisu vůbec žádná tragédie, navíc se na počátku devadesátých let naštěstí ještě neprosadil hloupý trend vydávání nevyzrálých teenagerovských prací. Zhruba v té době autor nastoupil na univerzitu v Buffalu, kde dle svých slov studoval především hraní Dungeons & Dragons, šerm a holky. Přesto se mu v roce 1995 podařilo úspěšně dokončit studium anglického jazyka a dějin umění. Poté se osm měsíců věnoval práci v komiksovém obchodě a přemýšlel, co se životem. Později nastoupil do lékařského vydavatelství, kde strávil deset let v malé kancelářské kóji s mizivou nadějí na vysvobození v podobě spisovatelského řemesla. Ne že by se ale nesnažil, v roce 1999 absolvoval kurz psaní pro autory fantasy, na kterém napsal úvodní kapitolu svého dnes debutového románu. Následovala léta, při kterých rukopis odkládal a opakovaně se k němu vracel, pilně ho přepracovával a neustále upravoval.

Vytrvalá snaha se mu vyplatila v červnu roku 2007, když prodal práva na svůj v pořadí už čtvrtý napsaný román The Painted Man (2008, česky Tetovaný/Triton 2010), jenž byl ve Spojených státech přejmenován na Warded Man. Záhy se roznesla zpráva, že jde o nejlepší fantastický debut od Jména větru Patricka Rothfusse, stejně jako se nedávno u Levé ruky boží Paula Hoffmana tvrdilo, že jde o nejlepší debut od Tetovaného. (Zdá se, že americké nakladatele omrzelo věčné přirovnávání k Pánu prstenů nebo Duně, i když i to se tu a tam objeví.) Nicméně stejně jako Rothfuss, tak i Brett prodal se svým prvním románem hned dvě pokračování, a tak se můžeme už dnes těšit na další svazky série Demon: The Desert Spear (2010) a The Daylight War (2012). Ačkoli autor nemá v úmyslu napsat další z nekonečných sérií (série byla avizována jako trilogie), nevyhýbá se ani myšlence na čtyřdílný nebo pětidílný cyklus, záleží na tom, jak se mu podaří zachytit všechna vlákna plánovaného příběhu. Přesto však hodlá každý román cyklu víceméně uzavřít. Ještě před vydáním prvního dílu se podařilo rovněž prodat práva do několika zahraničních zemí, a dnes už má autor na svém webu mapu světa, na níž se utěšeně rozlévá červená barva „dobytých“ území. Už v říjnu roku 2007 tak mohl Peat (jak mu říkají přátelé) opustit zaměstnání a stát se spisovatelem z povolání, splnil se mu tak dětský sen, ve který už pomalu přestával doufat.

Úvodní svazek série popisuje skrze pohled tří dospívajících hrdinů svět, kde byla většina kdysi velmi rozvinuté civilizace vyhlazena po návratu démonů – jakýchsi elementálních, magií nadaných a dávno zapomenutých sil z jádra planety. Zbytky populace se skrývají na několika bezpečných místech, která za nocí čelí útokům a jen zřídka se zmohou na víc než jen zoufalou obranu, většinou ve formě pasti, která démona zadrží až do příchodu úsvitu. Každá z trojice postav – Arlen, Leesha a Rojer – v sobě objevuje skrytý talent, jak svým osobitým způsobem čelit nebezpečí a pokusit se rovnováhu sil zvrátit na stranu zbídačeného lidstva. Pokračování přinese vedle dalších osudů známé trojice rovněž příběh Ahmanna Jardira, vůdce města Krasian, které se za cenu vysokých obětí brání démonické hrozbě, a dívky Renny poté, co opouští svou vesnici. Ovšem autor jednotlivé příběhy rozvíjí rovněž v souboru The Great Bazaar, and Other Stories (2010), kde se vedle jednoho delšího příběhu objeví rovněž řada vynechaných scén z prvního dílu a další doprovodný materiál.

Peter V. Brett dnes žije v newyorském Brooklynu se svou ženou a nedávno narozenou dcerou, více informací najdete na jeho webových stránkách www.petervbrett.com, kde jsou vedle řady recenzí a rozhovorů k vidění i některé ze zmíněných vynechaných scén z obou dokončených románů.

Peter V. Brett

Tetovaný

Vydalo nakladatelství TRITON v Praze roku 2010

jako svou 1373. publikaci, v edici TRIFID svazek 370.

Vydání 1.

Z anglického originálu The Warded Man

přeložila Mirka Polová.

Odpovědý redaktor Petr Mušálek.

Sazba Petr Teichmann.

Grafické prvky v sazbě Lauren K. Cannon.

Autorský medailon Martin Šust.

Ilustrace na obálce Larry Rostant.

Grafická úprava obálky Lukáš Tuma.

Vytiskla tiskárna Centa spol. s r. o., Brno.

ISBN 978-80-7387-354-7

www.triton-books.cz

Doporučená prodejní cena 399,– Kč

(členové SFK TRIFID 299,– Kč)

Knihy nakladatelství Triton si můžete objednat na internetové adrese

www.tridistri.cz

Tamtéž naleznete informace o zvýhodněných cenách SF klubu Trifid.

Klubová výdejna pro knihy z edice Trifid

vydané nakladatelstvím Triton:

Knihkupectví Krakatit, Jungmannova 14, Praha 1, tel.: 222 519 838

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai