Pouštní kopí

Brett Peter V.

Fantom Print (2010)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Pouštní Kopí, pokračování románu Tetovaný, líčí střet dvou kultur, dvou světů. V jednom z nich, pohlceném válkou s démony, je nejvíce ceněna schopnost bojovat a život jednotlivce je bezvýznamný, druhý si lidského života váží nadevše a brání každého člověka. Ano, Osvoboditel přichází, ale který to je? Arlen narozený do světa spoutaného strachem z démonů se rozhodl vzepřít osudu. Stal se z něj Tetovaný, osamělý bojovník, na něhož lidé hledí jako na spasitele. Arlenovou snahou je však lidem dokázat, že každý je za svůj osud i život zodpovědný především sám. Kdo je tedy bojovník z pouště, který sám sebe prohlásil za Osvoboditele a vydal se na válečné tažení s cílem sjednotit národy v boji proti démonům? Kdo z nich má větší šanci, když démonské řady rovněž posilují…? Démonská trilogie – kniha druhá. „Ale co velká válka s démonským plemenem?“ ozval se Rojer. „Musíš vést lidi do boje.“ „Do Jádra, chlapče, já přece nejsem žádný zatracený Osvoboditel!“ zavrčel Tetovaný. „Tohle není žádná báje z pastýřského kánonu a já jsem nebyl seslán z nebes, abych sjednotil lidstvo. Já jsem jen Arlen Sedlák z Tibbetské Říčky, pitomý kluk, co měl víc štěstí než rozumu.“ „Ale tady nikdo jiný není!“ vyhrkl Rojer. „Jestli nepovedeš lidi ty, tak kdo?“ Tetovaný pokrčil rameny. „Co je mi po tom. Já nikomu válku nevnucuju. Já chci jen zařídit, aby mohl bojovat každý, kdo bojovat chce. A jakmile se ten balvan dá do pohybu, tak mu uhnu z cesty.“

Peter V. Brett

Pouštní Kopí

TRITON

Praha / Kroměříž

Peter V. Brett

Pouštní Kopí

Copyright © 2010 by Peter V. Brett

Translation © Mirka Polová, 2010

Ward symbols © Lauren K. Cannon, 2009

Cover © Larry Rostant, 2010

© TRITON, 2010

ISBN 978-80-7387-402-5

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

Dani a Cassii za to, že jsou stálicemi, které mne kotví.

Poděkování

Pouštní Kopí je zatím nejdelším a nejnáročnějším dílem, o jaké jsem se kdy pokusil. Splétání soudržného příběhu z pohledu osmi hlavních postav napínalo můj nebohý mozek do krajnosti a rozhodně bych to nezvládl bez podpory přátel a rodiny a především pokusných čtenářů, kteří si našli čas číst tuto knihu v raných stadiích a poskytovat mi kritiku a rady, díky nimž jsem ji mohl dopracovat do příběhu, který nyní držíte v rukou. Díky patří Myke, Mattovi, Dani, Stacy, Amelii, Jay, mámě, Denise, Cobiemu, Jonovi, Nancy, Sue, mému agentovi Joshuovi, nakladatelkám Anně a Emmě, redaktorce Lauře, zahraničním nakladatelstvím a překladatelům a všem fanouškům prvního dílu, kteří si našli čas mi psát a povzbuzovat mne v době, kdy jsem se ze všech sil snažil udělat z Pouštního Kopí své nejlepší dílo, zatímco ostatní můj život obracelo mé povolání a nové miminko vzhůru nohama. Díky vám všem. Vy jste pro mne vším.

Prolog

Mozkoví démoni

333 p. N. Zima

Stalo se v noci před novoluním, za těch nejtemnějších hodin, kdy i poslední tenounký srpeček klesne pod obzor. V malé kaluži tmy nejčernější pod silnými větvemi v hustém lese vyvřelo z Jádra nejryzejší zlo.

Černá mlha se pomalu shlukla do dvojice obřích démonů s drsnou hnědou kůží, boulovatou a sukovatou jako stromová kůra. Vestoje devět stop k ramenům; čenichali, větřili, hákovité pařáty se zarývaly do lesní půdy, zmrzlé kleče a borovicového dřeva, černé oči propátrávaly okolí, v hrdlech rachotilo temné vrčení.

S uspokojením se rozestoupili, přidřepli, přikrčili se, připravili ke skoku. Kaluž nejtemnější tmy za nimi zčernala ještě víc, po lesní prsti se plížila temná zhouba, zhmotňovala se další dvojice přízraků.

Tihle byli štíhlí, sotva pět stop na výšku, s jemným uhlovým tělem naprosto nepodobným sukovatému krunýři jejich větších soukmenovců. Drápy na konci štíhlých prstů na pařátech předních i zadních působily křehce – tenké a rovné jako vypilované ženské nehty. V tlamě bez čenichu jen jedna řada zubů, ostrých, leč krátkých.

Zato hlavy měli neúměrně velké; protáhlé, kuželovité lebky s obrovskýma očima bez víček. Kolem zakrnělých rohů pulsovala boulovatá, účelně tvarovaná tkáň.

Ti dva noví na sebe dlouho upřeně hleděli, čela jim tepala, vzduchem se mezi hlavami přenášelo vlnění.

Jeden z těch větších démonů zahlédl v houští pohyb, hnát se mihl, vytáhl z úkrytu krysu. Jadrnec si zvedl hlodavce k očím a zvědavě si ho prohlížel. A zatímco si krysu prohlížel, nabral jeho čumák krysí tvary, nos a vousky se cukaly, v čenichu vyrašil pár dlouhých hlodáků. Vysunul se jazyk a zkoumal, jak jsou ostré.

Jeden z těch štíhlých démonů se obrátil, pozorně se na to zadíval, tkáň na čele zatepala. Mihl se spár, proměnlivý démon krysu rozpáral a odhodil. Na příkaz jadrnských princů změnili oba měňavci tvar a přijali podobu obrovitých větrných démonů.

Mozkoví démoni nevrle zasyčeli, když opustili kaluž černé tmy a dopadlo na ně světlo hvězd, ale nijak je nerozladilo, že ve sněhu zůstávají drápaté otisky a v mrazu se mlží dech. Měňavci se sklonili k zemi, jadrnští princové vystoupili po křídlech nahoru, usadili se jim na zádech a měnliví démoni se vznesli k obloze.

Křídla je nesla na sever, nad mnoha raby. Velcí i malí, všichni se krčili strachy, dokud jadrnští princové nepřeletěli, a pak uposlechli volání, které se neslyšně zachvívalo v jejich brázdě.

Měňavci přistáli na vysokém návrší, mozkovci sklouzli na zem a pozorovali krajinu pod sebou. Na pláni se rozložila obrovská armáda. Sníh rozdupaný na blátivou kaši zase zmrzl a zledovatělou břečku tečkovaly bílé stany. V silových kruzích stála obrovská hrbatá nákladní zvířata se svázanýma předníma nohama, proti mrazu přikrytá dekami. Chrany kolem ležení byly mocné a po obvodu obcházely hlídky s obličeji zahalenými černou látkou. Dokonce i na tu dálku cítili mozkovci sílu chraněných zbraní.

Bitevní pláň vně táborových chran byla posetá mršinami rabů, čekajícími, až je světlonoš sežehne.

Jako první dorazili na návrší, kde přistáli princové, ohniví rabi. Už na dálku předváděli bohoslužebné tance a zbožně vřískali.

Další zatepání a rabi ztichli. Přestože se zde na volání jadrnských princů shromáždilo obrovské démonské vojsko, rozhostilo se ve tmě mrtvolné ticho. Lesní a ohniví rabi tu stáli bok po boku, větrní rabi kroužili na nebi nad nimi, druhová zášť byla zapomenuta.

Mozkoví démoni si jich nevšímali, dál upírali oči dolů na pláň a lebky jim tepaly. Po chvíli jeden letmo střelil pohledem po svém měňavci a přenesl na něj své přání. Tělo netvora roztálo, nabobtnalo a přijalo podobu mohutného skalního démona. Shromáždění rabi ho bezhlesně následovali z kopce dolů.

Dva princové a zbývající měňavec vyčkávali na pahorku. A dívali se.

*

Když se pod rouškou tmy přiblížili k ležení, měňavec zpomalil a nahnal dopředu ohnivé raby.

Ohnivým rabům, těm nejmenším a nejslabším z jadrnců, zažhnuly oči i tlamy vnitřním žárem a hlídky je okamžitě zaznamenaly, ale rabi byli rychlí a než stačily hlídky spustit poplach, už byli u chran a plivali oheň.

Kde dopadl ohnivý plivanec na chranu, tam zasyčel, ale na pokyn mozkovců se rabi soustředili hlavně na hromady sněhu u kraje ležení a svým dechem je rázem změnili na horkou páru. Ohnivé plivance sice hlídkám za chranami neublížily, ale ta horká, hustá pára je pálila do očí a dusila dokonce i skrz závoje.

Jeden strážný už pádil ležením a hlaholil na zvon. Ostatní se mezitím bez bázně vrhli za chrany a nabodávali nejbližší ohnivé démony na chraněná kopí. Zbraně prorážely šupinaté jadrnské pancíře, jen magie jiskřila.

Ze stran zaútočili další rabi, ale hlídky srazily chraněné štíty k sobě a postupovaly v sevřeném šiku. V ležení se ozývaly výkřiky, do boje už se hnali další válečníci.

Ale pod rouškou mlhy a tmy postupoval dál měňavcův voj, a když se vynořil z mlhy, vítězný pokřik strážných se rázem změnil ve zděšený řev.

Prvního člověčího tvora, na kterého měňavec narazil, dostal snadno; těžkým ocasem mu podrazil nohy a když padal, chytil ho za kopající nohu a zvedl bezmocného válečníka do vzduchu. Páteř lupla, jako když práskne bičem. Další nešťastné válečníky, kteří se mu postavili, umlátil měňavec mrtvolou jejich padlého druha.

Ostatní rabi následovali jeho příkladu se smíšenými úspěchy. Těch pár strážných přemohli rychle, ale mnozí pak nevyužili šance, nepřipravovali se na další vlnu válečníků a místo toho ztráceli drahocenný čas trháním mrtvol.

Z ležení se valili další a další zahalení muži, rychle se řadili do šiků a zabíjeli – hladce, surově, úsporně. Do tmy se opakovaně blýskaly chrany na jejich zbraních.

Shora z pahorku netečně sledovali bitvu mozkovci; neprojevovali žádnou starost o raby klesající pod nepřátelskými kopími. Pak jednomu zatepala lebka – vyslal na bitevní pole povel svému měňavci.

Měňavec okamžitě mrštil mrtvolou na jeden chranový kůl, jimiž bylo ležení obehnáno, kůl se roztříštil a vznikl průlom. Na pahorku znovu zatepala lebka, jadrnci nechali válečníky vně chran být a průlomem se valili do nepřátelského ležení.

Zaskočení válečníci se obrátili a viděli hořící stany, mezi nimiž se třepetali ohniví démoni, slyšeli křik svých žen a dětí; skrz ohořelé, spálené vnitřní chrany se už prolomili i větší jadrnci.

Válečníci zařvali a rozběhli se ke svým drahým, veškeré zdání řádu bylo ztraceno. Sevřené, nezdolné jednotky se vmžiku rozpadly na tisíce jednotlivých tvorů, nic víc než snadný úlovek.

Už se zdálo, že ležení bude dobyto a spáleno do základů, ale pak se z pavilónu uprostřed vynořila nějaká postava. Muž byl v černém stejně jako válečníci, ale svrchní háv, šál kolem hlavy a závoj byly čistě bílé. Hlavu obepínal zlatý kroužek, ruka třímala obrovské kopí z lesklého kovu. Při tom pohledu jadrnští princové zasyčeli.

Jakmile se muž objevil, ozvaly se výkřiky. Mozkoví démoni se přezíravě ušklíbali nad tím primitivním chrchláním a jekotem, jímž se lidé musejí domlouvat, ale význam byl jasný. Ti ostatní jsou rabi. Tento je jejich mozkem.

Pod jeho velením se válečníci upamatovali na svou stavovskou čest a opět zavládl předešlý řád. Jedna jednotka se rozběhla uzavřít vnější průlom. Další dvě hasily požáry. A další odváděla bezbranné do bezpečí.

Tím se ostatním uvolnily ruce, začali pročesávat ležení a rabi už proti nim neměli naději. V několika minutách bylo ležení poseto jadrnskými mršinami stejně jako bitevní pole venku. Brzy zbyl ze všech jadrnců jen měňavec, stále v podobě skalního démona, příliš rychlý na to, aby ho dostalo nějaké kopí, ale neschopný prolomit se skrz hradbu štítů, aniž by odhalil svou pravou podstatu.

Další zatepání na pahorku a měňavec se rozplynul v pouhý stín, odhmotnil se a maličkou škvírkou mezi chranami prosákl z ležení ven. Když se vrátil po bok svého pána, nepřítel po něm stále ještě pátral.

Ještě několik minut stáli ti dva štíhlí jadrnci na vrcholku pahorku a probíhalo mezi nimi neslyšné vlnění. Pak jadrnští princové jako jeden obrátili zraky k severu, kde podle všeho dlel ten druhý člověčí mozek.

Jeden mozkovec se obrátil na svého měňavce, který už zase klečel na zemi v podobě obřího větrného démona a vyšel po roztaženém křídle nahoru. Když se rozplynul ve tmě, pozůstalý mozkový démon se opět vrátil k pozorování doutnajícího nepřátelského ležení.

Část první

JARDIR

Kapitola 1

Hradiště Rizon

333 p. N. Zima

Rizonské hradby, to byl jen vtip.

Sotva deset stop vysoké a jen jednu silné; veškerá městská obrana byla slabší, než měl nejubožejší z damajských paláců. Pozorovatelé ani nepotřebovali okované žebříky, většinou prostě vyskočili, chytili se za okraj nízké zdi, vytáhli se nahoru a přelezli.

„Lid tak slabý a nedbalý zaslouží porobu,“ prohlásil Hasik. Jardir cosi zabručel, ale neřekl nic.

Pod rouškou tmy vyrazil předvoj Jardirových elitních válečníků a brázdy zasněžených lad obklopujících město zakřupaly pod tisícovkami sandálů. Zatímco se Žírňané zbaběle krčí za svými chranami, Krasijci odvážně táhnou nocí zamořenou démony. Tolika božím válečníkům na pochodu se dokonce i jadrnci vyhnou na sto honů.

Zahalení válečníci se sešikovali před městem, ale nezaútočili hned. Lidé nenapadají jiné lidi za noci. Až když oblohu začalo sytit jitřní světlo, spustili si roušky, aby jim nepřítel viděl do tváří.

Když pozorovatelé zdolávali stráže ve strážnici u brány, ozvalo se jen pár krátkých zachrčení, a pak skřípot městské brány, když se otevírala dokořán vstříc Jardirovu vojsku. Do města se s řevem vevalilo šest tisíc dal’šarúmských válečníků.

Než si Rizoňané vůbec uvědomili, co se děje, byli už Krasijci v domech, rozkopávali dveře, tahali lidi z postelí a nahé je vyhazovali na sníh.

Hradiště Rizon se svými zdánlivě nekonečnými lány orné půdy bylo mnohem, mnohem lidnatější než Krasie, jenže Rizoňané nebyli válečníci, takže podléhali Jardirovým vycvičeným šikům jako tráva kose. Ti, kdo se vzpírali, to odnesli potrhanými svaly a zlámanými kosti. Ti, kdo bojovali, zemřeli.

Na ty všechny hleděl Jardir se zármutkem. Každý zmrzačený či zabitý muž znamená dalšího, který nenajde slávu v šaraku ka, velké válce, ale to je nutné zlo. Nemůže ukovat ze severských mužů zbraň proti démonskému plemeni, aniž by je nejdříve zpracoval, jako když kovářské kladivo ková hrot na kopí.

Ženy ječely, když jim Jardirovi muži nutili jiné mravy. Další nutné zlo. Šarak ka je blízko a další generace válečníků musí vzejít ze semene mužů, ne zbabělců.

Po nějaké době poklekl před Jardira do sněhu jeho syn Jayan. Hrot jeho kopí byl rudý od krve. „Město je naše, otče,“ sdělil mu.

Jardir přikývl. „Ovládáme-li město, ovládáme i pláně.“

Jayan si při svém prvním velení vedl dobře. Být to bitva s démony, byl by Jardir vedl útok osobně, ale lidskou krví Kadžiho kopí neposkvrní. Jayan byl na bílou velitelskou roušku sice ještě mladý, ale byl to Jardirův prvorozený, krev samotného Osvoboditele. Byl silný, pohrdal bolestí a všichni, jak válečníci, tak duchovní, kolem něj chodili s úctou.

Za ním se objevil jeho bratr Asome. „Hodně jich uteklo,“ poznamenal. „Budou varovat vesnice, ty se také rozprchnou a uniknou očistě evejským zákonem.“

Jardir se na něj zahleděl. Asome byl o rok mladší než jeho bratr, menší a štíhlejší. Nosil bílý damský kaftan a žádnou zbraň či brnění, ale Jardira to neošálilo. Z těch dvou může být klidně ctižádostivější a nebezpečnější jeho druhorozený, jakože oba jsou mnohem ctižádostivější a nebezpečnější než kterýkoli z tuctů jejich mladších bratrů.

„Zatím unikají,“ souhlasil Jardir, „ale nechávají tu zásoby potravin a prchají do toho těžkého, mokrého sněhu, který v zimě pokrývá celé Žírné kraje. Slabí zemřou a ušetří nás starostí s jejich pobíjením, a ty silné si mé jařmo v pravý čas nalezne. Vedli jste si dobře, synové moji. Jayane, nařiď mužům, ať najdou budovy vhodné pro umístění zajatců, než nám umrznou. Chlapce dejte zvlášť, na Hannu Paš. Jestli z nich dokážeme vymlátit severskou slabost, snad se někteří dokážou povznést nad své otce. Silné muže využijeme v bitvě jako futr, ze slabých budou otroci. Veškeré ženy v plodném věku mohou být oplodněny.“

Jayan se udeřil pěstí do hrudi a přikývl.

„Asome, dej ostatním damům znamení, že mají začít,“ nařídil Jardir a Asome se uklonil.

Jardir se díval, jak jeho bíle oděný syn rázným krokem odchází splnit pokyn. Duchovní budou šířit mezi chiny slovo Everamovo a těm, kdo ho nepřijmou srdcem, ho nacpou do krku.

Nutné zlo.

*

Toho odpoledne přecházel Jardir po měkkých kobercích v sídle, které si zabral jako svůj rizonský palác. Ve srovnání s jeho paláci v Krasii bylo ubohé, ale po odchodu z Pouštního Kopí, po měsících cestování a spaní ve stanech to byl vítaný dotek pohodlí.

V pravici svíral Kadžiho kopí a opíral se o ně jako o vycházkovou hůl. Jistě, žádnou oporu nepotřeboval, ale ta starobylá zbraň ho vynesla k moci a Jardir se od ní nikdy neodlučoval. Spodek ratiště s každým krokem tupě zaduněl o koberec.

„Abban se zpozdil,“ poznamenal Jardir. „I když cestuje s ženami a vyráží až po rozbřesku, tak by tu už měl být.“

„Nikdy nepochopím, proč toho chaffita trpíš ve své blízkosti, otče,“ poznamenal Asome. „Ten vepřožrout by měl být vydán na smrt už jen za to, že pozvedne zrak a pohlédne na tebe, a ty přesto přijímáš jeho rady, jako by byl roven tvým dvořanům.“

„I sám Kadži využíval chaffity na práci, k níž se hodili,“ odvětil Jardir. „Abban ví o Žírných krajích víc než kdokoli jiný a takové znalosti musí moudrý vůdce využít.“

„Co je tady k vědění?“ opáčil Jayan. „Tihle Žírňané jsou do jednoho zbabělci a slaboši o nic lepší než chaffiti. Ti se nehodí k boji ani jako otroci nebo futr.“

„Neukvapuj se tolik s tvrzením, že všechno víš,“ pokáral ho Jardir. „Jen Everam ví všechno. Eveja nám přikazuje poznat své nepřátele a my toho víme o severu velmi málo. Mám-li je přimět k účasti ve velké válce, musím učinit něco víc než je jen zabíjet, víc než jim jen vládnout. Musím jim porozumět. A jestliže nejsou všichni muži ze Žírných krajů o nic lepší než chaffité, kdo lépe než chaffit mi objasní jejich duši?“

A právě v tu chvíli se ozvalo zaklepání na dveře a do místnosti se vbelhal Abban. Zženštilý oděv toho sádelnatého kupce jako vždy hýřil hedvábím a kožešinami – křiklavá nádhera, očividně oblékaná záměrně kvůli pohoršení, které vyvolávala u strohých damů a dal’šarúmů.

Když procházel kolem strážných, jízlivě se mu pošklebovali a strkali do něj, ale nebyli tak hloupí, aby ho nevpustili vůbec. Myslet si mohli, co chtěli, ale bránit Abbanovi vstoupit znamenalo přivolávat na sebe Jardirův hněv a o to nikdo nestál.

Chromý chaffit se ztěžka, o berli belhal k Jardirovu trůnu a na brunátném, odulém obličeji navzdory chladu perlil pot. Jardir na něj hleděl s odporem. Bylo jasné, že Abban přináší důležité zprávy, ale místo aby je sdělil, jen stál, funěl a snažil se popadnout dech.

„Tak co je?“ vyjel na něj Jardir, když mu došla trpělivost.

„Musíš něco udělat!“ zasupěl Abban. „Oni pálí sýpky!“

„Cože?!“ rozčílil se Jardir, vyletěl na nohy a chytil Abbana za loket tak tvrdě, až chaffit vykvikl bolestí. „Kde?“

„V severní čtvrti,“ sdělil mu Abban. „Kouř můžeš vidět už ode dveří.“

Jardir vyběhl na průčelní schodiště a okamžitě zaznamenal stoupající sloup. Obrátil se k Jayanovi. „Běž,“ nařídil mu. „Nech uhasit požáry a předvést viníky!“

Jayan přikývl a vyrazil do ulic. Vycvičení válečníci se za ním vinuli jako spořádané hejno ptáků. Jardir se obrátil zpátky k Abbanovi.

„Ty to obilí potřebuješ, jestli chceš v zimě nasytit lidi,“ poznamenal Abban. „Každé zrnko. Každý drobek. Já jsem tě varoval.“

Asome po Abbanovi skočil, chytil ho za zápěstí a hrubě mu zkroutil ruku za záda. Abban zaječel. „Takovým tónem se Šar’damou Ka mluvit nebudeš!“ zavrčel Asome.

„Tak dost,“ zasáhl Jardir.

Jakmile Asome Abbana pustil, Abban padl na kolena, rukama se opřel o schod a čelo přitiskl mezi dlaně. „Desettisíckrát prosím za odpuštění, Osvoboditeli,“ kál se.

„Poslouchal jsem tvé zbabělé námitky proti tažení do severské zimy,“ řekl Jardir, zatímco Abban skučel na zemi. „Ale nebudu odkládat Everamovo dílo kvůli nějaké…“ rozkopl sníh na schodech, „zledovatělé písečné bouři. Když budeme potřebovat jídlo, vezmeme si ho od chinů z okolních lánů, ti si žijí v hojnosti.“

„Jistěže, Šar’damo Ka,“ mumlal Abban do země.

„Dal sis s příjezdem pěkně načas, chaffite,“ dodal Jardir. „Potřebuji, abys mezi zajatci vyhledal své kupecké známosti.“

„Pokud jsou ještě naživu,“ poznamenal Abban. „Na ulicích leží stovky mrtvých.“

Jardir pokrčil rameny. „Tvoje chyba, že se tak loudáš. Jdi, vyzpovídej ty své kupce a najdi mi vůdce tohoto lidu.“

„Jakmile vydám nějaký rozkaz, byť by to bylo tvým jménem, nechají mne damové zabít, velký Šar’damo Ka,“ zakvílel Abban.

Byla to vcelku pravda. Podle evejského zákona byl každý chaffit, který si troufl velet výše postaveným, okamžitě vydán na smrt a Abbanovi mnozí záviděli účast na Jardirových poradách a rádi by viděli jeho konec.

„Pošlu s tebou Asoma,“ řekl Jardir. „S ním tě nebude obtěžovat ani ten nejzbožnější duchovní.“

Abban zbledl, když Asome předstoupil, ale přikývl. „Jak Šar’dama Ka poroučí.“

Kapitola 2

Abban

305-308 p. N.

Jardirovi bylo devět, když ho dal’šarúmové odebrali matce. Bylo to brzy dokonce i na Krasii, jenže kadžijský kmen ztratil toho roku hodně válečníků a potřeboval posílit své řady, aby ho z výsadního postavení nevystrnadil nějaký jiný kmen.

Jardir s třemi mladšími sestrami a matkou Kadživou bydleli společně v jedné místnosti ve špinavé chudinské kadžijské vepřovicové čtvrti u vyschlé studny. Otce Hoškamina mu dva roky předtím zabili Madžáhové při studničním nájezdu. Bylo zvykem, že si vdovy po padlém válečníkovi vezme za manželky nějaký jeho druh a postará se o jeho děti, jenže Kadživa porodila tři dcery za sebou a takové zlé znamení si žádný muž do svého domu nepřivede. A tak žili z malé potravinové podpory od místního damy, a když už neměli nic jiného, měli alespoň sami sebe.

„Ahmanne asu Hoškamine am’Jardire am’Kadži,“ pravil kaprál Keran, „půjdeš s námi do kadži’šaraje, abys nalezl svou Hannu Paš, cestu, kterou ti Everam vyvolil.“ Stál ve dveřích s kaprálem Kavalem, dva vysocí válečníci v černých kaftanech s rudými kaprálskými rouškami, a šla z nich hrůza. Lhostejně se dívali, jak Jardirova matka pláče a objímá syna.

„Teď musíš být mužem naší rodiny, Ahmanne,“ nabádala ho Kadživa, „kvůli mně a svým sestrám. Nikoho jiného nemáme.“

„Budu, matko,“ slíbil Jardir. „Stanu se velkým válečníkem a postavím ti palác.“

„O tom vůbec nepochybuji,“ odvětila Kadživa. „Lidé říkají, že jsem prokletá, když jsem po tobě porodila tři dívky, ale já říkám, že Everam požehnal naší rodině synem tak velikým, že žádné bratry nepotřebuje.“ Pevně ho objala a její slzy mu smáčely tvář.

„Dost fňukání,“ ozval se kaprál Kaval, popadl Jardira za loket a táhl ho ze světničky. Jardirovy malé sestřičky jen vyjeveně zíraly, jak jim odvádějí bratra.

„Takhle je to vždycky,“ poznamenal Keran. „Matky je nikdy nechtějí nechat jít.“

„Nemá žádného muže, který by se o ni postaral,“ namítl Jardir.

„Nikdo ti nedovolil mluvit, kluku,“ vyjel na něj Kaval a vlepil mu takový pohlavek, že si Jardir odřel koleno o písek na ulici a skousl bolestný výkřik. Ze srdce rád by mu tu facku vrátil, ale ovládl se. I kdyby Kadžijové potřebovali nové válečníky sebevíc, tihle dal’šarúmové by ho za takovou drzost klidně zabili a neznamenalo by to pro ně nic víc, než rozšlápnout štíra pod sandálem.

„Všichni muži v Krasii se o ni starají,“ poučil ho Keran a trhl hlavou zpátky ke dveřím, „když v noci cedí krev, aby ji ochránili, zatímco ona si může oči vyplakat žalem kvůli synovi.“

Zahnuli na ulici vedoucí na Velký Bazar. Jardir znal cestu dobře, protože i když neměl žádné peníze, chodíval na trh často. Opájel se vůněmi koření a parfémů, díval se na kopí, handžáry a šavle ve zbrojířských stáncích a někdy se pral s jinými kluky – připravoval se na den, kdy se stane válečníkem.

Dal’šarúmové na bazaru, to byla vzácnost, protože chodit na takové místo bylo pod jejich úroveň. Ženy, děti i chaffité prchali kaprálům z cesty. Jardir válečníky bedlivě sledoval a ze všech sil se je snažil napodobit.

Jednoho dne, pomyslel si, budou i přede mnou lidé prchat hlava nehlava, aby mi uvolnili cestu.

Kaval rychle mrkl na křídový nápis na břidlicové tabulce a pohledem si změřil velký stan pokrytý proudy pestrobarevných vlajek. „Tady je to,“ prohlásil a Keran zamručel. Ani se neobtěžovali ohlásit, rovnou zvedli chlopeň, rázně vstoupili dovnitř a Jardir šel poslušně za nimi.

Stan byl provoněný kouřem z kadidla, bohatě vyložený koberci a přecpaný hromadami hedvábných polštářů, stojany s goblény, malovanou keramikou a dalšími poklady. Jardir přejel prstem po štůčku hedvábí a zatetelil se nad tou hebkostí.

Do takové látky by se měla oblékat máma a sestry, pomyslel si. Podíval se na své hnědé šalváry a vestu, umouněné a potrhané, a zatoužil po dni, kdy bude moci obléknout válečnickou čerň.

Žena za pultem při pohledu na kaprály vyjekla. Jardir se na ni podíval právě v okamžiku, kdy si přetahovala závoj přes obličej.

„Omara va’Haman va’Kadži?“ zeptal se Keran. Žena přikývla. Oči měla vytřeštěné strachy.

„Přišli jsme si pro tvého syna Abbana,“ sdělil jí Keran.

„Není tady,“ špitla Omara, ale oči neklidně těkaly a ruce, to jediné co vykukovalo zpod těžké černé látky, se třásly. „Dnes ráno jsem ho poslala ven rozvážet zboží.“

„Prohledej to vzadu,“ řekl Keran Kavalovi. Kaprál přikývl a zamířil k závěsu za pultem.

„Ne, prosím!“ vyhrkla Omara a zastoupila mu cestu. Kaval ji opovržlivě odstrčil a zmizel vzadu. Ozval se jekot a o chvíli později se kaprál zase vynořil a za loket táhl chlapce v hnědé vestě, čapce a šalvárech – i když z mnohem lepší látky, než měl Jardir. Byl tak o jeden dva roky starší než Jardir, podsaditý a pěkně vykrmený. Za ním vyběhlo ven hejno starších dívek, dvě v hnědé a tři v černé, se zahalenými vlasy a odkrytým obličejem; znak neprovdaných žen.

„Abbane am’Hamane am’Kadži,“ pravil Keran, „půjdeš s námi do kadži’šaraje, abys našel svou Hannu Paš, cestu, kterou ti Everam vyvolil.“ Chlapec se při těch slovech rozklepal.

Omara zakvílela, chytila syna a táhla ho zpátky. „Prosím! Je ještě moc malý! Ještě rok, snažně prosím!“

„Ticho, ženská,“ vyjel na ni Kaval a odstrčil ji, až upadla na zem. „Kluk je už tak dost starý a vypasený. Jestli ti ho necháme ještě jeden den, skončí jako chaffit, jako jeho otec.“

„Měj trochu hrdosti, ženská,“ pokáral ji Keran. „Tvůj syn dostává šanci povznést se nad svého otce a sloužit Everamovi a Kadžijům.“

Omara zatínala pěsti, ale zůstala schoulená na zemi a jen sklopila hlavu a tiše plakala. Žádná žena se neodváží odmlouvat dal’šarúmům. Abbanovy sestry se na matku křečovitě pověsily a lkaly s ní. Abban chtěl jít k nim, ale Kaval ho strhl zpátky. Když ho vlekli ze stanu, plakal a kvílel. Jardir slyšel ženský pláč ještě nějaký čas poté, co těžký stanový závěs klesl, uzavřel stan a znovu je obklopil lomoz na tržišti.

Válečníci si jich dál nevšímali, zamířili na cvičiště a chlapce nechali povlávat za sebou. Abban za chůze pořád plakal a třásl se.

„Proč brečíš?“ zeptal se ho Jardir. „Čeká nás cesta ověnčená slávou.“

„Já nechci být válečník,“ bědoval Abban. „Já nechci zemřít.“

Jardir pokrčil rameny. „Třeba budeš povolán být damou.“

Abban se oklepal. „To by bylo ještě horší. Jeden dama mi zabil tátu.“

„Proč?“ podivil se Jardir.

„Táta mu nešťastnou náhodou polil kaftan inkoustem,“ odpověděl Abban.

„A jen za to ho ten dama zabil?“ podivil se Jardir.

Abban přikývl, do očí mu znovu vhrkly slzy. „Na místě zlomil tátovi vaz. Seběhlo se to tak rychle… Sáhl po něm, luplo to a táta se svalil.“ Ztěžka polkl. „A já jsem zůstal jako jediný muž své matky a sester.“

Jardir ho vzal za ruku. „Můj táta je taky mrtvý a o mámě se říká, že je prokletá, protože měla tři dcery po sobě. Ale my jsme kadžijští muži. My dokážeme překonat své otce a vydobýt svým ženám zase čest.“

„Ale já se bojím,“ popotáhl Abban.

„Já trochu taky,“ přiznal Jardir a sklopil oči. Po chvíli se rozzářil. „Pojďme uzavřít dohodu.“

Abban, vychovaný hrdlořezským smlouváním na bazaru, se na něj podezřívavě podíval. „Jakou dohodu?“

„Budeme si při Hannu Paš navzájem pomáhat,“ prohlásil Jardir. „Když klopýtneš, já tě chytím, když spadnu já, tak ty,“ sladce se ušklíbl a poplácal Abbana po kulaťoučkém břichu, „můj pád ztlumíš.“

Abban vyjekl a chytil se za břicho, ale nerozčílil se, jen se na Jardira užasle zadíval. „To myslíš vážně?“ zeptal se a hřbetem ruky si otřel oči.

Jardir přikývl. Dosud se drželi ve stínu bazarových markýz, ale teď chytil Abbana za loket a vytáhl ho na slunce. „Přísahám na Everamovo světlo.“

Abban se usmíval od ucha k uchu. „A já přísahám na Kadžiho démantovou korunu.“

„Hoďte sebou!“ křikl na ně Kaval a chlapci utíkali za ním, ale teď už klusal Abban sebevědoměji.

Když míjeli velký chrám Šarika Hory, kreslili kaprálové do vzduchu chrany a mumlali modlitby k Everamovi, Stvořiteli. A za Šarikem Horou už se rozkládalo cvičiště. Jardir s Abbanem se snažili dívat všude naráz a vidět všechny válečníky při výcviku zároveň. Někteří bojovali se štítem a kopím nebo se sítí, jiní pochodovali či běhali v sevřeném útvaru. Na vrchních příčlích žebříků, které se o nic neopíraly, stáli pozorovatelé a zdokonalovali se v balancování. A další dal’šarúmové kovali chraněné štíty a hlavice na kopí a ještě jiní si procvičovali šarusahk – umění boje holýma rukama.

Cvičiště obklopovalo dvanáct šarajů čili škol, pro každý kmen jeden. Jardir a Abbanem patřili do kadžijského kmene, a tak byli odvedeni do kadži’šaraje. Tady nastoupí na Hannu Paš a odtud vyjdou jako damové, dal’šarúmové nebo chaffité.

„Kadži’šaraj je o tolik větší než ostatní,“ poznamenal Abban, když se zahleděl na obrovský stanový pavilón. „Tomu se nevyrovná ani madžáh’šaraj.“

„Ovšemže ne,“ ozval se Kaval. „Myslíš si snad, že je to náhoda, že náš kmen nese jméno Kadžiho, Šar’damy Ka, Osvoboditele? My jsme potomci tisíce jeho manželek, krev jeho krve. Madžáhové,“ odplivl si, „jsou jen krví slabochů, kteří vládli poté, co Šar’dama Ka opustil tento svět. Ostatní kmeny jsou oproti nám podřadné ve všem všudy. To mějte vždycky na paměti.“

Odvedli je do pavilónu, kde dostali bida, prosté bílé bederní roušky. Hnědé šaty jim odebrali na spálení. Teď z nich byli nie’šarúmové, ještě ne válečníci, ale už ne chlapci.

„Měsíc řídké ovesné kaše a tvrdého výcviku z tebe to sádlo spálí, kluku,“ poznamenal Kaval, když si Abban sundal košili, a znechuceně šťouchl Abbana do kulatého břicha. Ten se zlomil v pase, ale Jardir ho chytil dřív, než upadl, a držel ho, dokud Abban nepopadl dech. Když se převlékli, vzali je kaprálové na sál.

„Posily!“ křikl Keran, když je strkal do rozlehlé nezařízené místnosti plné dalších nie’šarúmů. „Ahmann asu Hoškamin am’Jardir am’Kadži a Abban am’Haman am’Kadži! Nyní to jsou vaši bratři.“

Abban zrudl a Jardir, stejně jako všichni ostatní chlapci v místnosti, okamžitě věděl proč. Vynecháním otcova jména Keran jako by rovnou vyhlásil, že Abbanův otec byl chaffit, ta nejnižší a neopovrhovanější kasta v krasijské společnosti. Chaffité byli zbabělci a slaboši, muži, kteří se nedokázali udržet na válečnické cestě.

„Cha! Vy jste nám přivedli sádelnatého vepřožroutského synáčka a vychrtlou krysu!“ zaječel největší nie’šarúm. „Hoďte je rovnou zpátky!“ Ostatní chlapci se rozesmáli.

Kaprál Keran zachrčel a pěstí praštil nie’šarúma do obličeje. Chlapec ztěžka dopadl na kamennou podlahu a vyplivl chuchvalec krve. Veškerý smích ustal.

„Trop si žerty, až odložíš bido, Hasiku,“ sjel ho Keran. „Do té doby jste všichni vychrtlé vepřožroutské chaffitské krysy.“ A s tím se Keran s Kavalem na patě obrátili a odkráčeli ven.

„Za tohle zaplatíte, vy krysy,“ zasyčel Hasik. Poslední slovo skončilo prapodivným hvizdem. Vytrhl si z úst viklavý zub a hodil ho po Abbanovi. Zasáhl a Abban sebou škubl. Jardir si stoupl před něj a vztekle zaprskal, ale Hasik se svou kohortou se už obrátili k odchodu.

*

Brzy po příchodu jim rozdali misky a přinesli kotel řídké kaše. Vyhladovělý Jardir se hrnul rovnou ke kotli a Abban spěchal ještě víc, ale jeden starší chlapec jim zastoupil cestu. „Myslíte si snad, že budete jíst dřív než já?“ vyjel na ně. Strčil Jardira na Abbana a oba upadli na zem.

„Seberte se, jestli se chcete najíst,“ řekl jim kaprál, který přinesl kaši. „Kluci na konci fronty chodí o hladu.“

Abban zaječel a oba se rychle vyhrabali na nohy. Většina chlapců už se seřadila zhruba podle velikosti a síly, s Hasikem v čele. Nejmenší chlapci se vztekle rvali na konci fronty, aby nezůstali poslední.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Abban.

„Zařadíme se do fronty,“ prohlásil Jardir, popadl Abbana za loket a vlekl ho doprostřed, kde stáli chlapci, proti nimž byl dobře živený Abban alespoň statnější. „Můj táta říkal, že dát najevo slabost je ještě horší, než být slabý“

„Ale já se neumím prát,“ bránil se rozklepaný Abban.

„Tak se to teď naučíš,“ sdělil mu Jardir. „Až někoho srazím, padneš na něj a veškerou svou vahou ho zalehneš.“

„To zvládnu,“ uznal Abban. Jardir je vedl rovnou na jednoho chlapce, který se na ně vyzývavě ušklíbl. Nadmul hruď a postavil se proti Abbanovi jako většímu z těch dvou.

„Padejte na konec fronty, krysy nováčkovské!“ zavrčel.

Jardir neřekl ani slovo, praštil ho pěstí do břicha a podrazil mu kolena. Chlapec šel k zemi, Abban se ujal své role a padl na něj jako pískovcový sloup. Než Abban vstal, tak už Jardir stál ve frontě na místě toho chlapce. Výhrůžně sjel pohledem kluky za sebou a ti udělali místo i Abbanovi.

Odměnou jim byla jedna jediná sběračka řídké kaše, plesknutá do misky. „To je ono?“ zeptal se vyjeveně Abban. Slouha ho zpražil pohledem a Jardir ho rychle odvedl pryč. Kouty místnosti už obsadili starší chlapci, a tak se stáhli k jedné zdi.

„S takovou umřu hladem,“ postěžoval si Abban a zakroužil vodnatou kaší v misce.

„Pořád jsme na tom líp než někteří jiní,“ poznamenal Jardir a ukázal na dva potlučené kluky, kteří neměli k jídlu vůbec nic. „Můžeš si vzít ode mě,“ dodal, když viděl, že to Abbana nerozveselilo. „Já jsem toho doma nikdy o moc víc nedostal.“

*

Spali na holé pískovcové podlaze v ubytovně a proti zimě měli jen tenké deky. Jardir, zvyklý na teplo matky a sester, se zahnízdil u Abbanova mohutného trupu. V dálce slyšel válečný roh šaraku a věděl, že bitva začala. Trvalo mu dlouho, než odplul do spánku a snil o slávě.

Leknutím se probudil, když mu někdo hodil přes obličej tenkou deku. Vzpouzel se ze všech sil, ale zkroutili mu látku za hlavou a pevně ji drželi. Slyšel, že vedle něj tlumeně sténá Abban.

Ze všech stran na něj začaly pršet rány; kopance a pěsti vyrážely dech z těla a mátly smysly. Mlátil kolem sebe rukama nohama jako šílený, ale i když cítil, že několikrát zasáhl, nijak to neubralo výprasku na síle. Zanedlouho ochabl a zůstal v dusivé dece jen bezvládně viset.

Když si myslel, že už to déle nevydrží a určitě zemře a nikdy si nedobude ráj ani slávu, známý hlas pronesl: „Vítejte v kadži’šaraji, krysy,“ i s tím hvízdavým ‚s‘ skrz díru po vyraženém zubu. Deky se uvolnily, chlapci dopadli na zem.

Jardir s Abbanem se schoulili do klubíčka a plakali do tmy a ostatní kluci se s chechotem vrátili pod své deky.

*

„Stůj rovně,“ syčel Jardir na ranním nástupu.

„Nemůžu,“ kvílel Abban. „Ani chvilka spánku a všechno mě bolí.“

„Nedávej to na sobě znát,“ napomenul ho Jardir. „Můj táta říkal, že ten nejslabší velbloud vždycky přitahuje vlky.“

„Ten můj mi říkal, abych se schoval, dokud vlci neodejdou,“ odtušil Abban.

„Dost řečí!“ zaburácel Kaval. „Přichází si vás prohlédnout dama, darebáci mizerní.“

Když Kaval s Keranem procházeli kolem nich, nevěnovali jejich ránám a podlitinám nejmenší pozornost. Jardir měl levé oko oteklé, že na ně skoro neviděl, ale jediné, čeho si kaprálové všimli, byl skleslý Abban. „Stůj rovně!“ vyjel na něj Keran a Kaval zdůraznil rozkaz koženým řemenem, kterým práskl Abbana přes nohy. Abban zaječel bolestí a snad by upadl, kdyby ho Jardir včas nechytil.

Ozvalo se chichotání, Jardir vztekle prskl na Hasika, ale ten se na něj jen sladce ušklíbl.

Popravdě řečeno se Jardir necítil o moc jistěji než Abban, ale nechtěl to na sobě nechat znát. I když se mu hlava točila a údy ho bolely, vypnul hruď a zdravým okem ostražitě sledoval damu Chevata, který se už blížil. Kaprálové ustoupili duchovnímu z cesty a pokorně se uklonili.

„Smutný den, kdy Kadžiho válečníci, pokrevní linie Šar’damy Ka, samotného Osvoboditele, zchátrali na tak bídnou veteš,“ zavrčel dama a odplivl si do prachu. „Vaše matky musely smísit s mužským semenem velbloudí chcanky.“

„To je lež!“ vyhrkl Jardir. Vyletělo to z něj, ani nevěděl jak, a Abban na něj nevěřícně vytřeštil oči. Jenže takovouhle urážku Jardir prostě nedokázal strpět. Keran k němu vyrazil jako blesk a Jardir rázem věděl, že udělal strašlivou chybu. Na holou kůži dopadl kaprálův řemen, vyťal palčivý šrám a srazil Jardira na zem.

Ale u toho dal’šarúm nezůstal. „Když ti dama říká, že jsi synem chcanek, tak je to pravda!“ řval a bičoval ho znovu a znovu. Jardira, oblečeného jen v bidu, před ranami nic nechránilo. Ať se kroutil a natáčel sebevíc, aby si kryl zraněná místa, Keran si vždycky našel k bičování nový kus kůže. Jardir řval, ale tím trest jen zhoršoval.

„Dost,“ zarazil to Chevat. Rány okamžitě ustaly.

„Jsi synem chcanek?“ otázal se Keran.

Jardir se silou vůle zvedl. Nohy měl jako sulc, ale aniž spustil oči z řemene, narovnal se a připravil se na další ránu. Věděl, že jestli se nepřestane vzpírat, tak ho kaprál zabije. Zemře bez slávy a jeho duše bude celá milénia čekat s chaffity před branami ráje a dívat se na ty, kdo v Everamově objetí čekají na nové vtělení. Ta představa ho děsila, ale otcovo jméno bylo to jediné, co na tomto světě měl, a on se ho nevzdá.

„Jsem Ahmann, syn Hoškaminův z rodu Jardirova,“ řekl tak klidně, jak jen dokázal. Slyšel, jak se ostatní chlapci zajíkli, a obrnil se proti dalšímu bičování.

Keran vzteky svraštil obličej a zvedl řemen, ale nepatrný pokyn od damy ho zkrotil.

„Já jsem tvého otce znal, chlapče,“ řekl Chevat. „Patřil mezi muže, ale za svůj krátký život si žádnou velkou slávu nezískal.“

„Pak získám slávu za nás oba,“ prohlásil Jardir.

Dama zamručel. „Možná to dokážeš. Ale ne dnes. Dnes jsi míň než chaffit.“ Obrátil se ke Keranovi. „Hoďte ho do žumpy, ať na něj opravdoví muži kadí a močí.“

Kaprál se usmál a praštil Jardira pěstí do břicha. Jardir se zlomil v pase a Keran ho popadl za vlasy a vlekl k žumpě. Cestou Jardir ještě zahlédl Hasika, čekal další přezíravý úšklebek, ale starší chlapec byl stejně jako všichni ostatní nastoupení nie’šarúmové popelavě bledý strachy a jen nevěřícně zíral.

*

Everam viděl chladnou černotu Nie a nijak ho to neuspokojilo. A tak stvořil slunce, aby dávalo světlo a teplo a zažehnalo prázdnotu. Stvořil Alu, zemi, roztočil ji a poslal kolem slunce. Stvořil člověka, stvořil zvířata, aby mu sloužila, a hleděl, jak jim jeho slunce dává život a lásku.

Ale polovinu času Ala tonula v Nieině tmě a Everamovi tvorové se báli. A tak stvořil měsíc a hvězdy, aby odrážely sluneční světlo a v noci jim připomínaly, že nejsou zapomenuti.

To Everam učinil a byl spokojen.

Ale i Nie měla svou vůli. Pohlédla na výtvor, který hyzdil její dokonalou černotu, a rozezlila se. Vztáhla ruku, aby Alu rozdrtila, leč Everam neustoupil a její ruku zadržel.

Ale Everam nestihl odvrátit Niein dotyk úplně. Jen nepatrně zavadily její temné prsty a zhouba se rozšířila po jeho dokonalém světě jako mor. Inkoustová čerň jejího zla se rozlézala po skalách a písku, roznesly ji větry, jako olejnatá skvrna se rozpíjela na Alině průzračné vodě. Plížila se přes lesy, vsákla do žhavého ohně, který vybublal zpod světa.

A v těch místech zakořenili alagai a rozrostli se. Tvorové temnoty s jediným cílem ničit, s jedinou radostí zabíjet Everamovy tvory.

Ale ejhle, země se otočila, na Nieiny tvory chladné tmy zasvitlo jasné, teplé slunce a byli zničeni. Životadárce sežehl jejich nežití a alagai naříkali.

V zoufalé touze uniknout prchali do stínů, vsakovali se do hlubin země a zamořovali samotné jádro.

A tam, v temných bezedných hlubinách v srdci stvoření, vyrostla Alagai’ting Ka, Matka démonů, služebnice samotné Nie, a čekala, až se země otočí, aby mohla své děti znovu vyslat pustošit dílo stvoření.

Everam to viděl a vztáhl ruku, aby očistil svůj svět od zla, leč Nie neustoupila a jeho ruku zadržela.

Ale i on se ještě naposledy dotkl světa a dal lidem prostředky, jak obrátit alagaiskou magii proti alagai. Dal jim chrany.

Everam, upoután v boji o spásu všeho, co stvořil, pak neměl jinou možnost, než obrátit se ke světu zády, cele se upnout na Nie a donekonečna bojovat proti její chladné síle.

A jak nahoře, tak i dole.

Každý den Jardirova prvního měsíce v šaraji byl stejný. Za úsvitu vyvedli kaprálové nie’šarúmy ven, kde je nechali celé hodiny stát na prudkém slunci, zatímco jim dama kázal o slávě Everamově. Břicha měli prázdná, kolena se jim podlamovala únavou a nevyspáním, ale nevzpírali se. Pohled na Jardira, který se vrátil z odpykaného trestu smradlavý a zkrvavený, všechny naučil poslouchat bez odmlouvání.

Kaprál Keran ostře švihl Jardira řemenem. „Proč trpíte?“ vyštěkl na něj.

„Alagai!“ zařval Jardir.

Keran se obrátil a švihl Abbana. „Proč je Hannu Paš nutná?“

„Alagai!“ zaječel Abban.

„Bez alagai by byl celý svět rájem nebeským, spočívajícím v Everamově objetí,“ dodal dama Chevat.

Kaprálův řemen znovu dopadl na Jardirova záda. Po troufalosti prvního dne dostával dvě rány místo jedné, kterou by schytal jiný chlapec.

„Co je tvým cílem v tomto životě?“ zvolal Keran.

„Zabíjet alagai!“ zařval Jardir.

Vystřelila ruka, chytila Jardira pod krkem a přitáhla si ho blíž. „A jak zemřeš?“ zeptal se Keran tiše.

„Ve spárech alagai,“ zasípal Jardir. Kaprál ho pustil, Jardir zalapal po dechu a rychle se postavil zase do pozoru, než si Keran najde další důvod ho bít.

„Ve spárech alagai!“ zvolal Chevat. „Dal’šarúmové neumírají v posteli stářím! Nepodléhají nemocem či hladu! Dal’šarúmové umírají v bitvě a dojdou do ráje, kde se vyhřívají na výsluní Everamovy slávy, koupají se v řekách čerstvého chladného mléka a je jim dáno nesčetně panen.“

„Smrt alagai!“ zaječeli všichni chlapci naráz a zamávali pěstmi. „Sláva Everamovi!“

Po těchto shromážděních jim rozdali misky a přinesli kotel kaše. Nikdy jí nebylo dost pro všechny a každého dne chodil nejeden chlapec o hladu. Starší a větší chlapci zavedli pod Hasikovým vedením přísné pořadí a plnili si misky první, ale i oni si brali jen po jedné sběračce. Vzít si víc nebo ve strkanici u kotle kaši rozlít znamenalo přivolávat na sebe hněv všudypřítomných kaprálů.

Zatímco starší chlapci jedli, tak se ti nejmladší a nejslabší nie’šarúmové mezi sebou rvali o místo ve frontě. Po bití z první noci a následně dnu v žumpě nebyl Jardir několik dní ve stavu se prát, ale Abban s úspěchem využíval svou tělnatost jako zbraň a vždycky jim nějaké to místo zajistil, třebas to bylo blíž ke konci.

Když byly misky prázdné, začal výcvik.

Běhali přes překážky, aby získali vytrvalost, a dlouhé hodiny cvičili šarukin, pohybové sestavy, které tvořily základy šarusahku. Učili se pochodovat a sladit krok i za běhu. S břichem prázdným až na hubenou kaši začali chlapci brzy sami připomínat kopí, hubení a tvrdí jako zbraně, s nimiž cvičili.

Občas posílali kaprálové skupiny chlapců, aby si počíhali na nie’šarúmy ze sousedních šarajů a pořádně je zmlátili. Nikde nebylo bezpečno, dokonce ani vsedě nad žumpou. Starší chlapci jako Hasik a jeho kumpáni si někdy osedlali poražené chlapce z jiných kmenů a zezadu přiráželi, jako by to byly ženy. Byla to těžká potupa a Jardir byl nucen nejednoho útočníka nakopnout mezi nohy, aby se sám takovému osudu vyhnul. Jednomu madžáhskému chlapci se dokonce jednou podařilo stáhnout Abbanovi bido, ale Jardir ho nakopl do obličeje, až mu z nosu vytryskla krev.

„Madžáhové na nás mohou kdykoli zaútočit, aby si zabrali studnu,“ sdělil Kaval Jardirovi, když šli po tom přepadení za ním, „nebo Nandžijové, aby nám odvedli ženy. Každý okamžik každého dne musíme být připraveni zabít nebo být zabiti.“

„Já to tady nenávidím,“ kvílel Abban, když kaprál odešel. Neměl daleko k slzám. „Už se nemůžu dočkat Ubývání, až půjdu domů za mámou a sestrami, třebas jen na novoluní.“

Jardir potřásl hlavou. „On má pravdu. Jak si přestaneš dávat pozor, třebas jen na chviličku, koleduješ si o smrt.“ Zaťal pěst. „Tátovi se to stát mohlo, ale mně se to nestane.“

Každého dne, když kaprálové ukončili výuku, dohlíželi starší chlapci na opakování a neváhali trestat o nic míň než dal’šarúmové.

„Přidřepni si při obrátce, kryso,“ zachrčel Hasik, když Jardir provedl složitý šarukin. Radu zdůraznil kopem pod kolena, čímž odeslal Jardira do prachu.

„Ten syn chcanek se nezmůže ani na prostou obrátku!“ křikl rozchechtaný Hasik na ostatní chlapce. Jeho sykavky pořád hvízdaly dírou po zubu, který mu vyrazil Keran.

Jardir zachrčel a skočil po něm. Damy a dal’šarúmy sice poslouchat musí, ale Hasik je jen nie’šarúm a takoví jako on tátu urážet nebudou.

Jenže Hasik byl v šaraji o pět let déle a brzy měl odložit bido. Byl daleko statnější než Jardir a s vražedným uměním boje holýma rukama měl léta zkušeností. Chytil Jardira za zápěstí, zkroutil mu ruku, natáhl mu ji a při obrátce ho do znehybněné ruky tvrdě udeřil loktem.

Jardir uslyšel, jak to křuplo, uviděl, že z kůže volně trčí kost, ale teprve po dlouhém okamžiku, kdy mu v hrůze svítalo, co se to stalo, ho ochromila pronikavá bolest.

Zaječel.

Hasik mu přirazil dlaň na ústa, aby zarazil to vytí, a přitáhl si ho blíž.

„Ještě jednou mě napadneš, ty synu chcanek, a zabiju tě,“ slíbil.

*

Abban se vecpal Jardirovi pod zdravou ruku a napůl ho odtáhl, napůl odnesl přes celé cvičiště do dama’tingského pavilónu. Ledva se přiblížili, stan se otevřel, jako by byli očekáváni. Vysoká žena oděná od hlavy až po paty v bílé, z níž byly vidět jen ruce a oči, jim podržela chlopeň odhrnutou, ukázala dovnitř na stůl a Abban tam Jardira rychle dovlekl a uložil ho u dívky, která byla celá v bílém stejně jako dama’ting. Jen tvář, mladou a krásnou, zakrytou neměla.

Damy’ting s nie’šarúmy nemluví.

Abban Jardira uložil a hluboce se poklonil. Dama’ting mu pokynula ke chlopni a Abban se div nepřerazil, jak se hnal k východu. Říkalo se, že damy’ting vidí do budoucnosti a že jim stačí na někoho se podívat a vědí, jak zemře.

Žena doplula k Jardirovi, ale pro jeho bolestí zamžený zrak to byla jen bílá šmouha. Nedokázal posoudit, je-li mladá či stará, krásná či ošklivá, strohá či laskavá. Ostatně ona byla nad takové malichernosti povznesená, oddanost Everamovi přesahuje všechny pozemské starosti.

Dívka vzala malou hůlku silně ovinutou bílou látkou, vložila ji Jardirovi do úst a jemně mu zatlačila na čelist. Jardir pochopil a skousl.

„Dal’šarúmové přijímají bolest,“ zašeptala dívka, když se dama’ting přesunula ke stolu, aby si vybrala nástroje.

Když dama’ting ránu čistila, protivně to štípalo, a když zakroutila rukou, aby srovnala kost, vzplanula oslepující, mučivá bolest. Jardir hryzal hůlku a snažil se poslechnout tu dívku a otevřít se bolesti, i když tomu úplně nerozuměl. V první chvíli měl pocit, že tu bolest nevydrží, ale pak, jako by prošel dveřmi, se stala něčím vzdáleným, utrpením, jehož si byl vědom, ale netýkalo se ho. Povolil čelisti, nepotřebná hůlka vypadla.

Když se Jardir poddal bolesti, začal pozorněji sledovat dama’ting. Ošetřovala ho klidnou, jistou rukou a při šití svalů a kůže mumlala modlitby k Everamovi. Pak roztloukla byliny na kaši, hojně ránu potřela a ovázala mu ji čistou látkou namočenou do husté bílé směsi.

Projevila překvapivou sílu, když ho zvedala ze stolu a ukládala na tvrdé lůžko. Pak mu přiložila ke rtům lahvičku, Jardir pil a rázem mu bylo teplo a mdlo.

Dama’ting se obrátila k odchodu, ale dívka se ještě chviličku zdržela. „Zlomené kosti srůstem zesílí,“ zašeptala, aby ho utěšila, zatímco Jardir odplouval do spánku.

*

Když se probudil, shledal, že dívka sedí vedle jeho lůžka. Přiložila mu na čelo vlhký šátek. To byl ten chlad, který ho probudil. Očima se vpíjel do odhalené tváře. Kdysi si myslel, že jeho matka je krásná, ale to bylo nic ve srovnání s touto dívkou.

„Mladý válečník se probouzí,“ řekla a usmála se na něj.

„Ty mluvíš?“ vypravil Jardir skrz vyprahlé rty. Ruka byla jako zapuštěná do bílého kamene; zatímco spal, obvazy od damy’ting ztvrdly.

„Jsem snad zvíře, že bych neměla?“ opáčila dívka.

„Myslel jsem na mě,“ řekl Jardir. „Já jsem jen nie’šarúm.“ A nemám ani zpoloviny takovou cenu jako ty, dodal v duchu.

Dívka přikývla. „A já jsem nie’dama’ting. Brzy si vysloužím závoj, ale zatím ho ještě nenosím a tak mohu mluvit, s kým chci.“

Odložila šátek a zvedla mu ke rtům misku kaše, z níž se ještě kouřilo. „Předpokládám, že vás v kadži’šaraji trápí hlady. Jez a zaříkávání damy’ting tě snáze uzdraví.“

Jardir rychle spolykal horké jídlo. „Jak se jmenuješ?“ zeptal se, když dojedl.

Dívka se usmála a jemným šátkem mu utřela ústa. „Troufalé na chlapce sotva dost starého na bido.“

„Promiň,“ omluvil se Jardir.

Rozesmála se. „Troufalost ještě není důvodem k omluvám. Everam nemiluje bázlivce. Jmenuji se Inevera.“

„Jak si Everam přeje,“ přeložil si to Jardir. V Krasii to bylo běžné rčení. Inevera přikývla.

„Ahmann,“ představil se Jardir, „syn Hoškaminův.“

Dívka přikývla, jako by to byla významná zpráva, ale oči se jí pobaveně třpytily.

*

„Je silný a může se vrátit do výcviku,“ sdělila dama’ting druhý den Keranovi, „ale musí pravidelně jíst, a jestli si tu ruku znovu zraní dřív, než mu sundám obvazy, tak si to s tebou vyřídím.“

Kaprál se uklonil. „Stane se, jak dama’ting nařizuje.“ Jardir dostal svou misku a bylo mu dovoleno chodit na začátek fronty. Žádný chlapec, dokonce ani Hasik, si na něj nic nedovolil, ale Jardir cítil v zádech jejich záštiplné pohledy. Raději by se o jídlo rval, i s rukou v sádře, než aby ty pohledy snášel, ale dama’ting nařídila. Když nebude jíst dobrovolně, tak mu kaprálové tu kaši bez váhání nacpou do krku násilím.

„Dostaneš se z toho?“ zeptal se Abban, když jedli na svém obvyklém místě.

Jardir přikývl. „Zlomené kosti srůstem zesílí.“

„Radši bych si to neověřoval,“ zamumlal Abban. Jardir jen pokrčil rameny. „Alespoň že zítra začíná Ubývání,“ dodal Abban. „Můžeš pobýt pár dní doma.“

Jardir se podíval na sádru a sevřel ho stud. Tohle před matkou a sestrami neutají. Sotva měsíc v šaraji a už jim udělal ostudu.

*

Ubývání bylo třídenní období kolem novoluní a říkalo se, že v tu dobu je Nieina moc nejsilnější. Chlapci na Hannu Paš trávili tyto dny doma s rodinou, aby mohli otcové své syny vidět a připomínat si, za co v noci bojují.

Jenže Jardirův otec byl mrtev. Ostatně Jardir tak jako tak pochyboval, že by naplnil jeho srdce pýchou. Když přišel domů, tak se matka Kadživa o jeho zranění slůvkem nezmínila, ale jeho mladší sestry její ohleduplnost postrádaly.

Mezi nie’šarúmy si Jardir zvykl chodit jen v bidu a sandálech. Mezi sestrami zahalenými od hlavy po paty v hnědých hábitech, které odhalovaly jen ruce a obličej, se cítil nahý a navíc neměl jak schovat sádru.

„Co se ti stalo s rukou?“ vyzvídala nejmladší sestra Hanya, sotva dorazil.

„Zlomil jsem si ji při výcviku,“ odtušil Jardir.

„Jak?“ zajímala se Imisandre, nejstarší sestra, která byla Jardirovi nejbližší, a položila mu ruku na zdravou paži.

Její soucitný dotek, kdysi pro Jardira balzám, teď jen znásobil hanbu desetkrát. Odtáhl se. „Zlomil jsem si ji při výuce šarusahku. Nic to není.“

„Kolik kluků na tebe bylo?“ zeptala se Hanya a Jardir si vzpomněl, jak jednou na bazaru zmlátil dva starší kluky za to, že se jí jeden posmíval. „Vsadím se, že nejmíň deset.“

Jardir se zachmuřil. „Jeden,“ odsekl.

Hošva, jeho prostřední sestra, potřásla hlavou. „Musel mít alespoň deset stop.“ Jardirovi se chtělo řvát.

„Přestaňte bratra otravovat!“ zasáhla Kadživa. „Prostřete mu u stolu a nechte ho na pokoji.“

Hanya sundala Jardirovi sandály a Imisandre mezitím vytáhla lavici v čele stolu. Žádné polštáře neměli, ale položila mu na dřevo čisté plátno, aby měl na čem sedět. Po měsíci sezení na zemi v šaraji mu i to připadalo jako přepych. Hošva rychle nanosila oprýskané hliněné misky a Kadživa jim do nich naložila z kouřícího hrnce.

Jardirova rodina jídala večer většinou jen prostý kuskus, ale Kadživa s příděly podpory šetřila a na Ubývání do něj vždycky přidala zeleninu a koření. O tomto Ubývání, jeho prvním od Hannu Paš, měl Jardir v misce navíc dokonce i pár tvrdých kousků neurčitého masa. Tolik jídla naráz Jardir už hezky dlouho neviděl. Vonělo mateřskou láskou, ale Jardir zjišťoval, že má pramalý hlad a ještě menší, když si všiml, že v miskách matky a sester kousky masa chybí. Přinutil se to spolykat, aby matku neurazil, ale skutečnost, že musí jíst levačkou, jeho stud ještě znásobila.

Po jídle se modlili jako rodina, dokud z minaretů Šarika Hory nezaznělo volání oznamující soumrak. Evejský zákon nařizoval, aby po volání z minaretů Šarika Hory sešly všechny ženy a děti dolů.

Dokonce i Kadživina ubohá vepřovicová chatrč měla chraněné sklepení, které se zavíralo zevnitř na závoru a odkud se v případě průlomu šlo do Podměstí, rozsáhlé sítě propojených jeskyní pod celým Pouštním Kopím.

„Jděte dolů,“ nařídila Kadživa jeho sestrám. „Chci si s vaším bratrem promluvit o samotě.“ Dívky poslechly a Kadživa pokynula Jardirovi do rohu, kde viselo otcovo kopí a štít.

Jako vždy mu připadalo, že na něj ty zbraně zpytavě shlížejí. Sádra ho ostudně tížila, ale bylo tu něco, co ho tížilo ještě víc. Podíval se na matku.

„Dama Chevat říkal, že si táta před smrtí nevydobyl žádnou čest,“ řekl.

„Pak dama Chevat neznal tvého otce tak jako já,“ odpověděla Kadživa. „Mluvil jen pravdu a nikdy na mne nezvedl ruku ve zlosti, i když jsem mu porodila tři dcery po sobě. Vždycky jsem chodila s outěžkem a vždycky jsme si měli čím naplnit břicha.“ Zahleděla se Jardirovi do očí. „V těchto věcech tkví čest stejně tak jako v zabíjení alagai. Zopakuj si to na slunci a pamatuj na to.“

Jardir přikývl. „Budu.“

„Teď nosíš bido,“ pokračovala Kadživa. „To znamená, že už nejsi malý chlapec a nemůžeš jít s námi dolů. Musíš počkat u dveří.“

Jardir přikývl. „Já se nebojím.“

„Možná bys měl,“ podotkla Kadživa. „Eveja nám říká, že o Ubývání kráčí po povrchu Aly Alagai Ka, otec démonů.“

„Ani ten by nedokázal proniknout přes válečníky z Pouštního Kopí,“ prohlásil Jardir.

Kadživa vstala a sundala Hoškaminovo kopí ze zdi. „Možná že ne,“ souhlasila a vložila mu zbraň do zdravé levačky „ale kdyby přece, bude na tobě, abys ho udržel dál od našich dveří.“

Ohromený Jardir si zbraň vzal, Kadživa mu pokynula na rozloučenou a sešla za jeho sestrami dolů. Jardir se okamžitě přesunul ke dveřím, rovně jako svíčka u nich stál celou noc a stejně tak i dvě noci další.

*

„Budu si muset vyhlédnout nějakou oběť,“ prohlásil Jardir, „protože až mi dama’ting sundá sádru, tak se budu muset zařadit zpátky do fronty na jídlo.“

„Společně to zvládneme,“ odvětil Abban, „stejně jako předtím.“

Jardir zavrtěl hlavou. „Když mi budeš pomáhat, budou si myslet, že jsem slabý. Musím jim ukázat, že jsem po uzdravení silnější než předtím, jinak se stanu terčem pro kohokoli.“

Abban přikývl a zadumal se. „Budeš muset vrazit do fronty blíž, než jsi byl původně, ale zase ne tak blízko, aby to dráždilo Hasika a jeho kumpány.“

„Uvažuješ jako kupec,“ podotkl Jardir.

Abban se usmál. „Vyrostl jsem na bazaru.“

Několik dalších dní bedlivě sledovali frontu a očima brousili poblíž středu, kde Jardir čekával předtím, než byl zraněn. Tamní chlapci byli v šaraji o pár let déle a byli mnohem statnější než on. Vyhlédli si případné oběti a začali je pečlivě sledovat během výcviku.

Výcvik probíhal víceméně stejně jako předtím. Při běhu přes překážky držela Jardirovi ruku znehybněnou tvrdá sádra, při výcviku s kopím a sítí ho kaprálové nechali házet levičkou. Žádného zvláštního zacházení se mu nedostalo a ani by si to nepřál. Řemen nedopadal na jeho záda o nic méně často než předtím a Jardir to bral s povděkem a bolest přijímal s vědomím, že každá rána ostatním chlapcům dokazuje, že navzdory svému zranění nezeslábl.

Týdny míjely a Jardir na sobě pilně pracoval; při každé příležitosti si procvičoval šarukin a v duchu si ho ještě opakoval večer co večer, když odplouval do spánku. Ke svému překvapení zjistil, že dokáže levačkou házet a bít stejně dobře jako pravačkou. Protivníky mlátil dokonce i sádrou a záchvat bolesti přijímal jako závan horkého pouštního větru, který se přežene a zmizí. Věděl, že až mu dama’ting sádru rozřeže a sundá, tak si tím zraněním jen polepší.

„Jurim, řekl bych,“ usoudil nakonec Abban večer před tím, než Jardirovi sundali sádru. „Je vysoký a silný, ale rychle zapomíná, co se naučil, a snaží se své protivníky porazit hrubou silou.“

Jardir přikývl. „Snad. Je pomalý, a kdybych ho srazil k zemi, tak se nikdo neozve, ale myslel jsem spíš na Šandžata.“ Bradou ukázal na štíhlého chlapce ve frontě hned před Jurimem.

Abban zavrtěl hlavou. „Nenech se ošálit tím, že je menší. Šandžat nestojí před Jurimem bezdůvodně. Rukama a nohama mrská jako bičem.“

„Ale nemá vybroušené pohyby,“ namítl Jardir. „A když mine, převáží se.“

„Což je vzácné,“ varoval ho Abban. „Máš větší šanci porazit Jurima. Moc nevybírej, ať nepřebereš.“

Když se druhý den vrátil Jardir z pavilónu damy’ting, bylo už pozdní dopoledne a chlapci už se seřadili do fronty na kaši. Jardir zhluboka nabral dech, protáhl si pravici, vrazil dovnitř a napochodoval rovnou doprostřed fronty. Abban už zaujal své místo o kousek dál vzadu a dle dohody mu pomáhat nebude.

Ten nejslabší velbloud přitahuje vlky, slyšel v duchu otce a ta prostá rada ho obrnila proti strachu.

„Padej dozadu, mrzáku!“ vyjel na něj Šandžat, když uviděl, že se Jardir blíží k němu.

Jardir se tvářil, že to neslyší, a silou vůle vykouzlil na tváři šťastný úsměv. „Everam na tebe shlédne se zalíbením za to, že jsi mi držel místo,“ sdělil mu.

Šandžat na něj nevěřícně vytřeštil oči; měl na Jardira tři roky navrch a byl o poznání statnější. V prvním okamžiku zaváhal a Jardir využil příležitosti, žduchl do něj a vyšťouchl ho z fronty.

Šandžat zakopl, ale byl rychlý a neztratil půdu pod nohama, jen zvířil oblaka prachu, jak se snažil chytit balanc. Než se zase srovnal, mohl mu sice Jardir klidně podrazit nohy a srazit ho k zemi, jenže na to, aby rozptýlil všechny klevety, že ho zranění oslabilo, mu pouhé vítězství nestačilo.

Ozval se nadšený výskot, fronta na kaši se stočila kolem nich. Šandžat ztratil vyjevený výraz, tvář se mu zkrabatila vzteky, vyrazil do odvety.

Jardir se vlnil jako tanečnice, aby se vyhnul prvním Šandžatovým ranám, které byly opravdu tak rychlé, jak ho Abban varoval. Ale nakonec se Šandžat dle očekávání rozmáchl k pádné ráně, která vyšla naprázdno a převážila ho; Jardir ukročil doleva, shýbl se pod pěstí a pravým loktem udeřil Šandžata do ledvin jako kopím. Šandžat zaječel bolestí a proklopýtal kolem něj.

Jardir se otočil jako blesk, otočku protáhl do dalšího zásahu loktem do Šandžatových zad a poslal ho na zem. Po týdnech sádry měl ještě ruku hubenou a bledou, ale cítil, že teď jsou kosti opravdu silnější, přesně jak říkala dama’ting.

Ale Šandžat chytil Jardira za kotník, podtrhl mu nohy, zalehl ho a už se rvali v prachu, kde měl šandžat díky své váze a delšímu dosahu navrch. Chytil Jardira zezadu kolem krku a jeho pravá pěst, ještě přiražená levou rukou, se Jardirovi zaryla do průdušnice.

Svět začal černat a Jardir začínal mít strach, jestli si nevzal příliš velké sousto, ale přijal ten pocit stejně jako bolest; odmítal se vzdát. Tvrdě kopl za sebe, drtivá rána zasáhla Šandžata mezi nohy, vyrazila z něj vytí a donutila ho povolit škrtící chvat. Jardir se mu vykroutil, otočil se a zůstal přilepený tělo na tělo, protože takhle měly Šandžatovy rány menší sílu i tam, kde vůbec na Jardira dosáhl. Pak začal Jardir zasazoval tvrdé rány do každého zranitelného místa – očí, krku, břicha – a pomalu, lopotně se propracovával Šandžatovi za záda.

Konečně se dostal do té správné polohy, kde mohl chytit staršího chlapce za pravačku a zkroutit mu ji za záda, a celou váhou, oběma koleny na něj zezadu nalehl. Když ucítil, že loket znehybněl, zapřel si jeho paži o rameno a vší silou zapáčil.

„Aaaaau!“ zanaříkal Šandžat a Jardir věděl, že nejjednodušší by teď bylo zlomit mu ruku tak, jako to provedl Hasik jemu.

„Tys mi tu držel místo, že?“ zeptal se hlasitě Jardir.

„Já tě zabiju, ty kryso!“ zaječel Šandžat. Volnou rukou bušil do prachu, kroutil se, mlátil sebou, ale Jardira shodit nedokázal.

„Řekni to!“ vyjel na něj Jardir a zapáčil mu ruku ještě výš. Cítil, jak se paže napíná, a věděl, že už o moc víc nevydrží.

„To bych radši šel do Nieiných bezedných hlubin!“ zaječel Šandžat.

Jardir pokrčil rameny. „Zlomené kosti srůstem zesílí. Užij si pobyt u damy’ting.“ Zapáčil ještě víc a ucítil, že kost praskla a svaly se potrhaly. Šandžat spustil zmučený řev.

Jardir pomalu vstával a pátravě si prohlížel shromážděné chlapce, jestli proti tomu někdo něco má, ale i když viděl mnoho vytřeštěných pohledů, nezdálo se, že by se někdo chystal Šandžata pomstít. Šandžat zůstal ležet v prachu a vyl bolestí.

„Z cesty!“ řval kaprál Kaval a už se tlačil skrz dav. Podíval se na Šandžata, pak na Jardira. „Přece jen máš ještě naději, chlapče,“ utrousil. „Zpátky do fronty, všichni,“ zařval, „nebo vám ten kotel s kaší vylijeme do žumpy!“ Chlapci se rychle hrnuli na svá místa, ale Jardir v tom zmatku zamával na Abbana a ukazoval mu, ať se zařadí za něj.

„Hej!“ zařval Jurim, další ve frontě, ale Jardir ho jen zpražil pohledem a Jurim se stáhl a udělal Abbanovi místo.

Kaval kopl do Šandžata. „Na nohy, kryso! Nohy zlomené nemáš, takže nečekej, že tě k damě’ting odneseme, když tě přepral poloviční kluk!“ Popadl Šandžata za zdravou ruku, vytáhl ho na nohy a vlekl ho ven, do ranhojičského pavilónu. Chlapci ve frontě na něj posměšně hulákali a pískali.

„Já to nechápu,“ poznamenal Abban. „Proč se prostě nevzdal?“

„Protože je to bojovník,“ řekl Jardir. „Vzdal bys to ty, kdyby tě napadli alagai?“

Abban se při té představě otřásl. „To je něco jiného.“

Jardir zavrtěl hlavou. „Ne, není.“

*

Nedlouho poté, co Jardir odložil sádru, začali Hasik a pár dalších starších chlapců trénovat na zdech Labyrintu. O rok později odložili v Labyrintu bida a ty, kteří to přežili, mezi nimi i Hasika, bylo vídat, jak si pyšně vykračují po cvičišti v nové černi a navštěvují velký harém. Jako všichni dal’šarúmové měli pak už s nie’šarúmy společného co nejméně.

Čas utíkal Jardirovi rychle, dny splývaly do nekonečné smyčky. Dopoledne poslouchal damu, který velebil lesk a slávu Everama a kadžijského kmene. Dozvídal se o dalších krasijských kmenech, proč jsou podřadné a proč jsou především Madžáhové slepí k Everamovým pravdám. Dama hovořil i o jiných krajích, o zbabělých chinech na severu, kteří se vzdali kopí, žijí jako chaffité a třesou se strachy před alagai.

Jardir nebyl nikdy spokojen s jejich místem ve frontě na kaši a pořád se snažil dostat dopředu, kde byly misky plnější. Napadal chlapce před sebou, jednoho po druhém je odesílal do dama’tingského pavilónu a Abbana táhl ve svých šlépějích. Než bylo Jardirovi jedenáct, už byli na začátku fronty; předběhli i několik starších chlapců a všichni se jim obloukem vyhýbali.

Odpoledne trávili na výcviku nebo běhali jako cvičné terče pro dal’šarúmské sítníky. V noci lehával Jardir na studené kamenné podlaze v kadži’šaraji, napínal sluch, aby slyšel zvuky alagai’šaraku, a snil o dni, kdy snad i on stane mezi muži.

Během výuky damové postupně vybírali některé chlapce na zvláštní výcvik a vysílali je na cestu, kde obléknou bílou. Ti opustili kadži’šaraj a už je nikdy nikdo neviděl. Jardirovi se této cti nedostalo a nijak mu to nevadilo. Rozhodně netoužil trávit své dny mžouráním do starobylých svitků a provoláváním chvály Everamovi. On byl zrozen pro kopí.

Větší zájem projevovali damové o Abbana, který uměl číst a psát, jenže jeho otec byl chaffit a s tím se prostě nemohli smířit, i když hanba se přísně vzato z otce na syny nepřenášela.

„Raději bojuj,“ řekl nakonec dama Abbanovi a dloubl ho do rozložité hrudi. Abban si většinu své hmotnosti uchoval, ale vytrvalým tuhým výcvikem ztvrdlo sádlo na svaly. Vskutku se z něj stával hrůzu nahánějící bojovník a i on si oddechl úlevou, když se vyjasnilo, že nebude povolán nosit bílou.

Jiní chlapci, příliš slabí nebo pomalí, byli z kadži’šaraje vyloučeni jako chaffité a museli se nadosmrti vrátit k hnědým dětským šatům. To byl daleko horší osud, pro rodinu pohana to znamenalo konec nadějí na ráj. Ti, kdo měli duši válečníka, se často raději dobrovolně přihlásili ke štváčům, kteří v Labyrintu poštívají démony a lákají je do pastí. Byl to krátký život, ale přinášel čest a vstup na nebesa těm, kdo by byli jinak zatraceni.

Ve dvanácti bylo Jardirovi poprvé dovoleno podívat se na Labyrint. Kaprál Keran vzal nejstarší a nejsilnější nie’šarúmy nahoru na velkou chraněnou hradbu. Třicet strmých stop pískovce shlíželo na démonské honbiště, kde kdysi dávno, když byla Krasia ještě mnohem lidnatější, stávala celá městská čtvrť. V okrsku zbylo plno pozůstatků po starodávných chatrčích a spousta menších pískovcových zdí, dvacet stop vysokých, do nichž byly vytesané chrany. Některé byly hodně dlouhé a klikaté, jinde zůstaly jen samostatné stěny nebo rohy, a to všechno dohromady tvořilo labyrint prošpikovaný maskovanými lapacími jámami, určenými k odchytu a uvěznění alagai do ranního slunce.

„Hradba pod vašima nohama,“ poučil je Keran a dupl, „zaštiťuje naše ženy a děti, a dokonce i chaffity,“ odplivl si přes zeď, „před alagai. Ostatní zdi,“ máchl rukou přes nekonečné zákruty Labyrintu, „drží alagai v pasti s námi,“ zaťal pěst. Jeho očividná pýcha nakazila všechny chlapce. Jardir si představoval, jak s kopím a štítem v ruce probíhá Labyrintem, a duchem se vznášel v oblacích. Na tomto písku nasáklém krví ho čeká sláva.

Kráčeli po vrcholku široké zdi až k dřevěnému mostu, který se dal obrovskou klikou zvednout. Tudy se scházelo dolů na jednu labyrintovou zeď. Všechny byly pospojované kamennými oblouky nebo tak blízko u sebe, aby stačilo přeskočit. Zdi uvnitř Labyrintu byly užší, místy ani ne stopu silné.

„Vrcholky zdí jsou pro starší válečníky zrádné,“ poučoval je Keran, „samozřejmě kromě pozorovatelů.“ Pozorovatelé byli dal’šarúmové z kmene Krevachů či Nandžijů. Byli to lezci a každý si nosil okovaný žebřík dvanáct stop dlouhý. Žebříky se daly pospojovat nebo používat samostatně a pozorovatelé byli tak mrštní, že při přehlížení bitevního pole dokázali vestoje balancovat na vrcholku neopřeného žebříku. Krevašští pozorovatelé byli podřízeni kadžijskému kmeni, nandžijští Madžáhům.

„Příští rok budete k ruce krevašškým pozorovatelům, kluci,“ sdělil jim Keran. „Budete sledovat pohyby alagai, hlásit je dal’šarúmům dolů do Labyrintu a vyřizovat vzkazy kai’šarúmům a zpět.“

Zbytek dne strávili běháním po vrcholcích zdí. „Musíte znát každý coul Labyrintu stejně dobře jako svoje kopí!“ pokřikoval Keran za běhu. S bujarými výkřiky skákali rychlí a čiperní nie’šarúmové ze zdi na zeď a jako šipky přebíhali přes malé klenuté mosty. Jardir s Abbanem výskali radostí.

Ale mohutná Abbanova postava se na tak vratký běh nehodila a tak na jednom úzkém mostě uklouzl a upadl. Jardir po něm střemhlav skočil, chtěl ho chytit za ruku, ale nestihl to. „Nie, pohlť mě!“ zaklel, když o sebe jejich prsty lehce zavadily a jeho přítel spadl.

Těsně předtím, než se Abban rozplácl na zemi, krátce zakvílel a Jardir i z výšky dvaceti stop viděl, že má zlomené nohy.

Hýkavý chechot za ním zněl jako velbloudí řev. Jardir se obrátil a za sebou uviděl Jurima, který se smíchy plácal do kolen.

„Abban je spíš velbloud než kočka!“ ječel Jurim.

Jardir zachrčel a zaťal pěst, ale než se stačil rozmáchnout, objevil se kaprál Keran. „Myslíš si, že výcvik je nějaká zábava?“ vyjel na něj. Než se Jurim stačil nadechnout k odpovědi, popadl ho Keran za bido a mrštil s ním za Abbanem. Jurim celých dvacet stop pádu vřískal, dopadl, jen to žuchlo, a zůstal nehybně ležet.

Kaprál se obrátil k ostatním chlapcům. „Alagai’šarak není žádná legrace. Lépe, když všichni zemřete tady, než abyste zostudili své bratry za noci.“ Chlapci o krok ucouvli a přikývli.

Keran se obrátil k Jardirovi. „Teď to utíkej oznámit kaprálu Kavalovi. On pro ně pošle muže, kteří je odnesou k damě’ting.“

„Bylo by rychlejší, kdybychom je tam odnesli sami,“ troufl si Jardir s vědomím, že Abbanův osud možná závisí na drahocenných minutách.

„Jen mužům je dovoleno vstoupit do Labyrintu, nie’šarúme,“ sjel ho Keran. „Ať už jsi pryč, než budou dal’šarúmové nuceni odnést tři.“

*

Když si toho večera po kaši přišla s kaprálem Keranem promluvit dama’ting, ochomýtal se Jardir tak blízko, jak se jen odvážil, a špicoval uši, aby slyšel její tichý hlas.

„Jurim má několik zlomenin a došlo k silnému vnitřnímu krvácení, ale zotaví se,“ sdělila kaprálovi klidně, jako by neprobírala nic podstatnějšího než barvu písku. Závoje skryly všechen výraz. „Abban má mnohočetné zlomeniny nohou. Bude zase chodit, ale už asi ne běhat.“

„Bude schopen boje?“ otázal se Keran.

„Na takové soudy je příliš brzy,“ odpověděla dama’ting.

„V takovém případě bys ho měla rovnou zabít,“ usoudil Keran. „Lepší mrtvý než chaffit.“

Dama’ting na něj varovně vztyčila prst a kaprál ucouvl. „Není na tobě rozhodovat o tom, co se bude dít v dama’tingském pavilónu, dal’šarúme,“ zasyčela.

Kaprál okamžitě sepjal ruce jako při modlitbě a poklonil se tak hluboko, divže vousem nezametal podlahu.

„Prosím damu’ting za odpuštění,“ kál se. „Nechtěl jsem urazit.“

Dama’ting přikývla. „Jistě. Jsi přece dal’šarúmský kaprál a úspěchy tvých svěřenců zmnoží tvou slávu, až budeš po smrti sedět mezi Everamovými nejctěnějšími.“

„Dama’ting mi lichotí,“ zamumlal Keran.

„Přesto,“ pokračovala dama’ting, „ti jen prospěje, když si připomeneš, kde je tvé místo. Požádej damu Chevata, aby ti uložil pokání. Dvacet ran alagaiským ocasem by mělo stačit.“

Jardir se zajíkl. Alagaiský ocas byly ty nejbolestivější důtky – tři čtyřstopé kožené řemeny propletené po celé délce kovovými ostny.

„Dama’ting je milosrdná,“ zamumlal Keran, pořád v hlubokém předklonu. Jardir prchl dřív, než ho zahlédnou a začne jim vrtat hlavou, co asi slyšel.

*

„Tady nemáš co dělat,“ zasyčel Abban, když Jardir podlezl pod chlopní dama’tingského pavilónu. „Jestli tě tu nachytají, zabijou tě.“

„Chtěl jsem jen vědět, jak se ti vede,“ řekl Jardir. Byla to vcelku pravda, ale oči bedlivě propátrávaly stan v marné naději, že by třeba zase mohl spatřit Ineveru. Od toho dne, kdy si zlomil ruku, jako by se po ní slehla zem, ale Jardir na její krásu nezapomněl.

Abban se podíval na zpřerážené nohy, pevně ovázané tvrdnoucí sádrou. „Já nevím, jestli mi ještě někdy bude dobře, kamaráde.“

„Nesmysl,“ prohlásil Jardir. „Zlomené kosti srůstem zesílí. Ani nemrkneš a budeš zase zpátky na hradbách.“

„Možná,“ povzdechl si Abban.

Jardir si skousl ret. „Zklamal jsem tě. Slíbil jsem ti, že tě chytím, kdybys padal. Přísahal jsem na Everamovo světlo.“

Abban vzal Jardira za ruku. „A taky bys mě chytil, o tom nepochybuji. Viděl jsem, jak jsi skočil po mojí ruce. Nemůžeš za to, že jsem spadl. Já považuji tvou přísahu za splněnou.“

Jardirovi vhrkly slzy do očí. „Znovu už tě nezklamu,“ slíbil.

A zrovna v tu chvíli vstoupila do jejich oddělení dama’ting; zničehonic nehlučně vplynula dovnitř z hlubin pavilónu. Podívala se k nim a střetla se s Jardirovýma očima. Srdce mu zabušilo a strnulo, obličej ztuhl. Zdálo se mu, že na sebe hledí celé věky. Zpod neprůhledných bílých závojů se nedal vyčíst žádný výraz.

Nakonec ukázala hlavou ke chlopni u vchodu. Jardir přikývl, ani nemohl uvěřit, že má takové štěstí. Naposledy stiskl Abbanovi ruku a vystřelil ze stanu.

*

„Na hradbách narazíte na větrné démony, ale vy se s nimi utkávat nebudete,“ pravil Keran, přecházející před nie’šarúmy. „To bude povinností dal’šarúmů, jimž budete sloužit. Přesto je důležité, abyste své nepřátele znali.“

Jardir seděl na svém obvyklém místě v popředí skupiny a pozorně poslouchal, ale zároveň si vedle sebe bolestně uvědomoval prázdné místo po Abbanovi. Jardir vyrostl s třemi mladšími sestrami, a v den, kdy přišel do kadži’šaraje, se seznámil s Abbanem. Osamělost mu byla cizí.

„Damové nám říkají, že větrný démon obývá čtvrtý plást Nieiných hlubin,“ poučoval chlapce Keran, když ukazoval kopím na náčrtek, nakreslený křídou na pískovcové stěně.

„Někteří, jako třeba ti nekňubové z madžáhského kmene, větrného démona podceňují, protože na rozdíl od písečného démona nemá silný krunýř,“ pokračoval, „ale nenechte se tím ošálit. Větrný démon je dál od Everamova zraku a je to netvor daleko nebezpečnější. I když nemá krunýř, hrot kopí po jeho kůži sklouzne a navíc létá tak rychle, že je těžké ho zasáhnout. Svými dlouhými drápy,“ špička kopí objela ohyzdné spáry, „vám utrhne hlavu dřív, než si ho vůbec všimnete, a ty zobákovité čelisti dokážou na jedno klovnutí odervat člověku obličej.“

Obrátil se k chlapcům. „Tak. Jaké jsou jeho slabiny?“

Okamžitě vystřelila Jardirova ruka. Kaprál na něj kývl.

„Křídla,“ prohlásil Jardir.

„Správně,“ souhlasil Keran. „Křídla větrného démona jsou sice ze stejně tuhé blány jako kůže, ale jsou napnutá přes chrupavky a kosti a jsou tenká. Silný muž je dokáže kopím probodnout nebo je i odříznout, má-li ostrou dýku a leží-li netvor roztažený na zemi. Co dál?“

A znovu se jako první zvedla Jardirova ruka. Kaprál střelil očima po ostatních chlapcích, ale nikdo z nich ruku nezvedl. Jardir byl ze skupiny nejmladší, nejméně o dva roky, ale všichni chlapci mu tady dávali přednost stejně jako ve frontě na kaši.

„Na zemi jsou nemotorní a pomalí,“ prohlásil Jardir, když na něj kaprál kývl.

„Správně,“ pravil Keran. „Když jsou větrní démoni přinuceni přistát, potřebují se rozběhnout nebo na něco vylézt a skočit, aby mohli zase vzlétnout. Těsné prostory Labyrintu jsou rozvrženy tak, aby jim to znemožnily. Dal’šarúmové na zdech se je budou snažit polapit do sítě nebo je odchytit těžkými bodly. Vaší povinností bude hlásit jejich polohu válečníkům na zemi.“

Pátravě se na ně podíval. „Kdo mi dokáže říct, jaké je znamení pro ‚větrný démon dolů‘?“

Vystřelila Jardirova ruka.

*

Trvalo tři měsíce, než se Abban s Jurimem znovu připojili k nie’šarúmům. Když se Abban vracel na cvičiště, zřetelně kulhal a Jardir se zamračil, když to uviděl.

„To tě ty nohy pořád ještě bolí?“ zeptal se.

Abban přikývl. „Srostlé kosti jsou možná silnější,“ odtušil, „ale ne rovnější.“

„Je ještě brzy,“ mínil Jardir. „Časem se to zahojí.“

„Inevera,“ pravil Abban. „Kdo může vědět, co si Everam přeje?“

„Jsi schopen rvát se ve frontě na kaši?“ zajímal se Jardir a bradou ukázal na kaprála, který přinášel kotel.

Abban zbledl. „Ještě ne, prosím,“ hlesl. „Jestli se mi nohy podlomí, tak budu chromý nadosmrti.“

Jardir se zamračil, ale přikývl. „Jen ať to netrvá moc dlouho,“ utrousil, „aby tě ještě víc nezchromila nečinnost.“ Za řeči došli do čela fronty; ostatní chlapci před Jardirem ustupovali jako myši před kočkou a nechali jim první misky. Pár chlapců vrhlo zlostný pohled na Abbana, ale nikdo se neodvážil nic namítat.

Jurim takové štěstí neměl, ale Jardir hleděl na toho staršího chlapce spatra, dosud si pamatoval, jak hýkal smíchy, když Abban spadl. Jurim chodil trochu ztuhle, ale na jeho chůzi nebylo nic z toho kulhání, které poznamenalo Abbanův kdysi rovný krok. Chlapci ve frontě na kaši na něj vrhali nevraživé pohledy, ale Jurim si to rázoval rovnou na své obvyklé místo za Šandžatem.

„Tohle místo je obsazené, mrzáku,“ vyjel na něj Esam, další nie’šarúm pod Jardirovým velením. „Padej na konec fronty!“ Esam byl vynikající rváč a Jardir ten střet sledoval s jistým zájmem.

Jurim se usmál a rozevřel dlaně, jako by prosil, ale Jardir viděl, jaký postoj zaujímají jeho nohy, a nenechal se ošálit. Jurim vyrazil, chytil Esama a stáhl ho na zem. Vmžiku bylo po všem a Jurim byl zpátky na místě, které mu patřívalo dřív. Jardir uznale přikývl. Jurim má duši válečníka. Jardir letmo zavadil pohledem o Abbana, který mezitím pořádal svou misku kaše a rvačku dočista zmeškal, a smutně potřásl hlavou.

„Nástup, krysy,“ zařval Kaval, když chlapci naskládali misky do komínků. Jardir šel okamžitě ke kaprálům a ostatní šli za ním.

„Co myslíš, o co jde?“ zeptal se Abban.

Jardir pokrčil rameny. „Však oni nám to brzy řeknou.“

„Zkouška mužnosti platí pro všechny,“ sdělil jim Keran. „Budete ji skládat během noci a my tak zjistíme, kdo z vás má duši válečníka a kdo ne.“ Abban zděšeně zalapal po dechu, zato Jardir překypoval vzrušením. Každá zkouška ho vynese o kus blíž k vytouženému černému kaftanu.

„Už několik měsíců nemáme zprávy z vesnice Bahy kad’Everam a obáváme se, jestli snad alagai neprolomili vesnické chrany,“ pokračoval Keran. „Pravda, Bahavané jsou chaffité, ale jsou to potomci Kadžiho a Damaji rozhodla, že je nemůžeme ponechat osudu.“

„Tím chce říct, že nemůžeme ponechat osudu cenné hrnčířské zboží, které nám prodávají,“ zamumlal Abban. „Baha je domovem Dravaziho, mistra hrnčíře, jehož dílo je ozdobou každého paláce v Krasii.“

„Ty myslíš jenom na peníze,“ zavrčel Jardir. „I kdyby to byli ti nejnižší psi na Ale, pořád jsou nekonečně výš než alagai a mělo by se jim dostat ochrany.“

„Ahmanne!“ zařval Kaval. „Chceš k tomu snad něco dodat?“

Jardir se postavil do pozoru, jako když práskne bičem. „Ne, kaprále!“

„Tak drž jazyk za zuby,“ sjel ho Kaval, „nebo ti ho vyříznu.“

Jardir přikývl a Keran pokračoval. „Na týdenní pochod do Bahy se vydá padesát válečníků, všechno dobrovolníci, které povede dama Chevat. Vy jim budete k ruce, povezete výstroj, budete krmit velbloudy, vařit a brousit kopí.“ Podíval se na Jardira. „Ty budeš na této cestě Nie Ka, synu Hoškaminův.“

Jardir vyvalil oči. Nie Ka, ‚první z nul‘, znamenalo, že Jardir je první z nie’šarúmů – už nejen ve frontě na kaši, ale i v očích kaprálů – a může ostatní chlapce sekýrovat a trestat dle libosti. Nie Ka nebyl jmenován už několik let, vlastně od té doby, co si Hasik vysloužil černou. Byla to obrovská čest a nedávala se ani nepřijímala snadno, protože s mocí, kterou skýtala, přinášela také zodpovědnost. Za chyby ostatních chlapců se bude Keranovi a Kavalovi zodpovídat on a oni ho za ně budou také trestat.

Jardir se hluboce poklonil. „Je to pro mne čest, kaprále. Modlím se k Everamovi, abych nezklamal.“

„To bys opravdu neměl, chceš-li si uchovat zdravou kůži,“ utrousil Kaval a Keran vzal kožený uzlovatý řemínek a uvázal ho Jardirovi kolem nadloktí jako symbol hodnosti.

Jardirovi se rozbušilo srdce. Byl to jen kožený řemínek, ale v tu chvíli mu připadal jako sama Kadžiho koruna. Myslel na to, jak o tom bude dama vyprávět mámě, až si za ním přijde pro týdenní podporu, a dmul se pýchou. Už začíná vracet ženám své rodiny čest.

A nejen to, navíc ještě opravdová zkouška mužnosti. Týdny putování za pusté noci. Uvidí alagai zblízka a konečně o svém nepříteli zjistí něco víc, než se lze naučit z křídových náčrtků na břidlicové tabulce nebo při letmém zahlédnutí v dálce za běhu po vršku zdi. Opravdu, toto je den nových začátků.

Když byli nie’šarúmové propuštěni, aby se rozešli po svých povinnostech, obrátil se Abban k Jardirovi, usmál se a šťouchl Jardira do nadloktí, do uzlovatého řemínku uvázaného kolem paže. „Nie Ka,“ řekl. „Zasloužíš si to, kamaráde. Brzy z tebe bude kai’šarúm a budeš velet v bitvě opravdovým válečníkům.“

Jardir pokrčil rameny. „Inevera. Nechme zítřku, co jeho jest. Pro dnešek je dost na této poctě.“

„Předtím jsi měl samozřejmě pravdu,“ dodal Abban. „Mé srdce někdy zahořkne, když vidím, jak se zachází s chaffity, a já jsem té hořkosti dal průchod nahlas. Bahavané si zaslouží naši ochranu a nejen to.“

Jardir přikývl. „Já to věděl,“ řekl. „I já jsem mluvil zbrkle, kamaráde. Vím, že v tvém srdci je víc než jen kupecká chamtivost.“

Stiskl Abbanovi rameno a oba se rozběhli za svými povinnostmi a přípravami na cestu.

*

Vyráželi v poledne, padesát kadžijských válečníků včetně Hasika, spolu s damou Chevatem, kaprálem Kavalem, dvojicí krevašských pozorovatelů a Jardirovou četou nejlepších nie’šarúmů. Několik nejstarších válečníků se střídalo v řízení zásobovacích vozů tažených velbloudy, ostatní pochodovali v čele konvoje pěšky skrz Labyrint k velké městské bráně. Jardir a chlapci jeli přes Labyrint na zásobovacích vozech, aby neposkvrnili posvátnou půdu.

„Jen damové a dal’šarúmové mohou vložit nohu na krev svých bratří a předků,“ varoval je Kaval. „Jestli to uděláte, následky si přičtěte sami.“

Ale jakmile byli z města venku, zabušil kaprál kopím na vozy. „Všichni ven!“ zařval. „Pochodujeme na Bahu!“

Abban se nevěřícně podíval na Jardira. „To je týden cesty přes poušť a proti slunci nic než bido!“

Jardir seskočil z vozu. „Je to stejné slunce, které do nás pere na cvičišti.“ Ukázal na dal’šarúmy pochodující před zásobovacími vozy. „Buď rád, že máš jen bido,“ řekl. „Oni jsou v černé, která pohlcuje horko, a ještě každý z nich nese štít a kopí i pod kaftanem má těžkou zbroj. Když dokážou pochodovat oni, dokážeme to taky.“

„Ale no tak, copak si po těch týdnech v sádře nechceš protáhnout nohy?“ zeptal se Jurim, s jízlivým úšklebkem poplácal Abbana po rameni a seskočil dolů.

Ostatní nie’šarúmové je následovali a hned se všichni vydali na pochod. Jardir nahlas udával krok, aby drželi tempo s vozy a válečníky. Kaval se loudal za nimi a dohlížel na ně, ale velení nechával na Jardirovi. Jardir se dmul pýchou, že dostal od kaprála takovou důvěru.

Pouštní cesta, to byla jen dlouhá šňůra starodávných ukazatelů podél pásu udusané, ztvrdlé písčité hlíny. Všudypřítomný vítr je bičoval horkým pískem, který se sbíral na cestě a ztěžoval každý krok, slunce písek rozpalovalo, že pálil i skrz sandály. Ale přes to všechno pochodovali nie’šarúmové, otužení léty výcviku, bez stížností a Jardir na ně hleděl s pýchou.

Jenže rychle vyšlo najevo, že jim Abban nestačí. Koupal se v potu, na nerovném, nepevném povrchu kulhal čím dál zřetelněji, co chvíli zakopl. Jednou narazil do Esama, který ho vztekle odstrčil na Šandžata, Šandžat ho odstrčil zpátky a Abban ztěžka upadl na zem. Plival písek a ostatní chlapci se chechtali.

„Pohyb, krysy!“ zařval Kaval a zabušil kopím o štít.

Jardir by Abbanovi nejraději pomohl na nohy, ale věděl, že tím by to jen zhoršil. „Vstávej!“ vyštěkl na něj. Abban se na něj prosebně podíval, ale Jardir jen zavrtěl hlavou a pro jeho vlastní dobro Abbana nakopl. „Přijmi bolest a vstávej, hlupáku,“ zasyčel na něj hrubě, „nebo skončíš jako chaffit, tvůj otec!“

Bolest v Abbanových očích ťala, ale Jardir řekl pravdu. I Abban to věděl. Nabral dech, zvedl se a klopýtal za ostatními. Nějaký čas se držel, ale pak začal znovu zaostávat, co chvíli do někoho narazil a ostatní ho strkali sem a tam. Bdělému Kavalovi to neuniklo, přidal do kroku a zařadil se vedle Jardira.

„Jestli nás bude zdržovat, chlapče,“ řekl, „tak vezmu řemen na tebe, všem pro výstrahu.“

Jardir přikývl. „Jinak nemůžeš, kaprále. Já jsem Nie Ka.“ Kaval něco zahučel a nechal ho být.

Jardir šel k ostatním. „Jurim, Abban, na vozy,“ nařídil jim. „Zrovna jste byli propuštěni z dama’tingského pavilónu a nejste připraveni na celodenní pochod.“

„Velbloudí chcanky!“ zavrčel Jurim a zašermoval prstem Jardirovi před obličejem. „Já nepojedu na voze jako nějaká ženská jen proto, že s námi nějaký vepřožroutův syn nedokáže držet krok!“

Ještě to snad ani nedořekl, když po něm Jardir skočil. Popadl Jurima za zápěstí, zkroutil mu ruku a udeřil ho do ramene. Jurim neměl jinou možnost než se podvolit, aby mu Jardir ruku nezlomil, a ten úder ho srazil na zem. Jardir mu ruku nepustil, naopak, nohou přišlápl Jurimovi krk a ještě za ruku zatáhl.

„Pojedeš na voze, protože ti to tvůj Nie Ka nařizuje,“ sdělil mu nahlas, když začal Jurim brunátnět v obličeji. „Ještě jednou se zapomeneš a následky si přičti sám.“

Než se Jurim zmohl na přikývnutí, byl v obličeji fialový, a když ho Jardir pustil, zoufale lapal po dechu. „Dama’ting nařídila, abyste šli každý den o kus dál, dokud nebudete plně při síle,“ zalhal Jardir. „Zítra budete pochodovat o hodinu déle.“ Chladně se podíval na Abbana. „Oba.“

Abban horlivě přikývl a oba chlapci zamířili k vozům. Jardir se za nimi díval a modlil se, aby se Abban rychle zotavil. Nemůže ho chránit věčně.

Rozhlédl se po ostatních nie’šarúmech. Vyjeveně na něj zírali. Jardir zachrčel. „Nařídil jsem snad zastavit?“ vyjel na ně. Chlapci se okamžitě vydali zase na pochod a Jardir udával dvakrát tak rychlejší tempo, dokud nedohnali zadní voj.

*

Přišla noc. Zatímco damové a jámoví chraničáři připravovali chranový kruh, Jardir poslal nie’šarúmy uvařit večeři a rozložit pokrývky. Než byl kruh hotový, slunce už zapadalo a démoni povstávali. Válečníci se rozestavěli po obvodu kruhu čelem ven a zvedli štíty a kopí do střehu.

Takhle blízko u města povstávali píseční démoni v plné síle. Vztekle syčeli a vrhali se na dal’šarúmy. Bylo to sice poprvé, co Jardir viděl alagai zblízka, ale hleděl na ně chladným, hodnotícím okem, bedlivě sledoval, jak vyrážejí do útoku a ukládal si jejich pohyby do paměti.

Jámoví chraničáři odvedli svou práci dobře, magie se blýskala a držela démony vně kruhu. Kde démoni narazili na chrany, tam dal’šarúmové zařvali a bodli kopím. Většina zásahů neškodně sjela po krunýři, ale pár přesných zásahů do oka nebo rozevřeného chřtánu uspělo a písečného démona zabilo. Válečníci to brali jako hru, v kratičkém záblesku magického světla se snažili o přesný zásah a smáli se a blahopřáli těm několika dal’šarúmům, jimž se to podařilo. Ti, kdo uspěli, šli večeřet, ti ostatní to zkoušeli dál. Démonů začínalo přibývat. Jardir si všiml, že Hasik byl mezi prvními, kdo si naplnili misku.

Podíval se na kaprála Kavala, který už také zabil svého démona a zrovna opouštěl kruh. Rudou noční roušku měl vytaženou přes obličej. Takhle ji Jardir viděl prvně. Zachytil kaprálův pohled, a když na něj Kaval kývl, přistoupil Jardir k němu a hluboce se poklonil.

„Kaprále,“ řekl, „toto není alagai’šarak tak, jak jsme se ho učili.“

Kaval se rozesmál. „Tohle není vůbec žádný alagai’šarak, chlapče, to je jen hra, aby nám kopí nezrezivěla. Eveja nařizuje, aby se alagai’šarak bojoval jen na předem připravené půdě. Tady nejsou žádné démonské jámy, žádné labyrintové zdi ani úkryty či léčky. Byli bychom bláhoví, kdybychom opouštěli kruh, ale to ještě není důvod, abychom několika alagai neukázali slunce.“

Jardir se znovu poklonil. „Děkuji, kaprále. Teď rozumím.“

Hra pokračovala ještě několik hodin, až nakonec zbývající démoni usoudili, že v chranách žádná škvíra není, a začali obcházet kolem tábora nebo si dřepli z dosahu kopí a dívali se. V tu chvíli nastoupili válečníci s plnými břichy na stráž a jízlivě pokřikovali a posměšně pískali na ty, jimž se nezdařilo nic zabít a teď se šli najíst.

Když se všichni najedli, odebrala se polovina válečníků ke svým pokrývkám a druhá polovina stála jako sochy v kruhu kolem tábora. Po několika hodinách spánku první polovina vstala a své bratry vystřídala.

*

Příštího dne procházeli chaffitskou vesnicí. Jardir ještě nikdy žádnou neviděl, přestože v poušti bylo malých oáz mnoho. Nejčastěji se nalézaly na jihu a východě od města, kde tu a tam vyrážely ze země pramínky vody a napájely malá jezírka, k nimž se často stahovali chaffité, kteří uprchli z města, ale dokud se živili sami a nežebrali u městských hradeb ani neokrádali projíždějící kupecké karavany, tak se domové vcelku ochotně tvářili, že to nevidí.

Byly tam i větší oázy, kde velké jezero znamenalo, že se tam mohla shromáždit i stovka či více chaffitů, za nimiž často přitáhly i ženy a děti. Těm damové věnovali jistou pozornost, neboť na jednotlivé oázy si stejně jako na městské prameny dělaly nárok jednotlivé válečné kmeny, které požadovaly od chaffitů robotu a odvody ve zboží za právo tam žít. Do vesnic nejblíž u města domové příležitostně zajížděli, všechny chlapce odváděli na Hannu Paš a nejkrásnější dívky do velkých harémů jako dživy’šarúm.

Vesnice, kudy procházeli, neměla žádné hradby, jen řady pískovcových monolitů po obvodu. Hluboko do kamene byly vytesané starodávné chrany. „Kde to jsme?“ žasl nahlas Jardir za pochodu.

„Tato vesnice se nazývá Pískovec,“ sdělil mu Abban. „Žije tu přes tři sta chaffitů. Jsou známí jako jámoví psi.“

„Jámoví psi?“ podivil se Jardir.

Abban ukázal na obrovskou jámu v zemi, kterých bylo ve vesnici několik a kde bok po boku dřeli muži i ženy – lopatou, krumpáčem a pilou dobývali pískovec. Byli rozložití v ramenou a samý sval, úplně jiní než chaffité, které znal Jardir z města. Děti pracovaly rovněž, nakládaly káry a vodily velbloudy, kteří tahali kámen z jam. Všichni byli v hnědém, muži a chlapci měli hnědou vestu a čapku, ženy a dívky hnědé šaty, které ponechávaly jen málo prostoru pro fantazii – obličeje, paže a většinou i nohy zůstávaly holé.

„Jsou to silní lidé,“ poznamenal Jardir. „Podle jakého práva jsou ti muži chaffité? Jsou to snad všechno zbabělci? A co dívky a chlapci? Proč nejsou povoláni k sňatku nebo na Hannu Paš?“

„Jejich předkové si pravděpodobně za své chaffitství mohli sami, kamaráde,“ odtušil Abban, „ale tito lidé se jako chaffité narodili.“

„To nechápu,“ prohlásil Jardir. „Nikdo se chaffitem nerodí.“

Abban si povzdechl. „Já podle tebe myslím jen na hmotný prospěch, ale ty na něj možná naopak myslíš málo. Damaji potřebují kámen, který tito lidé těží, a zdravé otroky na těžkou práci. A tak nařizují damům, aby nechodili pro chaffitské děti.“

„Čímž ty děti odsuzují k tomu, aby rovněž strávily život jako chaffité,“ usoudil Jardir. „Copak o to jejich rodiče stojí?“

„Rodiče se dokážou chovat prapodivně, když si muži přijdou pro jejich děti,“ utrousil Abban.

Jardir si vzpomněl na matčiny slzy, na nářek Abbanovy matky a nemohl nesouhlasit. „Ale stejně by z těchto mužů byli vynikající válečníci a z jejich žen skvělé manželky, které by rodily statné syny. Je to hrozné, koukat se na takové plýtvání.“

Abban pokrčil rameny. „Zato když se někdo zraní, tak se na něj alespoň jeho bratři nevrhnou jako smečka vlků.“

*

Ještě šest dalších dní putovali, než dospěli na vysoký sráz nad řekou, která živila Bahu kad’Everam. Na žádné další chaffitské vesnice už cestou nenarazili. Abban, jehož rodina obchodovala s mnoha vesnicemi, říkal, že je to proto, že podzemní řeka sice napájí mnoho oáz blízko města, jenže tak daleko na východ nezasahuje, a že většina vesnic leží právě podél toku řeky čili na jih od města, mezi Pouštním Kopím a dalekými jižními horami. Jardir o řece pod zemí v životě neslyšel, ale kamarádovi věřil.

Řeka pod nimi nebyla v pravém slova smyslu pod zemí, protože během času prorazila nesčetné vrstvy pískovce a hlíny a vymlela si údolí. Hluboko pod sebou viděli říční koryto, ale z takové výšky vypadala řeka jako pouhý pramínek.

Pochodovali po srázu na jih, až narazili na stezku, která vedla dolů do vsi a nebyla vidět, dokud nedošli až k ní. Dal’šarúmové zaduli na pozdravné rohy, ale nedočkali se žádné odpovědi a ani když sestupovali po příkré, úzké pěšině dolů na vesnickou náves, nikdo jim nevyšel vstříc. A dokonce ani ve vsi nebyli k nalezení žádní obyvatelé.

Vesnice Baha kad’Everam byla vybudovaná na římsách vytesaných do strmé skalní stěny. Nahoru vedlo klikaté, široké, kostrbaté schodiště, které se na každém stupni rozvětvovalo do teras s vepřovicovými domky. Nikde nebylo ani živáčka a dveřní závěsy líně povlávaly ve vánku. Jardirovi to připomnělo některé starší čtvrtě Pouštního Kopí. Jak obyvatelstva ubývalo, opuštěných čtvrtí přibývalo a zůstaly tam jen prázdné starobylé budovy jako svědkové dob, kdy bývalo Krasijců nesčetně.

„Co se to tu stalo?“ podivil se Jardir nahlas.

„Copak to není jasné?“ opáčil Abban. Jardir se na něj tázavě podíval.

„Přestaň zírat na vesnici a podívej se kolem,“ vyzval ho Abban. Jardir se obrátil a viděl, že řeka nevypadala jako pouhý pramínek jen díky výškovému klamu. Hladina stěží dosahovala do třetiny hlubokého koryta.

„Málo deště,“ poznamenal Abban, „nebo odklon vodního toku někde výš proti proudu. Nedostatek vody pravděpodobně obral Bahavany o ryby, na nichž byli závislí.“

„To by ještě nevysvětlovalo vymření celé vesnice,“ namítl Jardir.

Abban pokrčil rameny. „Třeba se při poklesu hladiny voda zkazila, protože řeka byla mělčí a voda nabírala bahno z říčního dna. V každém případě, ať nemocemi nebo hlady, nebyli Bahavané schopni udržovat chrany.“ Ukázal na hluboké šrámy po drápech na vepřovicových zdech některých domků.

Za Jardirem přišel Kaval. „Prohledejte vesnici, jestli někdo nepřežil,“ nařídil mu. Jardir se poklonil, obrátil se ke svým nie’šarúmům, rozdělil je do dvojic a rozeslal je na jednotlivé stupně. Chlapci vystřelili po hrbolatém schodišti nahoru stejně svižně, jako když běhali po zdech v Labyrintu.

Rychle se ukázalo, že Abban měl pravdu. Skoro v každém domku byly stopy po démonech: šrámy po drápech na stěnách a nábytku, všude známky zápasu.

„Ale žádní mrtví,“ poznamenal Abban.

„Sežraní,“ utrousil Jardir a ukázal na cosi na podlaze, co vypadalo jako černý kámen, z něhož trčelo pár bílých kousků.

„Co je to?“ užasl Abban.

„Démonské lejno,“ odtušil Jardir. „Alagai sežerou své oběti vcelku a kosti vykadí.“ Abban se chytil za ústa, ale stejně to nezvládl. Odběhl ke stěně místnosti, kde se vyzvracel.

Nahlásili své nálezy kaprálu Kavalovi, který přikývl, jako by na tom nebylo nic překvapivého. „Pojď za mnou, Nie Ka,“ vyzval Jardira a zamířil k damovi Chevatovi, který stál opodál s kai’šarúmem. Jardir ho následoval.

„Nie’šarúmové potvrzují, že nikdo nepřežil, damo,“ řekl Kaval. Kai’šarúm ho sice hodností převyšoval, ale Kaval byl kaprálem už hezky dlouho, jeho výcvikem pravděpodobně prošel každý válečník z výpravy včetně kai’šarúma a ne nadarmo se říkalo: Slovo rudé roušky má větší váhu než slovo roušky bílé.

Dama Chevat přikývl. „Alagai tuto půdu prokleli, když prolomili chrany a uvěznili duše mrtvých chaffitů na tomto světě. Slyším ve vzduchu jejich nářek.“ Vzhlédl ke Kavalovi. „Zastihlo nás Ubývání. První dva dny a noci věnujeme přípravě vesnice a modlitbám.“

„A třetí noc Ubývání?“ zeptal se Kaval.

„O třetí noci uspořádáme alagai’šarak,“ odvětil Chevat, „čímž vysvětíme půdu a osvobodíme chaffitské duše, aby se mohly znovu vtělit s nadějí na lepší kastu.“

Kaval se uklonil. „Jistěže, damo.“ Podíval se nahoru na schodiště, na domky zabudované do skalní stěny a na rozlehlé nádvoří pod útesem, které vedlo dolů na říční břeh. „Tady budou hlavně hlinní démoni,“ usoudil, „i když pár větrných a písečných se tu pravděpodobně taky najde.“ Obrátil se ke kai’šarúmovi. „S tvým svolením pošlu dal’šarúmy na nádvoří vykopat chraněné démonské jámy a na schody vybudovat úkryty pro muže na číhané, kteří budou nahánět alagai z útesu dolů do jam, kde je necháme čekat na slunce.“

Kai’šarúm přikývl a kaprál se obrátil na Jardira. „Ať nie’šarúmové vynosí z domů všechno haraburdí, z kterého by se daly postavit zátarasy.“ Jardir přikývl a obrátil se k odchodu, ale Kaval ho ještě chytil za loket. „Dohlédni, ať nedochází k žádnému kořistění,“ zdůraznil mu. „Všechno musí být odevzdáno jako oběť na alagai’šarak.“

*

„My dva budeme vyklízet první stupeň,“ sdělil Jardir Abbanovi.

„Sedmička je šťastnější číslo,“ namítl Abban. „Ať ten první vyklidí Jurim se Šandžatem.“

Jardir nedůvěřivě zavadil pohledem o Abbanovu nohu. Abban nakonec zvládl držet s nimi na pochodu krok, ale kulhání nezmizelo a Jardir ho často zahlédl, jak si nohu masíruje, když si myslí, že ho nikdo nevidí.

„Říkal jsem si, že výstup na první stupeň by byl snazší, když se ti ta noha ještě pořádně nezahojila,“ namítl.

Abban si založil ruce v bok. „Příteli, tys mě ranil!“ prohlásil. „Jsem zdráv jako ten nejskvostnější velbloud na bazaru. Měl jsi pravdu, když jsi mne nutil den co den překonávat sám sebe, výstup na sedmý stupeň mi jen prospěje.“

Jardir pokrčil rameny. „Jak chceš,“ řekl, vydal pokyny ostatním nie’šarúmům a pustili se do zlézání schodů.

Nepravidelné kamenné schody v Baze byly vytesány přímo do strmé skalní stěny a na nejzatěžovanějších místech byly vyztuženy pískovcem a hlínou. Někde byly hluboké sotva na mužskou nohu, jinde se muselo udělat k dalšímu schodu i několik kroků. Hrbolatý kámen svědčil o kolech mnoha těžkých vozů tažených nákladními zvířaty. Schody na každém stupni měnily směr a větvily se do cestiček k domkům na příslušné římse.

Nedošli nijak vysoko a už Abban supěl a na kulatém obličeji perlil pot. Kulhání se zhoršilo a na pátém stupni s každým krokem bolestivě zasykl.

„Možná jsme toho na jeden den ušli dost,“ zkusil to Jardir.

„Nesmysl, kamaráde,“ odvětil Abban. „Jsem…“ zasténal a vydechl, „… silný jako velbloud.“

Jardir se usmál a poplácal ho po zádech. „Ještě z tebe uděláme válečníka.“

Konečně dolezli na sedmý stupeň. Jardir se obrátil a vyhlédl přes nízkou zídku. Hluboko pod nimi ohýbali dal’šarúmové hřbet a krátkými lopatkami hloubili široké démonské jámy. Jámy byly umístěné hned na kraji nádvoří, takže démon shozený právě z té zídky, přes kterou se Jardir díval, by dopadl rovnou dovnitř. Jardirem projel záchvěv vzrušení z nadcházející bitvy, i když ani jemu, ani žádnému jinému nie’šarúmovi nebude dovoleno bojovat.

Obrátil se k Abbanovi, ale jeho příteli byl výhled zjevně lhostejný, jelikož už šel po terase dál.

„Měli bychom začít vyklízet budovy,“ křikl za ním Jardir, ale Abban ho asi neslyšel a cílevědomě se belhal dál. Jardir ho dohnal právě v okamžiku, kdy se zastavil před obrovským klenutým vchodem, vzhlédl, podíval se na symboly vytesané do klenby a spokojeně se usmál.

„Sedmý stupeň, já to věděl!“ zvolal. „Stejně jako počet pilířů mezi nebesy a Alou.“

Jardir se podíval na symboly. „Takovéhle chrany jsem v životě neviděl,“ poznamenal.

„Tam nejsou vytesané chrany, ale slova,“ objasnil mu Abban.

Jardir se na něj zvědavě podíval. „Jako ta, co jsou napsaná v Eveje?“

Abban přikývl. „Píše se tu: Tady, sedm stupňů od Aly, na počest Toho, kdo je Vším, sídlí skromná dílna mistra Dravaziho.“

„Toho hrnčíře, o kterém jsi mluvil,“ vzpomněl si Jardir. Abban přikývl a šel odhrnout pestrobarevný závěs, který visel přes vchod, ale Jardir ho chytil za ruku a otočil si ho tváří k sobě.

„Takže kvůli cti bolest neuneseš, ale kvůli zisku ano?“ vyjel na něj.

Abban se usmál. „Já jsem jen praktický, kamaráde. Čest ti nic nevynese.“

„Na nebesích ano,“ namítl Jardir.

Abban si odfrkl. „Nebesa nám matky a sestry neobléknou.“ Vytrhl se Jardirovi a vstoupil do dílny. Jardirovi nezbylo než jít za ním a vzápětí do něj narazil, protože Abban zůstal stát hned za vchodem. Čelist mu poklesla úžasem.

„Celá zásilka, a nepoškozená,“ zašeptal. Do očí mu vstoupil chtivý lesk. Jardir sledoval jeho pohled a rovněž vytřeštil oči. Tam, úhledně vyrovnaná, stála ta nejnádhernější keramika, jakou kdy viděl. Byla jí plná místnost – krajáče, vázy a poháry, lampy, talíře a mísy. Všechno pomalované jasnými barvami, zlacené, polévané, vypálené do zářivého lesku.

Abban si vzrušeně zamnul ruce. „Máš ty vůbec představu, jakou to má cenu, kamaráde?“ zeptal se.

„Je to jedno,“ odtušil Jardir. „Není to naše.“

Abban se na něj podíval jako na naprostého tupce. „Jsou-li majitelé mrtví, není to krádež, Ahmanne.“

„Oloupit mrtvého je horší než krádež,“ namítl Jardir. „Je to znesvěcení.“

„Znesvěcením by bylo naházet celoživotní dílo mistra umělce na hromadu trosek,“ prohlásil Abban. „Tady je spousta jiného harampádí, které se dá použít na zátarasy.“

Jardir si keramiku zadumaně prohlížel. „Tak dobrá,“ řekl nakonec. „Necháme to tady Nechť to vypráví o řemeslné dovednosti tohoto největšího z chaffitů, aby mohl Everam shlédnout na jeho dílo a převtělit jeho duši do vyšší kasty.“

„K čemu vyprávět příběhy Everamovi, když je vševědoucí?“ opáčil Abban.

Jardir zaťal pěst a Abban o krok ucouvl. „Nebudu poslouchat žádné rouhání proti Everamovi,“ zavrčel. „Ani od tebe ne.“

Abban pokorně vztáhl ruce. „Nemyslel jsem to nijak rouhavě. Jen jsem si říkal, že by snad Everam tu keramiku viděl v damajském paláci zrovna tak dobře jako v této zapomenuté dílně.“

„To je možné,“ připustil Jardir, „ale Kaval řekl, že se na alagai’šarak musí obětovat všechno, což znamená, že tohle taky.“

Abban střelil očima po Jardirově pěsti, stále výhrůžně zaťaté, a přikývl. „Jistěže, kamaráde,“ souhlasil. „Ale pokud máme opravdu vzdát čest tomuto velkému chaffitovi a poručit jeho duši nebesům, využijme jeho nádherné krajáče k vynášení hlíny z démonských jam, které právě kopou dal’šarúmové. To zapojí keramiku do přípravy alagai’šaraku a Everamovi to ukáže Dravaziho cenu.“

Jardir se uklidnil, pěst klesla, prsty se rozevřely. Usmál se na Abbana a přikývl. „To je skvělý nápad.“ Vybrali nejvhodnější kousky na tu práci a snesli je zpátky do tábora. Zbytek nechali úhledně vyrovnaný tak, jak ho našli.

*

Jardir se pustil do práce stejně jako všichni ostatní, bitevní pole na alagai’šarak už se začínalo rýsovat a dva dny a noci utekly jako nic. Každé noci se uchýlili do kruhů, bedlivě pozorovali démony a plánovali. Z hromad trosek se na terasovitých vesnických římsách stal labyrint s chraněnými výklenky, které dal’šarúmové využijí jako úkryty, odkud budou moci vyrážet a nahánět alagai po svazích do démonských jam nebo je chytat do sítí na tak dlouho, aby je stihli uvěznit v přenosných kruzích. I skladiště zásob na všech stupních byla opatřena chranami; v nich budou čekat nie’šarúmové, připravení dodat válečníkům další kopí nebo síť.

„Budete dřepět za chranami, dokud si vás někdo nezavolá,“ sdělil Kaval důrazně nováčkům, „a když budete muset ven, tak budete co nejrychleji a co nejkratší cestou přebíhat z jednoho chraněného prostoru do druhého, dokud se nedostanete k cíli. Kryjte se za zdmi, běhejte shrbení, využívejte každičký kousek úkrytu.“ Znovu a znovu si museli chlapci procházet nouzový labyrint, aby v případě potřeby dokázali najít chraněné výklenky i poslepu. Válečníci sice zapálí velké hranice, aby viděli na boj a zahnali chlad pouštní noci, ale v labyrintu stejně zůstanou velké oblasti stínu, ve všem všudy výhodné pro démony, kteří vidí i potmě.

Zanedlouho už slunce zapadalo a Jardir s Abbanem čekali ve skladišti na třetím stupni. Útes stál strmou stěnou k východu a chlapci se dívali, jak se jeho stín dlouží, halí říční údolí a rozlézá se po protější skalní stěně jako inkoustová skvrna. A ve stínu v údolí začali povstávat alagai.

Z hlíny a pískovce prosakovala mlha a hutněla do démonických tvarů. Jardir s Abbanem jako uhranutí sledovali nádvoří o třicet stop níž, osvětlené obrovskými hranicemi, na které dal’šarúmové naházeli všechno hořlavé z Bahy. A tam teď povstávali démoni.

Teprve nyní Jardir plně pochopil, co jim damové celé ty roky vykládají. Alagai jsou vředy, skryté před Everamovým světlem. Celá Ala by byla Stvořitelovým rájem, nebýt této odporné zhouby. Byl zhnusen do morku kostí a věděl, že by s radostí dal život za jejich vyhubení. Pevně svíral jedno náhradní kopí, která měli ve výklenku, a v duchu si maloval den, kdy bude moci spolu se svými dal’šarúmskými bratry lovit alagai.

Abban ho zatahal za ruku a Jardir se obrátil. Kamarád mu rozklepaným prstem ukazoval na terasovou zídku jen o pár stop dál. Po celé terase se zvedala mlha a tam, na zídce, se zrovna utvářel větrný démon. Zhmotňoval se přikrčený, se složenými křídly. Ani jeden z nich ještě nikdy nebyl démonovi tak blízko, ale zatímco v Abbanovi ten pohled vyvolal očividnou hrůzu, v Jardirovi probudil jen vztek. Sevřel kopí pevněji a uvažoval, jestli by na toho netvora dokázal zaútočit a srazit ho ze zdi dolů do jedné démonské jámy dřív, než se plně zhmotní.

Abban sevřel Jardirovi loket tak silně, až ho to začalo bolet. Jardir se po něm ohlédl a shledal, že mu Abban hledí přímo do očí.

„Nebuď hlupák,“ řekl mu Abban.

Jardir se podíval zpátky na démona, ale v tu chvíli se alagaiské drápy odlepily od pískovcové zídky, netvor slétl dolů do tmy a Jardirovy úvahy ztratily smysl. Pak cosi zapleskalo, větrný démon se vznesl nahoru, a když obloukem přelétal kolem nich, jeho obrovská křídla zastínila hvězdy.

Nedaleko se zhmotnil oranžový hlinný démon, stěží rozpoznatelný od vepřovicové zídky, k níž se tiskl. Tento démon byl malý a podsaditý, ne větší než malý pes, ale přesto skrznaskrz zabiják, samý sval a spár, se silným, šupinatým pancířem. Tupá hlava se zvedla, netvor zavětřil. Kaval je učil, že hlinný démon dokáže prorazit hlavou skoro cokoli, kámen roztříští a kalenou ocel promáčkne. Teď byli očitými svědky jeho síly, protože démon zaútočil na ně a udeřil hlavou do chran u výklenku. Body nárazu utkaly stříbrnou magickou pavučinu, která hlinného démona odhodila, ale okamžitě se vrhl na chrany zas. Drápy se zaryly do skalní stěny, hlava bušila do chran jako kladivo, vzduchem se šířilo magické vlnění.

Jardir popadl kopí a vrazil ho démonovi do chřtánu tak, jak to vídal u dal’šarúmů na cestě přes poušť. Jenže démon na něj byl moc rychlý a chytil hlavici do zubů. Kovový hrot se zprohýbal jako hrnčířská hlína, démon pohodil hlavou a vyrval Jardirovi kopí z ruky; divže ho přitom taky nevytáhl z chraněného výklenku. Pak jen švihl hlavou a roztočené kopí odlétlo přes zeď do tmy.

Z výklenku o kus dál na terase sledoval tu šarvátku Hasik. Byl přidělen na stanoviště štváče a brzy vyběhne ven, aby odvedl démony do záhuby.

„Ještě jedno kopí zahodíš, ty kryso,“ zařval – jeho sykavky i po těch letech pořád ještě hvízdaly – „a já tě hodím přes zeď za ním!“ Jardir se mohl hanbou propadnout. Poklonil se, stáhl se hlouběji do výklenku a čekal na rozkazy.

Krevašští pozorovatelé se dokázali na žebřících dostat z jednoho stupně na druhý během několika vteřin. Shora obhlédli bitevní pole, dali znamení kai’šarúmovi, ten zadul na šaracký roh a tanec započal.

Hasik okamžitě vyskočil ze svého výklenku a začal ječet a poskakovat, aby upoutal pozornost okolních démonů. Jardir to uchváceně pozoroval. Ať si myslel o Hasikovi cokoli, tak jeho čest neznala hranic.

Několik hlinných démonů ho uvidělo, zavřísklo a už se hnali za ním. Jejich krátké, silné nohy dokázaly vyvinout děsivou rychlost, ale Hasik to ustál bez bázně a hany a dal se na útěk, teprve když byli skoro u něj. Pádil kolem prvních zátarasů dopředu, k úkrytu pro zálohu. Když běžel kolem Jardira, tak po něm ze zdi u výklenku skočil hlinný démon, ale Hasik se jen potočil v pase a zvedl štít a nejenže útok odrazil, ale ještě naklonil štít tak, že magie odhodila démona přes zeď. Netvor vřískal celou dobu pádu dolů do jámy – první úlovek té noci.

Hasik se tryskem vřítil do labyrintu z trosek. Na to, jak byl mohutný, kličkoval mezi zátarasy neuvěřitelně rychle a mrštně. Už zmizel Jardirovi a Abbanovi z očí, ale ještě ho uslyšeli, jak řve „Óót!“, když dobíhá k úkrytu s číhajícími válečníky. Bylo to tradiční volání štváčů, oznamující dal’šarúmům na číhané, že se alagai blíží.

Ozvaly se výkřiky, objevily se záblesky magie – ukrytí válečníci se vrhli na nic netušící démony. Nocí se rozlehl alagaiský vřískot a z toho zvuku Jardira mrazilo v zádech. Toužil také přinutit démony, aby vřískali bolestí. Jednoho dne…

Zrovna když se zasnil, vyhoupl se přes zídku přímo před ně jeden pozorovatel, Aday. Dvanáctistopé žebříky stačily právě tak dosáhnout na zídku z jednoho stupně na druhý.

Za silný kožený řemen uvázaný kolem zápěstí vytáhl Aday žebřík za sebou nahoru a chtěl si ho jít přesunout, aby mohl vylézt na další stupeň, ale zavrčení shora ho zastavilo. Vzhlédl zrovna v okamžiku, kdy na něj skočil hlinný démon.

V Jardirovi se napjaly všechny svaly ale nemusel si dělat starosti. Pozorovatel byl rychlý jako had, jen stočil žebřík napříč a zadržel démona na vzdálenost paže dřív, než alagai stihl udeřit. Pak čistě kopl skrz příčky a srazil netvora na terasu na zem.

Než se stačil hlinný démon vzpamatovat, poodběhl Aday o několik stop dozadu a nastavil mezi ně celých dvanáct stop žebříku. Démon po něm skočil znovu, ale Aday ho chytil mezi bočnice, zvedl žebřík, pootočil ho a snadno toho malého démona přehodil přes zeď. V několika vteřinách měl žebřík zase postavený.

„Doneste pár kopí tlačné gardě na nádvoří,“ křikl na ně, když pádil nahoru na další stupeň. Jeho ruce se příček ani nedotkly.

Jardir popadl dvě kopí a Abban udělal totéž, ale Jardir na něm viděl, jak se bojí. „Drž se těsně u mě a dělej to, co já,“ řekl kamarádovi. „Tohle se nijak neliší od toho, co jsme nacvičovali celý den.“

„Až na to, že teď je noc,“ odtušil Abban, ale šel za ním. Jardir se rozhlédl na obě strany a pak tryskem vyrazil k Hasikovu výklenku, přikrčený za zídkou, aby ho nezpozorovali větrní démoni kroužící vysoko nad vesnicí.

Podařilo se jim dostat do výklenku a odtud po schodech dolů na nádvoří. Dal’šarúmové házeli hlinné démony přes terasové zídky tak rychle, že pršeli shora jako déšť, ale úkryty pro zálohy byly rozmístěné promyšleně, takže většina alagai padala rovnou do nouzových démonských jam. A ten zbytek včetně písečných démonů, kteří se zhmotnili přímo na nádvoří, nahnala do jam tlačná garda kopími a štíty. Kolem ústí a dna každé jámy byly zatlučené jednosměrné chranové kolíky, takže alagai mohli dovnitř, ale nikoli ven. Alagaiský krunýř sice válečnická kopí probodnout nemohla, ale mohla otravovat, postrkovat, popohánět a všeobecně zahánět škobrtající, couvající alagai přes okraj jámy dolů.

„Kluci! Kopí!“ řval Kaval a Jardir uviděl, že se mu při boji s písečným démonem zlomilo kopí vejpůl. Ale Kavala to zjevně nezaskočilo, točil zlomeným ratištěm tak rychle, že z něj byla vidět jen rozmazaná šmouha a přitom zasahoval démona do ramenních a kyčelních kloubů a nedovolil mu chytit rovnováhu či najít pevnou půdu pod pařáty kdekoli jinde, než kam ho chtěl zahnat. A pořád postupoval dál a dál, hladké obrátky přidávaly ranám na síle, zapojoval do boje i štít a vytrvale tlačil démona blíž a blíž k okraji jámy.

Jenže i když od tohoto démona kaprálovi očividně nic nehrozilo, z teras padali pořád další a další a zlomené kopí ho zdržovalo zrovna ve chvíli, kdy potřeboval démona vyřídit rychle.

„Ačá!“ zvolal Jardir a hodil mu nové kopí. Na ten výkřik vrazil Kaval zlomené ratiště démonovi do chřtánu, v hladké otáčce, která ho vynesla rovnou zpátky do útoku, chytil nové kopí a zaútočil. Písečný démon vmžiku spadl s vřískotem do jámy.

„Co tam tak stojíte!“ zařval Kaval. „Předat a zpátky na své stanoviště!“ Jardir přikývl a už byl v běhu. Podobně s Abbanem dodali kopí dalším válečníkům.

Když jim kopí došla, obrátili se a zamířili zpátky ke schodům nahoru, ale ještě k nim ani nedoběhli, když za nimi něco žuchlo. Jardir se ohlédl. Hlinný démon se převalil zpátky na nohy a rozzuřeně pohodil hlavou. Tlačná garda byla daleko a v Abbanovi s Jardirem viděl snadnou kořist.

„Do úkrytu pro zálohu!“ zařval Jardir a ukázal na malý chraněný výklenek, kde se schovávala tlačná garda do chvíle, než začali shora padat démoni. Hlinný démon už se na ně hnal, chlapci se dali do běhu a Abbanovi se v té hrůze dokonce podařilo Jardira předběhnout.

Ale jen pár kroků od bezpečí se Abbanovi podlomila noha. Vykřikl, upadl a bylo jasné, že nestihne vstát včas.

Lopotně se snažil zvednout, ale Jardir ještě přidal, skočil po něm, strhl ho zpátky na zem, hlavní nápor dopadu vzal na sebe, oba je převalil a setrvačnost pohybu využil k dokonalému šarusahkovému vrhu, kterým poslal Abbanovo mohutné tělo přes těch posledních pár stop do úkrytu.

Jakmile Abbana odmrštil, padl Jardir naplocho na břicho. Démon dle předpokladu sledoval pohyb a skočil po Abbanovi, ale už narazil jen na chrany.

Než se hlinný démon z nečekaného nárazu vzpamatoval, Jardir rychle vyskočil na nohy, ale démon ho okamžitě zpozoroval a co hůř, stál mezi ním a bezpečím za chranami.

Jardir neměl žádnou zbraň ani síť a věděl, že na volném prostranství je démon rychlejší. Na okamžik propadl panice, pak se mu vybavila slova kaprála Kerana.

Alagai neznají lstivost, učil je kaprál. Jsou sice silnější a rychlejší než vy, ale mozek mají jako natvrdlý pes. Odhalí své úmysly v zárodku a zmate je i ta nejprostší finta. Nikdy neztrácejte hlavu a vždycky se dožijete svítání.

Jardir naznačil, že chce vyrazit k nejbližší démonské jámě, vzápětí rychle zahnul a místo k jámě pádil do schodů. Čistě popaměti kličkoval mezi troskami a zátarasy, neztrácel čas hledáním toho, co hlava už znala. Démon vřískal a hnal se za ním, ale Jardir už mu nevěnoval jedinou myšlenku, soustředil se jen na cestu před sebou.

Konečně se v dohledu objevil Hasikův výklenek. „Óót!“ zaječel Jardir, aby oznámil démona za sebou. Může se tam ukrýt a Hasik by mohl démona dovést do pasti.

Jenže výklenek byl prázdný. Hasik musel zrovna odlákat jiného démona a teď bojuje u úkrytu pro zálohu.

Jardir věděl, že by se mohl ve výklenku ukrýt, jenže co s tím démonem? V nejlepším případě unikne z honbiště, v nejhorším zčistajasna skočí na nějakého válečníka nebo nie’šarúma a vyřídí ho dřív, než si ten nebožák uvědomí, co se děje.

Sklonil hlavu a pádil dál.

V nouzovém labyrintu se mu podařilo získat před hlinným démonem maličký náskok, ale když se v dohledu objevil úkryt pro zálohu, byl mu ten netvor pořád ještě v patách.

„Óót!“ ječel Jardir. „Óót! Óót!“ Z posledních sil se vybičoval k ještě větší rychlosti a doufal, že ho válečníci uvnitř slyší a budou připravení.

Jako šipka proletěl kolem posledního zátarasu, kde ho chytily dvě rychlé ruce a strhly ho stranou. „Ty si myslíš, že je to nějaká hra, co, kryso?“ vyjel na něj Hasik.

Jardir se nezmohl na odpověď a naštěstí ani žádnou nepotřeboval, démon se vřítil do léčky, jeden dal’šarúm na něj hodil síť a složil ho.

Démon sebou mlátil, silné provazce z kroucených koňských žíní praskaly jako nitě a už to vypadalo, že se protrhá ven, když se na něj vrhlo několik válečníků a přišpendlilo ho k zemi. Jeden dal’šarúm utržil škrábanec drápem do obličeje a s řevem odpadl, ale na jeho místo hned nastoupil další, chytil dva překrývající se pláty démonského krunýře, rukama je roztáhl a odhalil zranitelné tělo vespod.

Hasik odhodil Jardira, rozběhl se tam a vrazil do odkrytého místa kopí. Démon vřískal a svíjel se ve smrtelných křečích, ale Hasik ještě rázně kopím zakroutil, démon sebou naposledy zaškubal a znehybněl. Jardir zavýskl a zamával pěstí ve vzduchu.

Ale jeho radost neměla dlouhého trvání; Hasik nechal kopí být tak, jak trčelo z alagaiské mršiny, a rozzuřeně se na něj vrhl.

„Myslíš si snad, že jsi nějaký štváč, nie’šarúme?“ zařval. „Co to je, takhle svévolně si vodit alagai do pasti, která se ještě nestihla znovu připravit? Díky tobě mohl být někdo zabit!“

„Já jsem to nemyslel…“ začal Jardir, ale Hasik ho praštil pěstí do břicha a ta rána mu smetla odpověď ze rtů.

„Nedovolil jsem ti mluvit, kluku!“ zahřměl Hasik. Jardir viděl, že je vzteky bez sebe, a moudře držel jazyk za zuby. „Tys měl rozkaz zůstat ve svém výklenku, a ne vodit alagai nepřipraveným válečníkům do zad!“

„Bylo lepší přivést ho sem s alespoň nějakým varováním, než ho nechat volně pobíhat po terase, Hasiku,“ řekl Jardir. Hasik ho nevlídně zpražil pohledem, ale zmlkl, protože starším válečníkem byl Jesan, ten viděl možná už čtyřicet zim, a v nepřítomnosti Kavala nebo kai’šarúma se ostatní válečníci ze skupiny podřizovali jemu. Škrábance na obličeji mu silně krvácely, ale nedával nijak najevo, jak to musí bolet.

„Nebyl bys zraněný…“ obrátil se na něj Hasik, ale Jesan ho zarazil.

„Tohle nebudou mé první jizvy po démonech, Pískači,“ řekl, „a každý jeden je slávou hodnou chvály. Teď se vrať na své stanoviště. Dnes v noci nás čekají ještě další alagai.“

Hasik se zachmuřil, ale uklonil se. „Jak říkáš, noc je ještě mladá,“ souhlasil. Oči probodly Jardira jako dvě kopí, když odcházel do svého výklenku.

„Ty se také vrať na své stanoviště, chlapče,“ řekl Jesan a poplácal Jardira po rameni.

*

Konečně přišlo svítání a celá družina se shromáždila u démonských jam, aby se dívala, jak alagai hoří. Baha kad’Everam byla obrácená k východu a údolí rychle zaplavilo vycházející slunce. Obloha se jasnila, démoni v jámách začínali doutnat a výt.

Dal’šarúmské štíty byly zevnitř lesklé jako zrcadla, a když dama Chevat pronesl modlitbu za duše Bahavanů, válečníci jeden po druhém natáčeli štíty ke slunci tak, aby odrážely paprsky dolů do jam a světlo zasáhlo démony naplno.

Kde se paprsky dotkly démonů, tam se vzňali plamenem. Brzy všichni alagai hořeli a nie’šarúmové jásali. Přihlížející válečníci rovněž a někteří dokonce spustili bida, aby se na démony ještě vymočili, než je Everamovo světlo sežehne ze světa. Jardir se ještě nikdy necítil tak plný života jako v té chvíli a obrátil se k Abbanovi, aby se s ním o svou radost podělil.

Jenže Abban nikde.

Jardir usoudil, že je kamarádovi po tom nočním pádu pořád ještě zle, a šel se po něm podívat. Abban je jen zraněný, nic víc. To není to samé jako být slabý. Dají tomu čas, posměšků ostatních nie’šarúmů si prostě nebudou všímat a až se Abbanovi navrátí síly, tak si to s posměváčky vyřídí a skoncují s jízlivostmi jednou provždy.

Prohledával tábor a málem by Abbana přehlédl, ale nakonec ho přece jen uviděl. Zrovna se plazil zpod jednoho zásobovacího vozu.

„Co to tu děláš?“ zeptal se ho Jardir.

„Eh!“ vyjekl Abban a překvapeně se obrátil. „Jen jsem byl…“

Jardir ho nechal být, protáhl se kolem něj a nakoukl pod vůz. Abban tam napnul síť a do ní ukládal Dravaziho keramiku, kterou používali při kopání, důmyslně zabalenou do hadrů, aby kousky při zpáteční cestě nechřestily nebo se nerozbily.

Když se Jardir obrátil zase k němu, Abban s úsměvem rozevřel dlaně. „Kamaráde…“

Jardir ho přerušil. „Odnes to zpátky.“

„Ahmanne,“ začal Abban.

„Odnes to zpátky, nebo ti přerazím i tu druhou nohu,“ zavrčel Jardir.

Abban si povzdechl, ale spíš otráveně než pokorně. „Znovu tě žádám, abys uvažoval rozumně, příteli. Oba víme, že s touto nohou mám větší šanci pomáhat své rodině skrz zisk než skrz slávu. A i kdyby se mi přece nějak podařilo stát se dal’šarúmem, jak dlouho to vydržím? Ani z těch zdatných, ostřílených válečníků, kteří přišli sem do Bahy, se nevrátí domů živí všichni. Co se mne týče, budu si pokládat za štěstí, když přečkám svou první noc. A co bude s mou rodinou, jestli opustím tento svět beze slávy? Já nechci, aby moje matka musela nakonec prodat mé sestry jako dživy’šarúm jen proto, že nebudou mít žádné věno vyjma mé prolité krve.“

„Dživy’šarúm se prodávají?“ podivil se Jardir a v duchu pomyslel na své sestry, mnohem chudší než Abbanovy. Dživy’šarúm byly společné manželky, držené ve velkém harému k užívání pro všechny dal’šarúmy.

„Copak sis myslel, že tam ty dívky jdou dobrovolně?“ opáčil Abban. „Být dživou’šarúm možná vypadá slavně pro ty mladé a krásné, jenže ony zřídkakdy vědí, čí dítě roste v jejich břiše, a jakmile lůno začne vysychat a rysy uvadat, jejich sláva bledne. Než tohle, tak je mnohem lepší řádný manžel, třebas i chaffit.“

Zatímco Jardir to sdělení mlčky trávil, Abban se k němu přitočil a naklonil se blíž, jako by mu chtěl říci něco důvěrného, i když byli úplně sami.

„Můžeme si zisk rozdělit, kamaráde,“ navrhl. „Půlka mojí mámě a půlka tvojí. Kdy měla ona či tvé sestry naposledy maso? Nebo něco lepšího na sebe než jen hadry? Čest jim možná pomůže za pár let, ale rychlý zisk jim pomůže teď.“

Jardir se na něj nedůvěřivě podíval. „Jak může pár kousků nádobí něco změnit?“

„To není jen tak nějaké nádobí, Ahmanne,“ naléhal Abban. „Přemýšlej! Toto je poslední dílo mistra Dravaziho, které navíc použili dal’šarúmové, aby pomstili jeho smrt a osvobodili duše chaffitů z Bahy. Bude mít nedozírnou cenu! To by koupila a vystavila i samotná Damaji. Nemusíme ho dokonce ani umývat! Hlína z Bahy je lepší než zlatá glazura.“

„Kaval říkal, že se musí obětovat všechno, aby se půda Bahy vysvětila,“ namítl Jardir.

„A taky se všechno obětovalo,“ souhlasil Abban. „Tohle je jen nářadí, Ahmanne, které se nijak neliší od lopatek, jimiž dal’šarúmové hloubí jámy. Nechat si nářadí není žádná loupež.“

„Tak proč to schováváš pod vozem jako zloděj?“

Abban se lišácky usmál. „Myslíš, že by nám Hasik a jeho kumpáni nechali takový zisk, kdyby se o tom dozvěděli?“

„To asi ne,“ uznal Jardir.

„Takže dohodnuto,“ pravil Abban, poplácal Jardira po rameni a rychle sbalili zbytek nádobí do ukryté sítě.

Už skoro končili, když vzal Abban jeden křehký šálek a začal ho válet v prachu.

„Co to děláš?“ podivil se Jardir.

Abban pokrčil rameny. „Tenhle šálek je moc malý na to, aby se dal použít na práci,“ řekl, zvedl šálek a pohledem ocenil nalepený prach. „Ale prach z Bahy zvýší jeho cenu desetinásobně.“

„Ale to je podvod,“ rozčílil se Jardir.

Abban na něj spiklenecky mrkl. „To se kupec nikdy nedozví, kamaráde.“

„Já to budu vědět!“ zařval Jardir, popadl šálek a mrštil s ním o zem. Šálek dopadl a rozbil se.

Abban zaskučel. „Ty pitomče, máš vůbec ponětí, jakou to mělo cenu?“ Ale narazil na Jardirův pobouřený pohled, moudře zvedl ruce a o krok ustoupil.

„Ovšemže, kamaráde, máš pravdu,“ souhlasil. A aby svá slova zdůraznil, vzal další čistý kousek a taky ho roztříštil o zem.

Jardir se zadíval na střepy a povzdechl si. „Nic mé rodině neposílej,“ řekl. „Nechci, aby Jardirův rod těžil z tohoto… mrzkého činu. Raději se budu dívat na to, jak mé sestry žvýkají tvrdé zrní, než aby jedly nečisté maso.“

Abban se na něj nevěřícně podíval, ale nakonec jen pokrčil rameny. „Jak si přeješ, kamaráde. Ale kdybys někdy změnil názor…“

„Kdyby někdy takový den přišel, tak mě odmítneš, budeš-li můj opravdový přítel,“ pravil Jardir. „A jestli tě ještě někdy nachytám při něčem takovém, osobně tě předvedu před damu.“

Abban na něj ještě chvíli hleděl, pak přikývl.

*

Byla noc na krasijských hradbách. Všude kolem sebe Jardir cítil tep bitvy a dmul se pýchou, že jednoho dne zemře v Labyrintu jako kadžijský válečník.

„Alagai dole!“ křikl pozorovatel Aday. „Severovýchodní čtvrtka! Druhý plást!“

Jardir přikývl a obrátil se ke svým chlapcům. „Jurime, sděl Madžáhům v plástu tři, že sláva se blíží. Šandžate, dej vědět Andžhovi, že Madžáhové budou opouštět své stanoviště.“

„Můžu jít já,“ nabídl se Abban. Jardir po něm nejistě střelil pohledem. Věděl, že svého kamaráda obírá o čest, když ho nechává stranou, ale ani za ty týdny, které uplynuly od návratu z Bahy, se Abbanovo kulhání nezlepšilo a alagai’šarak není žádná hra.

„Ty prozatím zůstaneš se mnou,“ řekl. Ostatní chlapci se jízlivě ušklíbli a vyrazili.

Kaprál Keran si té drobné rozmíšky všiml, zavadil pohledem o Abbana a rty se mu znechuceně zvlnily. „Rozpleť sítě, kluku, ať jsi taky k něčemu.“

Abban šel k sítím, Jardir předstíral, že nevidí, jak kulhá, a vrátil se po bok Keranovi.

„Nemůžeš ho šetřit věčně,“ poznamenal tiše kaprál a zvedl dalekohled, aby propátral oblohu. „Lépe zemřít v Labyrintu jako muž, než se vrátit z hradeb s ostudou.“

Jardir se nad těmi slovy zamyslel. Která cesta je ta pravá? Když Abbana pošle, je tu riziko, že to nezvládne a ohrozí bojovníky. Ale když ho nebude vysílat, tak ho Keran nakonec prohlásí za chaffita – osud mnohem horší nežli smrt. Abbanova duše by seděla před branami nebeskými, nikdy by nepoznala Everamovo objetí a možná celá milénia by čekala na nové vtělení.

Od té doby, co ho Keran ustanovil do hodnosti Nie Ka, Jardira velmi tížila zodpovědnost. Přemítal, jestli na Hasika, jemuž se kdysi dostalo stejné cti, doléhala stejná tíha. Těžko. Hasik by Abbana už dávno zabil nebo vyhnal z jednotky.

Povzdechl si a předsevzal si, že na další posílku pošle Abbana. „Lepší mrtvý než chaffit,“ zamumlal si. Slova mu hořkla na jazyku.

„Pozor!“ zaječel Keran. Střemhlav se na ně vrhl větrný démon. Kaprál s Jardirem se stačili shýbnout včas, ale Aday už to nestihl. Hlava poskakovala po zdi směrem k Jardirovi, trup spadl do labyrintu. Abban zaječel.

„Otáčí se k dalšímu náletu!“ varoval Keran.

„Abbane! Síť!“ křikl Jardir.

I když Abban napadal na chromou nohu, splnil rozkaz rychle a přitáhl Keranovi silně zatíženou síť. Jardir si všiml, že ji složil správně na vrhání. Konečně alespoň něco.

Keran chňapl po síti, ani nespustil oči z vracejícího se větrného démona. Jardir to sledoval okem válečníka a věděl, že kaprál chladnokrevně odhaduje rychlost a dráhu letu. Keran byl napnutý jako tětiva a Jardir věděl, že nemine.

Jakmile se alagai přiblížil na dosah, vymrštil se Keran jako kobra a hladkým švihem síť vrhl. Jenže síť se otevřela předčasně a Jardir okamžitě viděl proč: Abbanovi se nešťastnou náhodou zapletla noha do jednoho zatěžkávacího lana. Síla Keranova vrhu podtrhla Abbanovi nohy.

Větrný démon zabrzdil těsně před rozevírající se sítí a křídla zbičovala síť i Kerana. Pak alagai klesl, zmizel jim z očí a kaprál, bezmocně zamotaný do sítě, upadl.

„Nie tě vem, kluku!“ křičel Keran, kopl z toho chuchvalce a podrazil Abbanovi nohy. Abban zaječel a spadl ze zdi podruhé, tentokrát do Labyrintu oživlého alagai.

Než měl Jardir čas něco udělat, uslyšel vřískot a uvědomil si, že alagai pád vyrovnal a letí na ně zas. Keran byl beznadějně zapletený do sítě a žádný další dal’šarúm, který by větrného démona polapil, tam nebyl.

„Uteč, dokud můžeš!“ řval Keran.

Jardir ho neposlouchal. Pádil k sítím, které Abban poskládal, a jednu popadl. Až pod tou tíhou hekl. Chlapci používali při výcviku lehčí.

Větrný démon proletěl kolem na jediné máchnutí kožovitých křídel a ostrým obloukem vzlétl k nebi, kde se otočí k dalšímu náletu střemhlav. Na okamžik zastínil měsíc a splynul s oblohou, ale Jardira to neošálilo a chladnokrevně sledoval, jak se démon blíží. Jestli má zemřít, tak zemře se ctí a toho alagai vezme s sebou, aby si vykoupil cestu na nebesa.

Když už byl démon tak blízko, že mu Jardir viděl zuby, hodil. Síť z koňských žíní se roztočila, zatěžkávací lana ji roztáhla a větrný démon do ní vletěl rovnou po hlavě. Jardir škubl za šňůru, aby se síť stáhla, obrátkou se jí odtočil z cesty a pak už se jen díval, jak se netvor řítí do Labyrintu.

„Alagai dolů!“ zaječel. „Severovýchodní čtvrtka! Plást sedm!“ O chviličku později mu zdola odpověděl souhlasný výkřik.

Zrovna se chtěl otočit a osvobodit Kerana, když koutkem oka zachytil ve tmě nějaký pohyb. Na zdi visel Abban. Zpod nehtů mu crčela krev, jak zoufale drásal kámen, aby se udržel.

„Nenech mě spadnout!“ zaječel.

„Jestli spadneš, tak alespoň zemřeš jako muž a budou tě čekat nebesa!“ odsekl Jardir. Raději nechal stranou skutečnost, že jiným způsobem se Abban na nebesa stejně nikdy nedostane. Keran už zařídí, aby svou Hannu Paš ukončil jako chaffit a ráj mu byl odepřen. Jardirovi to rvalo srdce, ale začal se odvracet.

„Ne! Prosím!“ žebronil Abban. Po špinavých tvářích tekly slzy. „Přísahal jsi! Přísahal jsi na světlo Everamovo, že mě chytíš. Já nechci zemřít!“

„Lepší mrtvý než chaffit!“ zavrčel Jardir.

„Mně je fuk, jestli budu chaffit!“ vyhrkl Abban. „Nenech mě spadnout! Prosím!“

Jardir znechuceně zamručel, ale proti své vůli se shýbl, lehl si na břicho na zeď, popadl Abbana za ruku a hrubě ho táhl nahoru. Abban kopal a chytal se, až se mu konečně podařilo vyšplhat na zeď. Praštil sebou vedle Jardira a vzlykal.

„Everam ti žehnej,“ štkal. „Jsem ti zavázán životem.“

Jardir ho odstrčil. „Je mi z tebe špatně, zbabělče,“ řekl. „Zmiz mi z očí, než si to rozmyslím a shodím tě zpátky dolů.“

Abban zděšeně vytřeštil oči, ale uklonil se a odpajdal tak rychle, jak mu to jen chromá noha dovolovala.

Jardir se za ním ještě díval, když dostal pěstí do ledvin tak tvrdě, až se natáhl na zeď. Ochromila ho trýznivá bolest, ale otevřel se jí a než se obrátil tváří k útočníkovi, bolest odplynula.

„Měl jsi ho nechat spadnout,“ sdělil mu Keran. „Dnes v noci jsi mu neprokázal dobrou službu. Povinností dal’šarúma je podporovat své bratry ve smrti stejně jako v životě.“ Odplivl si, chrchel se rozstříkl na Jardirově rameni. „Tri dny žádná kaše,“ řekl. „Teď mi dones dalekohled. Alagai-šarak nepočká kvůli zbabělcům a hlupákům.“

Kapitola 3

Chinové

333 p. N.

Při návratu z ulic dobytého Rizonu Abban s Jayanem a Asomem s sebou přivlekli nějaké severské chiny a jednoho damu.

„Toto je dama Radžín od Mehndingů,“ řekl Jayan a předvedl duchovního. „To on nařídil spálit sýpky.“ Hrubě do damy strčil a muž padl na kolena.

„Kolik?“ zeptal se Jardir.

„Tři, než se ho podařilo zastavit,“ odpověděl Jayan, „ale klidně by pálil dál.“

„Ztráty?“ podíval se Jardir na Abbana.

„Bude nějaký čas trvat, než to budu vědět přesně, Šar’damo Ka,“ řekl Abban, „ale mohlo by se to blížit dvěma stům tunám. Dost zrní, aby se přes zimní měsíce nasytily tisíce lidí.“

Jardir se podíval na damu. „Máš k tomu co říct?“

„V evejském pojednání o válce je psáno spálit nepříteli sklady, aby nemohl dále válčit,“ odvětil dama Radžín. „Zbylým zrním nasytíme náš lid mnohonásobně.“

„Hlupáku!“ zařval Jardir a udeřil ho naplocho hřbetem ruky. Celá místnost se zajíkla. „Já potřebuji seveřany odvést do zbraně, ne je vyhladovět a pobít! Zřejmě jsi zapomněl, že ti praví nepřátelé jsou alagai!“

Popadl ho za bílý damský kaftan a serval ho z něj. „Už nejsi damou. Svou bílou spálíš a po zbytek svých dnů budeš v hanbě nosit hnědou.“

Muž ječel, když ho vlekli ze sídla ven a hodili do sněhu. Pravděpodobně si sám vezme život, jestli ho ovšem dřív nezabijí ostatní damové.

Jardir se znovu podíval na Abbana. „Chci celkový souhrn ztrát a zůstatků.“

„Asi nebudeme mít dost, abychom uživili všechny,“ varoval ho Abban.

Jardir přikývl. „Když nebude dost zrna, nech chiny příliš staré na práci či boj vydávat na smrt, dokud nebude zrno stačit.“

Abbanovi vyprchala z tváří všechna krev. „Já… najdu nějaký způsob, jak zrno nastavit.“

Jardir se nevesele usmál. „Myslel jsem si to. Tak, a co s těmi chiny, které jste mi přivedli? Chtěl jsem vůdce, ale tihle vypadají jako chaffitští kupci.“

„Severu vládnou kupci, Osvoboditeli,“ odvětil Abban.

„Nechutné,“ zamručel Asome.

„Nicméně je to tak,“ pravil Abban. „Toto jsou lidé, kteří ti mohou usnadnit dobývání.“

„Můj otec nepotřebuje nic…“ začal Jayan, ale Jardir na něj mávl, ať je zticha, a pokynul strážným, aby chiny předvedli.

„Kdo z vás vám velí?“ zeptal se Jardir. Plynule přešel do barbarského jazyka severu. Vězňové vytřeštili oči a podívali se na sebe. Nakonec jeden předstoupil, vypnul hruď, zvedl bradu a hrdě se podíval Jardirovi do očí. Byl holohlavý, měl prošedivělý vous a na sobě zválené, potrhané hedvábné roucho. Byl zbitý, obličej samá modřina, levá ruka visela v nouzové pásce. Vestoje byl skoro o stopu menší než Jardir, ale přesto měl vzezření muže zvyklého, že jeho slovo má váhu.

„Jsem Edon Sedmý, vévoda hradiště Rizonu a pán jeho lidu,“ pravil muž.

„Hradiště Rizon již neexistuje,“ poučil ho Jardir. „Nyní je tato země známá jako Everamova Štědrota a patří mně.“

„Jádro ti patří!“ zavrčel vévoda.

„Víš, kdo jsem, vévodo Edone?“ zeptal se ho Jardir tiše.

„Vévoda hradiště Krasie,“ odvětil vévoda Edon. „Abban tvrdí, že jsi Osvoboditel.“

„Ale ty tomu nevěříš,“ poznamenal Jardir.

„Osvoboditel nepřináší vraždění, znásilňování a plenění,“ odplivl si Edon.

Válečníci v místnosti se napjali, čekali zlostný výbuch, ale Jardir jen přikývl. „Není nijak překvapivé, že slabí muži severu lpí na slabém Osvoboditeli,“ řekl. „Ale na tom nezáleží. Nežádám tě o víru, jen o věrnost.“

Vévoda se na něj nedůvěřivě podíval.

„Jestliže přede mne padneš na zem a odpřísáhneš, že se podrobuješ Everamovi ve všem všudy, bude ušetřen tvůj život i život tvých rádců,“ pravil Jardir. „Vaši synové budou odvedeni, vycvičeni na dal’šarúmy a váženi nade všechny jiné severské chiny. Bohatství a majetek vám budou vráceny, kromě lenního desátku. To všechno ti nabízím výměnou za pomoc při ovládnutí Žírných krajů.“

„A když odmítnu?“ zeptal se vévoda.

„Pak všechno, co vlastníte, propadne mně,“ odvětil Jardir. „Budete se dívat, jak jsou vaši synové vydáváni na smrt a mí mužové obtěžkávají vaše manželky a dcery, zbytek svých dnů strávíte v cárech, jíst budete lejno a pít chcanky, dokud se nad vámi někdo neslituje a nezabije vás.“

A tak se stal Edon Sedmý, vévoda hradiště Rizonu a pán jeho lidu, prvním severským vévodou, který před Ahmannem Jardirem poklekl a položil hlavu na zem.

*

Jardir opět seděl na trůně, když mu Abban přivedl další skupinu chinů. Jakýmsi hořkým výsměchem osudu se ten sádelnatý chaffit stal nejnepostradatelnějším členem jeho dvora, jenže ono tak málo Jardirových mužů umělo seversky. Pár dalších chaffitských kupců se sice lámaně domluvilo, ale jen Abban a Jardirova nejužší rada mluvili opravdu plynně. A z nich jen Abban s chiny spíš mluvil, než je zabíjel.

Stejně jako všichni ostatní vězni, které Abban našel, byli i tito vyhladovělí, zbití a proti zimě měli jen špinavé hadry. „Další chaffitští kupečtí pánové?“ otázal se Jardir.

Abban zavrtěl hlavou. „Ne, Osvoboditeli. Toto jsou chraničáři.“

Jardir vytřeštil oči a rychle se vsedě narovnal. „Proč se s nimi tak zle zacházelo?“ rozčílil se.

„Protože na severu se chraničářství považuje za řemeslo stejně jako mlynářství nebo tesařství,“ odpověděl Abban. „Dal’šarúmové, kteří drancovali město, je nedokázali rozeznat od ostatních chinů, takže mnozí byli zabiti nebo uprchli i se svým náčiním.“

Jardir tiše zaklel. V Krasii se chraničáři považovali za výkvět válečnické kasty a bylo psáno v Eveje, že jim budou prokazovány veškeré pocty. Dokonce i ti severští jsou cenní, má-li být šarak ka vyhrán.

Obrátil se k těm mužům, poklonil se a plynule přešel do jejich jazyka. „Přijměte mé omluvy za to, jak s vámi bylo zacházeno. Dostanete jídla do sytosti a prvotřídní oděv, vaše pozemky a ženy vám budou vráceny. Kdybychom věděli, že jste chraničáři, dostalo by se vám poct, jaké si vaše postavení zaslouží.“

„Zabili jste mi syna,“ vypravil ze sebe přiškrceně jeden muž. „Znásilnili jste mi ženu a dceru, spálili dům. A teď se omlouváte?“ Plivl na Jardira a zasáhl ho do tváře.

Strážní u dveří zařvali a napřáhli kopí, ale Jardir je mávnutím zahnal a rozvážně si utřel plivanec z tváře.

„Zaplatím ti úmrtné za syna,“ řekl, „a nahradím ti i ostatní útrapy.“ Rázným krokem šel rovnou k usouženému muži a zvysoka na něj shlédl. „Ale varuji tě, dál už mou shovívavost nepokoušej.“ Dal strážným znamení a muži byli odvedeni.

„Je politováníhodné,“ poznamenal, když ztěžka dosedl na trůn, „že naše první tažení na sever začíná tak politováníhodnými ztrátami.“

„Měli bychom s nimi vyjednávat, Ahmanne,“ řekl tiše Abban. Napjal se, byl připravený padnout na kolena, kdyby jeho slova nebyla přijata dobře, ale Jardir jen potřásl hlavou.

„Těch Žírňanů je hrozně moc,“ řekl. „Rizonských mužů je osmkrát víc než nás. Kdyby dostali čas se domluvit a shromáždit, tak by nám ani naše vynikající válečné umění nebylo nic platné; nedobyli bychom toto město beze ztrát, které si těžko můžeme dovolit. Teď, když vévoda přijal Everama, mělo by nám to ve vesnicích jít snadněji. A pak vytáhneme na to chinské město postavené na oáze.“

„Lakton,“ pomohl mu Abban. „Ale varuji tě, to žírňanské jezero je podle všeho mnohem větší než nějaká oáza. Poslové mi vyprávěli, že je to vodní plocha tak velká, že na protější stranu nedohlédneš dokonce ani za jasného dne, a že město samotné je tak daleko na vodě, že dokonce ani katapult tak daleko nedostřelí.“

„Určitě přehánějí,“ prohlásil Jardir. „Jestli ti… rybí muži bojují tak nějak podobně jako muži z Rizonu, tak snadno podlehnou, až přijde jejich čas.“

Právě v tu chvíli vstoupil jeden dal’šarúm a udeřil kopím o podlahu.

„Odpusť, že ruším, Šar’damo Ka,“ řekl válečník, klekl na kolena, kopí si položil vedle sebe a obě dlaně přitiskl na podlahu. „Žádal jsi, abychom tě zpravili, až přijedou tvé manželky.“

Jardir se zachmuřil.

Kapitola 4

Odkládání bida

308 p. N.

Za to, že nechal Abbana naživu, byl Jardir zbičován alagaiským ocasem. Ostny strhaly svaly na zádech a dny bez jídla byly krušné, ale přijal uložené pokání stejně jako všechnu bolest. Bylo to jedno.

Polapil do sítě alagai.

Válečníci pak odřízli větrnému démonovi křídla a přikolíkovali ho do chraněného kruhu, kde čekal na slunce, ale byl to Jardir, kdo ho srazil dolů, a všichni to věděli. Viděl to v obdivných pohledech ostatních nie’šarúmů i v neochotné, zdrženlivé úctě dal’šarúmů. Dokonce i damové na něm spočinuli očima, když si mysleli, že je nikdo nevidí.

Čtvrtého dne se Jardir zesláblý hlady vydal k frontě na kaši. Pochyboval, že má sílu přeprat třebas jen toho nejslabšího chlapce, ale hrdě a vzpřímeně napochodoval rovnou do čela fronty. Ostatní pokorně klopili oči k zemi a ustupovali před ním.

Zrovna když natahoval svou misku, chytil ho za ruku kaprál Keran.

„Dneska žádná kaše nebude,“ sdělil mu. „Pojď se mnou.“

Jardir měl pocit, že se mu z břicha snaží prodrápat písečný démon, ale nevzpíral se, podal svou misku dalšímu chlapci a šel za kaprálem přes tábor.

Ke kadžijskému pavilónu.

Jardirovi ztuhly rysy To přece není možné!

„Do pavilónu válečníků nevstoupil chlapec tvého věku již tři sta let,“ sdělil mu Keran, jako by mu četl myšlenky. „Podle mne jsi na to ještě příliš mladý, takže tohle bude možná tvůj konec a pro Kadžije velká ztráta, ale zákon je zákon. Když chlapec na zdi lapí do sítě svého prvního démona, je povolán do alagai’šaraku.“

Vstoupili do stanu. Řady mužů v černém se obrátily, změřily si ho a vrátily se zase k jídlu. Obsluhovaly je ženy, ale ne takové, jaké Jardir vídal dosud, zahalené od hlavy až po paty do černé látky. Tyto ženy měly zářivě barevné závoje jemné jako pavučinky a průsvitný oděv těsně přiléhal k měkkým oblinám. Paže a břicha zůstaly holé až na šperky, dlouhé rozparky po stranách šalvárů odhalovaly hladké nohy.

Jardir cítil, že se mu při tom pohledu žene do tváří horkost, ale zdálo se, že nikdo jiný na tom nic nepatřičného nevidí. Jeden válečník chvíli sledoval ženu, která ho obsluhovala, pak pustil kebab, chytil ji a přehodil si ji přes rameno. Smála se, když si ji odnášel za závěs do místnosti plné pestrobarevných polštářů.

„I ty na to budeš mít právo, pokud přežiješ dnešní noc,“ sdělil mu Keran. „Kadžijové potřebují další válečníky. Muži mají povinnost je zajistit. Když si povedeš dobře, možná si vysloužíš i manželku, která ti bude udržovat domov, ale ode všech dal’šarúmů se očekává, že budou udržovat dživy’šarúm svého kmene stále těhotné.“

Pohled na tolik žen, jejichž šaty mnoho neskrývaly, byl nad Jardirovy síly, navíc pořád pátral mezi mladými tvářemi, jestli mezi nimi neuvidí své sestry. A když ho kaprál dovedl k jednomu polštáři u obrovské tabule, ztratil řeč dočista.

Bylo tam víc jídla, než viděl za celý život. Datle, rozinky, rýže, kořeněné jehněčí na rožni. Kuskus a horké masové závitky ve vinných listech. Žaludek hlasitě sděloval, že má hlad i chuť zároveň.

„Dobře se najez a prospi se,“ poradil mu Keran. „Dnes v noci budeš stát mezi muži.“ Poplácal Jardira po zádech a opustil stan.

Jardir zkusmo sáhl pro masový špíz, ale mihla se něčí ruka a vytrhla mu ho. Podíval se, co je to za hulváta, a zjistil, že na něj hledí Hasik.

„Tu noc jsi měl štěstí, kryso,“ zavrčel Hasik. „Dnes se modli k Everamovi, protože přežít noc v Labyrintu chce něco víc než jen štěstí.“

*

Jardir šel s ostatními válečníky do Šarika Hory, aby se mu před noční bitvou dostalo požehnání od Damaji. V chrámu Kostí Hrdinů ještě nikdy nebyl a už první pohled překonal veškerou představivost.

Všechno uvnitř Šarika Hory bylo z vybělených a nalakovaných kostí dal’šarúmů, kteří padli v alagai’šaraku. Dvanáct damajských stolic na velkém oltáři stálo na nohou z lýtkových kostí, zakončených chodidly padlých válečníků. Područky kdysi třímaly kopí a štíty proti démonskému plemeni. Sedadla z lesklých žeber kdysi skrývala srdce hrdinů. Opěradla sestávala z páteří, které hrdě čelívaly noci, a opěrky pro hlavu byly z lebek mužů, kteří sedávají na nebesích po Everamově boku. Dvanáct stolic v kruhu obklopovalo Andrův trůn, složený z lebek kai’šarúmů, kapitánů alagai’šaraku.

Každý jeden z tuctů ohromných lustrů tvořily stovky lebek a páteří. Z kostí byly stovky lavic, kde se modlili věřící. Oltář. Kalichy. Stěny. Obrovská stropní klenba. Nesčetně válečníků chránilo tento chrám svým tělem a budovalo svými kostmi.

Stěny mohutné okrouhlé chrámové lodě byly provrtané stovkami výklenků, v nichž na kostěných podstavcích spočívaly celé kostry. To byli Šarúmové Ka, První válečníci města.

Válečníkům každého kmene veleli pod dohledem damů kmenoví kai’šarúmové, ale po západu slunce velel kai’šarúmům Šarúm Ka, ustanovený Androu. Současný Šarúm Ka byl Kadžij stejně jako Jardir a ta skutečnost ho plnila velkou pýchou.

Jardirovi se z té záplavy dojmů rozklepaly ruce. Celý chrám zvučel ctí a slávou. Jeho otec, zabitý při madžáhském nájezdu, nikoli v alagai’šaraku, zde vzpomenut nebyl, ale Jardir snil o dni, kdy snad i on přidá své kosti na toto posvátné místo, přinese čest svému otci a jeho oběť bude vzpomínána ještě dlouho poté, co opustí tento svět. Nebylo větší cti než stát se jedním z nich, na tomto světě i příštím, jedním z těch, kdo obětovali život před ním, i z těch, kdo se zatím nenarodili a možná ještě stovky let nenarodí a kteří svůj život teprve obětují.

Když Damaji prosila Everama a Kadžiho, prvního Osvoboditele, o požehnání pro nadcházející bitvu, stáli šarúmové v pozoru.

„Kadži,“ zvolali damaji, „kopí Everamovo, Šar’damo Ka, který jsi sjednotil svět a osvobodil nás od alagai prvního věku, shlédni na tyto chrabré válečníky, kteří vycházejí do noci, aby pokračovali ve věčném boji a zápolili s alagai na Ale tak, jako Everam zápolí s Nie na nebesích. Požehnej jim odvahou a silou, aby mohli hrdě čelit noci a dožít se svítání.“

*

Ten chraněný štít a těžké kopí byly nejmenší a nejlehčí, jaké dokázal Keran najít, ale Jardir se s nimi stejně cítil jako trpaslík. Bylo mu dvanáct, a i ten nejmladší z nastoupených válečníků byl o pět let starší než on. Když se šel zařadit k nim, tvářil se, že na tom není nic zvláštního, ale i ten nejmenší se nad ním tyčil jako hora.

„Nie’šarúmové jsou během své první noci v Labyrintu připoutáni k nějakému jinému válečníkovi,“ sdělil mu Keran, „aby byla jistota, že jim nezlomí vůli první alagai, který na ně zaútočí. Je to okamžik zkoušky odvahy i těch nejudatnějších. Válečník určený tobě bude tvůj adžín’pal, pobratim. Budeš ho na slovo poslouchat a vaše pouto přetrvá nadosmrti.“

Jardir přikývl.

„Přežiješ-li tuto noc, přijde za tebou za úsvitu dama’ting,“ dodal Keran.

Jardir po svém učiteli střelil pohledem. „Dama’ting?“ podivil se. Alagai se nebál, ale z dam’ting měl hrůzu pořád.

Keran přikývl. „Jedna z nich za tebou přijde, aby předpověděla smrt,“ řekl a potlačil zachvění. „Jen s jejím požehnáním se staneš dal’šarúmem.“

„Ony člověku řeknou, kdy zemře?“ zděsil se Jardir. „Já to nechci vědět!“

Keran si odfrkl. „Ony ti to neřeknou, chlapče. Pouze damě’ting samotné přísluší znát budoucnost. Ale dřív než odložíš bido, tak zjistí, zda tě čeká smrt zbabělá či slavná.“

„Já nezemřu zbaběle,“ prohlásil Jardir.

„To ne,“ souhlasil Keran, „myslím, že ne. Ale přesto můžeš zemřít pošetile, nebudeš-li poslouchat svého adžína’pal nebo nebudeš-li opatrný.“

„Budu ho poslouchat na slovo,“ slíbil Jardir.

„Za tvého adžína’pal se dobrovolně přihlásil Hasik,“ dodal Keran a ukázal na zmíněného válečníka.

Za ty dva roky, co odložil bido, Hasik hodně vyrostl. Sedmnáct let, samý tvrdý sval z vydatné dal’šarúmské stravy, dobře o stopu vyšší než Jardir a dvakrát tak těžší.

„Žádné strachy,“ usmál se Hasik. „Tomu synu chcanek se se mnou nic nestane.“

„Ten syn chcanek dostal svého prvního alagai o celé tři roky dřív než ty, Pískači,“ připomněl mu Keran. Hasik zachoval úsměv, ale ve rtech mu zacukalo.

„Bude dělat čest kadžijskému kmeni,“ prohlásil Hasik. „Pokud to přežije.“

Jardir si vzpomněl, jak to luplo, když mu Hasik zlomil ruku, a jak mu pak ještě vyhrožoval. Věděl, že Hasik bude číhat na jakýkoli náznak nekázně, jakoukoli výmluvu, aby ho mohl zabít dřív, než odloží bido a stane se mu rovným.

A tak Jardir přijal pohanu stejně jako bolest a nechal ji beze škody odplynout. Nenechá se vydráždit k nějaké chybě zrovna teď, když má šanci na slávu na dosah. Jestli se mu podaří tuto noc přežít, stane se tím nejmladším dal’šarúmem, kam až lidská paměť sahá, a Hasik budiž proklet.

*

Jejich jednotka čekala v druhém plástu, v úkrytu u nastražené léčky. Uprostřed malého prostranství ležela zakrytá jáma, která se brzy zaplní alagai čekajícími na vražedné sluneční paprsky. Jardir pevně sevřel kopí a srovnal si štít, aby ulevil rameni. Ale nakolik byly těžké, řemen ho tížil mnohem víc. Čtyři stopy kůže spojovaly jeho kotník s Hasikovým pasem. Podrážděně přešlápl.

„Jestli mi nebudeš stačit, probodnu tě kopím a řemen přeříznu,“ sdělil mu Hasik. „Nenechám se kvůli tobě obrat o slávu.“

„Budu jako tvůj stín,“ sliboval Jardir. Hasik zamručel, vytáhl zpod kaftanu malou lahvičku, vyndal zátku, dlouze si přihnul a podal lahvičku Jardirovi.

„Napij se na kuráž,“ vyzval ho.

„Co je to?“ zeptal se Jardir. Vzal si lahvičku a přičichl k hrdlu. Vonělo to skořicí, ale vůně štípala do chřípí.

„Couzi,“ odpověděl Hasik. „Kvašené zrní se skořicí.“

Jardir vytřeštil oči. „Dama Chevat říká, že Eveja zakazuje pít kvašené zrní nebo ovoce.“

Hasik se rozchechtal. „V Labyrintu není dal’šarúmům zakázáno nic! Pij! Noc už je skoro tady!“

Jardir se na něj nedůvěřivě podíval, ale po celém úkrytu viděl další válečníky, jak si přihýbají z podobných lahviček. Pokrčil rameny, přiložil lahvičku ke rtům a zhluboka se napil.

Couzi pálilo v krku, až se Jardir zakuckal a trochu vyplivl. Silný nápoj propaloval vnitřnosti a převaloval se v žaludku jako had. Hasik se rozchechtal a plácl ho do zad. „Tak, a teď jsi připravený čelit alagai, kryso!“

Couzi působilo rychle. Když Jardir vzhlédl, oči se mu leskly. Slunce klesalo pod obzor a Labyrint byl plný stínů. Jardir se díval, jak obloha rudne a nachoví, až nakonec zčernala úplně. Cítil, že za městskými hradbami povstávají alagai, a otřásl se.

Velký Kadži, kopí Everamovo, modlil se, je-li pravda, že pocházím z tvého rodu, starého stovky let, dej mi odvahu dělat čest tobě i svým předkům.

Zanedlouho uslyšel šaracký roh a po něm následovalo práskání prakovnic na vnějších hradbách. Ozvěna začala roznášet Labyrintem řev alagai. „Pozor!“ dolehl výkřik shora a Jardir měl dojem, že poznává Šandžatův hlas. „Štváči se blíží! Čtyři píseční a jeden ohnivý!“

Jardir ztěžka polkl. Sláva je tady.

S pokřikem ‚Óót!‘ proběhli štváči plným tryskem skrz léčku a jen maličko zakličkovali, aby se vyhnuli jámám. Nahoře zapálili pozorovatelé před lesklými kovovými zrcadly olej a ohně zaplavily prostranství světlem.

Uličkami Labyrintu přibíhala smečka písečných démonů. Přes řady zubů ostrých jako břitva se komíhaly dlouhé, uslintané jazyky. Byli velcí jako člověk, ale nahrbení, takže na čtyřech vypadali menší. Od dlouhých drápů odletoval písek a štěrk, bodnaté ocasy švihaly do vzduchu sem a tam. Pískově zbarvené plátové krunýře měly málo slabin.

Ten ohnivý démon byl menší, velikosti malého chlapce, zato hrozivě rychlý a měl strašlivé drápy. Maličké měňavé šupiny tvrdé jako démanty se překrývaly beze spár. Oči a tlama oranžově žhnuly a Jardirovi se vybavily přednášky o smrtících ohnivých plivancích těchto netvorů. Naproti jejich úkrytu bylo jezírko, v němž se ho válečníci pokusí utopit.

A znovu naplnil Jardira pohled na alagai naprostým hnusem. Ti netvoři jsou morem na Ale, Nieinou skvrnou, která přišla zamořit zem. A on je dnes v noci pomůže odeslat zpátky do bezedných hlubin a budou vřískat strachy.

„Vydrž,“ varoval ho Hasik, když vycítil, jak je Jardir napjatý. Jardir přikývl a silou vůle se uklidnil. Couzi se propracovávalo tělem dál a v nočním chladu hřálo.

Alagai proběhli kolem nich bez povšimnutí, soustředili se jenom na štváče. Dva vběhli rovnou na plachtu, která zakrývala démonskou jámu, a s vřískotem spadli dovnitř. Zbylí píseční démoni to ubrzdili, ale ten ohnivý jámu oběhl a skočil jednomu pomalejšímu štváči na záda. Zaryl do něj drápy a zahryzl se mu do ramene. Válečník klesl na zem, ale ani nehlesl.

„Teď!“ zařval kai’šarúm a v čele své jednotky se vyřítil z úkrytu.

Až z hloubi hrudi vyrazil Jardir válečný pokřik, který burácel do noci jednotně s pokřikem jeho bratří a spolu s nimi ho nesl vpřed. Zaútočili na ty dva písečné démony zezadu a srazili je do jámy.

Kai’šarúm v hladké obrátce vrhl kopí, které srazilo ohnivého démona ze štváčových zad. Další štváč odtáhl svého druha do bezpečí za chrany a dělal, co mohl, aby zastavil silné krvácení.

Ozval se výkřik, Jardir se otočil a zjistil, že ten první písečný démon, který spadl do jámy, se zachytil za okraj a plachta kryje jeho pařáty před chranami. Vzápětí se vyšvihl z jámy ven a uhryzl nejbližšímu válečníkovi nohu v koleni. Válečník se s řevem zhroutil na své druhy. Zůstala po něm díra ve štítové hradbě, démon zavřískl, napřáhl pařáty a jako šipka se vrhl do průlomu.

„Zvedni štít!“ zařval Hasik, Jardir poslechl a v poslední chvíli těžkého démona naplno zachytil. Srazilo ho to na zem, ale chrany vzplanuly a alagai odrazily. Démon dopadl na zem už přikrčený, rovnou se odrazil a skočil na něj znovu, ale Jardir ho v lehu bodl kopím mezi prsní pláty. Spodek ratiště si přitom zapřel o zem jako páku, využil setrvačnosti démonova skoku a odmrštil ho.

Ještě ve vzduchu zasáhla démona bola od dobrého půltuctu válečníků, takže na zem dopadl omotaný provazy. Okamžitě začal rvát lana zuby a Jardir slyšel, jak pouta praskají pod náporem šlachovitých svalů. Za chvilku bude volný.

Na kai’šarúmovo znamení se od sevřeného útvaru odloupli dva válečníci a vyrazili na ohnivého démona. Ostatní obklopili písečného démona štítovou hradbou. Kdykoli démon na nějakého válečníka zaútočil, zezadu na něj doráželi kopími ti naproti. Zbraně nemohly krunýř probodnout, ale alespoň ho dráždily. Jakmile se obrátil proti útočníkům, štíty se srazily k sobě, jen to třesklo, a bodali do něj zase ti naproti.

Jámový chraničář shodil plachtu z chran, aby z jámy nemohl uniknout další alagai, a válečníci začali štítovou hradbou tlačit posledního démona k jámě. Konečně netvor zacouval až ke kraji a válečníci za ním se rozestoupili.

Jardir byl mezi těmi, kdo popoháněli démona kopími přes jednostranné chrany. „Ať tě Everamovo světlo sežehne!“ zaječel a bodl. Démon ucouvl a spadl do jámy.

Byla to největší chvíle jeho života.

Rozhlédl se po pasti. Ti první dva dal’šarúmové už zahnali ohnivého démona do mělkého jezírka a kopími ho drželi pod hladinou. Démon sebou házel, voda vřela, zvedala se pára, ale válečníci drželi netvora pevně, dokud sebou nezaškubal naposledy.

Se zraněným štváčem to vypadalo vcelku dobře, ale Moškama, válečník s uhryznutou nohou, ležel v tratolišti krve, byl celý bledý a sípal. Zachytil Jardirův pohled a mávl na něj a na Hasika. Šli k němu.

„Skoncujte to,“ vydechl. „Nechci žít jako mrzák.“

Jardir střelil pohledem po Hasikovi.

„Udělej to,“ nařídil mu Hasik. „Není správné nechat ho trpět.“

Jardirovy myšlenky zalétly k Abbanovi. K jakému to utrpení odsoudil svého přítele, když mu nedopřál válečnickou smrt?

Povinností dal’šarúma je podporovat své bratry ve smrti stejně jako v životě, říkal Keran.

„Má duše je připravena,“ zachrčel Moškama. Slabými, třaslavými prsty rozhrnul kaftan, odsunul pancéřové destičky z pálené hlíny, všité do oděvu, a vystavil holou hruď. Jardir se mu podíval do očí a viděl v nich odvahu a čest. Přesně to, co Abban tolik postrádal.

S pýchou vbodl kopí.

*

„Vedl sis dobře, kryso,“ řekl Hasik, když zaduly rohy na znamení, že v Labyrintu už nezůstal naživu jediný alagai, který by nebyl lapený v pasti. „Počítám, že bido máš mokré, ale držel ses jako muž.“ Dal si další doušek z lahvičky s couzi a podal ji Jardirovi.

„Dík,“ řekl Jardir, zhluboka si přihnul a předstíral, že mu ostrý nápoj nespálil hrdlo. Hasik mu pořád naháněl strach, ale kaprál měl pravdu: cedit společně v Labyrintu krev věci změní. Teď jsou bratři.

Hasik popuzeně přecházel sem a tam. „Po alagai’šaraku mám vždycky v žilách oheň,“ nadával. „Nie zatrať Damaji, která vyhlásila, že velký harém má být až do rozbřesku uzavřen.“ Několik válečníků souhlasně zamručelo. Jardir si vzpomněl na válečníka, který si dopoledne odnášel jednu dživu’šarúm za závěsy, a zarděl se.

Hasik si toho všiml. „Tebe to vzrušuje, kryso?“ zachechtal se. „Tak syn chcanek hoří touhou uchvátit svou první ženskou?“

Jardir na to nic neřekl.

„Bido nebido, myslím, že tady ten bude zítra pořád ještě kluk!“ zachechtal se další válečník, Manik. „Ten je ještě moc mladý na to, aby poznal, na co doopravdy jsou polštářové tanečnice!“

Jardir otevřel ústa, ale zase sklapl. Záměrně ho provokují. I kdyby si vedl v Labyrintu sebelíp, dokud mu dama’ting nepředpoví smrt, tak je pořád jen nie’šarúmem a kterýkoli válečník ho pořád ještě může za sebemenší drzost zabít.

Překvapivě se ho zastal Hasik.

„Nechte tu krysu na pokoji,“ okřikl je. „Je to můj adžín’pal. Když se posmíváte jemu, posmíváte se mně.“

Manik bojovně vypnul prsa, ale Hasik byl mladý a silný. Chvíli se měřili, pak si Manik odplivl do prachu.

„Pah,“ zavrčel. „Rozpárat tě kvůli nějakému klukovi, to mi za tu námahu nestojí.“ Obrátil se a odpochodoval.

„Děkuji,“ řekl Jardir.

„Za nic,“ odpověděl Hasik a položil mu ruku na rameno. „Je povinností adžínů’pal navzájem si pomáhat a ty bys nebyl první kluk, co se bojí polštářových tanečnic víc než alagai. Bodejť, když dživy’šarúm vyučují milostnému řemeslu damy’ting, ale nie’šarúmové od kaprálů žádné takové lekce nedostávají.“

Jardir cítil, jak mu hoří tváře, a přemítal, co asi najde na polštářích za závěsy, až se jednou zvednou závoje.

„Žádné strachy,“ řekl Hasik a poplácal ho po rameni. „Já tě naučím, jak donutit ženu kvílet.“

Dorazili láhev a Hasikovi se mihl přes tvář zlomyslný úsměv. „Tak pojď, kryso. Vím o jedné zábavě, kterou si můžeme mezitím užít.“

*

„Kam jdeme?“ zeptal se Jardir, když klopýtal Labyrintem za Hasikem. Z couzi se mu točila hlava a údy měl malátné. Zdálo se mu, že se zdi hýbou o své vlastní vůli.

Hasik se obrátil a široce se usmál. Mezera po zubu, kam ho praštil Keran toho prvního Jardirova večera v kadži-šaraji, zela v měsíčním světle jako černá díra.

„Jdeme?“ opáčil Hasik. „Jsme tu.“

Jardir se zmateně rozhlédl kolem a v tu chvíli ho Hasik udeřil do obličeje tak, až se mu před očima roztančily barevné skvrny.

Než se stačil vzpamatovat, Hasik ho srazil na zem a přitiskl mu tvář do prachu. „Slíbil jsem ti, že tě naučím, jak donutit ženu kvílet,“ řekl. „V této lekci budeš ženou ty.“

„Ne!“ ječel Jardir, mlátil sebou, ale těžký válečník mu přirazil hlavu na zem, až mu hučelo v uších. Jednu ruku mu zkroutil za záda, přidržel si ho na zemi, druhou rukou mu stáhl bido.

„Vypadá to, že dneska v noci budeš odkládat bido dvakrát, kryso!“ chechtal se.

Jardir cítil v ústech krev a hlínu. Snažil se přijmout bolest, ale tentokrát to bylo nad jeho síly a Labyrintem se rozlehl jeho křik.

*

Když ho našla dama’ting, pořád ještě plakal.

Přivanula jako duch, bílá roucha za chůze jen zlehýnka vířila prach. Jardir přestal vzlykat a vytřeštil oči. Pak najednou vyvstala skutečnost a Jardir si začal neohrabaně natahovat bido. Zachvátil ho stud a Jardir si zakryl tvář.

Dama’ting nesouhlasně zamlaskala. „Na nohy, chlapče!“ sykla. „Před alagai necouvneš a nad tímhle brečíš jako ženská? Everam potřebuje dal’šarúmy, ne chaffity!“

Jardir si z hloubi duše přál, aby se na něj zdi Labyrintu sesypaly a rozdrtily ho, ale damu’ting člověk nemůže neposlechnout. Zvedl se, dlaní si utřel slzy a nos.

„To už je lepší,“ řekla dama’ting. „Pozdě, ale přece. Nerada bych se táhla až sem jen proto, abych předpovídala život nějakého zbabělce.“

Ta slova Jardira pálila. Není přece žádný zbabělec. „Jak jsi mě našla?“

Přezíravě mávla rukou a zasyčela na něj, ať je zticha. „Už roky vím, že tě tady najdu.“

Jardir na ni vyjeveně, nevěřícně zíral, ale z jejího postoje bylo jasné, že jí ani za mák nezáleží na tom, jestli jí Jardir věří. „Pojď sem, hochu, ať na tebe lépe vidím,“ nařídila mu.

Jardir poslechl, dama’ting vzala jeho obličej do dlaní a natáčela si ho v měsíčním světle hned sem, hned tam. „Mladý a silný,“ řekla. „Ale to jsou všichni, kdo dojdou až sem. Jsi mladší, než je obvyklé, ale to zřídkakdy znamená něco dobrého.“

„Ty jsi přišla, abys předpověděla mou smrt?“

„A troufalý,“ zamumlala. „Možná máš přece naději. Klekni si, chlapče.“

Poslechl, dama’ting si rozložila bílý šátek, aby si ochránila běloskvoucí roucha od labyrintového prachu, a přiklekla k němu.

„Co bych se starala o tvou smrt,“ zamumlala. „Já tu jsem proto, abych předpověděla život. Smrt je mezi tebou a Everamem.“

Sáhla do záhybů roucha a vytáhla malý váček ze silné černé plsti. Rozvázala šňůrku a vysypala si obsah do volné ruky. Zachřestilo to a Jardir zahlédl víc jak tucet malých předmětů, černých a hladkých jako obsidián, s vyřezanými chranami, které do tmy rudě žhnuly.

„Alagai-hory,“ řekla a zvedla je k němu. Jardir se zajíkl a schoulil se. Měla v ruce mnohostranné kostky vyřezané z lesklých démonských kostí. Jardir se jich ani nemusel dotknout, aby cítil temný tep zlobné magie.

„Zase strach?“ zeptala se mírumilovně dama’ting. „Ale co jiného je smyslem chran, ne-li využívat alagaiskou magii k našim vlastním záměrům?“

Jardir se obrnil a naklonil se zpátky k ní.

„Natáhni ruku,“ poručila mu, položila si plstěný váček do klína a kostky vysypala na něj. Pak opět sáhla do záhybů roucha a vytáhla ostrý zahnutý nůž s vyrytými chranami.

Jardir natáhl ruku a přál si, aby se mu tak netřásla. Řez byl rychlý, dama’ting ránu stiskla a dlaní setřela krev. Pak vzala alagai-hory do rukou a třásla s nimi.

„Everame, dárce světla a života, snažně tě prosím, dej své pokorné služebnici vědět, co má nastat. Řekni mi o Ahmannovi, synu Hoškaminovu, posledním výhonku rodu Jardirova, sedmého syna Kadžiho.“

Jak kostkami třásla, jejich záře sílila, až žhnula skrz prsty, jako by dama’ting svírala žhavé uhlíky. Pak je vrhla a kůstky se rozletěly před ně po zemi.

Rukama se opřela o kolena, naklonila se a pátravě si prohlédla žhnoucí značky. Vytřeštila oči a zasyčela. Najednou zapomněla na prach, který zašpiní běloskvoucí roucha; zaujatě lezla po zemi a četla obrazec. Tepající záře chran pomalu bledla. „Ty kosti se musely nějak dostat na světlo,“ mumlala, když je sbírala.

Znovu ho řízla, a když prováděla zaříkávání, třásla kostkami jako posedlá. Kostky znovu zažhnuly. Vrhla je na zem.

„To není možné!“ vykřikla, posbírala kostky a vrhla je potřetí. Dokonce i Jardir poznal, že obrazec je stále stejný.

„Co je?“ osmělil se. „Co vidíš?“

Dama’ting vzhlédla a přimhouřila oči. „Tobě nepřísluší znát tuto budoucnost, chlapče,“ odsekla tak zlostně, až se Jardir schoulil; nebyl si jist, jestli ji rozzlobila jeho drzost nebo to, co viděla.

Nebo obojí. Co jí ty kostky řekly? Myšlenky zalétly zpátky k nádobí, které Abbanovi dovolil ukrást v Baze kad’Everam, a napadlo ho, jestli třeba neviděla i tento hřích.

Dama’ting posbírala kůstky, vrátila je do váčku a vstala. Pak váček schovala a oklepala si prach z roucha.

„Vrať se do kadžijského pavilónu a zbytek noci zůstaň na modlitbách,“ nařídila mu a rozplynula se ve stínech tak rychle, až Jardir váhal, jestli tam vůbec byla.

*

Válečníci všude kolem něj ještě spali, když do něj Keran kopnul, aby ho probudil. „Vstávej, kryso,“ vyzval ho kaprál. „Poslal si pro tebe dama.“

„Budu odkládat bido?“ zeptal se Jardir.

„Muži sice říkali, že jsi v noci bojoval dobře,“ poznamenal Keran, „ale já o tom nerozhoduji. Jen dama může dát nie’šarúmovi čerň.“

Kaprál ho odvedl do vnitřních komnat Šarika Hory. Bosé nohy ostře vnímaly posvátnost studené kamenné podlahy.

„Kaprále, mohu se tě na něco zeptat?“ odvážil se Jardir.

„Tohle je možná naposledy, co se mne na něco ptáš jako učitele,“ odtušil Keran, „takže ať to stojí za to.“

„Když přišla dama’ting za tebou, kolikrát vrhala kostky?“

Kaprál po něm střelil pohledem. „Jednou. Vždycky házejí jen jednou. Kostky nikdy nelžou.“

Jardir by se byl rád zeptal na víc, ale zahnuli za roh a tam už na ně čekal dama Chevat. Chevat byl ze všech Jardirových učitelů nejhrubější. Právě on ho nazval synem velbloudích chcanek a za drzost ho hodil do žumpy.

Kaprál položil Jardirovi ruku na rameno. „Dej si pozor na jazyk, jestli chceš, aby ti zůstal, chlapče,“ zamumlal.

„Everam s vámi,“ pozdravil je Chevat. Kaprál se poklonil a Jardir učinil to samé. Drobný damův pokyn, Keran se otočil na patě a zmizel.

Chevat uvedl Jardira do malé místnosti bez oken, plné lejster a provoněné inkoustem a lampovým olejem. Vypadalo to spíš jako místnost pro chaffita či ženu, ale i tady byla spousta lidských kostí. Z kostí bylo sedátko, na něž Chevat Jardirovi ukázal, z kostí byl stůl, za nímž Chevat seděl. Dokonce i svazky lejster byly zatížené lebkami.

„Ty mne neustále překvapuješ, synu Hoškaminův,“ pravil Chevat. „Nevěřil jsem ti, když jsi prohlašoval, že vydobudeš dost slávy pro sebe i svého otce, ale jak se zdá, jsi odhodlán mi dokázat, že jsem se mýlil.“

Jardir se neklidně ošil. „Dělám jen to, co by dělal každý válečník.“

Chevat se uchechtl. „Válečníci, které znám, nejsou tak skromní. Zabít jednoho alagai úplně sám a na zabití pěti se podílet – v kolika? Třinácti?“

„Dvanácti,“ řekl Jardir.

„Dvanácti,“ opakoval Chevat. „A dnes v noci jsi pomohl Moškamovi zemřít. K tomu by mělo odvahu jen málo nie’šarúmů.“

„Jeho čas se naplnil,“ namítl Jardir.

„Jistě,“ odtušil Chevat. „Moškama neměl žádné syny. Byl jsi jeho bratrem ve smrti, takže ti připadne úkol vybělit jeho kosti pro Šarika Horu.“

Jardir se uklonil. „Jsem poctěn.“

„V noci za mnou přišla tvoje dama’ting,“ dodal Chevat.

Jardir dychtivě vzhlédl. „Odložím bido?“ zeptal se.

Chevat zavrtěl hlavou. „Říkala, že jsi na to ještě moc mladý. Vrátit tě do alagai’šaraku bez dalšího výcviku a času vyrůst, to by Kadžije jen stálo dalšího válečníka.“

„Já se nebojím zemřít,“ vyhrkl Jardir, „jestli je to inevera.“

„Mluvíš jako pravý šarúm,“ pravil Chevat, „ale tak jednoduché to není. Podle jejího rozhodnutí jsi Labyrintu odepřen, dokud nebudeš starší.“

Jardir se zachmuřil. „Takže poté, co jsem stál mezi muži, se musím s ostudou vrátit do kadži’šaraje?“

Dama zavrtěl hlavou. „V tomto hovoří zákon jasně. Žádnému chlapci, který vstoupil do šarúmského pavilónu, již není dovoleno vrátit se do šaraje.“

„Ale když nemohu jít tam a nemohu ani zůstat mezi muži…“ začal Jardir a najednou mu došlo, jak propastné jsou jeho nesnáze.

„Já… se stanu chaffitem?“ zeptal se a poprvé v životě ho ochromila bezmezná hrůza. Jeho strach z damy’ting nebyl ničím ve srovnání s tímto osudem. Vzpomněl si, jak Abban úpěnlivě škemral o život, a cítil, že mu z tváří vyprchává krev.

To radši zemřu, pomyslel si. To radši napadnu prvního dal’šarúma, kterého uvidím, a nedám mu jinou možnost, než aby mě zabil. Lepší mrtvý než chaffit.

„Ne,“ odpověděl dama a Jardir cítil, že mu srdce začíná zase bít. „Damě’ting na takových věcech možná nezáleží, protože i ten nejnižší chaffit stojí nad ženou, ale já nedopustím, aby jediný válečník klesl tak hluboko, dokud nebudou vyzkoušeny všechny možnosti. Od časů Šar’damy Ka nebyla odepřena čerň žádnému chlapci, který v Labyrintu prolil alagaiskou krev. Svým rozhodnutím uvalila dama’ting hanbu na nás všechny, a třebas je to služebnice Everamova, pořád je to jen žena a nemůže chápat, co by to udělalo se srdcem všech šarúmů.“

„Tak co se mnou bude?“ zeptal se Jardir.

„Budeš přijat do Šarika Hory,“ odvětil Chevat. „Už jsem mluvil s damaji Amadeveramem. S jeho požehnáním ti to nemůže odepřít dokonce ani dama’ting.“

„To se mám stát duchovním?“ zeptal se Jardir. Snažil se nedat najevo, jak je z toho otrávený, ale hlas mu přeskakoval a bylo mu jasné, že se mu to nezdařilo.

Chevat se uchechtl. „Ne, chlapče, tvým osudem je stále Labyrint, ale dokud nebudeš připraven, budeš tady s námi. Pilně se uč a než ostatní chlapci tvého věku odloží bido, může z tebe být kai’šarúm.“

*

„Toto bude tvá cela,“ oznámil mu Chevat, když dovedl Jardira do komůrky hluboko v útrobách Šarika Hory Deset na deset stop vysekaných do pískovce, v jednom koutě tvrdý kavalec. Těžké dřevěné dveře, ale žádná petlice ani závora. Jediné světlo sem dopadalo zamřížovaným okénkem ve dveřích z lampy na chodbě. Ve srovnání se společnými prostorami a kamennou podlahou v kadži’šaraji by i tohle vypadalo přepychově, nebýt hanby, která ho sem přivedla, a slastí kadžijského pavilónu, které mu byly odepřeny.

„Tady budeš držet půst a vymítat démony ze své mysli,“ sdělil mu Chevat. „Výcvik ti začíná zítra.“ Odešel a jeho kroky doznívaly na chodbě, až se všude rozhostilo ticho.

Jardir padl na kavalec a ruce složil pod hlavu. Jenže ležení na břiše ho nutilo myslet na Hasika a vztek a stud ho rozpaloval, až to začalo být neúnosné. Vyskočil na nohy, popadl kavalec a za nepříčetného řevu ho rozmlátil o zeď. Pak hodil trosky na zem, kopal do dřeva a trhal povlečení, dokud nestál uprostřed třísek a cárů, uštvaný a ochraptělý.

Najednou si uvědomil, co provedl, a narovnal se, ale nikdo se na ten randál neozval. Smetl trosky do kouta a začal se šarukinem. Provádění šarusahkových pohybových sestav mu pomůže nalézt vnitřní klid líp než jakákoli modlitba.

Hlavou mu vířily události posledního týdne. Abban je nyní chaffitem. Jardir se za to styděl, ale přijal ten pocit a uviděl pravdu. Abban byl chaffitem celou dobu a Hannu Paš to jen vyjevila. Jardir pozdržel Everamovu vůli, ale nezastavil ji. To nedokáže nikdo.

Inevera, pomyslel si, a přijal porážku.

Myslel na slávu a vzrušení při pobíjení démonů v Labyrintu a smířil se s tím, že může trvat celé roky, než znovu zažije takové štěstí. Tak pravily kostky.

Inevera.

Znovu pomyslel na Hasika, ale to nebylo inevera. V tomto selhal. Byl blázen, že pil v Labyrintu couzi. Byl blázen, že Hasikovi uvěřil. Byl hlupák, že si přestal dávat pozor.

Bolest těla i krvácení z konečníku už přijal. Dokonce i tu potupu. V šaraji viděl, jak byli takto osedlaní i jiní chlapci, a dokázal ten pocit přijmout. Co však nedokázal přijmout, byla skutečnost, že se teď Hasik naparuje před dal’šarúmy v domnění, že zvítězil, že Jardira zlomil.

Jardir se zakabonil. Možná zlomil, uznal v duchu, ale zlomené kosti srůstem zesílí a můj den na výsluní ještě přijde.

Přišla noc oznámená jen zhasnutou lampou na chodbě a jeho cela se ponořila do naprosté tmy. Jardirovi tma nevadila. Žádné chrany na světě se nemohou měřit s chranami Šarika Hory a dokonce i bez nich by tento chrám střežily duše nesčetných válečníků. Jakýkoli alagai, který by vložil pařát na toto posvátné místo, by byl sežehnut, jako by uviděl slunce.

Jardir by neusnul, i kdyby chtěl, a tak pokračoval v šarukinu a opakoval si sestavy znovu a znovu, dokud se s nimi nesžil tak, že mu byly stejně přirozené jako dýchání.

Když vrzly dveře do cely a otevřely se, Jardir to okamžitě zaznamenal. Vybavila se mu první noc v kadži’šaraji; tiše se ve tmě přesunul vedle dveří a zaujal bojový postoj. Jestli ho hledají nie’damové, aby mu poskytli nějaké podobné přivítání, budou litovat.

„Kdybych ti chtěla uškodit, neposílala bych tě sem na výcvik,“ pronesl povědomý ženský hlas. Ožilo rudé světlo a ozářilo damu’ting, s níž se setkal předešlou noc. Držela lebku malého ohnivého démona, na níž byly vyřezány chrany, které divoce žhnuly do tmy To světlo na ni dopadlo, když už mu hleděla přímo do očí, jako by celou dobu věděla, kde stojí.

„Tys mne sem neposlala,“ troufl si Jardir. „Tys řekla damovi Chevatovi, aby mě s ostudou poslal zpátky do kadži’šaraje!“

„Neboť jsem věděla, že by to nikdy neudělal,“ odtušila dama’ting, přezíravá k jeho vyčítavému tónu. „Ani chaffita by z tebe nikdy neudělal. Zbývala mu jediná možnost, a to poslat tě sem.“

„Beze cti,“ prohlásil Jardir a zaťal pěsti.

„Do bezpečí!“ zasyčela dama’ting a zvedla alagaiskou lebku. Chrany zahořely jasněji, chřtán vychrlil plamenný gejzír, Jardira šlehl do obličeje žár. Ucukl.

„Neopovažuj se mě soudit, nie’šarúme,“ řekla dama’ting. „Budu dělat to, co považuji za nejlepší, a ty budeš dělat to, k čemu budeš vyzván.“

Jardir ucítil, že zády narazil do zdi, a uvědomil si, že už nemá kam couvat. Přikývl.

„Za ten čas, který tu strávíš, se nauč všechno, co můžeš,“ nařídila mu na odchodu. „Šarak ka se blíží.“

Ta slova Jardira udeřila jako rána pěstí. Šarak ka, konečná bitva se blíží a on v ní bude bojovat. V tom okamžiku se všechny jeho světské strasti rozplynuly. Zavřela dveře a zanechala ho opět ve tmě.

*

Po nějaké době lampa na chodbě opět zablikala, probrala se k životu a ozvalo se tiché ťukání na dveře. Jardir otevřel Chevatovu nejmladšímu synovi Ašánovi. Byl to útlý chlapec oblečený v bidu protaženém nahoru přes jedno rameno, které ho označovalo jako nie damu, duchovního ve výcviku. Přes ústa měl bílou roušku a z toho Jardir poznal, že je v prvním roce výcviku, kdy není nie’damům dovoleno mluvit.

Chlapec mu kývl na pozdrav, pak si všiml trosek kavalce v koutě. Spiklenecky na Jardira mrkl a maličko se mu uklonil, jako by Jardir složil nějakou tajemnou zkoušku. Pak trhl hlavou směrem na chodbu a vyšel ven. Jardir pochopil, co se po něm chce, a šel za ním.

Došli do prostorného sálu s hladkou mramorovou podlahou. Stály tam tucty damů a nie’damů, snad všichni z celého kmene, pevně rozkročení, a cvičili šarukin. Chlapec na Jardira mávl, ať jde za ním, a oba se zařadili do nie řady a zapojili se do pomalého tance. Těla plynule přecházela z postoje do postoje, všichni dýchali jako jeden.

Bylo tam hodně prvků Jardirovi neznámých a byl to naprosto jiný zážitek než surové lekce, na které byl zvyklý, kdy Keran s Kavalem na chlapce sprostě řvali, bičovali kohokoli, kdo neměl dokonalé provedení, a vyžadovali pořád větší a větší rychlost. Damové cvičili mlčky a řídili se jen pozorováním vedoucího damy a sebe navzájem. Jardir dospěl k závěru, že duchovní jsou jen zhýčkaní neduživci.

Za hodinu shromáždění skončilo. Jakmile se damové sešli do hloučků a opustili místnost, okamžitě se rozšuměl hovor. Ašán Jardirovi naznačil, ať zůstane a přidá se s ním k chumlu ostatních nie’damů.

„Máte nového bratra,“ sdělil chlapcům dama Chevat a ukázal na Jardira. „S pouhými dvanácti lety pod bidem má už Jardir, syn Hoškaminův, na rukou alagaiskou krev. Zůstane tu a bude se učit po způsobu damů, dokud ho dama’ting neuzná za dost starého na to, aby oblékl černou.“

Ostatní chlapci mlčky přikyvovali a klaněli se Jardirovi.

„Ašáne,“ zavolal dama. „Jardir bude potřebovat pomoct se šarusahkem. Budeš ho učit.“ Ašán přikývl.

Jardir se přezíravě ofrněl. Nějaký nie’dama? Učit jeho? Ašán nebyl o nic starší než on a Jardir stával v nie’šarúmské frontě na kaši před chlapci o roky staršími, než byl sám.

„Máš dojem, že se nepotřebuješ učit?“ zeptal se Chevat.

„To ne, jistěže ne, ctěný damo,“ vyhrkl Jardir a rychle se duchovnímu uklonil. „Nebo máš dojem, že Ašán není hoden tě učit?“ naléhal Chevat. „Koneckonců je to jen nie dama, novic, který ještě není ani tak starý, aby mu bylo dovoleno mluvit, a ty jsi stál s muži v alagai’šaraku.“

Jardir bezmocně pokrčil rameny, přesně tak to cítil, ale větřil past.

„Tedy dobrá,“ pravil Chevat. „Budeš s Ašánem zápasit. Když ho porazíš, přidělím ti učitele, jehož budeš více hoden.“

Ostatní novicové ucouvli a rozestoupili se na lesklé mramorové podlaze do kruhu. Ašán se postavil doprostřed a poklonil se Jardirovi.

Jardir naposledy střelil pohledem po damovi Chevatovi, pak se rovněž uklonil. „Omlouvám se, Ašáne,“ řekl, když k sobě přistoupili, „ale musím tě porazit.“

Ašán nic neřekl a zaujal šarusahkový bojový postoj. Jardir udělal to samé a Chevat tleskl.

„Začněte!“ zvolal dama.

Jardir vyrazil jako střela a zaťatými prsty šel Ašánovi rovnou po krku. Tento hmat protivníka rychle vyřadí z boje, ale nebude mít trvalé následky.

Jenže Ašán ho překvapil; hladce se odtočil Jardirovi z cesty a z boku ho nakopl, až Jardir odletěl a rozplácl se na zemi.

Jardir se bleskurychle převalil na nohy a v duchu se proklínal, že toho kluka podcenil. Znovu vyrazil do střetu, ale tentokrát si hlídal obranu a předstíral, že chce Ašána praštit pěstí do čelisti. Když se chlapec kryl, Jardir se roztočil a předstíral ránu loktem do ledvin. Ašán znovu správně změnil postoj a Jardir se roztočil zpátky a zasadil ten pravý úder – podražení nohy, doplněné úderem loktem do hrudi – který složí nie’damu na záda.

Jenže ta noha, kterou chtěl Jardir podrazit, nebyla tam, kde měla být, a jeho kop vyšel do prázdna. Ašán ho navíc za tu nohu chytil a dokončil s Jardirem přesně ten pohyb, který měl Jardir v úmyslu, čímž využil jeho síly proti němu, a když Jardir padal, nabral ho ještě Ašán loktem do hrudi tak, že mu vyrazil dech. Jardir dopadl na mramorovou podlahu a praštil se do hlavy, ale ještě ani neucítil bolest a už se sbíral. Přece se nenechá porazit!

Ale ledva se stačil vzepřít na ruce a nohy, Ašán mu je podrazil. Jardir znovu padl na podlahu a na kříži ucítil nohu, která ho přirazila k zemi. Ještě kopal levou nohou, ale Ašán ji chytil a stejně tak pravou ruku a zatáhl za obě končetiny tak silně, div mu je nevykloubil.

Jardir zaječel, oči se mu zamžily bolestí. Přijal ten pocit, a když se zrak vyjasnil, letmo zahlédl damu’ting; pozorovala ho ze stínu pod klenutým východem na chodbu.

Hlava, skrytá pod závojem, se nesouhlasně pohnula a dama’ting odešla.

*

Hluboko v útrobách Šarika Hory nedokázal Jardir rozeznat noc ode dne. Spal, když mu damové řekli, ať spí, jedl, když mu dali jídlo, a mezitím dělal, co mu nařídili. V chrámu bylo rovněž pár dal’šarúmů na výcviku na kai’šarúmy, ale žádný další nie’šarúm kromě něj. Byl ten nejnižší z nejnižších, a když jen pomyslel na to, že ti, kteří kdysi skákali, jak on pískal, Šandžat, Jurim a další, možná už zatím odložili bida, hanbou se propadal.

První rok byl Ašánovým stínem. Bez jediného slova učil nie’dama Jardira vše, co potřeboval znát k životu mezi duchovními. Kdy se modlit, kdy klečet, jak se klanět a jak bojovat.

Jardir bojové umění damů těžce podcenil. Kopí jim možná bylo odepřeno, ale v umění boje holýma rukama byl i ten nejposlednější z nich rovnocenným soupeřem pro jakékoli dva dal’šarúmy.

Ale zápas bylo něco, čemu Jardir rozuměl. Upnul se na něj a v plynulých nekonečných sestavách prvků ztratil stud. Dokonce i každého večera po zhasnutí lamp si Jardir celé hodiny v setmělé maličké cele procvičoval šarukin.

Když jircháři stáhli Moškamovi kůži, Jardir s Ašánem si odnesli ostatky, vařili je v oleji, lovili z nich kosti a bělili je na slunci na vrcholku kostěných minaretů, které se zvedaly vysoko k pouštní obloze. Dživy’šarúm naplnily nad jeho tělem tři slzné lahvičky a ty se smíchaly s lakem, jímž se kosti natřely, než se odevzdaly řemeslníkům. Moškamovy kosti a slzy jeho plaček přidají Šariku Horovi na slávě a Jardir snil o dni, kdy i on splyne se svatým chrámem.

Byly tu i další povinnosti, méně uspokojivé, méně úctyhodné. Den co den trávil celé hodiny nad uměním psaného slova, nahlas recitoval z Eveji a přitom hůlkou opisoval slova do bedničky s pískem. Tohle umění připadalo Jardirovi neužitečné, nehodné válečníka, ale dbal na slova damy’ting, pilně pracoval a zvládl psaní rychle. Odtud postupoval k matematice, historii, filosofii a konečně i chraničářství. To přímo hltal. Byl naprosto oddán čemukoli, co mohlo zranit či odrazit alagai.

Několikrát týdně přicházel kaprál Keran a celé hodiny tříbil Jardirovo válečnické umění s kopím, zatímco damští mistři duchovních nauk ho učili taktikám a historii válek pocházejících až z dávných dob Osvoboditele.

„Válka je něco víc než jen chrabré skutky na bitevním poli,“ poučil ho dama Chevat. „Eveja nám říká, že válka je ve své podstatě lstivost.“

„Lstivost?“ podivil se Jardir.

Chevat přikývl. „Tak jako můžeš předstírat útok kopím, tak musí moudrý vůdce ošálit svého nepřítele dřív, než vůbec dojde k bitvě. Když je silný, musí vypadat slabě. Když je slabý, musí vypadat, že je připraven k boji. Když se chystá udeřit, musí se tvářit, že je dalek jakéhokoli ohrožování. Když se přeskupuje, musí přesvědčit nepřítele, že hrozí bezprostřední útok. Jde o to, že přiměje nepřítele plýtvat silami, a přitom šetří své.“

Jardir opovržlivě pohodil hlavou. „Není čestnější střetnout se s nepřítelem zpříma?“

„My jsme nestavěli Velký Labyrint proto, abychom mohli vyrážet do útoku a střetávat se s alagai zpříma,“ odtušil Chevat. „Není větší cti než vítězství, a dosáhnout vítězství znamená využít veškerých výhod, velkých i malých. To je podstatou války a válka je podstatou všeho bytí od nejnižších chaffitů smlouvajících na bazaru po Andru, který ve svém paláci rozsuzuje pře.“

„Chápu,“ pravil Jardir.

„Lest spočívá v utajení,“ pokračoval Chevat. „Když špióni tvé lsti odhalí, oberou tě o všechny síly Vojevůdce musí držet svou lest tak pod pokličkou, že dokonce ani jeho úzký kruh, ba dokonce někdy ani on sám na ni nepomyslí, dokud nepřijde čas udeřit.“

„Ale proč vůbec válčit, damo?“ osmělil se Jardir.

„Eh?“ užasl Chevat.

„Všichni jsme Everamovy děti,“ prohlásil Jardir. „Nepřítelem jsou alagai. Proti těm musíme postavit každého muže, kterého máme, a přesto se za bílého dne zabíjíme navzájem.“ Chevat se na něj zadíval a Jardir si nebyl jist, jestli damu ta otázka podráždila nebo potěšila.

„Jednota,“ odpověděl nakonec dama. „Ve válce drží muži pospolu a právě ta pospolitost jim dává sílu. Slovy samotného Kadžiho během dobývání Žírných krajů: ‚Jednota má cenu jakékoli krve. Proti noci a Nieiným nesčetným legiím je lepší sto tisíc mužů, kteří drží pospolu, než sto miliónů, kteří se střeží jeden druhého.‘ To měj vždy na paměti, Ahmanne.“

Jardir se poklonil. „Budu, damo.“

Kapitola 5

Dživa Ka

313-316 p. N.

Tři nie’damové na něj šli ze tří stran, a i když Jardir damu’ting neviděl, cítil, že se dívá. Vždycky se dívala.

Přijal ten okamžik stejně, jako přijímal bolest, a nechal všechny světské starosti odplynout. Po více než pěti letech v šariku Horovi přicházel teď klid snadno, stačilo chtít. Nebyl žádný on. Nebyli žádní oni. Nebyla žádná ona. Byl jen boj.

Ašán na něj zaútočil první, ale Jardir předstíral krytí, v hladké obrátce ukročil stranou, přičemž udeřil pěstí do hrudi Halvana, a Ašánův kop vyšel naprázdno. Jardir chytil Halvanovu ruku a snadno ho zkroutil k zemi. Mohl by mu paží vykloubit, ale větší zkouškou schopností bylo nechat protivníka nezraněného.

Než vyrazil na Jardira Ševali, počkal si, až se Ašán vzpamatuje; ti dva útočili tak sehraně, že by na to mohla být jakákoli dal’šarúmská jednotka pyšná.

Málo na tom záleželo. Jardirovy paže a nohy byly jako žíznivá čára a odrážené rány jako víření bubnu, jehož rytmem se Jardir řídil až do nevyhnutelného konce. Při páté ráně si Ševali na okamžik nechal odkrytý krk, a nakonec, jako ostatně vždycky, se utkali Jardir s Ašánem.

Ašán věděl, jak je Jardir rychlý, a chtěl se do něj zaklesnout, ale léta obalila Jardirovy kosti masem, v sedmnácti byl vyšší než většina mužů a trvalý výcvik změnil drátovité šlachy na tuhé, houževnaté svaly. Ani se nepopadli a už byl Ašán znehybněný.

Ašán se rozesmál, rok mlčení měl již dávno za sebou. „Jednoho dne tě dostanu, nie’šarúme!“

Jardir k němu natáhl ruku a pomohl mu vstát. „Toho dne se nedočkáš.“

„Svatá pravda,“ ozval se dama Chevat. Jardir se obrátil, kruh chlapců a učitelů se rozestoupil, vstoupil do něj duchovní a po jeho boku dama’ting. Jardir cítil, jak mu tuhnou rysy.

Dama’ting nesla černý kaftan.

*

Dama’ting ho odvedla do soukromé komnaty, vlastníma rukama mu odvinula bido a odložila ho. Jardir se snažil přijmout pocit jejích rukou na holé kůži, ale byla to jediná žena, která se ho kdy tak důvěrně dotýkala, a on poprvé po letech nedokázal najít klid. Tělo se ozývalo na její doteky a Jardir měl strach, že ho za takovou nestydatost zabije.

Ale dama’ting se o jeho vzrušení nijak nezmínila, ani když omotávala místo bida černou bederní roušku. Pak mu oblékla volné šalváry, těžké sandály a dal’šarúmský kaftan.

Jardir čekal, že po osmi letech v bidu se bude v jakýchkoli šatech cítit divně, ale na tíhu dal’šarúmské vypancéřované černi přesto připraven nebyl. Po celém plášti byly do vnitřních kapes napevno všité pláty a pásy z pálené hlíny. Jardir věděl, že ty destičky dokážou zachytit i velkou ránu, ale nárazem se roztříští a musí se po každém zásahu vyměňovat.

Byl tak rozrušený, že si v první chvíli ani nevšiml, že závoj, který mu uvázala kolem krku, je bílý. Když mu to došlo, hlasitě se zajíkl.

„Považoval jsi snad svůj čas mezi damy za ztracený, synu Hoškaminův?“ otázala se dama’ting. „Vrátíš se ke svým dal’šarumským bratřím jako jejich pán, jako kai’šarúm.“

„Je mi teprve sedmnáct!“ vyhrkl Jardir.

Dama’ting přikývla. „Nejmladší kai’šarúm za stovky let. Tak jako jsi byl nejmladší, kdo srazil větrného démona, a nejmladší, kdo přežil alagai’šarak. Kdo ví, čeho jiného ještě můžeš dosáhnout?“

„Ty to víš,“ prohlásil Jardir. „Kostky ti to řekly.“

Dama’ting zavrtěla hlavou. „Viděla jsem osud, po němž tvá duše sahá, ale je to cesta plná nebezpečenství a ty ten osud nemusíš naplnit.“ Přetáhla mu bílý závoj kolem hlavy. Její dotek byl skoro něžný. „Čeká tě mnoho zkoušek. Soustřeď se na přítomnost. Až se dnes vrátíš do kadžijského pavilónu, jeden šarúm se ti vzepře. Musíš…“

Jardir zvedl ruku a přerušil ji. Damě’ting zasršely z očí hněvivé blesky nad takovou troufalostí.

„Ve vší úctě,“ řekl Jardir a v duchu se mu vybavila fronta na kaši v kadži’šaraji, „světu šarúmů já rozumím. Toho vzpurníka veřejně zlomím dřív, než se někdo pokusí následovat jeho příkladu.“

Dama’ting si ho chvíli měřila, a pak pokrčila rameny.

*

Jardir pyšně napochodoval na kadžijské cvičiště, následován damou Chevatem a damou’ting. Když je dal’šarúmové uviděli, cvičné souboje na chvíli ustaly, pak válečníci poznali Jardira a po celém cvičišti to zašumělo. Jeden obrovský válečník se rozchechtal.

„A hele! Krysa se vrací!“ zaječel Hasik a udeřil kopím o zem, jen to zadunělo. Jeho sykavky i po všech těch letech pořád hvízdaly. „Trvalo mu pouhých pět let, než svlékl bido!“ Několik válečníků se rozesmálo.

Jardir se usmál. Bylo přirozené, že šarúmové zkoušeli, co nový kai vydrží, a bylo inevera, že to bude Hasik. Byl to mohutný válečník, pořád větší než Jardir, ale Jardir necítil ani záchvěv strachu a rázným krokem se vydal rovnou k němu.

Hasik ho chladně, nebojácně sjel pohledem. „Třebas ti kolem krku visí bílý závoj, stejně jsi synem chcanek,“ popíchl ho tak tiše, že ho ostatní neslyšeli.

„A hele, Hasik, můj adžín’pal!“ zvolal hlasitě Jardir. „Pořád ti říkají Pískač? S radostí tě zbavím tvého trápení a vyrazím ti pár dalších zubů, jestli chceš.“

Všichni šarúmové se rozchechtali. Jardir je přelétl pohledem a viděl mnohé, kteří pod ním sloužili, když byl ještě Nie Ka.

Hasik zachrčel a skočil po něm, ale Jardir jen ukročil stranou a roztočil se do kopu, kterým srazil obrovského válečníka na zadek do prachu. Trpělivě stál a čekal, až se podmračený, ale nezraněný Hasik vyhrabe zase na nohy.

„Za tohle tě zabiju,“ vyhrožoval mu Hasik.

Jardir se usmál, četl každý Hasikův pohyb jako písmo v písku. Hasik zaútočil, bodl po něm kopím, ale Jardir v hladké obrátce smetl hrot stranou, Hasik se převážil a proklopýtal kolem něj. Obrátil se a švihl po něm kopím jako holí, ale Jardir se ohnul dozadu jako palma ve větru a vyhnul se ráně, aniž by pohnul nohama byť jen o píď. Než se Hasik stačil vzpamatovat, Jardir se bleskurychle narovnal, chytil kopí do obou rukou, kopl mezi ruce a silné dřevěné ratiště prasklo jako nic. Prodloužením kopu nabral Hasika rovnou do obličeje.

Roztříštěná čelist uspokojivě zapraštěla, ale u toho Jardir nezůstal. Hlavici kopí odhodil, nechal si jen ratiště, a zatímco se Hasik teprve namáhavě sbíral na nohy, vyrazil Jardir do útoku.

Hasik se na něj vrhl pěstmi a Jardir žasl, jak mu kdysi mohly ty rány připadat tak rychlé, že je ani nestačil sledovat. Po letech mezi damy měl dojem, že se Hasikova pěst pohybuje hlemýždím tempem. Chytil Hasika za zápěstí a zkroutil mu ruku. Ucítil, jak to luplo, a paže se vykloubila z ramene. Rozmáchl se ratištěm, roztříštil mu koleno, Hasik zaječel, zhroutil se a Jardir ho kopl do břicha. Měl naprosté právo Hasika zabít a shromáždění válečníci to od něj pravděpodobně očekávali, ale Jardir nezapomněl, co mu Hasik provedl v Labyrintu.

„A teď, Hasiku,“ řekl, zatímco všichni dal’šarúmové kadžijského kmene přihlíželi, „naučím já tebe být ženou.“ Zvedl ratiště. „A tohle bude muž.“

*

„Dejte na něj dobrý pozor, ať z té hanby nenalehne na kopí,“ nabádal Jardir Šandžata, když Hasika, vyjícího bolestí a potupou, táhli do dama’tingského pavilónu. „Nechci vidět, že z toho má můj adžín’pal nějaké trvalé následky.“

„Jak si můj kai’šarúm přeje,“ řekl Šandžat, „i když nejdřív mu budou muset to kopí vyjmout, aby na něj mohl nalehnout.“ Zlomyslně se ušklíbl, poklonil se Jardirovi a utíkal za zraněným válečníkem. Jardir se za ním díval a žasl, jak rychle zapadli do starého vztahu navzdory tomu, že si Šandžat vysloužil černou už před léty, zatímco on teprve dnes.

Celé ty roky, kdy ve své maličké cele v Šariku Horovi tančil šarusahk, si Jardir plánoval, jak se Hasikovi pomstí. Nestačilo, aby ten chlap utrpěl porážku, Jardirova pomsta musela být zatraceně tvrdou lekcí pro kohokoli, kdo by se mu snad ještě někdy zatoužil vzepřít. Kdyby si Hasik nezačal, tak by si ho Jardir našel a vyvolal šarvátku sám.

Díky Everamově nekonečné spravedlnosti se každý krok vyvinul přesně tak, jak si Jardir představoval, ale teď, když bylo vítězství završeno, z něj neměl větší uspokojení, než když se rval se Šandžatem o místo v nie’šarúmské frontě na jídlo.

„Zdá se, že máš věci pevně v rukou,“ poznamenal dama Chevat a poplácal Jardira po zádech. „Před dnešní noční bitvou si ještě zajdi do kadžijského pavilónu a vyber si nějakou ženu.“ Zachechtal se. „Vezmi si dvě! Dživy’šarúm budou celé žhavé dostat do postele nejmladšího kai’šarúma za tisíc let.“

Jardir se nuceně zasmál a přikývl, ale cítil, jak se mu svírá žaludek. Ještě nikdy nepoznal ženu. Před lety párkrát letmo zahlédl dživy’šarúm v kadžijském pavilónu, ale ještě nikdy žádnou neviděl bez šatů. Třebas je kai’šarúmem, stejně ho teď čeká poslední zkouška mužnosti a na rozdíl od pokoření Hasika nebo zabíjení alagai ho na tuhle zkoušku žádný výcvik nepřipravil.

Chevat ho opustil, Jardir zhluboka nabral dech a podíval se ke kadžijskému pavilónu.

Jsou to jen ženy, řekl si a zkusmo udělal první krok. Jsou tam pro tvé potěšení, nikoli naopak. Druhý krok už byl sebevědomější.

„Na slovíčko,“ zašeptala dama’ting, aby ho na sebe upozornila. Padla na něj úleva i strach zároveň. Jak na ni mohl zapomenout?

„V soukromí,“ dodala. Jardir přikývl a šel s ní na kraj cvičiště, z doslechu dal’šarúmů.

Teď už byl mnohem větší než ona, ale stejně ho pořád děsila. Pamatoval si na plamenný šleh z lebky ohnivého démona a snažil se přesvědčit sám sebe, že za dne, kdy na ně dopadá Everamovo světlo, její alagaiská magie nepůsobí.

„Než jsem ti přinesla čerň, vrhla jsem alagai-hory,“ řekla. „Budeš-li spát s dživami’šarúm, jedna z nich tě zabije.“

Jardir vytřeštil oči. Něco takového bylo neslýchané. „Proč?“ zeptal se.

„Kůstky nám neříkají proč, synu Hoškaminův,“ pokárala ho dama’ting. „Říkají nám, co je a co může být. Snad se bude chtít pomstít Hasikova milenka, snad nějaká žena touží po krevní mstě na tvé rodině.“ Pokrčila rameny. „Ale budeš-li spát s dživami’šarúm, následky si přičti sám.“

„To nemám nikdy poznat ženu?“ užasl Jardir. „Co je to pro muže za život?“

„Nepřeháněj,“ uťala ho dama’ting. „Manželky přece mít můžeš. Vrhnu kůstky, abych ti našla nějaké vhodné.“

„Proč bys to dělala?“ podivil se Jardir.

„Mám k tomu své důvody,“ odtušila dama’ting.

„A co za to?“ zeptal se podezřívavě Jardir. Příběhy z Eveji vždycky hovořily o skryté ceně, kterou zaplatí ti, kdo používají hora-magii na něco jiného než šarak.

„Ale,“ podivila se dama’ting. „Už ne tak nevinný, jak se zdáš. To je dobře. Cenou je, že si vezmeš za manželku mě.“

Jardir strnul. Rysy mu ztuhly. Vzít si ji za manželku? Nemyslitelné. Děsila ho.

„Nevěděl jsem, že se damy’ting mohou vdávat,“ vypravil ze sebe, aby získal čas. V hlavě měl naprostý zmatek.

„Můžeme, pokud chceme,“ odvětila. „První damy’ting byly manželky Osvoboditele.“

Jardir se na ni znovu zadíval. Těžká bílá látka zakrývala každý obrys a křivku těla. Plachetka halila každý vlásek a neprůhledný závoj přetažený přes nos tlumil dokonce i hlas. Jen oči bylo vidět, zářivé a plné víry. Bylo mu na nich něco povědomého, ale přesto nedokázal uhádnout ani jak je stará, natož je-li krásná. Je panna? Z dobré rodiny? To se nedalo zjistit. Damy’ting byly matkám odebírány brzy a byly vychovávány v ústraní.

„Muž má právo vidět ženinu tvář, než odsouhlasí sňatek,“ namítl.

„Nikoli v tomto případě,“ odvětila dama’ting. „Nezáleží na tom, zda s tebou má krása pohne, ani na tom, zda je mé lůno plodné. Tvá budoucnost je jeden velký vír zákeřných nožů. Buď budu tvou Dživou Ka, nebo strávíš své dny tím, že se budeš střežit úkladných vrahů bez pomoci mého věštectví.“

Dživa Ka. Ona se za něj nechce jen provdat, ona chce být první z jeho manželek. Dživa Ka má právo prohlédnout si a zamítnout jakékoli případné dživy sen, další manželky, a všechny jí jsou podřízené. Měla by absolutní vládu nad jeho domácností a dětmi, byla by první hned po něm a Jardir nebyl takový bloud, aby si myslel, že nebude chtít ovládat i jeho.

Ale může si dovolit odmítnout? Žádného střetu tváří v tvář se nebál, ale válka je lest, jak ho učil Chevat, a ne každý bojuje s nepřítelem kopím a pěstí. Stačí otrávený nápoj nebo nůž do zad, a může se odebrat k Everamovi s pramalou slávou, která mu nevynese ani cestu na nebesa, a nikdo neušetří jeho matku a sestry.

A šarak ka se blíží.

„Ty mne žádáš, abych ti odevzdal všechno,“ řekl stísněně. V ústech mu vyschlo.

Dama’ting zavrtěla hlavou. „Nechám ti šarak,“ odpověděla. „To je vše, o co se má šarúm starat.“

Jardir na ni dlouho upřeně hleděl. Nakonec přikývl.

*

Jakmile byla dohoda uzavřena, dama’ting neztrácela čas. Než uplynul týden, nalézal se Jardir před damou Chevatem a díval se na ni, jak skládá slib.

Jardir se zahleděl damě’ting do očí. Kdo je to? Není starší než jeho matka? Je dost mladá na to, aby mu dala syny? Co najde, až se odeberou na manželské lože?

„Dávám ti do svazku sebe, jak káže Eveja,“ řekla, „jak stanovil Kadži, kopí Everamovo, jenž bude sedávat naproti Everamovi u jeho tabule, dokud se znovu nezrodí v časech šaraku ka. Slibuji na svou čest, že ti budu poslušnou a věrnou manželkou.“

Myslí ta slova vážně, přemítal Jardir, nebo je to jen nový způsob, jak mi řídit život, když teď nosím černou?

Chevat se obrátil k němu. Jardir sebou polekaně trhnul a zamumlal svůj slib. „Přísahám před Everamem,“ vypravil ze sebe, „Stvořitelem všehomíra, a před Kadžim, Šar’damou Ka, že si tě odvedu do svého domova a že ti budu dobrým a spravedlivým manželem.“

„Uznáváš tuto damu’ting za svou Dživu Ka?“ otázal se Chevat a něco v jeho hlase Jardirovi připomnělo, co říkal, když ho Jardir přišel požádat, aby provedl obřad.

Jsi si jistý, že si to opravdu přeješ? zeptal se ho Chevat. Dama’ting není běžná manželka, kterou můžeš sekýrovat nebo i bít, když ti odpírá poslušnost.

Jardir polkl. Je si jistý?

„Ano,“ vypravil se sebe stísněně a shromáždění dal’šarúmové nadšeně zaburáceli a zabušili kopími do štítů. Jeho matka Kadživa k sobě křečovitě tiskla jeho mladší sestry a všechny slzely pýchou.

*

Jardir cítil, jak mu buší srdce, a v koutku duše si přál být raději v Labyrintu a tančit alagai’šarak než v téhle zšeřelé, vypolštářované komnatě, kam se odebrali k odpočinku.

„Žádné strachy, alagai’šarak bude zítra taky!“ chechtal se Šandžat. „Dneska v noci tě čeká jiná bitva!“

„Připadáš mi nějak nesvůj,“ poznamenala dama’ting, když za nimi zatahovala těžké závěsy.

„A jak jinak?“ odtušil trpce Jardir. „Jsi moje Dživa Ka a já ani nevím, jak se jmenuješ.“ Dama’ting se rozesmála. To od ní slyšel poprvé. Byl to krásný, zvonivý smích. „Opravdu?“ opáčila a shodila závoj a plachetku. Vytřeštil oči, ale nebylo to jejím mládím a krásou.

On ji opravdu znal.

„Inevera,“ vydechl při vzpomínce na nie’damu’ting, která s ním před léty mluvila v léčitelském pavilónu.

Přikývla, usmála se na něj a byla mnohem krásnější, než se kdy odvažoval snít.

„Té noci, kdy jsme se seznámili,“ řekla Inevera, „jsem zrovna dodělala své první alagai-hory. Byl to osud, Everamova vůle, jako mé jméno. Démonské kostky se vyřezávají v naprosté tmě, jen po hmatu. Vyřezat jedinou kostku může trvat celé týdny, vyrobit celou sadu roky A teprve pak, když je sada úplná, je lze vyzkoušet. Když se nepovedou, jsou vystaveny světlu a vyřezávání začíná nanovo. Když se povedou, tak se z nie’damy’ting stane dama’ting a oblékne závoj.

Zrovna té noci jsem dodělala svou sadu a potřebovala jsem se na něco zeptat. Na zkoušku, abych zjistila, jestli mají kostky věštebnou moc. Ale na co? Pak jsem si vzpomněla na chlapce, s kterým jsem se zrovna toho dne setkala, s troufalýma očima a neomalenými způsoby, a tak když jsem třásla démonskými kostkami, ptala jsem se: Uvidím ještě někdy Ahmanna Jardira?

A od té noci,“ dodala, „jsem věděla, že tě po tvém prvním alagai’šaraku najdu v Labyrintu, ba co víc, že se za tebe provdám a porodím ti mnoho dětí.“

A s tím trhla rameny a bílá roucha sklouzla. Té chvíle se Jardir bál, ale když mihotavé světlo dopadlo na nahou postavu, začalo se jeho tělo probouzet a Jardir věděl, že tuto poslední zkoušku mužnosti složí stejně, jako složil všechny ostatní.

*

„Jardire, ty vezmeš své bojovníky do desátého plástu,“ sdělil mu Šarúm Ka.

Takhle se mohl rozhodnout jen bloud. Tři roky poté, co Jardir oblékl bílý závoj, už každý kai’šarúm ze shromáždění věděl, že Jardirova jednotka je ta nejlítější a nejlépe vycvičená z celé Krasie. Jardir proháněl své dal’šarúmy tvrdě, ale oni na to byli hrdí a zabili víc alagai než jakékoli tři jiné jednotky dohromady. Na desátý plást jich byla škoda. Nikdo nikdy neslyšel, že by alagai pronikli do Labyrintu tak hluboko.

Šarúm Ka se na Jardira vyzývavě ušklíbl, jestli si troufne nesouhlasit, ale Jardir přijal pohanu a nechal ji odplynout. „Jak Šarúm Ka nařizuje,“ odpověděl a vsedě na polštáři se uklonil tak hluboko, až se čelem dotkl měkkého koberce na zemi v přijímací síni Prvního válečníka. Když se zase narovnal, měl naprosto klidný výraz, přestože byl z toho chlapa naproti sobě hluboce otrávený, Šarúm Ka má být nejzdatnější válečník z celého města. Tento je všechno kromě válečníka. Vlasy prokvetlé šedinami, tvář rozrytá vráskami jako damský stařešina. Už to bylo let, co stál naposledy v Labyrintu, a projevovalo se to na tloustnoucím břichu. První válečník má vést bojovníky v alagai’šaraku osobním příkladem, aby v nich probouzel touhu po slávě, a ne řídit válku zpoza palácových zdí.

Jenže přes to všechno, dokud nosí bílý turban, je jeho vůle za noci nezpochybnitelná.

Venku před palácem Šarúma Ka čekali na Jardira dama Ašán, duchovní jeho jednotky, a jeho zástupci Hasik a Šandžat, aby ho doprovodili zpátky do kadžijského pavilónu. Byl jen kai’šarúmem, ale žárliví rivalové už mu ukládali o život, dokonce i v rámci jeho vlastního kmene. Šarúm Ka nebude žít věčně a vzhledem k tomu, že Andra pochází z kadžijského kmene, je téměř jisté, že na místo Prvního válečníka bude jmenován jeden z kadžijských kai’šarúmů. Takže Jardir stál v cestě mnoha starším kai’šarúmům, kteří doufali v postup.

Inevera sjednala všem třem sňatky s Jardirovými mladšími sestrami a oni se od něj od té doby nikdy nevzdalovali. Když Jardir před třemi lety vyšel ze Šarika Hory, chodily Imisandre, Hošva a Hanya v ošuntělých hadrech, ale teď to byly Dživy Ka jeho nejvěrnějších zástupců a dokonce už mu i porodily synovce a neteře, kteří jejich věrnost ještě posílili.

„Naše rozkazy?“ otázal se Šandžat.

„Desátý plást,“ odtušil Jardir.

Hasik si odplivl do prachu. „Šarúm Ka tě uráží!“

„Uklidni se, Hasiku,“ řekl nevzrušeně Jardir a statný válečník okamžitě ztichl. „Přijmi urážku a nech ji beze škod odplynout, ať vidíš pravou Everamovu cestu.“

Hasik přikývl a zařadil se za Jardira, který už si to rázoval od paláce pryč. Před třemi lety se Hasik vrátil z dama’tingského pavilónu jako vyměněný. Pořád to byl jeden z nejzuřivějších kadžijských válečníků, ale Jardirovi byl věrný plně a bezvýhradně jako zkrocený vlk – jediná možnost, jak si po té potupné porážce zachovat čest.

„Šarúm Ka se tě bojí,“ poznamenal Ašán. „A právem. Jestli budeš i nadále sklízet všechnu slávu, tak Andru přestane bavit, že jeho vojsku velí nějaký vetchý stařík, a dovolí ti, abys vyzval Prvního válečníka na souboj.“

„A pár vteřin poté, co zvolá ‚začněte‘, budeme mít nového Prvního válečníka,“ těšil se Šandžat.

„To se nestane,“ odvětil Jardir. „Andra a Šarúm Ka jsou staří přátelé. Andra svého věrného služebníka nezradí, i kdyby to po něm žádala samotná Damaji.“

„Tak co budeme dělat?“ posteskl si Hasik.

„Ty půjdeš domů k mé sestře a poděkuješ jí za večeři, kterou ti nepochybně uvařila,“ sdělil mu Jardir. „A až padne noc, půjdeme do desátého plástu a budeme se modlit, aby nám Everam seslal alagai, jimž bychom mohli ukázat slunce.“

*

Když dorazil do svých komnat v kadžijském paláci, jako vždy tam na něj čekala Inevera. Roucho měla spuštěné, z odhaleného prsu sála jeho dcera Andžha. Za šaty se jí drželi Jardirovi synové Jayan a Asome, dva zdraví kloučci.

Jardir si klekl a rozevřel náruč, kluci mu skočili kolem krku a rozesmáli se, když je zvedl do vzduchu. Pak je postavil zpátky na zem a kluci utíkali zpátky k mámě. Pohled na syny mu vzal klid a chvilku mu trvalo, než dokázal ten pocit přijmout. Šarúm Ka neposkvrnil jen jeho pověst. Je to i jejich pověst.

„Něco tě trápí, drahý?“ zeptala se Inevera.

„Nic zvláštního,“ řekl Jardir, ale Inevera jen otráveně ohrnula nos.

„Jsem tvoje Dživa Ka,“ připomněla mu. „Přede mnou své pocity krotit nemusíš.“

Jardir se na ni podíval a popustil své sebevládě uzdu.

„Šarúm Ka mě dnes večer posílá do desátého plástu,“ prskal. „Kolik válečníků ztratí, zatímco jeho nejlepší jednotka bude střežit prázdný plást?“

„To je dobré znamení, drahý,“ pravila Inevera. „Znamená to, že se tebe a tvé ctižádosti Šarúm Ka bojí.“

„Co je na tom dobrého,“ odsekl Jardir, „když mě tím obírá o všechnu šanci na slávu?“

„To by si neměl dovolovat,“ připustila Inevera. „Ty si teď potřebuješ v Labyrintu vydobýt slávu víc než kdy dřív. Kůstky mi řekly, že První válečník už nebude dlouho na tomto světě. Máš-li nastoupit jeho místo, musíš svou slávou všechny zastínit dřív, než se současný Šarúm Ka odebere k Everamovi.“

„Jak to asi mám dokázat máváním kopí do prázdna,“ zavrčel Jardir.

Inevera pokrčila rameny. „Šarak je tvůj. Na to musíš přijít sám.“

Jardir cosi zamručel a přikývl. Ovšemže měla pravdu. Jsou jisté věci, v nichž mu nemůže poradit dokonce ani dama’ting.

„Do slunce západu zbývá ještě pár hodin,“ nadhodila Inevera. „Jedno pomilování a krátký spánek ti vyčistí hlavu.“

Jardir se usmál a šel k ní. „Zavolám mámu, aby si vzala děti.“

Ale Inevera zavrtěla hlavou a odtáhla se před jeho náručí. „Ne se mnou. Kůstky říkaly, že Everalia je zralá. Když si ji vezmeš zezadu a velkou silou, porodí ti statného syna.“

Jardir se zachmuřil. Everalia byla jeho třetí manželka. Inevera se mu ji před zásnubami dokonce ani neobtěžovala ukázat, řkouc, že tahle dživa sen byla vybraná pro své plodné boky a štěstí, které jí alagai-hory vrhly, ne pro svou krásu.

„Pořád ty kosti!“ vybuchl Jardir. „Tentokrát si vezmu do postele manželku, kterou si vyberu sám.“

Inevera pokrčila rameny. „Vezmi si Talaju, jestli chceš,“ navrhla mu jeho mnohem krásnější druhou manželku. „Ta je taky zralá. Jen jsem si myslela, že bys chtěl raději syna než další dceru.“

Jardir skřípal zubama. On chtěl ji, jenže jak ho Chevat varoval, manželka nemanželka, Inevera byla dama’ting a on s ní prostě nemohl zacházet tak jako s jinými ženami. Otevřel ústa a pak je zase zavřel.

To opravdu vrhá kostky kvůli všemu? Někdy mu připadalo, že Inevera své věštění využívá jen k tomu, aby ho dostala tam, kde ho chce mít, jenže zatím se nikdy nezmýlila a je pravda, že jestli má obnovit bývalou slávu Jardirova rodu, potřebuje další syny. Cožpak doopravdy záleží na tom, kterou ženu si vezme? Everalia je zezadu pohledná ažaž.

Zamířil do ložnice a cestou už si sundával kaftan.

*

Čekali.

Zatímco ve vnějších plástech zuřila bitva a na nebi vřískali větrní démoni, oni čekali.

Zatímco jiní se slávou odcházeli k Everamovi, oni čekali.

„Žádní alagai v dohledu,“ hlásil Šandžat, který si dával znamení s nie’šarúmy na zdi.

„Žádní v dohledu ani nebudou!“ zavrčel Hasik a Jardirovi muži nevrle přizvukovali. Padesát nejlepších kadžijských válečníků se krčilo v záloze. K ničemu.

„Pořád bychom si ještě mohli vydobýt slávu, kdybychom se připojili k ostatním jednotkám,“ nadhodil Jurim.

Jardir věděl, že ten nápad musí rozdrtit v zárodku dřív, než zakoření v hlavách ostatních válečníků. Praštil Jurima koncem ratiště mezi oči a srazil ho na zem.

„Osobně probodnu kopím každého, kdo opustí stanoviště bez mého rozkazu,“ pronesl nahlas. Ostatní přikyvovali. Jurim se rukama držel za zakrvácený obličej a lopotně se zvedal na nohy.

Jardir se rozhlédl po svých mužích, těch nejlepších dal’šarúmech, které mohlo Pouštní Kopí nabídnout, a hluboce se zastyděl. Žárlivost Šarúma Ka je namířena proti němu, ale odnášejí ji oni, muži zrození a vycvičení k zabíjení alagai, jimž jejich osud upírá nějaký stařec, co se bojí, aby neztratil svou moc. Jardir si nikoli poprvé v duchu maloval, jak Prvního válečníka zabíjí, ať v poctivém souboji nebo ne, jenže to by byl bezectný zločin a on by za něj pravděpodobně zaplatil životem a jeho rod dědičným právem.

A právě v tu chvíli zaduněl roh a Jardir se rázem probral. Sled tónů mu sdělil, že je to volání o pomoc.

„Pozorovatelé!“ zařval a oba pozorovatelé jeho jednotky, Amkadži a Kolíf, vyrazili, bleskurychle spojili své dvanáctistopé okované žebříky a utíkali ke zdi. Amkadži žebřík ještě ani neopřel a Kolíf už po něm běžel nahoru. Bral tři příčky naráz, snad ještě ani pořádně nedošlápl a už nohu zase zdvihal. Vmžiku byl na zdi a obhlížel prostor. Vzápětí dal Jardirovi znamení, že může bez obav nahoru.

Jardir si na ty dva pozorovatele dával pozor od první chvíle, co dostal jednotku na povel, protože to byli Krevaši, jiný kmen. Ale postupně poznal jejich srdnatost a shledal, že Amkadži a Kolíf mu jsou stejně věrní a alagai’šaraku stejně oddaní jako kdokoli z jeho soukmenovců. Ostatně Krevaši všeobecně byli plně oddáni Kadžijům, stejně jako jejich zapřísáhlí nepřátelé Nandžijové Madžáhům.

Dle zákona zůstávali oba pozorovatelé u Jardirovy jednotky dnem i nocí, protože pozorovatelům se dostávalo zvláštního výcviku v bojových uměních a zacházení s neobvyklými zbraněmi a byli znalí věcí, bez nichž se žádný kai’šarúm neobejde. Akrobacie. Zpravodajství. Umění bleskově udeřit a uprchnout.

Úkladné vraždy.

Zatímco Amkadži držel žebřík, Jardir se Šandžatem vyběhli nahoru na zeď. Kolíf podal Jardirovi dalekohled.

„Šarašský kmen, čtvrtý plást,“ sdělil mu a ukázal.

„Zjisti víc,“ nařídil mu Jardir, když si od něj bral dalekohled, a Kolíf okamžitě vyrazil. I na té úzké zdi měl dokonale jistý krok. Pozorovatelé se nezatěžovali nošením žádných břemen jako je kopí či štít, takže jim Kolíf rychle zmizel z dohledu.

„Šarachové jsou malý kmen,“ poznamenal Šandžat. „Přivedli do alagai’šaraku sotva dva tucty válečníků. Jen hlupák by dával tak malou jednotku do čtvrtého plástu.“

„Hlupák jako Šarúm Ka,“ odtušil Jardir.

O chvíli později se Kolíf vrátil. „Pronikla k nim smečka alagai a jámě se vyhnuli. Je tam hodně padlých a nablízku nikdo, kdo by sám neměl co dělat. Do několika minut podlehnou.“

Jardir zaskřípal zuby. „Ne, nepodlehnou. Připrav chlapy.“

Šandžat mu položil ruku na loket. „Šarúm Ka nám nařídil střežit desátý,“ připomněl mu, ale když Jardir jen přikývl a nic na to neřekl, rozlil se Šandžatovi po tváři nadšený úsměv.

„Do čtvrtého plástu to nemůžeme stihnout včas, kai’šarúme,“ poznamenal Kolíf, který bystrým okem bedlivě propátrával Labyrint. „Mezi námi a jimi zuří mnoho bitev. Cesta není volná.“

„Tak spusť lana,“ nařídil Jardir. „Ať jsou všichni muži okamžitě na zdi.“

*

Padesát dospělých válečníků v plné zbroji, a pádili po zdech jako nie’šarúmové. Dost zrádný běh pro bosé nohy mladých čiperu, co na sobě nemají nic než bido, mnohem zrádnější pro dospělé muže v sandálech a těžkých vypancéřovaných kaftanech, kteří nesou kopí a štít.

Ale tohle byli kadžijští dal’šarúmové, Jardirova elita. Běželi bez bázně a hany, s nadšeným výskotem skákali ze zdi na zeď, noční vítr je bičoval do tváří a oni se cítili jako kluci, připravení zemřít jako muži.

Jardir běžel v čele a vnímal to víc než kdo jiný. Šarúm Ka bude vzteky bez sebe, ale Nie ho vem, přece nenechá vyhubit celý kmen, jen aby ukojil pýchu Prvního válečníka.

Cestu, která by v Labyrintu trvala mnohonásobně déle, urazili po vrcholcích zdí během několika minut, a šarašská jednotka se brzy objevila na dohled. V nastražené léčce bylo víc než tucet alagai, kteří odřízli válečníkům všechny ústupové cesty. Nejmíň polovina Šarachů už padla, a ti, kteří ještě zůstali, zaujali obranný postoj zády k sobě, štít ke štítu, a démoni na ně útočili ze všech stran.

Čelili drtivé přesile alagai jako muži a ten pohled probudil v Jardirově krasijském srdci běs. On dnes v noci už žádné další dal’šarúmy zemřít nenechá.

„Hlavu vzhůru, Šarachové!“ zařval. „Kadžijové vám jdou na pomoc!“ Jako první si zaklesl hák, hodil provaz dolů do pasti a slanil těch dvacet stop na dva rychlé skoky. Ani nečekal na své bojovníky a rovnou zaútočil. Chraněným štítem nabral jednoho písečného démona do zad, chrany vzplanuly a odhodily alagai od slábnoucího šarašského kruhu.

Dál si Jardir omráčeného netvora nevšímal, hned zaútočil kopím na dalšího a řadou přesných zásahů v rychlém sledu do nejslabších částí krunýře ho zahnal na ústup. Za sebou slyšel řev padesáti bojovníků, kteří se valili dolů ze zdi, a věděl, že záda má krytá.

„Everam hleděl na váš boj s hrdostí, bratře!“ zavolal Jardir na šarašského kai’šarúma, jehož bílý závoj už zrudl krví. „Teď se postarejte o své zraněné! My dokončíme, co jste tak slavně započali, a postaráme se, aby Šarachové bojovali i další den!“

Třetí démon, na kterého se Jardir vrhl, se obrátil proti němu, chytil jeho kopí do mordy a rozštípal dřevěné ratiště na třísky. Jardir při tom nárazu ztratil rovnováhu a netvor se drápem zachytil o okraj Jardirova štítu. Šlachovitý hnát škubl, štítové popruhy praskly, Jardir ztěžka dopadl na zem, netvor po něm skočil a Jardir uhýbal a uhýbal. V první chvíli měl démon navrch, ale pak na něj z boku zaútočil šarašský kai’šarúm a odkopl ho.

„Šarachové budou bojovat až do konce, bratře!“ zvolal, ale v tu chvíli písečný démon švihl ocasem, ocas pronikl pod krytím a srazil kai’šarúma na zem. Démon se vzepjal k vražednému skoku.

Jardir se bleskurychle rozhlédl. Všichni válečníci zabraní do boje, nikde žádná zbraň na dosah.

Byl jsem zrozen ke smrti v drápech alagai, připomněl si v duchu, s řevem vyskočil na nohy a chytil toho písečného démona, který skočil na šarašského kai’šarúma, ještě v letu.

Démon byl mnohem silnější než on, ale rval se pudově a o záludnostech šarusahku nevěděl zhola nic. Jardir ho chytil za hnát, obrátkou odklonil sílu útoku a zároveň poslal netvora do patnáct stop vzdálené démonské jámy uprostřed prostranství. Alagai s vytím zmizel; zůstane lapen až do východu slunce, které ho navždy sežehne z tohoto světa.

Hnal se na něj další písečný démon, ale Jardir ho praštil pěstí do krku, zezadu mu podrazil hnáty, zaklesl se do něj, tlačil ho k zemi a přitom se kroutil, aby se vyhnul jeho zubům a drápům a zároveň využil jeho sílu proti němu.

Alagai sebou urputně mlátil, škrablavé démonské pancíře prosekly kaftan a drásaly kůži, svaly napínané k prasknutí naříkaly, ale Jardir se coul po coulu dral démonovi za záda, až mu konečně mohl nasadit žádoucí chvat, a vstal. Byl vyšší než netvor a s pažemi prostrčenými pod hnáty a sepnutými za démonskou hlavou ho snadno zvedl ze země. Netvor kopal a vřískal, ale Jardir si ho nadhodil, aby udržel jeho zadní hnáty dál od svého těla, a už s ním klopýtal k démonské jámě.

S výkřikem hodil do jámy druhého démona a s uspokojením zaznamenal, že i většinu ostatních alagai už do ní válečníci nahnali. Dno jámy, to byl jeden vroucí kotel šupin a drápů, a jak se alagai snažili vylézt ven, chrany vyryté do stěn jiskřily jako divé.

„Budu se dívat, až si vás bude brát slunce!“ zařval Jardir.

Zardělý vítězstvím a hotov k boji se obrátil zpátky, ale bojovalo už jen pár válečníků a ti měli zbylé alagai v hrsti.

Ostatní muži stáli a vyjeveně na něj zírali.

*

Po zbytek noci drželi Jardir a šarašský kai’šarúm nad jámou stráž. Bojovníci se shlukli kolem nich, a když do jámy dopadlo sluneční světlo, rozhostil se veliký jásot. Démoni vřískali, kouřilo se z nich a nakonec se vzňali plamenem a muži byli hrdí na to, že jsou svědky chvíle, kdy Everamovo světlo spaluje alagai zpátky do nicoty, odkud vzešli.

Jardir si stejně jako ostatní dal’šarúmové spustil závoj, jak se na slunci sluší a patří, a ostražitě šarašského kai’šarúma pozoroval, neboť Šarachové podléhají Madžáhům a ve dne jsou zapřísáhlými nepřáteli Kadžijů. Oba by je sice znectilo, kdyby se do sebe pustili na půdě Labyrintu, leč ani takové věci nejsou neslýchané.

Ale šarašský kapitán se mu naopak poklonil. „Můj lid je ti zavázán krví.“

Jardir zavrtěl hlavou. „Neudělali jsme nic, co by nenařizoval sám Everam. Žádný dal’šarúm by nikdy neměl nechat bratra v nouzi a v noci jsou všichni muži bratry.“

„Byl jsem u toho, když tě Šarúm Ka poslal do desátého, kde jsme měli být my,“ pravil Šarach. „Odešel jsi daleko a podstoupil jsi kvůli nám mnohá nebezpečenství.“

Většina jam v Labyrintu už hořela, válečníci z ostatních kmenů Labyrint opouštěli a cestou se u nich zastavovali. Dva pokrevní nepřátelé, a stojí pospolu! Začal se tvořit dav a Jardir slyšel šum rozhovorů. Jak jeho válečníci, tak Šarachové pořád dokola vyprávěli, jak se beze zbraně rval s alagai. Historka s každým vyprávěním bobtnala a zanedlouho muži tvrdili, že zabil holýma rukama pět démonů. Jardir už zažil, jak dokážou válečníci přehánět rekovné činy Než padne noc, bude jich tucet a za měsíc padesát.

Došel k nim madžáhský kai’šarúm. „Jménem Madžáhů,“ řekl, „ti děkuji, že jsi Šarachy zachránil. Od Šarúma Ka bylo… nemoudré vystavit je takovému nebezpečí.“

Jeho slova hraničila se zradou, ale Jardir jen přikývl. „Šarachové bojovali udatně,“ odpověděl. „Bylo to inevera, že přežili, aby mohli bojovat zas.“

„Inevera,“ souhlasil Madžáh a uklonil se Jardirovi hlouběji, než se jeden kai’šarúm druhému klanět má. „Opravdu jsi sám dovlekl do jámy šest démonů?“

Jardir zavrtěl hlavou, chtěl odpovědět, ale přerušil ho křik. V dohledu se objevila elitní garda Šarúma Ka, která drsně razila cestu Prvnímu válečníkovi.

Šarúm Ka výhrůžně namířil prst na Jardira „Tys porušil rozkaz a opustil jsi své stanoviště!“ zaburácel.

„Šarachové volali o pomoc a my jsme byli volní,“ namítl Jardir. „Eveja nám káže, že za noci máme především chránit své bratry.“

„Necituj mi tu svaté písmo,“ zavrčel Šarúm Ka. „Učil jsem ho své syny, když tvůj otec ještě nosil bido, a znám ho mnohem lépe než ty! Není tam nic, co by ti kázalo nechat svůj plást nestřežený a poslat své muže na labyrintové zdi, aby si šli bojovat o polovinu Labyrintu dál.“

„Nestřežený!“ Jardir vytřeštil oči. „Ani v osmém žádní démoni nebyli, natož v desátém!“

„Tobě nepřísluší znevažovat rozkazy a hledat slávu, která ti nenáleží, kai’šarúme!“ zahřměl Šarúm Ka.

Jardir se dopálil. „Možná bych dostával méně pošetilé rozkazy, kdyby se ten, kdo je dává, neschovával až do svítání ve svém paláci,“ odsekl, ale už když to říkal, věděl, že mohl zrovna tak dobře napřáhnout kopí. Takhle urazit Prvního válečníka, to mu nemohlo projít. Jestli je to aspoň trochu chlap, tak teď popadne kopí, zaútočí na něj a před celým shromážděním ho zabije.

Jenže Šarúm Ka byl stár a všude okolo si válečníci šuškali, že Jardir sám zabil půl tuctu démonů pouhým šarusahkem. Jardir sice Prvního válečníka napadnout nemohl, ale kdyby Šarúm Ka napadl jeho, tak by ho Jardir mohl klidně zabít a otevřít tak otázku následnictví, což by ho mohlo docela dobře vynést do paláce Šarúma Ka. Matně ho napadlo, jestli právě to není ten osud, který mu před lety předpověděly Ineveřiny kůstky.

Upřeně si hleděli do očí a Jardir věděl, že Šarúmovi Ka se honí hlavou to samé a nemá odvahu zaútočit. Jízlivě se ušklíbl.

„Zatkněte ho!“ nařídil Šarúm Ka. Gardisté se okamžitě dali do pohybu.

Spoutali Jardirovi ruce, což byla těžká potupa, ale nekladl odpor, jen na strážné výhrůžně prskal. Zato mezi shromážděnými válečníky se zvedl rozladěný šum a dokonce i Madžáhové nesouhlasně mručeli. Dal’šarúmové pevně sevřeli kopí a zvedli štíty. Měli proti gardě Prvního válečníka těžkou přesilu.

„O co jde?“ vyjel na ně Šarúm Ka. „Rozejděte se!“

Reptání ještě vzrostlo, muži se dali do pohybu, chtěli zahradit východy z Labyrintu. Šarúm Ka váhavě ucouvl. Jardir se střetl s jeho pohledem a pousmál se.

„Nechte to být,“ zvolal Jardir, aniž spustil oči ze Šarúma Ka. „Šarúm Ka vydal rozkaz a všichni šarúmové jsou povinni ho poslechnout. O mém osudu rozhodne sám Everam.“

Reptání okamžitě utichlo a muži jim uvolnili cestu. Když Šarúm Ka viděl, jaký vliv na ně Jardir má, jeho vztek se ještě znásobil. Jardir se na něj potměšile šklebil, popichoval ho k útoku.

„Odveďte ho!“ zařval Šarúm Ka a gardisté popadli Jardira za lokty. Když ho odváděli z Labyrintu, kráčel Jardir vzpřímeně a hrdě.

*

V Andrově paláci na něj čekala Inevera.

Věděla i o tomto dni už před léty? napadlo ho.

Když jim vyšla vstříc, stráže ho sevřely pevněji, ale nebylo to z obav před tím, co by mohl udělat Jardir. Děsila je Inevera.

„Nechte nás,“ nařídila jim Inevera. „Řekněte svému pánovi, že se s ním můj muž za hodinu sejde v Andrově přijímací síni.“

Gardisté Jardira okamžitě pustili a uklonili se. „Jak dama’ting poroučí,“ vyhrkl jeden a rychle odklusali. Inevera si jen přezíravě odfrkla, vytáhla svou chraněnou dýku a přeřízla Jardirovi pouta.

„Dnes v noci sis vedl dobře,“ zašeptala mu cestou. „Zachovej si hrdost i v následujících hodinách. Při slyšení u Andry musíš Šarúma Ka popichovat slovně, ale chovat se pokorně. Rozzuř ho, ale nedávej mu žádnou záminku k útoku.“

„Nic takového neudělám,“ odvětil Jardir.

„Už jsi to udělal v Labyrintu,“ odsekla Inevera. „Teď je to trojnásob důležité.“

„Všechno vidíš,“ uznal Jardir, „ale málo tomu rozumíš, jestli si myslíš, že před tím chlapem sklopím oči. Dráždil jsem ho právě proto, aby mne napadl.“

Inevera pokrčila rameny. „Čiň, jak myslíš, ale ruce v klidu a nohy na zemi. On sám se tě napadnout neodváží, ale kdyby to vypadalo, že ho chceš ohrozit, tak tě skolí jeho gardisté.“

„Máš mě za hlupáka?“ opáčil Jardir.

Inevera si odfrkla. „Prostě ho jen rozzuř. Zbytek je inevera.“

„Jak dama’ting poroučí,“ povzdechl si Jardir.

Inevera přikývla. Došli k předpokoji plnému polštářů. „Tady počkej,“ nařídila mu. „Před tvým přelíčením se ještě soukromě sejdu s Androu.“

„Přelíčením?“ užasl Jardir, ale Inevera už vyklouzla z místnosti.

*

Jardir ještě nikdy nebyl Androvi tak blízko, aby si ho mohl pořádně prohlédnout. Starý a vrásčitý. Vous úplně bílý. Zavalitý, jasný milovník tučných jídel. Jeho tělnatost byla nechutná a Jardir si musel v duchu připomínat, že tento muž kdysi býval největším mistrem šarusahku své doby a v jediném souboji musel porazit ty nejschopnější damaji, aby se dostal na trůn lebek. A za svých dnů pod Šarikem Horou Jardir zažil, jak kadžijský damaji Amadeveram, asi šedesátník, poslal v šarusahkovém kruhu na záda půl tuctu mladých a zdatných damů.

Díval se bedlivě, hledal v Andrových pohybech známky šarusahkového cviku, ale vypadalo to, že díky všudypřítomným osobním strážcům a sluhům zcela zlenivěl. Dokonce i teď, během přelíčení, uždiboval z talíře datle v cukru.

Jardir letmo mrkl vedle Androva trůnu. Po jeho pravici stála dvanáctičlenná Damaji, vůdcové všech krasijských kmenů, v bílých kaftanech a černých turbanech. Tiše mezi sebou brblali, že se slunce sotva vyhouplo nad obzor, když byli odvoláni od svých záležitostí a odvlečeni do paláce. Po Andrově levici, dva kroky za trůnem, stála Damaji’ting. Podobně jako damaji, i damaji’ting měly černé plachetky a závoje, které se ostře odrážely od bílých rouch. Na rozdíl od damaji byly naprosto zticha, ale jejich očím, které vypadaly, že proniknou vším, nic neuniklo.

Znají i ony můj osud? přemítal Jardir, pak letmo zavadil pohledem o svou Dživu Ka, která stála vedle něj. Nebo vědí jen to, co jim říká Inevera?

„Synu Hoškaminův,“ přivítal damaji Amadeveram Jardira, „prosím, řekni nám svou verzi událostí poslední noci.“ Byl to Kadžij a Andrův první rádce; po samotném Androvi snad ten nejmocnější duchovní z celé Krasie. Andra měl být údajně představitelem všech kmenů bez rozdílu, jenže kromě toho taky jmenoval Šarúma Ka a prvního rádce a Jardir věděl z vyučování, že už je tomu hezkých pár staletí, co nějaký Andra naposledy na takové místo jmenoval příslušníka jiného kmene než svého. Považovalo by se to za výraz slabosti.

Šarúm Ka se zachmuřil, očividně čekal, že bude vyzván, aby přednesl svou verzi jako první. Vztekle zaútočil na podnos s čajem, který mu předložili, a nalil si šálek. Z rozvlněného sloupečku stoupající páry Jardir poznal, že se stařecké ruce třesou.

„Večer při kai’šarúmské večeři vydával Šarúm Ka rozkazy jako vždy,“ začal Jardir. „Mí bojovníci si dobývají v noci velké úspěchy a dychtili poslat zpátky do Nie další zpopelněné alagai.“

Damaji přikývl. „Vaše úspěchy neprošly bez povšimnutí,“ poznamenal. „A tví učitelé ze Šarika Hory o tobě hovoří velmi příznivě. Pokračuj.“

„Byli jsme zdrceni, když jsme zjistili, že budeme posláni do desátého plástu,“ pravil Jardir. „Před nedávnem jsme stáli v prvním a za každého muže, kterého jsme ztratili, jsme ukázali slunce stovce alagai. Pak jsme byli přesunuti do druhého a brzy následoval třetí. Nesli jsme to hrdě, i v hlubších plástech je dost slávy pro všechny. Ale místo aby nás Šarúm Ka přesunul dle očekávání do čtvrtého, poslal tam Šarachy a nám přidělil jejich obvyklé místo v desátém.“

Jardir viděl, jak šarašský damaji Kevera strnul, ale nebyl si jistý, jestli ho zaskočil urážlivý ‚obvyklý‘ plást jeho kmene, který znamenal místo bez slávy, nebo ta nečekaná změna v přidělování plástů.

Letmo se podíval na damaji’ting, ale ty byly bez tváří a on nevěděl, která z nich je Šaraška. Málo na tom záleželo, žádná z nich ani nehnula brvou.

„Šarašští muži jsou chrabří válečníci,“ pokračoval. „Přijali své poslání s pýchou. Jenže šarachové nepřivádějí do alagai’šaraku mnoho válečníků. I kdyby každý z nich bojoval za dva,“ letmo zavadil pohledem o Keveru, „a to oni bojují, neměli by dost válečníků na to, aby plně obsadili léčku ve čtvrtém.“

Šarašský damaji přikývl a Jardira zalila vlna úlevy.

„Takže co jste udělali?“ zeptal se Amadeveram.

Jardir pokrčil rameny. „Šarúm Ka vydal rozkaz a my jsme poslechli.“

„Lháři!“ zařval Šarúm Ka. „Opustili jste své stanoviště, ty synu velbloudích chcanek!“

Urážka, kterou se nikdo neodvážil vyslovit od té doby, co pokořil Hasika, Jardira těžce zasáhla. V prvním zlomku vteřiny by na toho chlapa nejraději skočil a na místě ho zabil, i když by mu to pravděpodobně vyneslo jen okamžitou smrt z rukou Androvy gardy. Ale místo toho urážku přijal, vstřebal ji a nechal si po ní jen chladný, střízlivý vztek.

„Strávili jsme v desátém polovinu noci,“ pokračoval, ani se po Šarúmovi Ka neohlédl. Nijak nedal najevo, že ho vůbec slyšel. „Pozorovatelé neviděli v našem plástu žádné alagai, ani v devátém, ani v osmém. Přesto jsme čekali.“

„Lháři!“ zařval Šarúm Ka znovu.

Tentokrát se k němu Jardir obrátil. „Byl jsi tam, První válečníku, že popíráš pravdivost mých slov? Byl jsi vůbec v Labyrintu?“ Šarúm Ka vytřeštil oči a pak do něj vjel vztek. Ta pravda ho ťala víc, než by dokázala jakákoli rána.

Šarúm Ka se nadechl k odpovědi, ale Andra na něj zasyčel. Všechny zraky se obrátily k němu.

„Klid, příteli,“ řekl Andra Šarúmovi Ka. „Nech ho vylíčit svůj příběh. Ty budeš mít poslední slovo.“

Teprve tu chvíli Jardirovi došlo, jak moc jsou si ti dva blízcí. Oba si drželi paláce, které příslušely jejich postavení, už téměř čtyři desetiletí. Do této chvíle choval Jardir jistou naději, že Andra třeba stále touží po silném Šarúmovi Ka, ale pohled na jeho odulé tělo v něm vyvolával vážné pochybnosti. Jestliže sám Andra zapomněl na válečnické mravy, jak by mohl odsuzovat svého věrného Šarúma Ka za stejný poklesek?

„Ozvalo se troubení o pomoc,“ pokračoval Jardir. „Protože jsme byli volní, vylezl jsem na zeď, abych se podíval, jestli můžeme nějak pomoci. Ale to volání přicházelo ze čtvrtého plástu a mezi námi a jimi zuřilo mnoho šarvátek. Zrovna jsem se chystal slézt zpátky do Labyrintu, když se pozorovatel, kterého jsem vyslal na zvědy, vrátil se zprávou, že Šarachové jsou oslabeni a brzy budou sprovozeni ze světa.“

Odmlčel se. „Všichni dal’šarúmové očekávají, že zemřou v Labyrintu. Tucet válečníků, dva tucty, dokonce i stovka za noc – co na tom záleží, konáme-li Everamovo dílo?

Přesto je rozdíl mezi ztrátou mužů a ztrátou kmene. Kde by byla má čest, kdybych stál nečinně opodál?“ pokračoval Jardir.

„Sám jsi říkal, že cesta byla odříznutá,“ podotkl Amadeveram.

Jardir přikývl. „Ale můj pozorovatel se tam dostal a já jsem ještě nezapomněl, jak jsem jako nie’šarúm běhával po zdech. Otázal jsem se sám sebe: Dokáže snad chlapec něco víc než muž? A tak jsme běželi po zdech a modlili se k Everamovi, abychom dorazili včas.“

„A co jste nalezli, když jste dorazili?“ zeptal se Amadeveram.

„Polovina Šarachů mezitím padla,“ odpověděl Jardir. „Zůstal snad tucet, všichni zranění. Čelili zhruba stejnému počtu alagai a jáma byla odkrytá, takže démoni věděli, jak se jí vyhnout.“

A znovu se Jardir podíval na šarašského damaji. „Zbylí muži udatně čelili noci. Šarachům, kteří stávali po boku samotného Šar’damy Ka, koluje v žilách statečná krev.“

„A pak?“ naléhal damaji.

„Mí bojovníci se připojili ke svým šarašským bratřím, porazili jsme alagai, naházeli je do jámy a ukázali jim slunce.“

„Říká se, že několik jsi jich zabil sám,“ poznamenal Amadeveram s patrnou pýchou hlase, „pouhým šarusahkem.“

„Jen dva jsem tímto způsobem poslal do jámy,“ odpověděl Jardir. Vycítil chmury pod závojem své ženy, ale nestaral se o to. Nebude svému damaji lhát ani si nárokovat slávu, na kterou nemá právo.

„Ani to není nijak zanedbatelný výkon,“ podotkl Amadeveram. „Píseční démoni jsou mnohonásobně silnější než člověk.“

„Roky v Šariku Horovi mne naučily, že síla není vše,“ odtušil s úklonou Jardir.

„To jeho zradu nijak nesnižuje!“ zavrčel Šarúm Ka.

„Jak jsem zradil?“ otázal se Jardir.

„Vydal jsem rozkaz!“ zařval Šarúm Ka.

„Vydal jsi pošetilý rozkaz,“ odvětil Jardir. „Vydal jsi rozkaz, který nechával tvé nejlepší válečníky ladem a Šarachy odsoudil ke zkáze. A přesto jsem poslechl!“

Předstoupil madžáhský damaji Aleverak. Byl to stařec, dokonce starší než Amadeveram. Byl hubený jako kopí, ale navzdory skoro sedmdesáti letům se držel hrdě a rovně.

„Jediný zrádce, kterého tu vidím, jsi ty,“ šlehl Aleverak po Šarúmovi Ka. „Ty máš hájit všechny šarúmy v Krasii, a klidně bys Šarachy obětoval jen proto, abys zničil soka!“

Šarúm Ka k němu vykročil, ale Aleverak neucouvl, naopak, rázně mu vyšel vstříc a zaujal šarusahkový postoj. Na rozdíl od Jardira, pouhého kai’šarúma, mohl jakýkoli damaji Šarúma Ka vyzvat na souboj, zabít ho a otevřít otázku nástupnictví.

„Tak dost!“ zařval Andra. „Zpátky na svá místa!“ Oba poslechli a pokorně sklopili oči.

„Já nedovolím, abyste se rvali v mém trůnním sále jako… jako…“

„Muži?“ nadhodila Inevera.

Jardir se téměř zalkl nad takovou troufalostí, ale Andra se jen zakabonil a nepokáral ji.

Andra si povzdechl; vypadal velmi unaveně a Jardir viděl tíhu let, která na něm spočívají. Everame, dej, ať zemřu mladý, modlil se v duchu.

„Já zde žádný přečin nevidím,“ prohlásil nakonec Andra a významně se podíval na Madžáha. „Ani na jedné straně. Šarúm Ka vydával rozkazy tak, jak měl, a kai’šarúm se rozhodoval v zápalu bitvy.“

„Urazil mne před mými bojovníky!“ zařval Šarúm Ka. „Už jen proto mám plné právo nechat ho zabít.“

„Je mi líto, Šarúme Ka, ale není tomu tak,“ odvětil Amadeveram. „To, že tě urazil, ti dává právo zabít ho osobně, nikoli nechat ho zabít někým jiným. Kdybys tak učinil, byla by ta záležitost uzavřená. Mohu se tě zeptat, proč jsi tak neučinil?“

Rozhostilo se ticho, Šarúm Ka tápal po vhodné odpovědi. Inevera šťouchla do Jardira.

Jardir se na ni podíval. Cožpak jsme nevyhráli? ptaly se jeho oči, ale v odpověď se mu dostalo významně strohého pohledu.

„Protože je to zbabělec,“ oznámil Jardir. „Není dost silný na to, aby obhájil bílý turban, a tak se schovává v paláci a místo sebe posílá bojovat jiné. Místo aby hledal smrt v Labyrintu jako šarúm, tak jako nějaký chaffit čeká, až si ho sama najde.“

Šarúm Ka vypoulil oči, žíly na obličeji a na krku mu naběhly, skřípal zuby. Jardir se napjal, čekal, že se na něj stařec vrhne, a v duchu si probíral všechny možnosti, jak ho zabít.

Ale nebylo toho zapotřebí, protože Šarúm Ka se chytil za hruď, padl na podlahu a s pěnou u úst se svíjel, až nakonec znehybněl.

*

„Tys věděla, co se stane,“ vyčetl jí Jardir, když osaměli. „Tys věděla, že když ho dostatečně rozzuřím, tak mu srdce vypoví službu.“

Inevera pokrčila rameny. „A i kdyby?“

„Ženská bláznivá!“ zařval Jardir. „Na zabití muže takovým způsobem není kouska cti!“

„Dej si pozor na jazyk,“ varovala ho Inevera a výstražně vztyčila prst. „Ještě nejsi Šarúmem Ka a beze mne jím nikdy nebudeš.“

Jardir se zakabonil a zvažoval její slova. Je jeho osudem stát se Šarúmem Ka? A pokud ano, může se osud změnit? „Po tomhle budu mít štěstí, když zůstanu kai’šarúmem,“ poznamenal nakonec. „Zabil jsem Androva přítele.“

„Nesmysl,“ odvětila Inevera a šibalsky se usmála. „Andra je… tvárný. To místo je nyní prázdné a ty sis vydobyl slávu, kterou uznávají dokonce i Madžáhové. Přesvědčím Andru, že když jmenuje tebe, může tím jeho pověst jen získat.“

„Jak?“ zeptal se Jardir.

„To nech na mně,“ odvětila Inevera. „Ty máš jiné starosti. Až Andra vloží na tvou hlavu bílý turban, tvým prvním prohlášením bude návrh, že si jako symbol jednoty vezmeš z každého kmene jednu plodnou ženu.“

Jardira to hluboce pohoršilo. „Mísit krev Kadžiho, prvního Osvoboditele, s nižšími kmeny?“

Inevera ho tvrdě bodla prstem do hrudi. „Šarúmem Ka se staneš, jen když se přestaneš chovat jako hlupák a uděláš, co jsem ti řekla. Když zplodíš syny pokrevně spojené s každým jedním kmenem…“

„Bude Krasia jednotná jako nikdy dřív,“ pochopil Jardir. „Mohl bych vyzvat Damaji, aby mi vybrala nevěsty,“ mudroval. „To by mi mohlo vynést jejich přízeň.“

„Ne,“ zamítla to Inevera. „To nech na mně. Damaji by vybírala podle svých zájmů. Alagai-hory budou vybírat podle Everama.“

„Pořád ty kosti,“ zamumlal Jardir. „To se jimi řídil i samotný Kadži?“

„Právě Kadži nám kdysi dal prorocké chrany,“ odvětila Inevera.

*

Následujícího dne se Jardir opět objevil v Andrově trůnním sále. Když vstoupil, damaji si mezi sebou šuškali a damaji’ting ho pozorovaly nevyzpytatelně jako vždy.

Andra seděl na trůně a pohrával si s bílým turbanem Šarúma Ka. Cvrnkal do něj dlouhým, nalakovaným nehtem a ocel pod látkou pokaždé jasně zazvonila.

„Šarúm Ka byl velký válečník,“ poznamenal Andra, jako by četl Jardirovi myšlenky, a vstal z trůnu. Jardir se okamžitě svezl na kolena a pokorně roztáhl ruce.

„Ano, Svatosti,“ zašeptal.

Andra nad ním přezíravě mávl rukou. „Jistě, ty si ho tak nepamatuješ. Tys ještě ani nenosil bido, když jemu už bylo více let, než se většina šarúmů kdy dožije, a už nemohl stát alagai tváří v tvář jako mladík.“

Jardir sklonil hlavu.

„Je chybou mládí myslet si, že cena muže spočívá jen v síle jeho paže,“ povzdechl si Andra. „Budeš mne soudit stejně?“

„Promiň, Svatosti,“ odvětil Jardir, „ale ty nejsi šarúm. Šarúmové jsou tvou paží za noci a ta paže musí být silná.“

Andra zamručel. „Troufalý,“ poznamenal. „Ale to asi musí být každý muž, který si vezme za manželku damu’ting.“

Jardir neřekl nic.

„Tys ho popichoval, chtěl jsi, aby tě napadl,“ poznamenal Andra. „Nepochybně ses domníval, že to je způsob, jak by měl zemřít statečný muž.“

Jardir opět nic neřekl.

„Jenže kdyby tě napadl, tak by se zachoval jako hlupák,“ pokračoval Andra. „A Everam má pro hlupáky málo pochopení.“

„Ano, Svatosti,“ řekl Jardir.

„A teď je mrtvý,“ povzdechl si Andra. „Můj přítel, muž, který ukázal slunce nesčetným alagai, v hanbě klesl mrtev k zemi, protože tys mu nedokázal projevit úctu, která mu náležela!“

Jardir ztěžka polkl. Vypadalo to, že ho Andra snad praští. Tohle se nevyvíjelo tak, jak slibovala Inevera, a ona mezi shromážděnými nápadně chyběla. Očima hledal v síni podporu, ale Damaji při Andrově řeči uctivě klopila oči k zemi a Damaji’ting na něj hleděla jako na štěnici.

Andra dlouze vydechl a najednou jako by splaskl; odvalil se zpátky k trůnu a ztěžka se posadil. „Bolí mne vidět umírat v hanbě muže, který dosáhl v životě takové slávy. Mé srdce prahne po pomstě, ale na smrti Šarúma Ka stejně nic nezměním a byl bych bloud, kdybych byl slepý ke skutečnosti, že se Damaji poprvé po staletích shodla v tom, kdo by měl po něm nastoupit.“

Jardir znovu střelil pohledem po Damaji. Možná se mu to jen zdálo, ale připadalo mu, že mu Amadeveram maličko pokynul.

„Ty budeš Šarúmem Ka,“ sdělil mu stroze Andra. „Noc bude náležet tobě.“

Jardir vkleče roztáhl ruce, sklonil se a přitiskl čelo do měkkého koberce před trůnem. „Budu tvou silnou paží za noci,“ přísahal.

„Dnes večer učiním prohlášení v Šariku Horovi,“ sdělil mu Andra. „Teď můžeš jít.“

Jardir, pamětliv Ineveřiných pokynů, se znovu dotkl čelem podlahy. Damaji si už začínali šuškat. Jestli má promluvit, musí to být hned.

„Svatosti,“ ozval se a zaznamenal, že se k němu Androvy oči s nevolí vrátily, „žádám tebe a Damaji o požehnání vzít si na znamení jednoty mezi šarúmy z každého kmene jednu plodnou ženu.“

Andra i Damaji na něj vytřeštili oči. Dokonce i Damaji’ting se zavlnila, i v nich to probudilo zájem.

„To je nezvyklá žádost,“ řekl nakonec Andra.

„Nezvyklá?“ rozkatil se Amadeveram. „To je neslýchané! Ty jsi Kadžij! Já nepožehnám tvému sňatku s nějakou…“

„Nemusíš,“ přerušil ho Aleverak, který se nepokrytě usmíval. „Já jsem nanejvýš ochoten obřad provést, pokud si bude Šarúm Ka přát madžáhskou manželku.“

„Ty bys s nadšením rozředil Kadžiho ryzí krev, o tom nepochybuji,“ zahučel Amadeveram, ale Aleverak na tu vějičku neskočil a jen se vesele zubil.

„I já požehnám sňatku s dcerou Šarachů,“ ozval se šarašský damaji Kevera. Zbylí damaji vmžiku následovali jejich příkladu, všichni dychtili mít u dvora Prvního válečníka svůj hlas.

„Něco takového přece nemůžeš odsouhlasit!“ zvolal Amadeveram a obrátil se k Androvi.

„Já jsem Andra, ne ty, Amadeverame,“ odvětil Andra. „Pokud Šarúm Ka touží po jednotě a damaji souhlasí, nevidím žádný důvod odmítnout. Stejně jako já, i První válečník opouští svůj kmen ve chvíli, kdy si nasazuje turban.“

Poprvé za celou dobu, co ho Jardir znal, se obrátil a vzal na vědomí Damaji’ting. „Tato záležitost tkví více v říši žen než toho, kdo nosí první kopí,“ řekl. Neoslovil přímo žádnou z nich. „Co říká Damaji’ting na jeho návrh?“

Ženy se obrátily k mužům zády, shlukly se, zašuměl tichý šepot, jemuž nebylo možno rozumět. Za pár okamžiků se dohodly a obrátily se zpátky k Androvi.

„Damaji’ting nemá námitek,“ sdělila mu jedna.

Amadeveram se zachmuřil a Jardir věděl, že si ho rozzlobil, možná nezvratně, ale s tím se teď nedalo nic dělat. Kadžijské manželky už má tři včetně své Dživy Ka. To bude muset stačit.

„Takže dohodnuto,“ pravil Aleverak. „Mé vnučce je teprve čtrnáct, šarúme Ka, je krásná a ještě nepoznala muže. Porodí ti silné syny.“

Jardir se hluboce poklonil. „Omlouvám se, damaji, ale povinnost vybrat mi nevěsty musí připadnout mé Dživě Ka. Ta bude vrhat alagai-hory, aby zajistila pro každý svazek Everamovo požehnání.“

Mezi damaji’ting to opět zašumělo a Aleverakův šťastný úsměv se rozplynul stejně jako úsměvy mnohých jiných damaji. Ale už bylo pozdě brát svůj souhlas zpět. Amadeveramovy chmury vystřídalo samolibé uspokojení.

„Dost řečí o nevěstách!“ zahartusil Andra. „Měj si své požehnání, Šarúme Ka. A teď jdi, než rozezlíš můj dvůr ještě víc!“

Jardir se poklonil a odešel.

*

„Zbláznil ses?“ vyjel na něj Amadeveram. Jardir ještě ani nestačil vyjít z Androva paláce, když ho starý damaji dohnal a zatáhl do soukromé komnaty.

„Ovšemže ne, můj damaji,“ odvětil Jardir.

„Jenže ‚tvůj‘ už jen na pár hodin, jak se zdá,“ zamručel Amadeveram.

Jardir pokrčil rameny. „Tak jako tak mi bude vládnout damajská rada, která hovoří tvým hlasem. Ale jako Šarúm Ka musím zastupovat válečníky všech kmenů.“

„Šarúm Ka válečníky nezastupuje, on jim vládne!“ zařval Amadeveram. „To, že jsi Kadžij, je důkazem toho, že si Everam přeje, aby vládli Kadžijové! S tím svým šíleným plánem nemůžeš prorazit.“

„Pro dobro celé Krasie mohu a prorazím,“ odpověděl Jardir. „Já ti nebudu dělat slabou loutku jako poslední Šarúm Ka. Válečníci musí být jednotní, mají-li být silní. Být zajedno se všemi je jediná cesta, jak si získat jejich oddanost.“

„Obracíš se zády k vlastnímu kmeni!“ zařval Amadeveram.

„Nikoli, obracím se čelem k ostatním,“ odpověděl Jardir. „Zapřísahám tě, obrať se se mnou.“

„Čelem k našim rodovým nepřátelům?“ užasl zděšený Amadeveram. „To raději zemřu v hanbě!“

„Za časů Kadžiho existoval jen jeden kmen,“ připomněl mu Jardir. „Naši rodoví nepřátelé jsou rovněž z naší krve.“

„Ty nejsi Kadžiho krev,“ zavrčel Amadeveram a plivl Jardirovi k nohám. „Krev Šar’damy Ka se v tvých žilách změnila na velbloudí chcanky.“

Jardirovi potemněla tvář a v první chvíli by Amadeverama nejraději uhodil. Amadeveram byl sice velmistrem šarusahku, ale Jardir byl mladší, silnější a rychlejší. Dokázal by toho starce zabít.

Jenže ještě není Šarúmem Ka. Kdyby Amadeverama zabil, zmařil by Ineveřiny plány a stálo by ho to Trůn kopí.

Jsem snad osudem proklet, abych vždy dosáhl úspěchu, aniž bych na to mohl být hrdý? ptal se sám sebe.

*

„Šarúm Ka je mrtev!“ zahřímal Andra k válečníkům shromážděným v Šariku Horovi. Šarúmové, kteří zaplnili lavice velkého chrámu, se při té zprávě rozhulákali, bušili kopími o štíty a všeobecným nadšeným mumrajem hlásali, že se První válečník odebral k Everamovi.

„Ale my neustoupíme noci jako ti na severu!“ zaburácel Andra, když povyk utichl. „My jsme Krasijci! Krev samotného Šar’damy Ka! A budeme bojovat, dokud se nevrátí Osvoboditel nebo dokud z rukou posledního nie’šarúma nevypadne kopí a Krasii nepohřbí písek!“

Válečníci řičeli a bodali kopími do vzduchu.

„A proto jsem vybral nového Šarúma Ka, aby vedl alagai’šarak,“ pokračoval Andra. „Když ještě býval nie’šarúmem, stal se z něj Nie Ka, a již ve dvanácti stával na zdech jako nejmladší za stovky let! Nebyl tam ještě ani šest měsíců, když lapil do sítě větrného démona, který zabil pozorovatele a kaprála srazil na záda. Za to byl přijat do kadžijského pavilónu jako nejmladší, který tam vstoupil od Návratu. Za své první noci v alagai’šaraku bojoval tak udatně, že byl poslán do Šarika Hory, aby se pět let učil u damů, a svou čerň oblékl již jako kai’šarúm, nejmladší od dob samotného Osvoboditele!“

Mezi Kadžiji, kteří Jardirovy úspěchy dobře znali, to zašumělo. Andra se na okamžik odmlčel, aby se vzrušení rozšířilo, pak pokračoval. „Před dvěma dny odvážně vedl své válečníky na pomoc Šarachům, kteří stáli na pokraji záhuby, a zatímco se jeho muži obratně oháněli kopím, on zabíjel alagai holýma rukama!“

Šum zesílil v hukot. V celé Krasii nebylo muže, ženy či dítěte, kteří by o tom ještě neslyšeli.

„Ahmanne asu Hoškamine am’Jardire am’Kadži, staň před Trůnem lebek!“ vyzval ho Andra, a když se objevil Jardir oděný jen v šarúmské černi a s holou hlavou, válečníci propukli v jásot a bušili kopími o štíty.

Inevera mlčky kráčela po jeho boku. Došel k Trůnu lebek, padl na zem, pak si rychle klekl, položil na koberec Androvu Eveju a přitiskl k ní čelo. Svatá kniha byla psána dal’šarúmskou krví na pergamenu z kai’šarúmské kůže a svázaná v kůži ze Šarúma Ka. Spálila by mu lebku, kdyby teď, když se jí dotýká, pronesl nějakou lež.

„Sloužíš Everamovi ve všem všudy?“ zeptal se Andra.

„Sloužím, Svatosti,“ přísahal Jardir.

„Budeš jeho silnou paží za noci a budeš ctít Trůny Šarika Hory?“

„Budu, Svatosti.“

„Jsi připraven třímat otěže alagai’šaraku, dokud opět nepřijde Šar’dama Ka nebo dokud nezemřeš?“ otázal se Andra.

„Jsem, Svatosti.“

„Tak povstaň,“ pravil Andra a vysoko pozvedl bílý turban Šarúma Ka, aby ho všichni viděli. „Noc očekává svého Prvního válečníka.“

Jardir vstal a Andra se obrátil k Ineveře. Podal jí turban a ona ho vložila na Jardirovu hlavu.

Šarúmové buráceli a dupali, ale Jardir to skoro nevnímal. Proč mu Andra nevložil turban na hlavu osobně, jak bylo zvykem? Proč přenechal tu čest Ineveře?

„Přestaň se vyhřívat na výsluní své slávy a prones řeč,“ probral ho ze zadumání Ineveřin šepot. Jardir sebou překvapeně trhnul, a pak se obrátil čelem ke shromážděným šarúmům – skoro šest tisíc kopí. Ještě přednedávnem jich bylo deset tisíc, ale díky předešlému Šarúmovi Ka přišlo mnoho životů nazmar. Jardir si v duchu slíbil, že on se tak chovat nebude.

„Mí bratři za noci,“ začal. „Toto je slavná doba šarúmůl Každý krasijský kmen sám o sobě dokáže alagai přinutit, aby se třásli strachy, a když stojíme pospolu, není nic, co bychom nedokázali!“

Válečníci zaburáceli a Jardir počkal, až se ztiší. „Jenže když na vás hledím, vidím rozkol!“ zvolal. „Madžáhové sedí přes uličku od Kadžijů! Džámové se vyhýbají Chandžínům! Není jediného kmene, který by v tomto sále nenašel nepřátele! Máme být bratry za noci, ale kdo z vás se dobrovolně hlásí, že se postaví po bok Šarachům, jejichž řady byly tak oslabeny?“

Rozhostilo se ticho, válečníci znejistěli, nevěděli, co odpovědět. Uvědomovali si, že v jeho slovech tkví hluboká pravda, ale kmenová nepřátelství měla dávné kořeny a nebylo snadné je vymýtit, i kdyby si to nějaký kmen přál – a to si přál jen málokterý.

„Praví se, že Šarúm Ka nemá být z žádného kmene,“ pokračoval Jardir, „ale to je podle mého názoru špatné! Kdo je věrný muži bez kmene? Eveja nám říká, že jediná pravá věrnost je věrnost pokrevní. A tak,“ máchl rukou dozadu k Androvi a Damaji na trůnech, „jsem naléhavě žádal naše vůdce, aby spojili mou krev s vámi všemi.

S Androvým požehnáním,“ pokračoval Jardir, „každý jeden damaji odsouhlasil, že mne ožení s jednou plodnou dcerou svého kmene, aby mi porodila šarúmského syna, jemuž já budu navždy věrný.“

Rozhostilo se ohromené ticho, pak po celém sále vybuchl souhlasný řev. Nadšeně burácely všechny kmeny vyjma Kadžijů. Ti bezpochyby věřili, že bez ohledu na to, co káže Eveja, zůstane Jardir i nadále věrný svému kmeni stejně jako všichni předešlí Šarúmové Ka.

Nech je trucovat, pomyslel si Jardir. V Labyrintu si je zase získáš.

„A tak,“ zvolal a chrám se znovu utišil, „jakmile mi moje Dživa Ka vybere nevěsty, damaji vykonají svatební obřady.“

A pak zničehonic předstoupila Inevera a překvapila tím Jardira neméně než šarúmy a shromážděné vůdce. Cožpak chce promluvit? Bylo neslýchané, aby v Šariku Horovi promluvila nějaká žena, byť by to byla dama’ting.

Jenže jak to vypadá, neslýchané je vše, co Inevera dělá.

„Netřeba otálet,“ pronesla nahlas. „Nechť nevěsty Saníma Ka předstoupí!“

Jardirovi poklesla čelist. To už mu vybrala nevěsty? Nemožné!

Ale na obrovský oltář Šarika Hory důstojně vystoupilo jedenáct žen a pokleklo před svými ohromenými kmenovými damaji. Jardir je uviděl a srdce v něm pokleslo.

Všechno to byly damy’ting.

*

Palác Šarúma Ka byl menší než kadžijský, ale zatímco v kadžijském bydlely tucty kai’šarúmů, damů, a jejich rodin, tento palác patřil jen a jen Jardirovi. Vzpomínal na léta, kdy spával na špinavém hadru na přeplněné kamenné podlaze v kadži’šaraji, a s úžasem hleděl na tu nádheru. Kam vstoupil, tam byl aksamitový koberec, samet a hedvábí. Jídal z porcelánových talířů tak křehkých, že se jich bál dotknout, pil ze zlatých pohárů posázených drahokamy. A ty fontány! V Krasii nebylo nic cennějšího než voda, a přesto teď zurčel pramínek i v ložnici jeho matky.

Hodil Kvašu na hromadu polštářů a těšil se z pohupování měkkých prsů, jasně viditelných skrz průsvitný vršek. Nohy halila stejná pavučinovitá látka, ale oholený a navoněný klín zůstal odkrytý. Když na ni padl, ovládl ho chtíč a Jardir si říkal, že být ženatý s dvanácti damami’ting není zas tak náročné, jak se obával.

Kvaša Šarašská byla ze všech nových manželek Jardirova nejoblíbenější. Byla skoro stejně krásná jako Inevera, ale mnohem povolnější a roucha odhazovala bez váhání. Břicho měla ještě ploché, ale už teď, šest týdnů po svatbě, nosila syna – toho prvního, který vzejde z jeho nových nevěst. Věděl, že by teď měl být s nějakou jinou, aby zaplnil palác vzedmutými břichy, které by ho svázaly s ostatními kmeny, jenže její stav v něm probouzel ještě větší žádostivost. Ineveře to zřejmě bylo jedno. Na své dama’tingské dživy sen nebyla zdaleka tak přísná a Jardira nechávala, ať si s nimi spí dle libosti. Rád měl nablízku Kvašu, protože mu sloužila tak, jak by řádná manželka měla.

Rozesmátá Kvaša ho převalila na záda a bujaře si ho osedlala.

„U Everamových kostí, ženská!“ zvolal Jardir a zajíkl se, když na něj dosedla.

„Měla bych se snad upejpat, když jsem v poduškách se Šarúmem Ka?“ opáčila Kvaša, nadzvedla se a tvrdě přirazila. „Zrovna včera večer sám Andra hovořil o slávě, kterou sis od svého nástupu v Labyrintu vydobyl. Je to čest zasouvat tvé kopí do pochvy.“ Sklonila se níž a rytmicky se pohybovala.

„Žena může nosit v lůně i dvě děti,“ šeptala Kvaša mezi voňavými polibky. „Možná do mne zaseješ dalšího syna.“ Jardir chtěl odpovědět, ale zahihňala se a zdusila jeho slova plným prsem, který mu dala sát. Po dlouhé minuty se potili a bojovali tu jedinou bitvu, která se může vyrovnat alagai’šaraku.

Když skončili, Kvaša se z něj skulila a zvedla nohy, aby udržela jeho semeno.

„Když jsem včera večer za soumraku odcházel, tak jsi přece byla v paláci,“ poznamenal po chvíli Jardir.

Kvaša se na něj podívala, přes rozkošnou tvářičku se mihl strach, ale vzápětí ho vystřídal chladný, nezúčastněný dama’tingský výraz, který už si zvykl vídat u svých manželek kdykoli, když mluvil o jiných věcech než o milování nebo dětech.

„Byla,“ souhlasila.

„Tak kdy ses vlastně viděla s Androu?“ zeptal se Jardir. „Těhotným ženám, dokonce i damám’ting, je zakázáno opouštět v noci palác.“

„Spletla jsem se,“ řekla Kvaša. „Bylo to jiný večer.“

„Který večer?“ dotíral Jardir. „Který večer jsi bez dovolení odnesla mého nenarozeného syna z bezpečí paláce?“

Kvaša se uraženě posadila. „Já jsem dama’ting a nejsem ti povinována…“

„Ty jsi moje dživa!“ zaburácel Jardir, až se Kvaša rozklepala strachy. „Když Eveja nařizuje ženám poslouchat, tak z toho damy’ting nijak nevyjímá!“ Dost na tom, že si Inevera vykládá posvátný zákon, jak se jí zlíbí, ještě aby to Jardir dovolil všem. Nepřipadá v úvahu. Je přece Šarúmem Ka!

„Já jsem nevyšla za chrany!“ plakala Kvaša a vztahovala k němu ruce. „Přísahám!“

Jardir zaťal pěst. „Tak jsi lhala, když jsi tvrdila, že Andra něco takového říkal?“ zeptal se.

„Ne!“ plakala Kvaša.

„Takže Andra byl tady, v mém paláci?“ otázal se Jardir.

„Prosím, já o tom nesmím mluvit,“ kvílela Kvaša a pokorně klopila oči.

Jardir ji hrubě chytil a přinutil ji, aby se mu podívala do očí. „Pokud jde o mne, nikdo ti nic zakazovat nemůže!“

Kvaša se mu vyškubla, převážila se, skulila se na zem. Propukla v pláč, třásla se a skrývala obličej v dlaních. Vypadala tak křehce a vyplašeně, že z něj veškerý vztek vyprchal. Klekl si k ní a jemně ji vzal za ramena.

„Ze všech mých manželek,“ řekl, „jsi moje nejoblíbenější. Žádám tě jen, abys mi byla věrná. Za to, co mi řekneš, nebudeš trestána, to ti přísahám.“

Zvedla k němu velké, uplakané oči, Jardir jí odhrnul vlasy a palcem setřel slzy. Odtáhla se a zadívala se na podlahu. Pak konečně promluvila, tak tiše, že jí skoro nerozuměl.

„Ne vždycky je v celém paláci Šarúma Ka za noci klid, když jeho pán bojuje v alagai’šaraku,“ zamumlala.

Jardir zdusil vzteklý výbuch. „A kdypak zase bude v paláci rušno?“

Kvaša potřásla hlavou. „Nevím,“ kníkla.

„Tak vrhni kůstky a zjisti to,“ nařídil jí Jardir.

Pohoršeně k němu vzhlédla. „To nemůžu!“

Jardir zachrčel, znovu jím cloumal vztek. V duchu proklínal den, kdy se oženil s damami’ting. Nemohl by Kvašu udeřit, ani kdyby nenosila jeho dítě, a ona to věděla. V Nieiných bezedných hlubinách je plást vyhrazený všem mužům, kteří by ublížili damě’ting.

Ale Jardir nehodlal podlehnout nadvládě všech svých manželek jen proto, že by si nedokázal udržet kázeň dle evejského učení. Jsou i jiné možnosti, jak manželku vystrašit.

„Už mám tvé neposlušnosti dost, dživo,“ pravil. „Jestli nevrhneš kůstky, pošlu Šarachy do prvního plástu a tvůj kmen pohltí noc. Chlapci budou z Hannu Paš vyhnáni jako chaffité a ženy předány nižším kmenům jako děvky.“ Jistěže by nic takového neudělal, ale to ona nemusí vědět.

„To by ses neodvážil!“ vyhrkla Kvaša.

„Proč bych měl nechávat čest tvému kmeni, když ty mi odpíráš mou?“ odsekl Jardir.

Nepokrytě se rozplakala, ale přesto sáhla pro silný váček z černé plsti, který každá dama’ting nosí neustále u sebe. Svůj měla přivázaný k nahému pasu šňůrkou z barevných korálků.

Jardir už byl na ten obřad zvyklý a tak šel zatáhnout těžké sametové závěsy, aby ani jediný paprsek slunce nenarušil magii a nezničil kostky.

Kvaša zapálila svíčku a bojácně se na něj podívala. „Přísahej,“ prosila úpěnlivě. „Přísahej, že nikdy neřekneš Dživě Ka, co jsem pro tebe udělala.“

Inevera. Jistěže. Jardir předpokládal, že jeho první manželka má prsty ve všech piklích a pletichách v jeho paláci, ale stejně ho to ranilo. I když je Šarúmem Ka, přece stále není hoden znát její plány.

„Přísahám u Everama a na krev svých synů,“ řekl Jardir.

Kvaša přikývla a vrhla kůstky. Jardir se díval, jak zlověstně žhnou, a najednou ho napadlo, že třeba nejsou Everamovým hlasem na Ale.

„Dnes večer,“ zašeptala Kvaša.

Jardir přikývl. „Ukliď si ty kůstky. Více o tom nebudeme mluvit.“

„A Šarachové?“ zeptala se Kvaša.

„Nikdy bych si nevyléval vztek na kmeni svého syna,“ ujistil ji Jardir a položil jí ruku na břicho. Kvaša si povzdechla, opřela se mu hlavou o rameno a najednou z ní napětí spadlo a sesypala se.

*

Když slunce dospělo na konec svého oblouku, zanechal Jardir spící Kvašu na loži z polštářů a oblékl čerň a bílý turban. Vybral si své oblíbené kopí a štít a sešel dolů povečeřet se svými kai’šarúmy.

Pochutnávali si na pikantní pečeni a chladné vodě. Obsluhovala je Jardirova matka a dal’tingské manželky a sestry. Jeho dama’tingské manželky se nepochybně plíží po koutech a natahují uši, ale obsluhovat u jeho stolu by se nikdy neuráčily, dživy nedživy. Naproti němu seděl Ašán, jeho duchovní rádce, po jeho pravici Šandžat, který nastoupil po Jardirovi jako kai’šarúm původní Jardirovy jednotky, a po jeho levici Hasik, jeho osobní strážce.

„Jaké jsme měli ztráty za poslední noc?“ zeptal se Jardir, když pili čaj.

„Poslední noc jsme ztratili čtyři, První válečníku,“ odpověděl Ašán.

Jardir se na něj překvapeně podíval. „Kadžijové ztratili čtyři?“

Ašán se usmál. „Nikoli, příteli. Krasia ztratila čtyři. Dva štváče a dva pozorovatele. Všechno dal’šarúmové za zenitem, a zemřeli slavně.“

Jardir mu úsměv oplatil. Co se stal Šarúmem Ka, noční ztráty se zmenšily, zatímco počty zabitých démonů vzrostly.

„A alagai?“ zeptal se. „Kolik jich uvidělo slunce?“

„Přes pět set,“ odtušil Ašán.

Jardir se rozesmál. Pochyboval, že je to pravda byť jen zpoloviny, protože každý kmen už ze zvyku počty zveličoval, ale pořád to byl slušný noční výkon, mnohem lepší než čeho dosahoval předešlý Šarúm Ka.

„Kmeny v osmém plástu pořád nezažily slávu,“ dodal Ašán. „Zvažovali jsme, jestli dnes v noci nenechat bránu do Labyrintu otevřenou déle, abychom zajistili dost alagai pro všechny.“

Jardir přikývl. „Deset minut navíc. Když to nebude stačit, přidejte zítra další. Dnes v noci si půjdu na hradby prohlédnout nové katapulty a prakovnice.“

Ašán se uklonil. „Jak šarúm Ka poroučí.“

Po jídle odešli do Šarika Hory, kde Damaji velebila jejich úspěchy a žehnala nadcházející noční bitvě. Když válečníci odešli do Labyrintu, Jardir své dva pobočníky ještě pozdržel.

„Dnes večer oblékneš bílý turban ty, Hasiku,“ sdělil mu.

Hasikovi se zaleskly oči. „Jak Šarúm Ka přikazuje.“ Poklonil se.

„To snad nemyslíš vážně!“ zvolal Ašán. „Nechat dal’šarúma ztělesňovat Šarúma Ka je jasným porušením posvátných přísah!“

„Nesmysl,“ odtušil Jardir. „V Eveje jsou příběhy, které dokládají, že Kadži takové kousky prováděl často, když nechtěl, aby se vědělo, kde se pohybuje.“

„Odpusť, První válečníku,“ pravil Ašán, „ale ty nejsi Osvoboditel.“

Jardir se usmál. „Snad. Ale co je vlastně Eveja, ne-li písmo, které nám Šar’dama Ka zanechal, abychom se z něj učili?“

Ašán svraštil čelo. „Co když Hasika odhalí?“

„Neodhalí,“ prohlásil Jardir. „Když bude mít noční závoj, tak ho prakovníci nepoznají, protože mě zřídkakdy vídají jinak než zdálky. Na druhou stranu Hasika na hradbách uvidí všichni a mezi šarúmy nebude pochyb, že jsem dnes v noci v Labyrintu byl.“

„Jestli se mýlíš, bude Hasik vydán na smrt,“ varoval ho Ašán.

Jardir pokrčil rameny. „Hasik už zabil stovky alagai. Je-li to jeho osudem, probudí se v ráji.“

„Já se nebojím, Šarúme Ka,“ prohlásil Hasik.

Ašán si odfrkl. „Hlupáci se jen zřídkakdy bojí,“ zamumlal. „Ale kde vlastně budeš,“ zeptal se Jardira, „zatímco si ostatní budou myslet, že jsi na hradbách?“

„Eh,“ povzdechl si Jardir, vzal si Hasikův černý turban a uvázal si závoj, „to je jen moje věc.“

*

V ulicích hradiště Krasie byl za noci klid, všichni opravdoví mužové odešli do bitvy a obyčejní chaffité, ženy a děti se zavřeli v Podměstí. Stejně jako všechny městské paláce měl i palác Šarúma Ka své vlastní hradby a chrany a podzemní patra byla na několika místech spojena s Podměstím. Ten palác byl před alagai bezpečný jako žádný jiný, a to jen pro případ, že by se nějakému démonovi podařilo proniknout přes krasijské hradby, což, pokud Jardir věděl, se nikdy nestalo.

Jardir se držel ve stínech a díky dal’šarúmské černi byl ve tmě neviditelný. I kdyby náhodou někdo na ulici byl, nevšiml by si ho.

Brána do jeho paláce byla zavřená, ale léta nie’šarúmství ho naučila hravě zlézat zdi. Vmžiku seskakoval do tmy na druhé straně.

Když kráčel přes uzavřené pozemky do paláce, nezdálo se mu, že by bylo něco jinak, než má být. Za okny byla tma, v pevnosti panovalo ticho. Přesto mu Kvašina slova vrtala hlavou. Ne vždycky je po celém paláci Šarúma Ka za noci klid.

Jardir se plížil po ztemnělých, ztichlých síních vlastního domova jako zloděj a využíval všeho, co se naučil při stopování alagai v Labyrintu. Ani závěs se za ním nepohnul, když jeden po druhém prohlížel přijímací sály, komnaty, cokoli, co mohlo být vhodné pro setkání troufalců natolik opovážlivých, že by porušili noční zákaz vycházení, ale nikoho nenašel.

A tak to taky má být, mudroval. Všichni jsou ve spodních patrech, zevnitř zavření na závoru, jak káže zákon. Byl jsi bloud, že jsi sem šel. Ašán mel pravdu. Zahráváš si se svými povinnostmi jen proto, abys ukojil vlastní zvědavost. Zatímco praví muži dnes v noci umírají, ty se tajně kradeš po vlastním domě.

Už se chtěl vrátit a odejít do Labyrintu, když ze svých komnat zaslechl nějaký šramot. Tiše šel blíž. Zvuky sílily. Nakoukl za závěs a zjistil, že přede dveřmi jeho ložnice stojí dva kai’šarúmové v bílých šerpách Androvy osobní stráže. Tady byly zvuky zřetelnější a Jardir poznal, co to je.

To křičela Inevera.

Vzplanul v něm vztek palčivější, než by si vůbec dokázal představit. Než si uvědomil, co dělá, roztříštila jeho pěst jednomu kai’šarúmovi páteř. Muž zachrčel, ale byl rychle umlčen; jakmile dopadl na podlahu, Jardir mu podpatkem rozdrtil hrdlo.

Druhý válečník se hbitě otočil. Jeho pohyby v sobě měly plavnost, která se u šarúma vycvičeného v Šariku Horovi dala čekat, ale Jardirův vztek neznal mezí. Válečník se s ním chtěl popadnout do křížku, ale Jardir podběhl pod jeho napřaženýma rukama, jednou rukou ho chytil za bradu, druhou zezadu za hlavu, trhl, luplo to, muž se svezl na koberec a byl mrtev.

Jardir se bleskurychle otočil a kopl do dveří. Byly zevnitř na závoru, ale Jardir zaťal zuby, kopl znovu a tentokrát je vyrazil i s rámem. Spadly dovnitř, jen to zadunělo.

V první chvíli strnul jako přimražený, měl pocit, jako by dostal kopím do hrudi. Předpokládal, že tam najde Andru, jak drží Ineveru na zemi a znásilňuje ji, ale bylo to přesně naopak, jeho žena, nahá, si osedlala toho tlusťocha stejně vilně jako toho rána Kvaša jeho. Andra polekaně vzhlédl, ale byl přišpendlený k zemi Ineveřiným kyprým tělem. Inevera se ohlédla a Jardir si ve svém vzteku nebyl jistý, jestli se mu to jen zdálo nebo jestli jí v koutku úst opravdu zacukal jízlivý úsměv, kterým mu brala poslední kousek cti.

Byl-li jeho vztek předtím jako kovářská výheň, tak teď to byl pátý plást Nieiných bezedných hlubin. Několika dlouhými kroky se přenesl ke stojanu na zdi a vybral si krátké bodné kopí. Než se obrátil zpátky, zvládl se Andra zpod Inevery vyhrabat. Stál nahý v Jardirově ložnici, schlíplé mužství mizelo ve stínu pod mohutným převislým břichem a ten pohled naplnil Jardira hlubokým odporem.

„Zadrž, poroučím ti!“ zařval Andra, když na něj Jardir zaútočil, ale Jardirovi to bylo fuk. Praštil ho ratištěm do čelisti.

„Ani ty nemůžeš upírat manželovi jeho práva!“ zařval Jardir, když Andra upadl na zem. „Dnes v noci prokážu Krasii laskavost!“ A zvedl kopí, aby ho proklál.

Inevera ho chytil za loket. „Hlupáku!“ zaječela. „Všechno zkazíš!“

Jardir udeřil Ineveru hřbetem ruky do obličeje, až odletěla. „Žádné strachy, nevěrná dživo,“ odsekl a obrátil se zpátky k Androvi. „Mé kopí si brzy najde i tebe.“

Znovu zvedl kopí, Andra zaječel, ale pak všechno zoranžovělo a zrudlo, Jardira udeřila neuvěřitelná síla a odhodila ho od jeho oběti. Destičky z pálené hlíny, všité do těžkého válečnického kaftanu, hlavní nápor zachytily, ale když se vzpamatoval z nárazu na zeď, zjistil, že na něm kaftan hoří. S řevem ho ze sebe strhal.

Podíval se na Ineveru. Držela lebku ohnivého démona, kterou sebou přinesla na jejich první setkání v Šariku Horovi. Beze studu stála nahá mezi dvěma muži, věděla, že ani teď nemá její krása sobě rovnou. Svářila se v něm zášť s chtíčem a soupeřily o nadvládu.

„Přestaň s těmi hloupostmi!“ vyjela na něj stroze.

„Ty už mi rozkazovat nebudeš,“ odsekl Jardir. „Spal si klidně celý tenhle palác, jestli chceš, stejně to tlusté prase zabiju a tebe si vezmu na jeho mrtvole!“ Andra vykvikl, ale Jardir na něj zavrčel a on ztichl.

S Ineverou to ani nehnulo, jen zvedla malý předmět v druhé ruce. Vypadalo to jako spečená hrudka uhlíků, pak chrana na ní vyřezaná vzplanula a Jardir si uvědomil, že i to je alagai-hora. Zčernalý kousek kosti zasršel, vylétla z něj stříbrná magie a zasáhla Jardira jako světelný blesk.

Magie zvedla Jardira do vzduchu a mrštila s ním o zeď. Tělo trýznila muka přesahující veškerou jeho představivost. Snažil se bolesti otevřít, ale odezněla stejně rychle, jako přišla, a zanechala po sobě jen čiročirý děs. Obrátil se zpátky k Ineveře, ale ta opět zvedla hrudku, blesk zasáhl podruhé a pak zas, když se znovu snažil zvednout na nohy. Snažil se vstát potřetí, ale údy neposlouchaly, svaly sebou jen neovladatelně škubaly.

„Konečně si rozumíme,“ pravila Inevera. „Já jsem Everamova vůle a ty uděláš nejlíp, když vyženeš z hlavy všechny myšlenky na to, že bys mi mohl vzdorovat. Jestliže ti moje soulož s tím tlustým prasetem vynese bílý turban, tak bys mi měl poděkovat za to, že jsem se obětovala, a ne se snažit všechno zničit.“

„Tlustým prasetem?“ rozkatil se Andra, který se konečně vzchopil. „Já jsem…!“

„…naživu jen proto, že si to přeji,“ odtušila Inevera a zvedla démonskou lebku. Čelisti olízly plameny a Andra zbledl.

„Potřebovala jsem, abys Jardira podporoval, dokud si nezíská Damaji a šarúmy ostatních kmenů,“ sdělila mu, „ale teď, když je Kvaša těhotná, šarúmové vidí, že jim je všem bratrem za dne stejně jako za noci. Teď už ho svrhnout nemůžeš.“

„Já jsem Andra!“ zařval muž. „Já mohu tento palác srovnat se zemí mávnutím ruky!“

Inevera se rozesmála. „Pak tu tedy budeš mít občanskou válku. A i kdybys Ahmanna zabil, co uděláš s jeho dama’tingskými manželkami? Všechny znásilníš a povraždíš, jak je zvykem? Eveja jasně říká, jaký osud čeká toho, kdo by se odvážil ublížit damě’ting.“

Andra se zakabonil, na to neměl odpověď.

„Brány nebeské jsou zavřené,“ řekla a přehodila si přes ramena hedvábí, aby zakryla svou nahotu. „Možná se opět otevřou, až od tebe budu příště potřebovat nějaké to prohlášení, možná pošlu Ahmanna, aby ho napsal tvou krví. Ale prozatím si odnes to svoje zvadlé staré kopí zpátky do svého paláce.“

Andra se ani neobtěžoval obléknout; posbíral šaty do náruče a vyvalil se z ložnice.

Inevera šla k Jardirovi a klekla si k němu. Spečená hrudka z démonské kosti, kterou použila k vrhání blesků, se rozpadla a Inevera si zadumaně smetla popel z dlaně. „Jsi silný,“ řekla. „Málokterý muž dokáže vstát po jednom zásahu, natož po třech. Až budu dnes v noci vyřezávat novou, budu muset vzít větší kost.“

Naklonila se k němu, povískala ho ve vlasech, polaskala po tváři. „Ach, má lásko,“ řekla smutně. „Tolik bych si přála, abys to neviděl.“

Jardir bojoval s jazykem, měl pocit, že mu otekl tak, že se mu nevejde do úst. „Proč?“ zachrčel nakonec.

Inevera si povzdechla. „Andra tě chtěl popravit za to, že jsi mu tak bezectně zabil přítele. Dělala jsem, co jsem mohla, abych ti zachránila život a získala moc. Ale neměj obavy. Už se kvapem blíží den, kdy převezmeš jeho trůn, a toho dne mu budeš moci utít jeho mužství.“

„Copak…“ začal Jardir, neschopen ze sebe vypravit víc. Ztěžka polykal, snažil se zvlhčit si jazyk, ale i to bylo zjevně nad jeho síly.

Inevera vstala, přinesla mu vodu, nalila mu ji přes rty, masírovala mu hrdlo, aby mohl polknout, a svým hedvábným závojem mu ústa osušila. Když závoj zvedla, odhalila jedno ňadro. Napadlo ho, jak je možné, že po ní ještě i teď touží, ale nedalo se to popřít.

„Tys věděla, že k tomuhle dojde, už když jsi mě přiměla zabít Šarúma Ka?“ zeptal se. Znovu poroučel údům, aby se pohnuly, a znovu ho zklamaly.

Inevera si opět povzdechla. „Ty žiješ pouhých dvacet zim, má lásko, ale dokonce i ty pamatuješ časy, kdy měla Krasia deset tisíc dal’šarúmů. Ti nejstarší damaji pamatují časy, kdy jich bylo desetkrát tolik, a starodávné svitky nás před Návratem počítaly v miliónech. Náš lid vymírá, Ahmanne, protože mu chybí vůdce. Potřebuje něco víc než silného Šarúma Ka, víc než mocného Andru. Potřebuje Šar’damu Ka, a to hned, než nás Nie do posledního rozptýlí po písčitých pláních.“

Inevera se odmlčela, uhnula očima, zdálo se, že pečlivě zvažuje další slova. „Té první noci jsem se kostek neptala, jestli tě ještě někdy uvidím,“ přiznala se. „Ptala jsem se jich, jestli je někde v Krasii muž, který by nás dokázal probrat z té malátností a vést zpátky ke slávě, a ony ukázaly na chlapce, jehož po létech najdu plačícího v Labyrintu.“

„Já jsem Osvoboditel?“ zachraptěl nevěřícně Jardir.

Inevera pokrčila rameny. „Kostky nikdy nelžou, ale ani nedávají jednoznačnou odpověď. Jsou budoucnosti, kdy muži uvěří, že jsi, a sjednotí se pod tebou, a pak jiné, kde se sjednotí pod někým jiným, nebo vůbec ne.“

„Tak k čemu je to dobré?“ podivil se Jardir. „Jestli je to inevera, tak to rozhodne osud.“

„Není žádný osud tak, jak tomu rozumíš ty,“ odpověděla Inevera, „vyjma toho, že šarak ka, poslední bitva, se blíží a rychle. My se neodvažujeme nechat budoucnost probíhat neřízené. Sledovala jsem tě od chvíle, kdy jsi prvně oblékl bido, můj drahý. Ty jsi největší krasijská naděje na spásu a já kvůli tobě využiji všeho, dokonce i za cenu cti těla svého či tvého.“

Jardir na ni vytřeštil oči. Slov se mu nedostávalo, stejně jako ho dosud zrazovaly údy. Inevera se k němu sklonila a políbila ho na čelo. Rty měla jemné a chladné. Zvedla se a smutně na něj shlížela, zatímco se dál bezmocně svíjel na podlaze.

„Cokoli činím, činím pro tebe a pro šarak ka,“ řekla a opustila komnatu.

Kapitola 6

Falešný prorok

333 p. N. Zima

„Z chinů budou dokonalí otroci,“ prohlásil Jayan. „I nejposlednější z nich přikládají svému životu takovou cenu, že nikdy neseberou odvahu se vzbouřit. Toto je opravdu velkolepé tažení, otče. Tvá sláva nezná mezí.“

Jardir zavrtěl hlavou. „Pohnout pár zrnky písku není známkou velké síly o nic víc, než považovat to, že vidíš slunce, za známku skvělého zraku. V opanování slabých není žádná sláva.“

„Přesto je to pro nás velké požehnání,“ nevzdával se Jayan. „Naše vítězství je úplné a nic nás nestálo.“

U maličkého psacího stolu na protější straně místnosti pohrdavě zafuněl Abban.

„Chceš něco dodat, chaffite?“ vyjel na něj Jayan.

„Nic, můj princi,“ vyhrkl rychle Abban, zvedl zrak od svých účetních knih, vstal, opřel se o svou berlu s velbloudí hlavou a hluboce se klaněl. „Jen jsem se rozkašlal.“

„Ne, prosím,“ zarazil ho Jayan. „Řekni nám, copak tě tak pobavilo.“

Abban střelil očima po Jardirovi, ten přikývl.

„Možná nemáme žádné ztráty na dal’šarúmech, princi, ale náklady máme určitě,“ pravil Abban. „Potraviny, ošacení, přístřeší, doprava. Vydržovat tak obrovskou armádu, jako je ta naše, na pochodu je nesmírně drahé. Tvůj otec možná vládne bohatstvím všech dvanácti kmenů a Everamovy Štědroty k tomu, ale i jeho bohatství má své meze.“

Asome přikývl. „Eveja nám říká: ‚Oč má muž prázdnější měšec, o to jsou jeho sokové troufalejší.‘“

Jayan se rozesmál. „Kdo by se odvažoval otci protivit? A kromě toho, proč by měl Šar’dama Ka za něco platit? My jsme tuto zemi dobyli. Můžeme si vzít, co se nám zlíbí.“

Abban přikývl. „Je to tak, ale oloupený kupec si nemá za co doplnit sklad. Můžeš vzít svíčkaři všechny svíčky, ale když mu nezaplatíš alespoň náklady, tak až ti dohoří ta poslední, zjistíš, že toneš ve tmě.“

Jayan si přezíravě odfrkl. „Svíčky jsou pro neduživé chaffitské uctívače lejster. Nočním válečníkům to může být jedno.“

„Tak tedy dřevo a ocel na kopí,“ pokračoval Abban trpělivě, jako by mluvil s dítětem. „Látka na stejnokroje a pálená hlína na zbroj. Kůže a mazivo na sedlové postroje. Tyto věci nepadají z nebe, a jestli teď místním sebereme veškeré osivo a kozy, tak si za rok nebudeme mít čím naplnit břicha.“

„Já ti na ten tvůj kazatelský tón kašlu, ty vepřožroute,“ zavrčel Jayan.

„Ty mlč a dávej pozor, co říká,“ uťal ho Jardir. „Tento chaffit ti nabízí moudro, můj synu, a ty bys měl být tak moudrý, abys ho přijal.“

Jayan se ohromeně podíval na otce, ale rychle se poklonil. „Ovšemže, otče.“ Oči se zabodly do Abbana jako dvě dýky.

Jardir se podíval na Asoma, který celou tu dobu klidně stál. „A co ty, můj synu? Co ty řekneš na chaffitova slova?“

„Ten budižkničemu zde zmínil jednu podstatnou věc,“ připustil Asome. „Pořád jsou mezi damaji tací, kteří žárlí na tvůj vzestup, a ti využijí jakéhokoli strádání příslušníků svého kmene jako záminku k zasévání nesváru.“

Jardir přikývl. „A jak bys to řešil ty?“

Asome pokrčil rameny. „Já bych ty věrolomné damaji zabil a nahradil dřív, než jejich troufalost vzroste.“

„To by zaselo nesvár samo o sobě,“ řekl Jardir a podíval se na Abbana.

„Držet celou naši armádu trvale ve městě je příliš drahé,“ prohlásil Abban. „Takže se musí rozptýlit po venkově.“ Jardirovi synové na otylého kupce nevěřícně vytřeštili oči.

„Rozpustit naši armádu? Jaké bláznovství?“ láteřil Jayan. „Otče, ten chaffit je zbabělec a bloud! Snažně tě prosím, dovol mi ho zabít!“

„Kluku slabomyslný!“ zavrčel Jardir „Myslíš snad, že ten chaffit říká něco, co nevím?“

Jayan na něj zůstal vyjeveně zírat.

„Jednoho dne, mí synové,“ pravil Jardir a podíval se z Jayana na Asoma a zpět, „zemřu. Toužíte-li přežít dny, které pak budou následovat, musíte naslouchat moudrostem ze všech stran.“

Jayan se obrátil k Abbanovi a poklonil se. Byla to nepatrná poklona, sotva pokývnutí, a z očí sršela na otylého obchodníka smrt za takové pokoření. „Prosím, chaffite, poděl se s námi o svou moudrost.“

Abban se mu rovněž poklonil, ovšem i se svou berlí se zvládl dostat níž. „Vzhledem ke ztraceným sýpkám nemůže samotné město vydržovat celý krasijský národ bez útrap, můj princi. Ale jsou tu stovky malých vesnic, rozmístěných kolem města jako paprsky kola. Řekneme žírňanskému vévodovi, ať nám dá jejich seznam, a rozdělíme je mezi jednotlivé kmeny.“

„Tak rozlehlé území si lze těžko udržet,“ poznamenal Asome.

Abban pokrčil rameny. „Před kým si ho máme udržet? Žádná armáda nás neohrožuje, a jak říká můj princ, chinové jsou dokonalí otroci. Je lepší nechat vojska Šar’damy Ka rozptýlená, dokud jich nebude zase zapotřebí, a ušetřit ho tak nutnosti je zaopatřovat. Místo toho si každý kmen zabere území, kde bude moci drancovat a vybírat berně a za noci lovit alagai. Mohou na svých územích založit žírňanské šaraje pro výcvik chlapců a ženy a stařešiny nechat na jaře zasít na další sklizeň. Za rok budou kmeny bohatší než kdy dřív a budou mít tisíce žírňanských niešarúmů. Dejte kmenům bohatství místo nouze, a až nováčkové dospějí, bude mít Šar’dama Ka armádu, jakou svět nepoznal, náruživě oddanou a co je nejlepší, samozásobitelskou.“

Jardir se podíval na své syny. „Chápete už, jaký užitek plyne z chaffita?“

„Ano, otče,“ odpověděli chlapci a jako jeden vysekli poklonu.

*

Do trůnního sálu vstoupil damaji Ašán, plavně se sesunul na ruce a kolena a přitiskl čelo k podlaze. Na bílém kaftanu ostře vystupovaly krvavé skvrny, v očích pod černým turbanem sídlily chmury.

„Povstaň, příteli,“ vyzval ho Jardir. Ašán mu vždycky býval rádcem nejvěrnějším, dokonce ještě před jeho nástupem k moci. Teď mluvil za Kadžije, nejmocnější krasijský kmen, a svým nástupcem jmenoval Asukadžiho, svého nejstaršího syna a Jardirova synovce od sestry Imisandry. Na celém světě nebylo kromě samotného Jardira mocnějšího muže.

„Šar’damo Ka, je tu něco, co musíš slyšet,“ pravil Ašán.

Jardir přikývl. „Tvá rada je vždycky vítaná, příteli. Hovoř.“

Ašán zavrtěl hlavou. „Lépe, když si to vyslechneš přímo od pramene, Osvoboditeli.“

Jardir nad tím povytáhl obočí, ale přikývl a šel za Ašánem z paláce ven do mrazivých městských ulic. Nedaleko Jardirova sídla stála jedna chinská modlitebna. Ve srovnání s velkolepým Šarikem Horou byla ubohá a nezdobená, ale podle severských měřítek to byla úchvatná stavba – tři kamenná podlaží a mocně chraněná.

Ašán vstoupil první a Jardir zjistil, že damové nezůstali u pouhého obsazení svatyně, ale že už ji čile zdobí vybělenými a nalakovanými kostmi dal’šarúmů, kteří zemřeli v boji od chvíle, kdy vojsko opustilo Pouštní Kopí. Až ji budou střežit duchové ctihodných mrtvých, nebude na severu bezpečnější budovy.

Šli dolů, kamenné schody vedly do labyrintu chladných katakomb pod budovou.

„Tady chinové pohřbívali své ctihodné mrtvé,“ vysvětloval Ašán, když si Jardir prohlížel prázdné výklenky ve zdech. „Už jsme to tu od toho bezcenného svinstva vyčistili a chodby jsme upravili k vhodnějším účelům.“

A jako na zavolanou kdesi zakvílel nějaký muž a jeho zmučený nářek roznesla ozvěna do podzemních chodeb. Ašán tomu nářku nevěnoval žádnou pozornost a dovedl Jardira chodbami do odloučené místnosti. Uvnitř viselo několik severských duchovních – pastýřů, jak se jim říkalo – přivázaných za zápěstí na středním stropním trámu. Vršky hábitů z nich strhali a na tělech zely hluboké šrámy od alagaiského ocasu – karabáče, který dokázal zlomit vůli i těch nejsilnějších mužů.

Ašán mávnutím ruky odehnal dal’šarúmské tyrany a rovnou přistoupil k jednomu vězni.

„Ty,“ ukázal na něj, „opakuj Šar’damovi Ka to, cos řekl mně, jestli si troufáš.“

Pastýř malátně zvedl hlavu. Jedno oko měl napuchlé, že na něj neviděl, z druhého tekly hojné slzy a dělaly cestičky v krvi a špíně na tváři.

„Jdi do Jádra,“ zahuhlal a pokusil se na Ašána plivnout. Byla to marná snaha, krvavý chuchvalec jen stekl po spodním rtu.

Okamžitě přistoupil katan s kleštěmi v ruce. Pevně popadl pastýře za bradu, přinutil ho otevřít ústa a nasadil kleště na jeden přední zub. Místností se rozlehl ztýraný řev.

„Dost,“ zarazil to po chvíli Jardir. Katan okamžitě přestal, poklonil se a stáhl se ke zdi. Pastýř ochable visel za zápěstí spoutaná v okovech. Jardir šel k němu a trudnomyslně se na něj zahleděl. „Já jsem Šar’dama Ka, seslaný Everamem, jehož milosrdenství je nekonečné. Mluv, a mluv pravdu a já učiním konec tvému trápení.“

Pastýř se na něj podíval a zdálo se, že se trochu vzpamatoval „Já tě znám,“ zaskuhral. „Ty tvrdíš, že jsi Osvoboditel, ale to ty nejsi.“

„A jakpak to víš?“ zeptal se Jardir.

„Protože Osvoboditel už přišel,“ odpověděl pastýř. „Tetovaný kráčí tmou a jadrnci prchají před jeho zrakem. Zachránil Osvoboditelovu Kotlinu před naprostou zkázou a teď si to vyřídí i s tebou.“

Jardir se překvapeně podíval na Ašána.

„Tohle nejsou jen prázdné tlachy jednoho china, Šar’damo Ka,“ řekl damaji. „O tom potetovaném bezvěrci hovoří i jiní chinové. Budeš muset toho falešného proroka zničit, a to rychle, jestli si máš upevnit postavení, které ti právem náleží.“

Jardir potřásl hlavou. „Ty mluvíš jako moje manželka, příteli starý.“

Kapitola 7

Žírňan

326 p. N.

„Jednoho dne budu já Šarúmem Ka!“ zařval Jayan a bodl kopím do hadrového panáka, kterého mu Jardir vyrobil. Panák zavěšený na laně na stropním trámu se lenošně zhoupl.

Jardir se rozesmál, těšila ho synova průbojnost. Jayanovi teď bylo dvanáct, už nosil bido a ve frontě na jídlo nikdy nehladověl. Jardir začínal učit své syny šarukin ode dne, kdy udělali první krůčky.

„Já chci být Šarúmem Ka,“ hořekoval jedenáctiletý Asome. „Já nechci být nějaký pitomý dama.“ A vztekle škubl za pruh bílé látky na rameni.

„Ale no tak, vždyť ty budeš Šarúmovo Ka spojení s Everamem,“ řekl mu Jardir. „A jednoho dne budeš možná damaji všech Kadžijů. A třeba budeš i Androu.“ Usmál se, ale v duchu s chlapcem souhlasil. On si taky přál mít ze synů válečníky, a ne duchovní. Šarak ka se blížil.

Inevera původně chtěla bílou pro Jayana, ale Jardir to rozhodně zamítl. Bylo to jedno z jeho mála vítězství nad Ineverou, ale teď si říkal, nakolik to vlastně bylo vítězství. Bylo nabíledni, že pak bude chtít bílou pro Asoma.

Ostatní chlapci se tlačili kolem a nábožně zírali na starší bratry. Většina Jardirových synů byla na Hannu Paš ještě moc malá a musí s hledáním své cesty počkat. Z druhorozených budou domové, z ostatních šarúmové. Říkalo se, že za dnešní noci, první noci Ubývání, jsou Nieina vojska na vrcholu sil a tmou kráčí Alagai Ka. Za takové noci nic nedá válečníkovi větší sílu než pohled na vlastní syny.

A dcery, pomyslel si a obrátil se k Ineveře. „Potěšilo by mne, kdyby se i mé dcery mohly každého měsíce na Ubývání vracet domů.“

Inevera zavrtěla hlavou. „Jejich výcvik se nesmí přerušovat, drahý. Hannu Paš pro nie’damy’ting je… přísná.“ Dívky mu byly navíc odebírány mnohem mladší než synové. Své nejstarší dcery neviděl už roky.

„Rozhodně nemohou být ze všech damy’ting,“ prohlásil Jardir. „Musím mít taky nějaké dcery na vdávání pro své věrné.“

„To taky mít budeš,“ odtušila Inevera. „Dcery, jimž se žádný muž neodváží ublížit a které budou ještě věrnější tobě než svým manželům.“

„A Everamovi ještě víc než svému otci,“ utrousil Jardir.

„Jistěže,“ odvětila Inevera a Jardir vycítil pod jejím závojem úsměv. Zrovna se chystal něco peprného odseknout, když do místnosti vstoupil Ašán. Za ním se ploužil jeho syn Asukadži, stejně starý jako Asome, rovněž v nie’damském bidu. Ašán se Jardirovi poklonil.

„Šarúme Ka, je tu jedna záležitost, kterou by s tebou kai’šarúmové rádi vyřešili.“

„Jsem se svými syny, Ašáne,“ řekl Jardir. „Nemůže to počkat?“

„Omlouvám se, První válečníku, ale obávám se, že nemůže.“

„No dobrá,“ povzdechl si Jardir. „O co jde?“

Ašán se znovu uklonil. „Myslím, že bude nejlepší, když se Šarúm Ka podívá na ten problém osobně,“ řekl.

Jardir povytáhl obočí. Ašán se nikdy nezdráhal poskytnout na cokoli vlastní názor, a to i když věděl, že Jardir nebude souhlasit.

„Jayane!“ zavolal. „Přines mi kopí a štít! Asome! Můj kaftan!“

Zatímco Jardir vstával, chlapci utíkali pro věci. K jeho překvapení vstala i Inevera. „Doprovodím svého manžela.“

Ašán se poklonil. „Jistěže, dama’ting.“

Jardir se na ni stroze podíval. Co zase ví? Co jí zase ty její proklaté kůstky dnes v noci řekly?

Děti zanechali doma a zanedlouho se všichni tři odebrali ven a sešli po velkém kamenném schodišti paláce Šarúma Ka dolů k šarúmskému cvičišti. Na protější straně se tyčil Šarik Hora, po obou dlouhých stranách stály kmenové pavilóny.

Hned u úpatí schodiště čili už uvnitř palácových zdí stála dvojice chaffitů, obklopená skupinou šarúmů a damů. Jak to Jardir uviděl, zachvátil ho vztek. Taková urážka, nechat chaffitskou nohou poskvrnit pozemky tvrze Šarúma Ka. Užuž otevíral ústa, aby něco řekl, když jeho pohled padl na jednoho z těch dvou.

Abban.

Jardir na Abbana nepomyslel už léta. Jako by jeho kamarád opravdu zemřel té noci, kdy porušil přísahu. Více než patnáct let uplynulo od té doby, a jestli se Jardir lišil od toho dávného malého, kostnatého chlapce v bidu, tak na Abbanovi byla změna ještě patrnější.

Bývalý nie’šarúm ztučněl a byl teď skoro stejně pitvorný jako Andra. Pořád sice nosil hnědou chaffitskou vestu a čapku, ale pod vestou jasně zářila pestrobarevná hedvábná košile, o šalvárech nemluvě, a hnědou špičatou čapku si omotal rudým hedvábím jako turban s démantem zasazeným uprostřed. Opasek a pantofle měl z hadí kůže a opíral se o slonovinovou berlu s vrškem vyřezaným do tvaru velblouda tak, aby mu podpaží pohodlně zapadlo mezi dva hrby.

„Jak tě vůbec napadlo, že jsi hoden stát zde mezi muži?“ vyjel na něj Jardir.

„Omlouvám se, veliký,“ řekl Abban, svezl se do prachu na ruce a kolena a přitiskl čelo k zemi. Šandžat, nyní kai’šarúm, se rozesmál a nakopl ho do zadku.

„Koukejme na tebe,“ zavrčel Jardir. „Oblékáš se jako žena a blýskáš se tím svým ničemným bohatstvím, jako by to snad ani nebyla urážka všeho, v co věříme. Měl jsem tě nechat spadnout.“

„Prosím, velkomožný,“ mumlal Abban. „Nemínil jsem urazit. Jsem tu jen jako tlumočník.“

„Tlumočník?“ Jardir vzhlédl a podíval se na chaffita, který přišel s Abbanem.

Ale ten druhý, to nebyl vůbec žádný chaffit. To bylo okamžitě jasné ze světlé pleti a vlasů, oděvu a především silně opotřebeného kopí, které si nesl. Byl to chin. Cizinec ze Žírných krajů na severu.

„Chin?“ užasl Jardir a obrátil se na svého damu. „Tys mne sem přivedl, abych si promluvil s chinem?“

„Vyslechni ho,“ naléhal Ašán. „Pochopíš.“

Jardir se zadíval na toho Žírňana. Zblízka ještě nikdy žádného china neviděl. Věděl, že na Velký Bazar někdy chodívají severští poslové, ale bazar není místem pro muže a z dětství zbyly jen matné vzpomínky poskvrněné hladem a hanbou.

Tento chin byl jiný, než jak si je Jardir představoval. Byl mladý – ne starší než Jardir, když poprvé oblékl černou – a nijak zvlášť velký, ale čišela z něj tvrdost. Stál a pohyboval se jako válečník a Jardirovi hleděl do očí směle jako muž.

Jardir věděl, že severští mužové se vzdali alagai’šaraku a krčí se za chranami jako ženy, ale krasijské písečné pláně se táhnou stovky mil a nikde žádný úkryt. Muž, který je přejde, musí hledět alagai do tváří noc co noc. Možná to není šarúm, ale rozhodně to není žádný zbabělec.

Jardir shlédl na zem na kňučícího Abbana a potlačil nevoli. „Mluv, a rychle. Tvá přítomnost mne uráží.“

Abban přikývl, obrátil se k seveřanovi a pronesl pár slov skřípavým, hrdelním jazykem. Seveřan stroze odpověděl a na zdůraznění svých slov udeřil kopím do země.

„Toto je Arlen asu Jeph am’Sedlák am’Říčka,“ řekl Abban. Obrátil se sice zpátky k Jardirovi, ale oči pokorně upíral na zem. „Před nedávnem odjel ze severu, z hradiště Rizonu, přináší ti pozdravy a prosí, aby dnes v noci mohl bojovat po boku krasijských mužů v alagai’šaraku.“

Jardir strnul, jako by do něj hrom udeřil. Seveřan, který touží bojovat? Neslýchané!

„Je to chin, První válečníku,“ zavrčel Hasik. „Pochází z rasy zbabělců. Není hoden boje!“

„Kdyby to byl zbabělec, nebyl by tady,“ poznamenal Ašán. „Do Krasie sice přicházejí mnozí poslové, ale jen tento jediný přišel do tvého paláce. Bylo by urážkou Everama nenechat toho muže bojovat, pokud si to přeje.“

„Já rozhodně nehodlám mít při bitvě v zádech nějakého Žírňana,“ zavrčel Hasik a odplivl si poslovi k nohám. Navzdory damovým slovům mnozí šarúmové přikyvovali a souhlasně mručeli. Vypadalo to, že i vliv duchovních má své meze.

Jardir to důkladně zvažoval. Teď chápal, proč chtěl Ašán nechat rozhodnutí na něm. Ať se rozhodne jakkoli, může to vyvolat vážnou nevoli.

Zadíval se zase na toho Žírňana; rád by viděl, co dokáže v bitvě. Inevera mu předpověděla, že možná jednoho dne dobude Žírné kraje, a Eveja kázala, že muži mají poznat svého nepřítele ještě před bitvou.

„Drahý,“ ozvala se tiše Inevera a dotkla se jeho paže. „Pokud ten chin touží vstoupit do Labyrintu jako šarúm, tak musí mít věštbu.“

Žádný div, že šla s ním. Ví, že je na tomto muži něco zvláštního, a potřebuje jeho krev pro správnou věštbu. Jardir přimhouřil oči a přemítal, co mu asi neříká, ale nabídla mu východisko z obtížné situace a on by byl hlupák, kdyby to nepřijal. Obrátil se zpátky k Abbanovi, který se dosud hrbil v prachu.

„Řekni tomu chinovi, že mu dama’ting vrhne kůstky. Budou-li příznivé, může bojovat.“

Abban přikývl, obrátil se zpátky k Žírňanovi a něco řekl tím skřípavým severským jazykem. Přes chinovu tvář se mihl podrážděný výraz – pocit, který Jardir dobře znal, on byl otrokem kůstek více než polovinu života. Vyměnili si pár slov, pak chin zaskřípal zuby a přikývl, že přijímá.

„Odvedu ho do paláce na věštění,“ řekla Inevera.

Jardir přikývl.

„Budu při rituálu s tebou, pro tvou ochranu.“

„To není nutné,“ ujistila ho Inevera. „Žádný muž se neodváží ublížit damě’ting.“

„Žádný krasijský muž,“ opravil ji Jardir. „Těžko říct, čeho jsou schopní tihle severští barbaři.“ Sladce se usmál. „Nebudu riskovat, že tvá neposkvrněná pověst dojde úhony, když tě s nějakým takovým nechám o samotě.“

Jardir věděl, že pod závojem srší vzteky, ale bylo mu to jedno. Ať se stane mezi ní a tím Žírňanem cokoli, tak on u toho rozhodně bude. Dal Hasikovi a Ašánovi znamení, ať jdou s nimi zpátky, aby ho od sebe nemohla odehnat, až budou v paláci beze svědků. Abbana táhli s sebou, i když jeho přítomnost poskvrní palácové podlahy. Bude je nutno očistit krví, aby se ta pohana smyla.

A zakrátko už Jardir, Inevera a chin osaměli ve zšeřelé místnosti. Jardir se podíval na Žírňana. „Napřáhni ruku, Arlene, synu Jephův.“

Chin se na něj tázavě zadíval.

Jardir natáhl ruku, naznačil mělký řez a podržel ji nad alagai-horami.

Chin svraštil čelo, ale bez okolků si vyhrnul rukáv, předstoupil a napřáhl ruku.

Odvážnější, než jsem byl napoprvé já, pomyslel si Jardir.

Inevera provedla řez a brzy jí kostky v dlaních divoce žhnuly. Chin kulil oči a bedlivě to sledoval. Inevera vrhla kostky a Jardir rychle zkoumal hod. Dama’tingský výcvik neměl, ale výuka v Šariku Horovi ho o symbolech na kostkách mnohé naučila. Na každé démonské kůstce byla jen jedna chrana, chrana prorocká. Všechno ostatní byla jen prostá slova. Slova a jejich uspořádání předkládaly příběh o tom, co bude… či alespoň může být.

Než Inevera shrábla kostky zpátky, zahlédl Jardir v té změti značky pro šarúm, dama a ‚jeden‘. Šar’dama Ka. Co to může znamenat? Nějaký chin přece rozhodně nemůže být Osvoboditelem. Je snad nějakým způsobem svázán s Jardirem?

K Jardirovu překvapení Inevera znovu zatřásla kostkami a hodila je, což ani u ní, ani u žádné jiné damy’ting od té první noci v Labyrintu neviděl. Inevera nehnula brvou, zachovala pravý dama’tingský klid, ale už sama skutečnost, že vrhla kostky podruhé, byla výmluvná ažaž.

Stejně jako potřetí.

Ať vidí, co vidí, pomyslel si Jardir, chce si tím být naprosto jistá.

Podíval se na Žírňana, ale i když to všechno bedlivě sledoval, bylo jasné, že v tom vidí jen nějaký primitivní obřad vyžadovaný pro vstup do Labyrintu.

Ach, synu Jephův, kdyby to všechno bylo tak jednoduché.

„Může bojovat,“ oznámila Inevera, vytáhla zpod roucha hliněnou nádobku, potřela chinovi ránu zapáchající mastí a pak mu ji ovázala čistým plátnem. Jardir přikývl, nečekal nic víc než ano nebo ne. Doprovodil china na chodbu.

„Chaffite,“ zavolal na Abbana. „Řekni synu Jephovu, že může začít na hradbách. Až chytí do sítě nějakého alagai, může vstoupit do Labyrintu.“

„To snad ne!“ vzplál Hasik.

„Promluvil Everam, Hasiku,“ sjel ho stroze Jardir a válečník zkrotl.

Abban to rychle přetlumočil a chin si jen přezíravě odfrkl, jako by chytit do sítě větrného démona nebyl žádný zvláštní výkon. Jardir se usmál. Ten chlap se mu začínal zamlouvat.

„Ty se vrať zpátky do díry, odkud ses vyplazil,“ sdělil Abbanovi. „Syn Jephův možná je hoden stát na vrcholku zdi, ale tys to právo ztratil. Za něj bude muset mluvit jeho kopí.“

Abban se uklonil, obrátil se k Žírňanovi a vysvětlil mu to. Chin se podíval na Jardira a přikývl, že rozumí. Mračil se, ale Jardir rozpoznal v jeho očích dychtivost. Hotový dal’šarúm za soumraku.

Jardir se chtěl hned odebrat s ostatními dolů na cvičiště, ale Inevera ho chytila za loket a zadržela ho. Ašán s Hasikem se obrátili, váhali.

„Jděte zkusit, jestli toho china nenaučíte nějaká naše znamení rukama,“ vyzval je Jardir. „Zakrátko budu u vás.“

„Ten chin ti poslouží na tvé cestě vzhůru ke koruně Šar’damy Ka,“ sdělila mu stroze Inevera, když osaměli. „Přijmi ho jako bratra, ale nepouštěj si ho z dosahu svého kopí. Jednoho dne ho budeš muset zabít, abys mohl být provolán Osvoboditelem.“

Jardir se pátravě zadíval do těch nevyzpytatelných očí. Copak mi asi neříkáš? přemítal.

*

Když slunce toho večera zapadalo, nedal Žírňan najevo ani stín strachu či úzkosti. Vzpřímeně stál na vrcholku hradeb, lačně hleděl ven na písečné pláně a čekal na první známky, že nepřítel povstává.

Opravdu nebyl vůbec takový, jak si je Jardir představoval podle toho, co ho učili o slabých, neduživých mužích ze severu. Jak je to vlastně dlouho, co se naposledy nějaký Krasijec vydal do Žírných krajů a viděl tamní lid na vlastní oči? Sto let? Dvě stě? Opustil vůbec někdo od Návratu Pouštní Kopí?

Za zády se seveřanovi pošklebovali dva válečníci. Byli od Mehndingů, z nejmocnějšího kmene hned po madžáhském. Mehndingové byli cele oddáni metacím strojům. Stavěli prakovnice a katapulty, dobývali kámen na metání a vyráběli obří žihadla – obrovské oštěpy, které dokázaly prorazit krunýř písečného démona na tisíc stop. I když byli méně zběhlí v souboji kopím než ostatní kmeny, jejich čest neznala hranic, protože Mehndingové pobíjeli více alagai než Kadžijové a Madžáhové dohromady.

„Tak si říkám, jak dlouho asi vydrží, než ho nějaký alagai zabije,“ poznamenal jeden Mehnding.

„Ten se spíš podělá hrůzou a uteče, až povstanou,“ zachechtal se druhý.

Žírňan o ně jen letmo zavadil pohledem. Z jeho výrazu bylo patrné, že ví, že se mu válečníci posmívají, ale nevěnoval jim žádnou pozornost, už se zase soustředil na písečné přesypy.

Přijímá bolest, když má cíl na dohled, pomyslel si Jardir při vzpomínce na pokoření, kterého se mu dostalo během jeho první noci v Labyrintu.

Jardir šel k těm dvěma válečníkům. „Slunce zapadá a vy nemáte nic lepšího na práci než se vysmívat svému bratru v kopí?“ zaburácel na ně. Všichni na hradbách se k nim obrátili.

„Ale Šarúme Ka,“ bránil se jeden, „vždyť je to jen barbar.“

„Barbar, který vyhlíží nepřítele, zatímco vy se mu pošklebujete za zády jako nějakému chaffitovi!“ zahřměl Jardir. „Ještě jednou a strávíte týdny v dama’tingském pavilónu, abyste se odnaučili prostořekosti.“ Sdělil jim to chladně, ale dal’šarúmové ucouvli, jako by dostali facku.

Žírňan něco vykřikl a Jardir zpozorněl. Seveřan bušil kopím do hradeb, hulákal něco v tom svém hrdelním jazyce, ukazoval na písečné pláně a Jardir rázem porozuměl.

Alagai povstávali.

„Na místa!“ zařval a Mehndingové se vrátili zpátky ke svým katapultám.

Zahořely olejové ohně, zrcadla odrazila zář na bitevní pole a poskytla Mehndingům světlo pro jejich smrtonosné umění.

Žírňan katapultéře bedlivě sledoval. Jeden muž navíjel šlachy, druhý vkládal žihadla, třetí mířil a pálil. Mehndingové zvládli celý postup během několika vteřin.

Když první žihadlo probodlo písečného démona, Žírňan zavýskl a zamával pěstí do vzduchu, víceméně stejně jako Jardir, když to poprvé zažil ještě jako nie’šarúm.

Na severu nemají žádné katapulty, dohadoval se Jardir a uložil si ten poznatek do paměti.

Nějakou dobu svištěla žihadla, prakovníci tahali obrovské kameny do prakovnic, přeřezávali lana, aby uvolnili protizávaží, metali balvany do houstnoucích řad alagai a zabíjeli je po jednom i houfně.

Ale jako vždy to bylo jako odebírat zrnka písku z duny. Byly tam i tucty ohnivých a větrných démonů, ale píseční démoni, to byl nekonečný příval, který by dokázal strhnout horu.

Mehndingové se zaměřili na široký oblouk kolem velké brány do Labyrintu a připravovali ho na přijetí. Když byli alagai na těch správných místech, dal Jardir znamení jednomu nie’šarúmovi, ať zaduje na válečný roh šaraku. Zazněl dlouhý, jasný tón, brána se skoro okamžitě otevřela a za ní stáli nejstarší válečníci ze všech kmenů, bušili do štítů, vysmívali se démonům a vyzývali je k honitbě.

Jejich sláva byla nekonečná. Dokonce i Žírňan vydechl slůvko, v němž zvonila úcta.

Alagai zavřískli a vtrhli do Labyrintu. Štváči zavýskli, dali se do běhu a vedli démony křivolakými uličkami hlouběji a hlouběji až k úkrytům, kde na ně číhali válečníci z jejich kmene.

Po několika minutách dal Jardir znamení, ať se brána zase zavře. Katapulty vyčistily prostor a brána se s hromovým rachotem zabouchla.

„Přines sítě,“ křikl Jardir na nie’šarúma. „Vydáme se hlouběji do Labyrintu, ať Žírňan ukáže, co umí.“

Ale chlapec se nehýbal. Jardir se po něm podrážděně ohlédl a na jeho tváři uviděl výraz čiročiré hrůzy. Sledoval směr jeho pohledu a nacházel plno dalších, stejně zkoprnělých válečníků.

„Co to…“ začal křičet, ale pak ve světle olejových ohňů uviděl, že se přes duny valí k městu další alagai.

Tohle nebyl obyčejný démon. I na tu dálku bylo vidět, že je obrovský. Píseční démoni jsou větší než ohniví, ba i větrní, když se nepočítá rozpětí křídel, ale dokonce ani písečný démon není větší než muž, a navíc běhá po čtyřech jako pes, takže v kohoutku má tak tři stopy.

Jenže démon, který se blížil, šel vzpřímeně po zadních hnátech a vestoje byl více než dvakrát tak vyšší než urostlý muž. Dokonce i jeho bodnatý ocas byl od pohledu delší než člověk. Rohy jako kopí, drápy jako řeznické nože, silný, tvrdý černý krunýř. Jeden přední hnát končil v lokti pahýlem, kterým by klidně rozdrtil válečníkovi lebku. Tak velkého démona si Jardir nepředstavoval ani ve snu. Jeho muži stáli jako uhranutí – těžko říct, jestli strachy nebo úžasem. Jen Žírňan zjevně překvapený nebyl, ten hleděl na toho obra s nepokrytou záští.

Ale proč? Byla by příliš velká náhoda, aby se takový netvor zjevil zrovna tu noc, kdy se na jeho palácových schodech objeví nějaký chin a prosí, aby mohl bojovat. Co má ten chlap s tím démonem společného?

Jardir se proklínal za neschopnost domluvit se barbarským jazykem Žírných krajů.

„Na co čekáte?“ zaburácel na katapultéře. „Alagai jako alagai! Zabte ho!“

Jeho slova prolomila strnulost a muži se vrhli do díla. Když zamířili a vypustili žihadla, masivní oštěpy s těžkou železnou hlavicí, Žírňan zaťal pěst. Vystřelili vysoko k obloze, aby oblouk dodal klesajícím střelám při dopadu průraznou sílu.

Obrovitého démona naplno zasáhl skoro tucet žihadel, ale všechny se rozštípaly o krunýř a netvor neutrpěl ani škrábnutí. Vztekle zavřískl a valil se dál.

Město najednou vypadalo zranitelně. Jardir se v Šariku Horovi učil chranit a věděl, že každá chrana působí naplno jen proti jednomu druhu démonů. Chrany vytesané do krasijských hradeb byly starobylé a nikdy nebyly prolomeny, ale prošly vůbec někdy zkouškou proti něčemu takovému?

Popadl Žírňana za rameno a obrátil si ho obličejem k sobě. „Co o něm víš?“ vyjel na něj. „Co se to na nás, sakra, žene?!“

Žírňan přikývl, zdálo se, že rozuměl, a rozhlédl se kolem. Pak šel k prakovnici a dotkl se balvanu v kožené kapse. Pak ukázal na démona. „Alagai,“ řekl.

Jardir přikývl a šel k Mehndingovi, který měl tu prakovnici na povel.

„Dokážeš ho trefit?“ zeptal se ho.

Dal’šarúm si jen odfrkl. „Tak velkého alagai! Dokážu mu ustřelit i druhý hnát, jestli chceš.“

Jardir ho poplácal po zádech. „Ustřel mu hlavu, vysmolíme si ji jako trofej.“

„Začněte vařit smůlu,“ odtušil válečník a už upravoval napětí a úhel zbraně.

Žírňan se přihnal k Jardirovi, chrlil na něj cosi v tom svém mrzkém jazyce, šermoval rukama a zjevně byl čím dál nepříčetnější, že se nedokáže vyjádřit dost jasně. Znovu a znovu ukazoval na koženou kapsu na prakovnici a křičel něco, co připomínalo jediné krasijské slovo, které znal: „Alagai!“

„Frká jako velbloud,“ podotkl Hasik.

„Buď zticha,“ sjel ho Jardir a pátravě přimhouřil oči, ale v tu chvíli prakovník zvolal: „Připraven!“

„Pal!“ křikl Jardir. Žírňan skočil po válečníkovi, který šel přeříznout lano, ale Hasik ho chytil a hrubě ho strhnul od prakovnice dál.

„Já věděl, že chinovi nelze důvěřovat, První válečníku,“ zahučel. „On toho démona brání!“

Jardir si tím nebyl tak jistý a ostražitě seveřana sledoval. Rval se s Hasikem, snažil se mu vytrhnout, znovu ukazoval, tentokrát dolů z hradeb, a křičel: „Alagai!“

A najednou se Jardirovi vybavily přednášky zastřené jako dávné legendy, příběhy o obrovských démonech, kteří za časů prvního Osvoboditele útočili na krasijské hradby, a všechno dostalo jasné obrysy. Ten Žírňan neukazoval na koženou kapsu, on ukazoval na ten balvan.

Skalní démon, svitlo Jardirovi s hrůzou.

„Skalní démon!“ zařval, ale už bylo pozdě. Třesklo to, rameno prakovnice vymrštilo střelu a Jardir se už jen bezmocně obrátil, aby to viděl. Za ním zoufale zakvílel Žírňan.

Balvan svištěl vzduchem a jako by muži i alagai zadrželi dech. Jednoruký skalní démon vzhlédl a podíval se na střelu – balvan, s kterým měli tři válečníci co dělat, než ho dostali na místo.

A pak, nemožné, démon chytil balvan do ohybu zdravé ruky a neuvěřitelnou silou s ním mrštil na bránu.

Balvan narazil do obrovských vrat, jen to zadunělo, a od místa nárazu se rozběhla pavučina prasklin. Skalní démon zaútočil a bušil do stejného místa zas a zas. Magie jiskřila a blýskala, ale chranění bylo příliš poškozené, než aby mělo nějaký valný účinek. Brána se s každou ránou otřásala, pak se jedno křídlo vyvrátilo z pantů, dopadlo na zem a roztříštilo se.

Skalní démon proskočil dovnitř a s hromovým řevem se hnal do hlubin Labyrintu. Za ním se průlomem hrnuli dovnitř další démoni.

Jardirovi se vevalila krev do tváří, pak mu najednou ztuhly rysy. Velká krasijská brána nebyla prolomena, kam lidská paměť sahala. Dal’šarúmové lapení v Labyrintu budou štvaní jako zvěř a to všechno je jeho chyba, protože neposlechl toho Žírňana.

Vlastní národ jsem uvrhl do zkázy, pomyslel si a v první chvíli se zmohl jen na tupé sledování alagai valících se do Labyrintu.

Přijmi strach, ty hlupáku! okřikl sám sebe. Snad se tato noc dá ještě zachránit!

„Katapulty!“ křikl. „Zaměřit a spustit krycí palbu, budeme průlom uzavírat! Prakovníci! Ať se kameny jen sypou a rozdrtí každého alagai, který se požene dovnitř, a ostatním zatarasí cestu!“

„Takhle nablízko pálit nemůžeme,“ ozval se jeden prakovník. Ostatní přikyvovali a Jardir na jejich tvářích viděl stejnou hrůzu, jakou sám zažil před chvílí. Z té strnulosti je probere jen těžký, okamžitý šok.

Pěstí praštil toho prakovníka do obličeje, až se válečník rozplácl na hradbách. „Mně je fuk, jestli budete muset ty balvany házet rukama! Udělej, co ti poroučím!“

Noční závoj zvlhl krví a odpovědi nebylo rozumět, ale prakovník se udeřil pěstí do hrudi, vyhrabal se na nohy a šel splnit rozkaz. Ostatní Mehndingové se zachovali stejně, zděšení se vypařilo ve víru horečnatého shonu.

Jardir se obrátil na nie’šarúma. „Oznam průlom.“ Když chlapec zvedl roh ke rtům, Jardira zaplavila hanba a zmar, že je takový rozkaz vydán na jeho hlídce.

Ale rychle ten pocit setřásl. Na tohle teď není čas. Obrátil se k Hasikovi. „Seber co nejvíc mužů a chraničářů a přijďte za mnou k bráně. Budeme uzavírat průlom.“

Hasik zavýskl a už pádil, zjevně ho nadchla vyhlídka, že se vrhne do smrště alagai. Jardir běžel po hradbách na stanoviště, kde pod Šandžatem bojovala jeho osobní jednotka. Na tohle potřebuje mít záda krytá svými vlastními bojovníky. Ostatní Kadžijové možná Jardirovi dosud zazlívají, že zradil jejich kmen, ale muži, kteří s ním po nocích bojují celá léta, stojí pořád při něm tělem i duší.

Žírňan s ním držel krok a Jardir litoval, že nezná slova, kterými by ho poslal pryč, ani nemá čas dát mu to jasně na srozuměnou nějak jinak. Asi chce pomoci, ale nevycvičený válečník se bude Jardirově soudržné, sehrané jednotce jen plést pod nohy.

Z oblohy dolehl vřesk a Žírňan zařval: „Alagai!“

Skočil na Jardira a strhl ho na zem. Jardir ucítil závan vzduchu, těsně nad nimi přelétla kožovitá křídla.

Odkulili se od sebe a Jardir zaklel, rozhlížel se po síti, ale ovšemže nikde žádná nebyla. Žírňan vyskočil první a už stál na nohou, přikrčený, s kopím ve střehu. Větrný démon se naklonil do otáčky a už se vracel.

Statečný sice je, jenže hloupý, pomyslel si Jardir. Jakou má naději bez sítě?

Ale jakmile se démon přiblížil, Žírňan najednou zaklekl, dlouhé kopí rázně bodlo a zubatá hlavice protrhla tenkou blánu na pravém křídle u ramenního kloubu. Žírňan otočil kopím jako pákou, nabodnutý démon se vlastní hybností převrátil a dopadl na záda na zeď.

Nebyl vážně zraněný, ale Žírňan byl rychlý – chytil štít, který měl volně zavěšený na paži, za popruhy a přirazil ho chraněnou stranou démonovi na hruď.

Magie při doteku vzplanula a šlehla netvora tak, že sebou mlátil a vřískal jako šílený. Jardir neztrácel čas a rovnou vbodl své kopí ochromenému netvorovi do oka. Démon kopal a vřeštěl, Jardir zbraň vytrhl, vbodl ji do druhého oka a kroutil s ní, dokud netvor neznehybněl.

Žírňan se na něj podíval. Oči se mu vzrušeně leskly a něco říkal v tom svém severském jazyce.

Jardir se rozchechtal a plácl ho do ramene. „Ty mne překvapuješ, Arlene, synu Jephův!“

Společně utíkali po hradbách k Jardirovým mužům.

*

Po celém Labyrintu bojovali válečníci o holý život, ale Jardir se nemohl zastavovat a zachraňovat je. Když nebude průlom uzavřen, nalezne slunce všechny šarúmy v Labyrintu rozervané na cucky.

„Prodejte své životy draze!“ křičel, když kolem nich pádili k bráně. „Everam se dívá!“

Labyrintem se nesl řev a nářek. Jako by se stavba otřásala v samotných základech. Kdesi vzadu pustošil jeho vojsko obrovitý skalní démon.

Překonávej překážky, které máš před sebou, nařizoval si v duchu. Jestli neuzavřeme průlom, tak už je všechno jedno.

Na nádvoří u velké brány nalezli spoušť. Leželi tu rovným dílem mrtví a umírající alagai a dal’šarúmové, probodaní střelami z katapult či rozervaní zuby a drápy. Mehndingům se podařilo naházet před rozbité křídlo hromadu sutě, ale mrštní alagai ji bez potíží přelézali.

„Padejte odtud!“ zařval Jardir a těch několik málo vyčerpaných dal’šarúmů, kteří na nádvoří ještě bojovali, se jim rychle klidilo z cesty.

Štíty se srazily k sobě, deset na šířku a deset na hloubku, a Jardirovi válečníci se plnou rychlostí rozběhli k průlomu. Žírňan pádil vedle něj v první řadě a držel s nimi krok, jako by cvičil s dal’šarúmy celý život. Třebaže je to chin, kopí a štít mu nejsou cizí.

Válečníci na okrajích cestou nabírali rychlost, až se řady zahnuly do tvaru mělkého ‚V‘, které nabíralo vbíhající písečné démony a hnalo je zpátky k bráně.

Náraz na vlnu přicházejících alagai byl tvrdý ale chrany na štítech vzplanuly a odrazily alagai zpět. Válečníci spustili vzdorný řev, zadní řady zatlačily, aby přidaly první řadě na síle a udržely mezi šikem a démony jasnou magickou zář. A takto se Jardirova setnina pomalu sunula k bráně.

„Zadní řady!“ zařval Jardir. Poslední řady se otočily čelem vzad, srazily štíty, jen to třesklo, začaly postupovat a rozevíraly tak mezi předními a zadními řadami široký prostor pro dílo jámových chraničářů. Dal’šarúmská elita odložila kopí, štíty si přehodili na záda a z polních toreb vyndali lakované destičky z pálené hlíny. Dva chraničáři rozkládali destičky v přesném pořadí na nádvoří před průlomem. Druzí dva vzali kopí, použili je jako pravítka a jednu po druhé destičky vyrovnávali.

Jardir bodl jednoho písečného démona kopím do oka – jednoho z mála zranitelných míst alagai. Žírňan vedle něj se pustil do boje s druhým a bodl řvoucího démona kopím do chřtánu. Magie se blýskala, škvírami mezi Štíty sekaly po válečnících pařáty, všichni museli uskakovat hned sem, hned tam, aby se vyhnuli krvavému zranění.

Přiblížili se k bráně a Jardir vytřeštil oči, když uviděl, jaké houfy se shromáždily venku. Vypadalo to, že duny jsou pokryté písečnými démony a všichni se valí ke vchodu do nepřátelské pevnosti. Shora na alagai pršela žihadla a balvany, ale bylo to jako házet oblázky do jezera, kde je voda rychle pohltí.

Pak se ozvali chraničáři a Jardir s mužstvem začali ustupovat. „Příští noc,“ slíbil Jardir démonům, odráženým záblesky magie z keramických chran. „Zítra bude Krasia bojovat zas.“

Obrátil se a shledal, že bitva na nádvoří skončila. Zbylí démoni uprchli do Labyrintu.

„Pozorovatel!“ křikl Jardir a poodstoupil od svých mužů. V několika vteřinách spustil Kolíf ze zdi žebřík a seběhl dolů podat hlášení.

„Zprávy jsou neradostné, První válečníku,“ sdělil mu. „Madžáhové se shromáždili v šestém a tam většinu písečných démonů odrážejí, ale jinak jsou kmeny rozprášené, bojují po celém Labyrintu a jen málo šarvátek dopadá dobře. Ten obr pronikl mnohem hlouběji, už si klestí cestu k hlavní městské bráně a přitom rve na kusy celé jednotky. Právě byl viděn v osmém.“

„Přece nemůže najít cestu všemi zákruty Labyrintu,“ užasl Jardir.

„Vypadá to, jako by sledoval nějakou stopu, První válečníku,“ řekl Kolíf. „Zastavuje se a čenichá, ale správnou odbočku zatím minul. Kolem nohou mu pobíhá smečka písečných a ohnivých démonů, ale těch on si vůbec nevšímá.“

Jardir si nadzvedl závoj a vyplivl prach z úst. „Vrať se na zeď a řekni pozorovatelům, ať mi stanoví takovou trasu, abych mohl cestou k Madžáhům posbírat rozptýlené jednotky.“

Kolíf se udeřil pěstí do hrudi, rozběhl se ke svému žebříku a vyšplhal zpátky na zeď. Jardir se obrátil, aby svolal své muže, a všiml si, že se Žírňan snaží domluvit s jedním jámovým chraničářem; divoce šermoval rukama, ale válečník na něj jen nechápavě zíral.

„Nie je za tohoto Ubývání silná,“ zařval Jardir a všichni zpozorněli, „ale Everam je silnější! Musíme věřit, že s námi zůstane až do slunce východu, jinak celou Alu pohltí Nieina černota! Ukažte alagai, co to znamená čelit válečníkům Pouštního Kopí, a vězte, že vás čekají nebesa!“

Bodl kopím do vzduchu, šarúmové rovněž, mohutně zahulákali a Jardir je vedl do Labyrintu.

*

Po celou noc útočili Jardirovi muži na démonské hordy, zaháněli je do chraněných jam a za pochodu přibírali přeživší z rozprášených jednotek. Když dorazili k Madžáhům, kteří hájili úzký průchod, jímž se vstupovalo do šestého plástu, měl už Jardir za sebou přes tisíc válečníků.

Jardirovi muži narazili do alagaiských řad zezadu, chraněnými štíty vytvořili klín a prodrali se skrz. Madžáhové jim otevřeli svou štítovou hradbu a Jardirovi muži proplynuli dovnitř hladce jako při výcviku v šaraji.

„Hlášení,“ vyzval Jardir madžáhského kai’šarúma.

„Držíme se, První válečníku,“ odpověděl kapitán, „ale nemáme jak nahnat alagai do jam.“

„Tak je nenahánějte,“ odtušil Jardir. „Ať chraničáři tento plást uzavřou. Vy tu nechte na stráži stovku svých nejlepších bojovníků a pak jděte do východního sedmého pomoct Badžinům.“

„Kam půjdeš ty?“ zeptal se kai’šarúm.

„Najít toho obra a poslat ho zpátky do Nieiných bezedných hlubin,“ odpověděl Jardir. Vzal si všechny bojovníky, které mohli Madžáhové postrádat, vydal se k městské bráně a modlil se, aby nepřišel pozdě.

*

Jednoruký skalní démon stál před hlavní městskou bránou a mlátil do chran. Noc osvětlovaly ostré záblesky magie a dunění se neslo po celém městě, ale starodávné chrany útoku odolávaly. Démon bezmocně, vztekle vyl.

Válečníci mu útočili na nohy, bodali po nich kopími z tvrdé pouštní oceli, ale na démona neměly jejich snahy žádný vliv. Zrovna když se Jardir díval, démon téměř nedbale švihl ocasem, rozdrtil štíty, zpřerážel kopí, statečné válečníky rozmetal do vzduchu.

„Everame, ochraňuj nás,“ zašeptal Jardir.

„Vypadá to, že alespoň tahle brána drží,“ poznamenal Šandžat.

Jardir nevrle zamručel. „Ale vydrží až do svítání? Máme odvahu to riskovat?“

„Co jiného můžeme dělat?“ opáčil Šandžat. „Ten jeho krunýř neprobodnou ani katapulty a na démonskou jámu je moc velký. Hlavou by přečníval přes okraj!“

„Pah, je to jen velký démon!“ prohlásil Hasik. „Mít dostatek válečníků, dokázali bychom ho povalit a spoutat mu hnáty.“

„Hnát,“ opravil ho mimoděk Šandžat. „Tímhle způsobem bychom jen ztratili spoustu válečníků, přičemž vůbec nemáme jistotu, jestli se nám to podaří. V životě jsem neviděl tak silného alagai. Obávám se, jestli s tímto Ubýváním nepřišel samotný Alagai Ka.“

„Nesmysl,“ prohlásil Jardir. Zatímco se jeho zástupci hádali, on pozoroval démona. Li Everama, však já najdu způsob, jak té zabít, přísahal si v duchu.

Zrovna chtěl zavelet k útoku v naději, že čistě početní převahou toho netvora povalí na zem, když k němu přiběhl jeden jámový chraničář.

„Odpusť, První válečníku, ale ten chin má nápad,“ řekl. Jardir se obrátil a zjistil, že se Žírňan opět živě dohaduje s chraničáři a jako šílený šermuje rukama, aby jim předvedl, co má na mysli.

„O co jde?“ zeptal se Jardir.

„To snad nemyslíš vážně, přece mu nemůžeš věřit,“ vzplanul Hasik.

„Máš snad nějaký plán, který nepočítá se ztrátami na životech při marném útoku na nestvůru zplozenou bezednými hlubinami?“ opáčil Jardir. Když Hasik neodpověděl, obrátil se zpátky k chraničáři. „Co má za plán?“

„Ten chin ví něco o chraničení,“ řekl chraničář.

„Aby ne,“ zamumlal Hasik. „Schovávat se za chranami je všechno, co takoví chinové umějí.“

„Mlč,“ sjel ho Jardir.

Chraničář přešel jejich výměnu názorů mlčky. „Ten Žírňan má chranové kameny, kterými bychom mohli toho netvora polapit, pokud by se nám ho podařilo vlákat do nějaké slepé uličky a pak je odkrýt. Chrany proti skalním démonům jsou podobné jako chrany proti písečným. Zdi Labyrintu by mohly až do rozbřesku posloužit jako jáma.“

Jardir si vzal chranové kameny a zkoumal je. Opravdu na nich byly chrany podobné těm pro písečné démony, jen větší a jinak natočené a jedna čára byla přerušená. Přejížděl po nich prstem.

„Za dvěma zatáčkami směrem k desátému je slepá ulička,“ poznamenal.

„Já ji znám, První válečníku,“ pravil s úklonou chraničář.

Jardir se obrátil k Hasikovi a Šandžatovi. „Hlídejte toho démona. Nic nedělejte, ledaže byste zjistili, že chrany na bráně slábnou. Pokud by se něco takového stalo, tak na tu nestvůru nasadíte všechny bojovníky v Labyrintu do posledního.“

Oba válečníci se udeřili pěstí do hrudi a uklonili se. Jardir si vybral tři nejlepší chraničáře a společně doprovodili Žírňana do výklenku. Když se všech pět shodlo, že chrany na stěnách a u vchodu vydrží, zapíchali do země chranové kameny a zakryli je pískovou plachtou, která se dá rychle odstranit.

A znovu si Jardir uvědomil, že v něm ten seveřan budí úctu. Chraničářství se v Krasii považovalo za špičkové umění vyhrazené jen damům a několika málo pečlivě vybraným válečníkům.

„Kdo jsi?“ zeptal se, ale Žírňan jen pokrčil rameny, nerozuměl.

Vrátili se do předních řad, kde démon dál soustavně útočil na každý coul brány a hledal slabé místo.

Jardir se podíval na toho obřího alagai a sevřel ho strach, ale jednou je Prvním válečníkem a nemůže chtít po nikom jiném, aby toho netvora odlákal.

Buď jsem Osvoboditel, nebo nejsem, řekl si v duchu. Úporně se tomu snažil věřit, ale věděl, že mu Inevera bez zábran lže i v jiných věcech, tak proč by ne v této?

Obrnil se, nakreslil do vzduchu chranu a vykročil.

„Ne, Šarúme Ka!“ zařval Hasik. „Já jsem tvůj osobní strážce! Nech jít mě, já toho démona odlákám!“

Jardir zavrtěl hlavou. „Tvá odvaha tě šlechtí, ale tohle je jen na mně.“

Žírňan něco říkal a šermoval rukama, jako by sekal, ale čas luštění jeho záhadných sdělení už pominul. Jardir přijal strach, vykročil k démonovi, řval a bušil kopím o štít.

Démon si ho nevšímal, dál dorážel na bránu.

Jardir na něj zaútočil, kopím ho bodl mezi pláty krunýře pod kolenem, ale netvor se po něm jen ohnal mohutným ocasem jako kůň po mouše.

Jardir uhnul a shýbl se. Bodnatý ocas mu zasvištěl nad hlavou. Podíval se na své kopí a zjistil, že má ulomený hrot.

„Velbloudí chcanky,“ zamumlal, vrátil se zpátky k šiku a vzal si od Hasika nové kopí.

„První válečníku, podívej!“ zaječel jeho osobní ochránce a ukázal. Jardir se obrátil a zjistil, že Žírňan si to rázuje rovnou k démonovi.

„Hlupáku!“ zařval. „Co to děláš?“ Ale Žírňan ani nenaznačil, že by ho byl vůbec slyšel, tím méně, že by mu rozuměl. Zastavil se těsně z dosahu toho netvora a zaječel.

Démon přestal dorážet na bránu, naklonil hlavu, zavětřil, obrátil se, prohlédl si Žírňana, v nepřátelských očích svitlo světélko poznání.

„U Nieiny krve,“ vydechl Hasik. „On ho zná.“

Netvor zaburácel a zaútočil; ohnal se po Žírňanovi zdravým hnátem, ale ten bleskurychle uskočil, obrátil se a pádil k pasti ve výklenku.

„Z cesty!“ zařval Jardir. Všichni válečníci se naráz rozestoupili. Jakmile démon proběhl, vyrazil Jardir za ním a shromáždění válečníci ho následovali.

Labyrint se otřásal dusotem démonských nohou a za netvorem se zvedala obrovská mračna prachu, díky nimž nebylo Žírňana skoro vidět. Ale démon vytrvale vyl a pádil dál, takže Jardir mohl předpokládat, že si chin stále udržuje náskok.

Proběhli dvěma ostrými zákruty a v chabém světle olejových lamp Jardir zahlédl, že Žírňan zahýbá do výklenku. Démon tam vpadl za ním, jámoví chraničáři vyskočili z úkrytů a odkryli chrany.

Skalní démon vítězoslavně zaburácel, když viděl, že kořist je v pasti, a skočil po Žírňanovi, ale ten se obrátil a jako šipka se vrhl rovnou na něj.

Blýskla magie, obrovské démonské drápy odskočily od Žírňanova štítu. Žírňana ten náraz srazil na záda, ale překulil se zpátky na nohy jako kočka a prosvištěl kolem démona dřív, než se netvor stačil znovu rozpřáhnout a udeřit.

Chrany byly odhalené, ale Jardir si okamžitě všiml, že když skalní démon dusal dovnitř, šlápl na jeden ústřední chranový kámen. Chrana byla nenávratně rozbitá.

I Žírňan si toho všiml. Jardir čekal, že vystřelí z výklenku dřív, než se démon stihne otočit, ale seveřan ho znovu překvapil. Ukázal kopím na rozbitou chranu, křikl něco v tom své hrdelním jazyku, a obrátil se zpátky proti alagai.

„Opravte tu chranu!“ zařval Jardir, ale nemusel se obtěžovat. Jámoví chraničáři už chvatně kreslili na břidlicovou tabulku nový symbol. Do minuty jsou hotoví.

Démon znovu udeřil a Žírňan znovu uhnul; rána sjela po štítu. Ale tentokrát byl démon připravený a máchl pahýlem jako obřím kyjem. Žírňan stihl padnout na zem a útoku se vyhnul, ale démon zvedl nohu, chtěl ho rozšlápnout, dokud leží na zemi, a Jardir věděl, že seveřan nemůže vstát včas.

Chraničáři už byli skoro hotoví. Žírňan zemře hrdinskou smrtí a Krasia bude zachráněná. Jardirovi stačilo pustit z hlavy tajemství chrabrého seveřana a obrátit se k němu zády.

Místo toho zařval a vrhl se do výklenku.

Kapitola 8

Par’chín

326-328 p. N.

Skalní démon zařval, drápatý pařát dupl. Jardir po kolenou zajel pod démonský hnát a přitom zvedl svůj chraněný štít nad ně a zapřel si ho o rameno.

Z té rány mu zacvakaly zuby a zachřestila páteř. Cítil, že rameno vyskočilo z jamky a paže se štítem ochabla.

Ale magie vzplanula a obrovitého alagai odhodila, až se zapotácel, zády narazil na jednu zeď, její chrany vzplanuly a mrštily s ním na protější zeď, která rovněž vzplanula. Házelo to s ním jako s dětským míčem a netvor vztekle vřískal.

Žírňan vyskočil, popadl Jardira pod zdravým ramenem a vytáhl ho na nohy. Jámoví chraničáři mezitím dokončili své dílo, a zatímco to s démonem mlátilo sem a tam, ti dva vyklopýtali z výklenku ven.

O okamžik později démon zase našel pevnou půdu pod nohama a vrhl se za nimi, ale tmu prozářily Žírňanovy chrany a odhodily ho zpět. Seveřan na netvora něco zařval a udělal posunek podle Jardira stejně oplzlý na severu jako v Krasii. Zasmál se.

„Jaké jsou zprávy od pozorovatelů?“ zeptal se Šandžata.

„Polovina Labyrintu podlehla,“ odpověděl Šandžat. „Pár válečníků nalezlo útočiště za chranami v nastražených pastích, ale většina se odebrala do Everamovy náruče. Madžáhové drží šestý; přes tamní chrany alagai prorazit nedokázali.“

„Kolik válečníků jsme ztratili?“ zeptal se Jardir a s hrůzou očekával odpověď.

Šandžat pokrčil rameny. „Těžko vědět dřív, než přijde jitro, válečníci vylezou z úkrytů a kai’šarúmové budou moci provést celkové součty.“

„Odhadem,“ řekl Jardir.

Šandžat svraštil čelo. „Nejméně třetinu. Možná polovinu.“

Jardir se zachmuřil. Takovou ztrátu za jedinou noc neměli od Návratu. Andra vydá jeho hlavu na špalek.

„Jestli je vnitřní Labyrint čistý, začněte odnášet zraněné do dama’tingského pavilónu,“ řekl.

„Měl bys jít taky, První válečníku,“ podotkl šandžat. „Tvé rameno…“

Jardir se podíval na svou ruku. Ochable visela u boku. Předtím přijal bolest a zapomněl na ni, ale teď, když mu to Šandžat připomněl, se ozvala zas a týrala ho, dokud ji znovu nepotlačil.

Zavrtěl hlavou. „Ruka může počkat. Ať mi pozorovatelé nosí hlášení sem. Brzy bude vycházet slunce a já chci vidět toho alagai hořet.“

Šandžat přikývl, odešel a už cestou vykřikoval rozkazy. Jardir se obrátil, aby si prohlédl skalního démona, který sekal drápy po chranách a vyřvával svůj vztek; marně se snažil dostat na Žírňana, který stál klidně před ním. Ti dva – člověk a alagai – se vyzývavě měřili a v očích měli stejnou zášť.

„Co se mezi vámi stalo?“ zeptal se Jardir s vědomím, že mu Žírňan stejně nerozumí.

Ale kupodivu, seveřan se k němu obrátil, snad hádal podle tónu, a rukou naznačil sekání stejně jako předtím. Natáhl pravici, druhou rukou po ní sekl, zasáhl těsně nad loktem.

Jardirovi došlo, co tím Žírňan míní, a vytřeštil oči.

„Tys mu usekl hnát?“ Všichni kolem při těch slovech vzhlédli. Když Žírňan přikývl, uslyšel Jardir vzrušený šum řečí, které se budou šířit městem jako písek ve větru.

„Podcenil jsem tě, příteli,“ řekl. „Je mi ctí být tvým adžínem’pal.“

Žírňan pokrčil rameny a usmál se. Nerozuměl ani slovo.

Brzy poté nabrala noční obloha sytější odstín, který oznamoval příchod svítání. I skalní démon to vycítil a narovnal se, jako by se zamyslel. Jardir viděl tohle divadlo už tisíckrát a nikdy ho neomrzelo. Za okamžik démon zjistí, že přes opracované kameny pod pískem na dně Labyrintu nevede žádná cesta do Nieiných bezedných hlubin, do nitra Aly. Bude vřískat, mlátit kolem sebe a sekat drápy po chranách, pak ho zastihnou sluneční paprsky a Everamovo světlo ho sežehne na popel.

Alagai opravdu zavřískl, ale pak udělal něco, co Jardir ještě v životě neviděl. Hrabal v písku a prachu na dně Labyrintu, až našel velké kamenné kvádry, které tam byly uloženy před stovkami let. Svým jediným pařátem jeden roztříštil a už rval obrovské kusy ven.

„Ne!“ zaječel Jardir. I Žírňan řval, ale nic se tím nezměnilo. Dávno předtím, než slunce vystoupilo tak vysoko, aby ho mohlo ohrozit, sjel netvor zpátky do bezedných hlubin.

*

Když se dobelhali zpátky na cvičiště, čekala tam na ně Inevera. Uviděla jeho ochable visící ruku a obrátila se na Hasika.

„Odveď ho do paláce,“ nařídila mu. „Když se bude vzpouzet, odvleč ho.“

Hasik sklonil hlavu. „Jak dama’ting poroučí.“

A už táhl Jardira pryč. Ten se ještě obrátil na Šandžata. „Najděte Abbana a nechte ho přivést sem. Až dorazí, přiveďte jeho a toho Žírňana do mé přijímací síně.“

Šandžat přikývl a vyslal rychlého posla, zatímco Jardir s Hasikem zamířili do paláce. Ještě nedošli ani ke schodům, a už se cvičiště hemžilo damami’ting ošetřujícími raněné a ženami kvílejícími pro manžely a syny, kteří nebyli k nalezení.

Za nimi přicházeli damové a rychle vybírali z davu šarúmů vracejících se z Labyrintu příslušníky svého kmene. V několika okamžicích se vojsko, v noci jednotné, rozdělilo tak jako každého dne.

Jardir nedošel ještě ani do poloviny palácového schodiště, když dorazily palankýny. Všech dvanáct damaji a samotný Andra k tomu se nesli na hřbetech nie’damů, obklopeni špalírem nejvěrnějších duchovních.

Jardir se okamžitě zastavil s vědomím, že žádné zranění nemá přednost před podáním podrobného hlášení o této proklaté noci. Ale co má říct? Ztratil nejméně třetinu krasijských válečníků, a čím se může pochlubit?

„Co se stalo?“ vyjel na něj Andra a hnal se k němu po schodech jako vichřice. Rázem stála Jardirovi po boku Inevera, ale za denního světla, s damaji v zádech a takovým nezdarem na Jardirových bedrech se Andra nezalekne ani před ní.

I po těch letech se v Jardirovi při pohledu na toho tlusťocha zvedala zášť a hnus. Jenže den, který mu Inevera předpověděla, den, kdy bude moci toho chlapa nakrmit svým kopím a uříznout mu mužství, teď vypadal neskutečně. Jardir bude mít štěstí, když dnes neskončí jako chaffit.

„Vnější brána byla dnes v noci prolomena,“ odpověděl Jardir, „a nepřítel pronikl do Labyrintu.“

„Vy jste přišli o bránu?“ rozlítil se Andra.

Jardir přikývl.

„Ztráty?“ zeptal se Andra.

„Ještě se počítají,“ odpověděl Jardir. „Nejméně stovky. Možná tisíce.“

Damaji si mezi sebou začali šuškat. Jak šarúmové, tak domové po celém cvičišti zostražitěli.

„Nechám tvou hlavu nabodnout na kůl nad novou bránu!“ zařval Andra.

Než stihl Jardir odpovědět, vstoupil mezi ně Hasik, padl před Androu na zem a přitiskl hlavu ke schodům.

„Co to tropíš, hlupáku?“ vyjel na něj Jardir, ale Hasik si ho nevšímal.

„Prosím za prominutí, můj Andro,“ pronesl, „ale není to chyba Prvního válečníka. Bez Ahmanna Jardira bychom dnes v noci byli ztraceni všichni!“

Mezi shromážděnými válečníky se zvedl souhlasný šum. „Vytáhl mě z démonské jámy!“ vykřikl jeden. „První válečník vedl útok, který zachránil mou jednotku!“ zvolal druhý.

„To ještě nevysvětluje, jak přišel o bránu!“ vyletěl Andra.

„Dnes v noci zaútočil na hradby Alagai Ka,“ řekl Hasik. „Chytil balvan z prakovnice, hodil ho na vnější bránu a prorazil ji. Jen díky rychlému jednání Prvního válečníka jsme nebyli přemoženi úplně.“

„Je sice Ubývání, ale Alagai Ka nebyl v Krasii viděn více než tři tisíce let,“ ozval se damaji Amadeveram.

„Nebyl to Alagai Ka,“ řekl Jardir. „Jen skalní démon z hor.“

„I to je neslýchané,“ pravil Amadeveram. „Co ho mohlo odvést tak daleko od jeho horského domova?“

Hasik vzhlédl a pátravě přelétl pohledem dav. Jardir zasyčel, ale jeho zástupce k němu byl opět hluchý.

„On,“ řekl a ukázal na Žírňana.

Všechny zraky se obrátily k Žírňanovi, který postřehl, že se stal středem všeobecné pozornosti, a o krok ustoupil.

„Chin?“ opáčil Andra. „Co dělá chin mezi krasijskými šarúmy? Ten by měl být zalezlý ve špíně na tržišti mezi ostatními chaffity.“

Jeden dama pošeptal cosi Amadeveramovi do ucha. „Právě mi bylo sděleno, že včera večer přišel za Prvním válečníkem a prosil, aby mohl bojovat,“ oznámil damaji.

„A tys mu dal svolení?“ zeptal se nevěřícně Andra Jardira.

Inevera se napjala, ale Jardir jí rukou naznačil, ať je zticha. V palácových komnatách možná mělo její slovo váhu, ale kdyby ho teď před shromážděnými válečníky a damy hájila žena, byť dama’ting, jen by to všechno ještě zhoršila.

„Ano,“ odpověděl.

„Takže celá ta zkáza na nás dolehla jen tvou vinou!“ zvolal Andra. „Hlava toho tvého china bude nabodnuta nad bránu s tvou a ať vám krkavci vyklovou oči!“

Obrátil se k odchodu, ale Jardir ještě neskončil. Kvůli tomu Žírňanovi obětoval příliš mnoho na to, aby ho teď nechal popravit. Inevera řekla, že jejich osudy jsou spojeny, budiž tomu tak.

Vykloubená ruka se pořád ozývala, byl vyčerpaný a potlučený z celonočního boje, hlava se mu točila bolestí a únavou, ale všechno to přijal a odsunul stranou. Jednou přijde čas spočinout v Everamově náruči, ale ještě tam není.

„To jsem ho měl vyhnat?“ zeptal se nahlas, aby ho všichni slyšeli. „Přichází k nám s alagai jako svým nepřítelem a my bychom mu měli ukázat záda? Jsme muži nebo chaffiti?“

Andra se zastavil a obrátil se zpátky k Jardirovi. Tvář věstila bouři.

„Vždyť s sebou přivedl skalního démona!“ zařval Andra.

„Já se nestarám, jestli je jeho nepřítelem zrovna Alagai Ka!“ zařval na něj Jardir. „Běda Krasii, až se budeme bát alagai natolik, že se za noci obrátíme proti člověku – třeba chinovi!“

Pokynul Žírňanovi a ten vyběhl do poloviny schodiště, aby na něj všichni viděli. Křečovitě svíral kopí, jako by čekal, že se na něj dav každým okamžikem vrhne. Neústupné oči dávaly jasně najevo, že se nevzdá lehce.

Je nebojácný, pomyslel si Jardir. Mohl by snad být můj osud svázán s lepším mužem?

„Tohle není žádný zbabělý seveřan, co obdělává půdu jako žena,“ prohlásil Jardir. „Toto je Par’chin, srdnatý cizinec, který se chová jako dal’šarúm! Jen ať Alagai Ka přijde! Jestli touží po krvi tohoto Žírňana, pak to samo je dostatečným důvodem, aby mu ji každý muž, který chce stát před Everamem s hlavou vztyčenou, odepřel!“

Šandžat zařval na souhlas a Jardirova setnina se rychle přidala. V okamžení zvedli všichni dal’šarúmové kopí a přidali k tomu burácení svůj hlas.

„Dnes v noci se znovu hrdě postavíme Nie a vezmeme jí jejího velkého služebníka,“ prohlásil Jardir. „Ten se ještě teď plazí zpátky do bezedných hlubin pokořený a poražen, a třese se strachy před dal’šarúmy z Pouštního Kopí!“

Andra prskal, marně hledal odpověď, ale cokoli by řekl, bylo by přehlušeno, neboť dokonce i damové se přidali k pokřiku davu.

Andra se zakabonil, ale tváří v tvář tak drtivé podpoře nemohl proti Jardirovi nic dělat. Na patě se obrátil a ztěžka nasedl do svého palankýnu. Nie’šarúmové jen hekli pod tou tíhou, když zvedali nosné tyče k ramenům.

„Hraješ nebezpečnou hru,“ varoval ho Amadeveram, když odnesli Andru z doslechu.

„Šarak pro mne není žádná hra, damaji,“ odvětil Jardir.

*

„Slušný výkon,“ poznamenala Inevera, když ho uložila na svůj léčitelský stůl. „Hnal jsi to tlusté prase, že prchalo s ocasem staženým mezi nohama!“ Smála se, ještě když mu rozřezávala a sundávala šaty. Rameno a většina paže zčernaly.

„Mám jisté, byť vzácné, chvíle svéprávnosti,“ odtušil Jardir.

Inevera něco zamručela, vzala paži, škubla, zakroutila, luplo to a ruka byla zpátky v jamce. Jardir byl na bolest připraven. Přelila se přes něj jako teplý vánek.

„Chceš kořen proti bolesti?“ zeptala se.

Jardir si jen odfrkl.

„Tak silný,“ předla, když mu přejížděla rukama po těle a hledala další zranění. Jardir byl samá modřina a šrám, ale zjevně nenašla nic, co by nemohlo počkat, protože roucha sklouzla na podlahu, Inevera vylezla na stůl a obsedla ho.

Nic ji nevzrušovalo více než vítězství.

„Můj hrdino,“ vydechla a políbila tvrdou hruď. „Můj Šar’damo Ka.“

*

Jardir seděl na Trůnu kopí a poslouchal hlášení svých kai’šarúmů. Levou ruku měl zavěšenou v pásce, a i když bolest byla pro jeho soustředěnou mysl jen slabým bzukotem, neschopnost ruku používat ho přiváděla k zuřivosti. Manželky se ho budou dnes v noci snažit odradit od alagai’šaraku, ale to ho ani nenapadne.

Před ním stál Evách, kai’šarúm šarašského kmene.

„Vzhledem k tomu, že mi zůstali jen čtyři dal’šarúmové, musím Šarúmovi Ka s politováním sdělit, že Šarachové již nemají dost válečníků, aby utvořili samostatnou jednotku,“ řekl zahanbeně, s hlavu sklopenou. „Bude trvat mnoho let, než se vzpamatujeme.“ Nechal nevyřčeno to, co si mysleli všichni: že Šarachové se pravděpodobně nevzpamatují nikdy; buď vymřou, nebo je pohltí jiný kmen.

Jardir zavrtěl hlavou. „Minulou noc bylo zničeno mnoho jednotek. Vyzvu dal’šarúmy, aby svým šarašským bratřím vzdali čest a slávu svými kopími. Dnes v noci budeš mít válečníky na povel.“

Kai’šarúm vyvalil oči. „To je příliš šlechetné, První válečníku.“

„Nesmysl,“ odtušil Jardir. „Nic menšího namouduši učinit nemohu. Navíc vám ze své vlastní truhlice zaplatím manželky, abych napomohl vaší obnově.“ Usmál se. „Pokud se tví muži budou věnovat tomuto úkolu stejně náruživě jako alagai’šaraku, tak by se měli Šarachové vzpamatovat brzy.“

„Šarachové budou navěky tvými dlužníky, První válečníku,“ řekl muž, padl před ním na zem a dotkl se čelem podlahy.

Jardir sestoupil ze stupínku a položil mu zdravou ruku na rameno.

„Jsem šarach,“ řekl, „stejně jako mí tři synové a dvě dcery s Kvašou. Já nedopustím, aby se náš kmen rozplynul do noci.“ Válečník mu políbil sandál a Jardir na noze ucítil slzy, které mu kanuly z očí.

„Kadžijové a Madžáhové neprodají své ženy jinému kmeni,“ poznamenal Ašán, když se Evách vzdálil, „ale Mehndingové mají dcer nadbytek a jsou Šarúmovi Ka věrní. Jejich včerejší ztráty byly malé.“

Jardir přikývl. „Nabídněte jim, že koupíte všechny, které budou ochotni prodat. Peníze nerozhodují. A ostatní kmeny budou rovněž potřebovat novou krev, aby tuto událost přežily.“

Ašán se uklonil. „Zařídí se. Ale není obnova kmenů povinností damaji?“

Jardir se na něj vědoucně podíval. „No tak, příteli, víš stejně dobře jako já, že ti stařešinové nehnou ani prstem, aby jeden druhému pomohli, dokonce ani teď ne. Šarúmové se o sebe musí postarat sami.“

Ašán se opět uklonil.

Přicházela další hlášení, mnohá stejně zlá. Jardir je znaveně přetrpěl až do konce, všem přispěl na pomoc a přitom přemítal o stavu vojska, které nastoupí, až padne večerní soumrak.

Konečně se odporoučel poslední velitel a Jardir si zhluboka oddechl.

„Přiveďte Par’china a toho chaffita,“ nařídil.

Ašán dal znamení strážným a oba byli předvedeni. Před stupínkem srazili dal’šarúmové Abbana hrubě na podlahu.

„Budeš tlumočit Šarúmovi Ka, chaffite,“ sdělil mu Ašán.

„Ano, můj damo,“ řekl Abban a dotkl se hlavou podlahy.

Žírňan Abbanovi něco řekl, ten cosi zamumlal skrz zaťaté zuby.

„Co říkal?“ zeptal se Jardir Abbana.

Abban váhal, ztěžka polykal.

Strážný přetáhl Abbana kopím přes záda. „Šarúm Ka se tě na něco ptal, ty synu velbloudích chcanek!“

Abban vykřikl bolestí a Žírňan zařval, odstrčil válečníka a postavil se mezi ně. Chvíli se s válečníkem výhrůžně měřili, pak válečník nejistě střelil očima po Jardirovi.

Jardir to přešel mlčením. „Nebudu se tě ptát dvakrát,“ sdělil Abbanovi.

Abban si utřel pot z čela. „Říkal: ‚Není správné, aby ses takhle plazil,‘“ přeložil, sklopil hlavu a zavřel oči, jako by očekával další ránu.

Jardir přikývl. „Řekni mu, že jsi v Labyrintu zostudil sebe i svou rodinu a že už nejsi více hoden stát mezi muži.“

Abban přikývl a rychle to přetlumočil. Žírňan něco odpověděl a Abban to přeložil. „Říká, že by to mělo být jedno. Žádný člověk by se neměl plazit jako pes.“

Ašán potřásl hlavou. „Zvláštní jsou mravy barbarů.“

„Vskutku,“ souhlasil Jardir, „leč my tu nejsme proto, abychom probírali, jak se má zacházet s chaffity. Abbane, můžeš zvednout ruce z podlahy.“

„Děkuji, První válečníku,“ řekl Abban a narovnal se. Žírňan se zjevně uklidnil a on a strážný od sebe poodstoupili.

„V noci jsi bojoval dobře, Par’chine,“ poznamenal Jardir. Abban to rychle přeložil.

Žírňan se uklonil, a když tím svým hrdelním jazykem odpovídal, hleděl Jardirovi zpříma do očí. „Bylo mi ctí stát mezi muži takové odvahy,“ přeložil Abban.

„Bojují i další muži ze severu jako my?“ zeptal se Jardir.

Žírňan zavrtěl hlavou. „U nás lidé bojují, jen když musí, aby zachránili život sobě nebo někdy někomu jinému,“ řekl Abban. Žírňan se zachmuřil, něco dodal a odplivl si na podlahu. „Někdy ani to ne,“ dodal Abban.

„Je to národ zbabělců, jak praví Eveja,“ podotkl Ašán. Abban otevřel ústa a dama po něm hodil pohár. Drahé hedvábí zmáčela tmavá šťáva. „Tohle nepřekládej, hlupáku!“ Žírňan zaťal pěst, ale nespouštěl oči z Jardira.

„Proč jsi ty jiný?“ zeptal se Jardir. Abban to přeložil, ale Žírňan jen pokrčil rameny a neodpověděl. „Uťal jsi hnát tomu skalnímu démonovi?“

Žírňan přikývl. „Když jsem byl malý kluk,“ překládal Abban, „utekl jsem z domova. Když slunce zapadalo, udělal jsem si kruh z chran, obklíčili mě jadrnci…“

Jardir zvedl ruku. „Jadrnci?“

Abbart se poklonil. „To je žírňanský výraz pro alagai, První válečníku,“ řekl. „Znamená to ‚ti, kteří přebývají uprostřed‘. Oni stejně jako my věří, že Nieiny bezedné hlubiny leží ve středu Aly.“

Jardir přikývl a pokynul seveřanovi, ať pokračuje.

„Té noci na mne zaútočil i ten skalní démon,“ překládal Abban, „a já jsem se mu ve své pošetilosti poškleboval, popichoval ho a vyzývavě poskakoval. Jenže jsem uklouzl a nohou rozmazal jednu chranu. Jadrnec po mně sekl a podrásal mi záda, ale podařilo se mi tu chranu opravit dřív, než stihl do kruhu vkročit. Když se kruh znovu spojil, oddělil mu hnát.“

Ašán si jen přezíravě odfrkl. „Nemožné. Ten chin očividně lže, Šarúme Ka. Ránu od takové bestie nemůže nikdo přežít.“

Žírňan se podíval na Abbana, ale když chaffit nepřekládal, obrátil se k Jardirovi. Něco řekl a ukázal na Abbana.

„Co ten duchovní řekl?“ vypomohl Abban.

Jardir letmo střelil pohledem po Ašánovi, pak se obrátil zpátky k Žírňanovi. „Řekl, že jsi lhář.“

Žírňan přikývl, jako by právě to čekal. Odložil kopí, vykasal si košili a obrátil se k nim zády.

„Nieino černé srdce,“ vydechl Abban. Dočista zesinal při pohledu na hrbolaté jizvy, které se táhly po zádech. Léty vybledly, ale nebylo pochyb, že je udělaly drápy mnohem větší než drápy nějakého písečného démona.

Žírňan se obrátil zpátky a stroze si změřil Ašána. „Pořád mě považuješ za lháře?“ přeložil Abban.

„Omluv se,“ zamumlal Jardir.

Ašán se hluboce poklonil. „Omlouvám se, Par’chine.“ Abban to přeložil a Žírňan přikývl.

„A od té doby tě ten démon pronásleduje?“ zeptal se Jardir.

Žírňan přikývl. „Už skoro sedm let,“ překládal Abban, „ale jednoho dne mu ukážu slunce.“

Jardir přikývl. „Proč jsi nám neřekl, že tě pronásleduje tak obrovitý nepřítel? Ohrozil jsi mé město.“

Žírňan odpověděl a Abban vytřeštil oči. Něco namítl, ale Žírňan zavrtěl hlavou a znovu něco řekl.

„Ty tu nejsi od toho, aby sis vedl své vlastní řeči, chaffite!“ zařval Jardir a vstal. Dal’šarúmové u dveří napřáhli kopí a postoupili blíž.

„Omlouvám se, První válečníku!“ vykřikl Abban a přitiskl čelo zase na podlahu. „Jen jsem si potřeboval vyjasnit, co říkal!“

„O tom, co je zapotřebí vyjasňovat, tady rozhoduji já,“ odsekl Jardir. „Ještě jednou svévolně promluvíš a useknu ti palce. A teď přelož všechno, co bylo řečeno.“

Abban horlivě přikyvoval. „Žírňan říkal: ‚Je to jen skalní démon. Ti jsou na severu běžní a mne nenapadlo, že stojí za zmínku, že tento ke mně chová osobní zášť,‘ na což jsem odpověděl: ‚Ty jistě přeháníš, příteli! Dva tak obrovští alagai snad ani být nemůžou,‘ a on řekl: ‚Ne, v horách na severu je takových spousta.‘“

Jardir přikývl. „Jaké mají skalní démoni slabé stránky?“

„Pokud vím,“ sdělil přes Abbana Žírňan, „žádné nemají. A že jsem se díval bedlivě.“

„My nějakou najdeme, Par’chine,“ slíbil mu Jardir. „Společně.“

*

„Tahle úroveň komunikace je neúnosná,“ prohlásil Jardir, když Žírňana vyprovodili ven.

„Par’chin se učí rychle,“ poznamenal Abban, „a pro náš jazyk se nadchl. Brzy bude mluvit, slibuji.“

„To nestačí,“ prohlásil Jardir. „Přijdou další Žírňané a i s nimi bych chtěl hovořit. A protože nikdo z našich učených mužů,“ podíval se přezíravě na Ašána, „zřejmě nepovažoval za vhodné učit se jazyku barbarů, budeš nás učit ty, mnou počínaje.“

Abban zesinal. „Já?“ zakrákal. „Učit tebe?“

Jardira se zmocnila nechuť. „Přestaň kvičet. Ano, ty! Je tu snad ještě někdo jiný, kdo ten jazyk umí?“

Abban se neklidně ošil. „Na tržišti se ta znalost cení. Mé ženy a dcery umí pár slov, takže můžou nenápadně poslouchat, když spolu poslové hovoří. Mnohé jiné ženy na bazaru také.“

„Ty snad čekáš, že se Šarúm Ka bude učit od ženy?“ vyjel na něj Ašán a Jardir spolkl trpkou pachuť. Nebýt Inevery, tak by z něj byl dosud negramotný dal’šarúm.

„Co nějaký jiný kupec,“ zkusil to Abban. „Já nejsem jediný, kdo obchoduje se severem.“

„Jenže ty obchoduješ nejvíc,“ usadil ho Jardir. „To je jasné z tvého zženštilého hedvábí a skutečnosti, že takový ufňukaný otylý chaffit jako ty má víc manželek než většina válečníků. A co víc, Par’chin tě zná a důvěřuje ti. Dokud se nenajde pravý muž, který bude umět ten žírňanský jazyk, budeš to ty.“

„Ale…“ začal Abban s úpěnlivým výrazem v očích. Jardir zvedl ruku a Abban zmlkl.

„Kdysi jsi řekl, že jsi mi zavázán životem,“ připomněl mu Jardir. „Nyní nastal čas splátek.“

Abban se hluboce poklonil a dotkl se čelem podlahy.

*

Než padla noc, byla městská brána opravená, a i když obří skalní démon opět útočil na hradby, prakovníci už mu neposkytli žádnou další munici, kterou by mohl chrany prolomit. Par’chin se té noci znovu zapojil do alagai’šaraku, a pak i každou další noc toho týdne. Za dne se horlivě účastnil výcviku s dal’šarúmy.

„Za jiné žírňanské posly mluvit nemohu,“ poznamenal kaprál Kaval a odplivl si do prachu, „ale Par’chin je vycvičen dobře. S kopím zachází skvěle a šarusahku holduje, jako by se pro něj narodil. Začal jsem ho cvičit s nie’šarúmy, ale on už předčil i ty, kteří jsou připravení na hradby.“

Jardir přikývl. Nic jiného nečekal.

A jako by věděl, že se o něm mluví, přišel k nim Par’chin, s Abbanem věrně v patách. Poklonil se a promluvil.

„Zítra se vracím na sever, První válečníku,“ přeložil Abban.

Drž si ho nablízku, zazněla Jardirovi v hlavě Ineveřina slova.

„Tak brzy?“ opáčil. „Vždyť jsi zrovna přijel, Par’chine!“

„Také mám ten pocit,“ odvětil Par’chin, „ale mám své závazky, které musím dodržet – dodat zboží a doručit zprávy.“

„Závazky k chinům!“ zavrčel Jardir a v okamžiku, kdy slova opustila ústa, si uvědomil, že udělal chybu. Tohle byla těžká urážka. Maně ho napadlo, jestli se na něj ten Žírňan vrhne.

Ale Par’chin jen povytáhl obočí. „Je to podstatné?“ zeptal se přes Abbana.

„Ne, jistěže ne,“ odpověděl Jardir a ke všeobecnému překvapení se hluboce poklonil. „Omlouvám se. Prostě jsem jen zklamán, že tě vidím odcházet.“

„Brzy se vrátím,“ slíbil Par’chin. Zvedl svazek papírů svázaný v kůži. „Abban je nanejvýš nápomocen; mám dlouhý seznam slov na opakování. Doufám, že až se sejdeme příště, budu v tvém jazyce zběhlejší.“

„Nepochybně,“ utrousil Jardir. Objal Par’china a políbil ho na bezvousé tváře. „Ty budeš v Krasii vždycky vítán, bratře, ale budil bys méně pozornosti, kdyby sis nechal narůst vousy jako pravý muž.“

Par’chin se usmál. „Nechám,“ slíbil.

Jardir ho poplácal po zádech. „Pojď, příteli. Noc už padá. Než se vydáš přes rozpálené písky, půjdeme ještě jednou lovit alagai.“

*

V měsících po Par’chinově odjezdu začal Jardir sledovat ostatní posly ze severu mnohem bedlivěji. Abban měl na bazaru rozsáhlé styky, takže jakmile přijel nějaký seveřan, hned se o tom dozvěděl.

Jardir zval do paláce jednoho za druhým – pocta v minulosti neslýchaná. Po staletích, kdy se s nimi zacházelo jako se špínou ještě horší než chaffité, přicházeli dychtivě.

„Vítám možnost procvičit si severštinu,“ říkával poslům, když seděli u jeho stolu a nechali se obsluhovat jeho manželkami. S každým dlouze pohovořil, řeč si opravdu tříbil, ale hledal něco víc.

A po jídle vznášel vždycky stejnou prosbu.

„V noci nosíš kopí jako muž,“ říkával. „Pojď s námi dnes večer do Labyrintu jako bratr.“

Muži se na něj dívali a on v jejich očích viděl, že nemají ani ponětí, jak nesmírnou poctu jim prokazuje.

A do jednoho odmítali.

Par’chin zatím držel slovo a přijížděl nejméně dvakrát za rok. Někdy setrval jen pár dní, jindy strávil v Pouštním Kopí a okolních vesnicích celé měsíce. A znovu a znovu přicházel na cvičiště a prosil o svolení zapojit se do alagai’šaraku.

Je snad Par’chin jediný opravdový muž na severu? přemítal Jardir.

*

Jámový chraničář, který klesl v gejzíru krve, snad ještě ani nedopadl na zem, a už u něj byl Par’chin. Nohou se zahákl písečnému démonovi za zadní hnáty, padl na zem a plavným šarusahkovým pohybem se zkroutil do páky. Démonovi se podlomila kolena a spadl do jámy.

A jakoby ten plavný pohyb jen prodloužil, vytáhl Par’chin kus uhlu, opravil poškozenou chranu a znovu kruh uzavřel dřív, než stihne uniknout další démon. Vzápětí už byl u toho chraničáře, rozřezal mu kaftan a odhodil všité ocelové pláty, které ho měly chránit před alagaiskýtni drápy. Kov byla zvláštní ochrana poskytovaná výhradně jámovým chraničářům, ale stejně to byla jen ubohá náhražka za štít a kopí. Jenže jámoví chraničáři potřebovali mít volné ruce. Par’chin měl brzy paže celé od krve, ale nevšímal si toho a rychle hledal ve své polní torbě byliny a nástroje. Jardir nad tím užasle kroutil hlavou.

Tohle nebylo poprvé, co ten Žírňan ošetřoval zraněného válečníka přímo na zemi v Labyrintu. To jsou všichni seveřané zároveň chraničáři a damy’ting?

Chraničář se malátně vzpouzel, ale Par’chin se na něj obkročmo posadil, koleny ho znehybněl a dál mu čistil ránu.

„Pomozte mi!“ křikl Par’chin krasijsky, ale dal’šarúmové na něj jen zmateně zírali. Ani Jardir nechápal. Tohle nejsou žádná lehká zranění. Copak Par’chin neví, že jestli to ten muž přežije, tak je odsouzen žít nadosmrti jako mrzák?

Jardir šel k nim. Par’chin se snažil navléknout zahnutou jehlu a zároveň loktem udržet obvazy přitisknuté v ráně. Válečník se pořád vzpouzel a marnil všechny snahy.

„Drž ho v klidu!“ křikl Par’chin na Jardira, když uviděl, že jde k němu. Jardir ho nechal být a zadíval se válečníkovi do očí. Dal’šarúm maličko zavrtěl hlavou.

A Jardir mu vrazil kopí do srdce.

Par’chin zaječel, odhodil jehlu, vrhl se na Jardira, popadl ho za kaftan a praštil s ním o zeď Labyrintu.

„O co ti jde?“ vyjel na něj.

Válečníci po celém úkrytu se chápali kopí a hnali se k nim. Nikomu není dovoleno vztáhnout ruku na Prvního válečníka.

Jardir zvedl ruku, ať zůstanou stát, a přitom nespouštěl oči z Žírňana, který neměl ani tušení, jak blízko je smrti.

Když se díval Par’chinovi do očí, přehodnotil svůj názor. Třeba to i ví a je mu to prostě jedno. Úmyslné zabití chraničáře ho asi rozčílilo tak, že ztratil soudnost.

„Já nechávám zemřít muže se ctí, synu Jephův,“ řekl Jardir. „Nestál o tvou pomoc. Nepotřeboval ji. Vykonal svou povinnost a nyní je na nebesích.“

„Žádná nebesa nejsou,“ zavrčel Par’chin. „Ty jsi toho muže prostě zavraždil.“

Jardir se napjal a snadno se Par’chinovi vytrhl. Par’chin se učil rychle, šarusahk zvládl během dvou let, ale s většinou dal’šarúmů se ještě měřit nemohl, tím méně s někým vycvičeným v Šariku Horovi. Jardir vrazil Par’chinovi pěstí jednu do zubů, lehce se vyhnul odvetě, zkroutil mu ruku za záda a praštil s ním o zem.

„Pro tentokrát,“ zašeptal Par’chinovi do ucha, „budu předstírat, že jsem tě neslyšel. Ale ještě jednou proneseš v Krasii nějaké severské rouhání a tvůj osud bude zpečetěn.“

*

Drž si ho nablízku, řekla Inevera, ale on to nedokázal.

Jardir stál sám na vrcholku hradeb a díval se, jak alagai prchají před přicházejícím sluncem. Obří skalní démon, jemuž jeho muži začali říkat alagai ka, přecházel před opravenou bránou, ale chrany byly silné. I on brzy sklouzne na další den zpátky dolů do Nieiných bezedných hlubin.

Jardir si dosud pamatoval na zoufalství v Par’chinových očích, na touhu zachránit tomu chraničáři život. Jardir věděl, že udělal správně, když s jeho trápením skoncoval a zajistil chraničáři slávu místo života mrzáka, jenže si přitom Par’china vědomě znepřátelil.

V jeho národě se takové pokořující lekce udělovaly běžně a kromě toho by nikoho ani nenapadlo zaútočit na svého nadřízeného kvůli tomu, že někdo nezůstal naživu jako mrzák. Ale jak Jardir zjišťoval zas a zas, Žírňané nebyli jako oni, dokonce ani Par’chin ne. Nebrali smrt jako součást života. Bojovali s ní stejně houževnatě jako jakýkoli dal’šarúm s alagai.

Svým způsobem v tom byla čest. Dantové se mýlili, když nazývali Žírňany barbary. Bez ohledu na to, co mu říkala Inevera, Jardir měl Par’china rád. Jejich roztržka ho hryzala a on přemítal, jak to napravit.

„Myslel jsem si, že tě najdu tady,“ ozvalo se za ním. Jardir se uchechtl. Ten Žírňan měl zvláštní schopnost objevit se vždycky, když se k němu stočily Jardirovy myšlenky.

Par’chin se postavil na vrcholek hradeb a zahleděl se dolů. Hlasitě si odchrchlal a odplivl si. O dvacet stop níž trefil chrchel do hlavy skalního démona. Démon na něj zařval a oba muži se rozesmáli, když sjel pod duny.

„Jednoho dne bude ležet mrtvý u tvých nohou,“ řekl Jardir, „a Everamovo světlo sežehne jeho mršinu navždy.“

„Jednoho dne,“ souhlasil Par’chin.

Chvíli stáli mlčky, ponořeni do vlastních myšlenek. Žírňan dal na Jardirovu radu a nechal si narůst vousy, ale plavý porost na světlé pleti působil ještě cizeji než předtím hladké tváře.

„Přišel jsem se omluvit,“ ozval se nakonec Par’chin. „Nemám právo soudit vaše mravy.“

Jardir přikývl. „Ani já vaše. Cos učinil, učinil jsi z přátelství, a já jsem udělal chybu, když jsem tvé jednání poplival. Vím, že co ses naučil naši řeč, tak ses s chraničáři dost sblížil. Hodně se od tebe naučili.“

„A já od nich,“ odvětil Par’chin. „Nechtěl jsem nikoho urazit.“

„Zdá se, že naše národy jsou si urážkou samy o sobě, Par’chine,“ povzdechl si Jardir. „Jestli se máme od sebe učit i nadále, musíme se prostě ovládnout a povznést se nad to.“

„Díky,“ řekl Par’chin. „Hodně to pro mne znamená.“

Jardir nad tím jen mávl rukou. „Už o tom nebudeme mluvit, příteli.“

Žírňan přikývl a obrátil se k odchodu.

„To všichni lidé na severu věří tomu, co ty?“ zeptal se Jardir. „Že nebesa nejsou?“

Par’chin zavrtěl hlavou. „Pastýři na severu kážou o Stvořiteli, který žije na nebesích, kde shromažďuje duše svých věrných. Víceméně stejně jako vaši damové. Většina lidí jim věří.“

„Ale ty ne,“ namítl Jardir.

„Pastýři rovněž říkají, že jadrnci jsou Mor,“ pokračoval Par’chin. „Že hříchy člověka byly tak velké, až Stvořitel seslal démony, aby ho potrestal.“ Zavrtěl hlavou. „Tomu nikdy neuvěřím. A jestli se pastýři mýlí v tomto, jakou víru bych měl přikládat jejich ostatním slovům?“

„Tak proč bojuješ, když ne pro slávu Stvořitele?“ zeptal se Jardir.

„Já nepotřebuji, aby mi velebníčci říkali, že jadrnci jsou zlo, které je nutno vymýtit,“ prohlásil Par’chin. „Zabili mi matku a zlomili otce. Vraždí mé přátele, sousedy a příbuzné. A někde tam,“ mávl rukou k obzoru, „je způsob, jak je zničit. A já ho budu hledat, dokud ho nenajdu.“

„Máš pravdu, když pochybuješ o těch vašich pastýřích,“ řekl Jardir. „Alagai nejsou žádný mor, je to zkouška.“

„Zkouška?“

„Ano. Zkouška věrnosti Everamovi. Zkouška naší odvahy a vůle bojovat s Nieinými temnotami. Ale i ty se mýlíš. Způsob, jak je zničit, není někde tam,“ přezíravě mávl rukou k obzoru, „ten je tady uvnitř.“ Prstem se dotkl Par’chinovy hrudi. „A toho dne, kdy všichni muži naleznou odvahu a sjednotí se, nebude Nie schopná nám dále vzdorovat.“

Par’chin dlouho mlčel. „O takovém dni sním,“ řekl nakonec.

„Stejně jako já, příteli,“ odpověděl Jardir. „Stejně jako já.“

*

Více než dva roky už uplynuly od jeho první návštěvy, když se Par’chin zase jednou vrátil. Jardir vzhlédl od břidlicových tabulek, na kterých měl křídou načrtnuté bitevní plány, a když uviděl, kdo kráčí přes cvičiště, měl pocit, jako by se jeho vlastní bratr vrátil z dlouhé cesty.

„Par’chine!“ zvolal a rozevřel náruč. „Vítej zpátky v Pouštním Kopí!“ Teď už mluvil žírňansky plynně, i když se slova dosud vzpírala jazyku. „Nevěděl jsem, že ses vrátil. Dnes v noci se budou alagai třást strachy!“

Teprve v tu chvíli si Jardir všiml, že za Par’chinem se belhá i Abban, přestože ani jeden už otylého chaffita k dorozumění nepotřebovali.

Jardir se na Abbana znechuceně podíval. Ještě ztučněl od té doby, co ho viděl naposledy, a pořád se nosil v nařaseném hedvábí jako oblíbená manželka nějakého damaji. Říkalo se, že obchod na bazaru už ovládl úplně, v nemalé míře díky svým rozsáhlým stykům na severu. Byla to pijavice, která kladla zisk nad Everama, nad čest, nad Krasii.

„Co děláš tady mezi muži, chaffite?“ vyjel na něj. „Já jsem pro tebe neposlal.“

„Jde se mnou,“ sdělil mu Par’chin.

„Šel s tebou,“ opravil ho významně Jardir. Abban se poklonil a spěšně se odbelhal.

„Já nevím, proč s tím chaffitem ztrácíš čas, Par’chine,“ odplivl si Jardir.

„Tam, odkud pocházím, se muž nehodnotí jen podle toho, jak zvedá kopí,“ odvětil Par’chin.

Jardir se zachechtal. „Tam, odkud pocházíš, Par’chine, se žádná kopí nezvedají!“

„Tvá thesština se velmi zlepšila,“ poznamenal Par’chin.

Jardir něco zabručel. „Ten tvůj chinský jazyk není snadný a dvakrát tak těžký, když člověk potřebuje chaffita, aby si ho procvičoval, když jsi pryč.“ Zamračil se na Abbanova záda. „Jen se na něj podívej. Obléká se jako ženská.“

„Takhle oblečenou ženu jsem tu ještě neviděl,“ utrousil Par’chin.

„To jen protože mě nenecháš, abych ti našel manželku, jejíž závoje bys mohl zvednout,“ rýpnul si do něj Jardir. Už tolikrát se snažil Par’chinovi najít nevěstu, aby ho svázal s Krasií a udržel si ho nablízku, jak mu přikazovala Inevera.

Jednoho dne ho budeš muset zabít, zněl mu v hlavě Ineveřin hlas, ale Jardir tomu nechtěl věřit. Kdyby ho dokázal oženit, tak by ten Žírňan přestal být chinem a znovu by se narodil jako dal’šarúm. Třeba by se proroctví takovou ‚smrt‘ naplnilo.

„Pochybuji, že by damové svolili, aby se nějaká vaše žena provdala za china bez kmene,“ namítl Par’chin.

Jardir nad tím jen mávl rukou. „Nesmysl,“ zavrhl to. „Společně jsme cedili krev v Labyrintu, bratře. Kdybych tě přijal do svého kmene, tak by se ani samotný Andra neodvážil nic namítat!“

„Myslím, že ještě nejsem připravený na manželku,“ řekl Par’chin.

Jardir svraštil čelo. Nakolik si byli blízcí, tak ho ten Žírňan neustále mátl. Krasijský válečník měl stejně silné touhy na bitevním poli jako mimo něj.

Zatím si sice nevšiml, že by Par’chin dával přednost společnosti mužů, ale očividně ho mnohem víc zajímala bitva než výsady, jichž se po zásluze dostává těm, kdo se dožijí svítání.

„Nu, hlavně neotálej moc dlouho, nebo si budou muži myslet, že jsi puš’ting,“ utrousil. Použil výraz pro ‚nepravou ženu‘. Nebylo hříchem před Everamem líhat s jiným mužem, ale puš’ting se vyhýbali ženám úplně, čímž odpírali svému kmeni budoucí pokolení, a něco takového si jeho národ těžko mohl dovolit.

„Jak dlouho už jsi ve městě, příteli?“ zeptal se Jardir.

„Jen pár hodin,“ odpověděl Par’chin. „Zrovna jsem doručil zprávy do paláce.“

„A už jsi nám přišel nabídnout své kopí!“ zvolal Jardir hlasitě, aby to všichni slyšeli. „U Everama, ten Par’chin v sobě musí mít krasijskou krev!“ Muži se rozchechtali.

„Pojď se se mnou projít,“ řekl Jardir, vzal Par’china kolem ramen a v duchu si znovu procházel postup noční bitvy a hledal pro svého udatného přítele místo, které by mu dělalo čest.

„Badžinové včera přišli o jámového chraničáře,“ řekl nakonec. „Mohl bys zaskočit tam.“

„Dal bych přednost tlačné gardě,“ odpověděl Par’chin.

Jardir potřásl hlavou, ale usmíval se. „Vždycky ta nejnebezpečnější práce, co?“ plísnil ho. „Kdo nám bude nosit dopisy, když budeš zabit?“

„Dnes v noci to tak nebezpečné nebude,“ prohlásil Par’chin, ukázal Jardirovi látkovou roli a vybalil kopí.

Ale ne jen tak nějaké kopí. Celé z lesklého, stříbřitého kovu. Na slunci se třpytily chrany vyryté na hlavici i ratišti. Znaleckým zrakem Jardir přelétl celé kopí a srdce se mu rozbušilo. Mnohé chrany neznal, ale vycítil jejich sílu.

Par’chin pyšně stál a čekal, co Jardir na to. Jardir spolkl úžas, zamrkal, aby zahnal z očí chtivý lesk, a doufal, že si toho jeho přítel nevšiml.

„Královská zbraň,“ souhlasil, „ale za noci vítězí válečník, Par’chine, ne kopí.“ Položil Par’chinovi ruku na rameno a zadíval se mu do očí. „Nevkládej příliš velkou víru ve svou zbraň. Už jsem viděl zkušenější válečníky, kteří si pomalovali kopí, a přesto nalezli hořký konec.“

„To jsem nedělal já,“ vysvětloval Par’chin. „Našel jsem ho v troskách Anocha Slunce.“

Splašené srdce strnulo. Může to být pravda? Nuceně se zasmál. „V rodišti Osvoboditele?“ opáčil. „Kadžiho kopí je mýtus, Par’chine, a to ztracené město si už dávno vzaly zpět písečné pláně.“

Par’chin zavrtěl hlavou. „Byl jsem tam. Můžu tě tam dovést.“

Jardir zaváhal. Par’chin není lhář a podle tónu nežertuje. On to myslí vážně. V první chvíli se mu mihla hlavou představa, jak on a Par’chin v písečných dálavách společně odkrývají bojové chrany dávných věků. S vypětím všech sil se mu podařilo upamatovat se na své povinnosti a vypudit tu představu z hlavy.

„Já jsem Šarúm Ka Pouštního Kopí, Par’chine,“ odpověděl. „Já nemůžu jen tak sbalit velblouda a odjet do pouště hledat město, které existuje jen ve starověkém písemnictví.“

„Myslím, že až padne noc, tak tě přesvědčím,“ odpověděl Par’chin.

Jardir přinutil rty k úsměvu. „Slib mi, že se nebudeš pokoušet o žádnou hloupost. S chraněným kopím nebo bez, ty žádný Osvoboditel nejsi. Bylo by smutné tě pohřbívat.“

*

„Dnes přišla ta noc,“ sdělila mu Inevera. „Ta, kterou jsem ti kdysi předpověděla. Zab ho a vezmi si to kopí. Za svítání se prohlásíš Šar’damou Ka a do měsíce budeš vládnout celé Krasii.“

„Ne,“ prohlásil Jardir.

V první chvíli ho Inevera neposlouchala. „… a Šarachové se za tebe postaví okamžitě,“ říkala, „ale Kadžijové a Madžáhové budou rozhodně proti… Eh?“ Obrátila se zase k němu, obočí zmizelo pod plachetkou.

„To proroctví…“ začala.

„To proroctví ať jde k do háje,“ přerušil ji Jardir. „Já nezavraždím svého přítele, ať ti ty tvoje démonské kosti říkají, co chtějí. Já ho neokradu. Já jsem Šarúm Ka, ne nějaký pokoutní zloděj.“

Vrazila mu facku, plesknutí roznesla ozvěna do kamenných zdí. „Hlupák jsi!“ zasykla. „Teď stojíš na rozcestí, kdy se z toho, co může být, stane to, co bude. Do svítání bude jeden z vás prohlášen Osvoboditelem. Ty rozhodneš, jestli to bude Šarúm Ka Pouštního Kopí nebo chinský vykradač hrobů ze severu.“

„Já už mám těch tvých proroctví a rozcestí dost,“ odsekl Jardir, „i tebe a všech dam’ting! Samá tušení, která mají muže lstivě navádět, aby jednali dle vaší vůle. Snažíš se mi namluvit, co všechno jsi neviděla v těch svých chraněných hroudách z alagaiského marastu, ale mně je to jedno, já kvůli tobě svého přítele nezradím!“

Inevera zaječela, rozpřáhla se, chtěla ho znovu udeřit, ale Jardir ji chytil za zápěstí a zvedl jí ruku nahoru. Chvíli se s ním rvala, ale to se mohla zrovna tak dobře prát s kamennou zdí.

„Nenuť mě, abych ti ublížil,“ varoval ji Jardir.

Inevera přimhouřila oči a najednou se stočila a vztyčeným ukazováčkem a prostředníčkem volné ruky ho bodla do ramene. Ruka, která ji držela za zápěstí, rázem ochrnula, Inevera se mu vykroutila, o krok poodstoupila a urovnala si roucha.

„Pořád si myslíš, že damy’ting jsou bezbranné, drahý,“ řekla, když na ni nechápavě poulil oči, „ale zrovna ty bys měl vědět nejlíp, že tomu tak není.“

Jardir se s hrůzou zadíval na svou ruku. Ochable visela, odmítala poslouchat, odmítala se pohnout.

Inevera k němu přistoupila a vzala ho za ochromenou ruku. Druhou dlaň mu přitiskla na rameno, škubla bezvládnou rukou, pořádně přitlačila a necitlivost rázem vystřídalo silné, nepříjemné mravenčení.

„Ty nejsi žádný zloděj,“ ujistila ho, „pokud si nárokuješ jen to, co ti právem patří.“

„Mně?“ podivil se Jardir a zíral na ruku. Prsty už se zase začínaly ohýbat.

„Kdo je zloděj?“ opáčila Inevera. „Chin, který vyloupil Kadžiho hrob, nebo ty, přímý Kadžiho potomek, který si bere zpátky uloupenou věc?“

„My nevíme, jestli to kopí, které má, patřilo opravdu Kadžimu,“ upozornil ji Jardir.

Inevera si založila ruce na hrudi. „Ale ty to víš. Víš to od chvíle, kdy na něm spočinuly tvé oči, víš to stejně dobře, jako celou dobu víš, že tento den přijde. Nikdy jsem před tebou tvůj osud netajila.“

Jardir mlčel.

Inevera ho něžně pohladila po paži. „Jestli chceš, můžu mu dát do čaje utrejch. Bude umírat rychle.“

„Ne!“ zařval Jardir a vytrhl se jí. „Ty volíš vždycky tu nejpodlejší cestu! Par’chin není žádný chaffit, aby byl utracen jako pes! Zaslouží si válečnickou smrt.“

„Tak mu ji poskytni,“ naléhala Inevera. „Teď, ještě dřív než začne alagai’šarak a vyjde najevo, jak je to kopí mocné.“

Jardir zavrtěl hlavou. „Má-li se tak stát, udělám to v Labyrintu.“

Ale když od ní odcházel, vůbec si nebyl jistý, jestli se tak má stát. Jak by mohl jako Šar’dama Ka chodit s hlavou vztyčenou, kdyby musel jít přes mrtvolu svého přítele?

*

„Par’chin! Par’chin!“

Výkřiky se nesly po celém Labyrintu. Jardir z vrcholku zdi sledoval, jak Žírňan vede dal’šarúmy od vítězství k vítězství. Před Kadžiho kopím neobstál žádný alagai.

Dnes v noci je to odvážný cizinec, pomyslel si Jardir. Zítra Šar’dama Ka.

Ale co když je to Everamova vůle? Což nestvořil také Žírňany, když tvořil svět z Nieiny nicoty? Musel přece mít i s nimi nějaké úmysly?

„Ale Par’chin v Everama nevěří,“ pronesl nahlas.

„Jak by mohl být Osvoboditelem muž, který se nesklání před Stvořitelem?“ ozval se Hasik.

Jardir se zhluboka nadechl. „Nemůže. Vezmi Šandžata a naše nejvěrnější. Pro spásu celého světa to musí být někdo jiný.“

*

Jardir nalezl Par’china v čele hordy šarúmů skandujících jeho jméno. Hnali se Labyrintem, jen to dunělo, Par’chin byl pokrytý černým démonským ichorem, oči mu divoce, nadšeně planuly. Vysoko bodl kopím na pozdrav a Jardirovi se svíralo srdce z toho, co musí svému adžínovťpal udělat – něco mnohem horšího, než udělal Hasik jemu.

„Šarúme Ka!“ zvolal Par’chin. „Dnes v noci neunikne žádný démon z tvého Labyrintu živý!“

Válka je lstivost, připomněl si Jardir, nuceně se zasmál a zvedl kopí Par’chinovi na pozdrav. Pak k němu přistoupil a naposledy ho objal.

„Podcenil jsem tě, Par’chine,“ řekl. „Znovu už to neudělám.“

Par’chin se usmál. „Tohle říkáš pokaždé.“ Byl obklopen válečníky oslavujícími vítězství. Už teď se na ně nedalo spolehnout, že udělají to, co se udělat musí.

„Dal’šarúmové!“ zavolal Jardir na válečníky a ukázal na pobité alagai v uličkách Labyrintu. „Posbírejte ty mršiny a vyvěste je na vnější hradby! Naši prakovníci potřebují cvičný cíl! Nechť alagai za hradbami vidí, jak pošetilé je útočit na Pouštní Kopí!“

Jásot se zvedl z řad a válečníci se hrnuli do díla. Jakmile se rozprchli, Jardir se obrátil k Arlenovi. „Pozorovatelé hlásí, že v jedné východní léčce se ještě bojuje. Zbyla v tobě ještě nějaká bojovnost, Par’chine?“

Par’chin vycenil na Jardira zuby. „Veď mne.“

Šarúmy nechali za sebou a pádili Labyrintem po cestě už zbavené svědků. Tak jako štváči vedl Jardir Par’china do záhuby. Konečně doběhli k pasti. „Óót!“ zvolal Jardir, Hasik nastavil Par’chinovi nohu a složil ho na zem.

Žírňan se při dopadu převalil a rovnou vyskočil zpátky na nohy, ale mezitím už mu Jardirovi nejvěrnější odřízli únikovou cestu.

„O co jde?“ vyhrkl Par’chin.

Srdce Jardira zabolelo, když viděl na tváři svého přítele hořké zklamání. Nic lepšího si nezasloužil, ale past už sklapla a Jardir byl odsouzen dokončit, co započal. „Kadžiho kopí patří do rukou Šar’damy Ka,“ prohlásil. „A to ty nejsi.“

„Já s tebou nechci bojovat,“ namítl Par’chin.

„Tak nebojuj, příteli,“ prosil Jardir. „Dej mi tu zbraň, vezmi si koně, s úsvitem odejdi a už se nikdy nevracej.“ Inevera by mu za takovou nabídku vynadala do bláznů. Dokonce i jeho zástupci překvapeně mručeli, ale jemu to bylo jedno. Modlil se, aby na to jeho přítel přistoupil, ale v hloubi duše věděl, že to neudělá. Syn Jephův není žádný zbabělec. V démonské jámě za Par’chinem se ozývalo vrčení. Čeká ho válečnická smrt.

Když se na něj dal’šarúmové vrhli, rval se udatně a přerážel kosti, ale ještě i teď se snažil nikoho nezabít. Jardir zůstal stranou a stravoval ho stud.

Konečně bylo po všem. Hasik se Šandžatem Par’china pevně drželi a Jardir se shýbl pro kopí. Jakmile prsty obemkly ratiště, hned ucítil jeho sílu a věděl, že mu patří. Vskutku to byla zbraň Kadžiho, jehož sedmý syn byl prvním Jardirem.

„Je mi to opravdu moc líto, příteli,“ řekl. „Rád bych měl jinou možnost.“

Par’chin mu plivl do tváře. „Everam vidí tvou proradnost!“

Jardira zachvátil vztek. Par’chin nevěří na nebesa, ale klidně si bere do úst Stvořitelovo jméno, když se mu to hodí. Nemá ženy ani děti, žádná rodinná ani kmenová pouta, ale myslí si, že ví, co je pro všechny nejlepší. Jeho pýcha nezná hranic.

„Ty nemluv o Everamovi, chine,“ řekl Jardir. „Já jsem jeho Šarúm Ka, ne ty. Beze mne Krasia padne.“

*

Potají, za šera před úsvitem, vyjeli z města. Většina alagai už se vrátila do bezedných hlubin, jen jeden písečný démon je musel slyšet, protože si na ně počíhal a vyskočil na ně ze stínu duny pouhých pár minut před rozbřeskem.

Jardir byl ve střehu a útok odrazil. Obranné chrany na ratišti se zableskly a srazily démona na zem. Alagai letmo vzhlédl k jasnící se obloze, ale než se stačil odhmotnit, seskočil Jardir z koně a probodl ho.

Když hlavice chraněného kopí pronikla skrz pískový démonský krunýř, objevil se světelný záblesk a Jardir cítil, jak mu kopí v ruce ožívá. Otřáslo to s ním jako blesk z Ineveřina kamene, ale zatímco tamto byla muka, tohle byl blouznivý záchvat nadšení. Okamžitě se cítil silnější, rychlejší. Bolesti z dávno zapomenutých starých zranění, bolesti, na které si tak zvykl, že už je ani nevnímal, se najednou rozplynuly a teprve svou nepřítomností se mu připomněly. Cítil se nesmrtelný. Nepřemožitelný. Bez námahy se rozmáchl a odhodil démonskou mršinu třicet stop daleko, ať si tam čeká na východ slunce.

Pocit moci se rychle rozplynul, ale staré rány zhojené zůstaly. Jardirovi už bylo přes třicet, ale najednou se upamatoval, jaké to bylo, když bylo tělu dvacet, a přemítal, jak na to vůbec mohl zapomenout.

A tohle všechno od jediného písečného démona, mudroval. Jak se asi musel cítit Par’chin, když tím kopím v Labyrintu zabil tucty alagai?

Ale odpověď se nikdy nedozví, protože bezvládného Par’china nechali ležet tváří v písku na dunách pár chvil před východem slunce, míle od města a více než den chůze od nejbližší vesnice.

Jardir se na něj díval a na mysli mu vytanula Žírňanova slova. Everam vidí tvou proradnosti křičel.

„Proč jen jsi nedokázal odejít, když jsem tě o to prosil, příteli?“ ptal se Jardir. Jen další otázka, na kterou mu Par’chin už nikdy neodpoví.

Hasik se Šandžatem se vyhoupli zpátky do sedel, ale Jardir dosud sklíčeně hleděl na svého přítele. Pak sundal ze sedlové hrušky kožený měch s chladnou vodou a hodil ho na zem. Měch přistál v písku vedle bezvládného těla, jen to žuchlo.

„Co to děláš?“ ozval se Ašán. „Měli bychom ho zabít, ne mu pomáhat.“

„Já nebudu bodat do válečníka, který je v bezvědomí,“ odsekl Jardir. „Ten měch ho nepřenese přes písečné pláně, ale až se probere, bude se moci napít, a až přijdou alagai, zemře na nohou jako muž a najde svou cestu do ráje.“

„Co když se vrátí do města?“ nadhodil Šandžat.

„Postav přes den na hradby Mehndingy, ať ho zastřelí, kdyby to zkusil,“ odtušil Jardir.

Ohlédl se. Ale ty se nevrátíš, že, Par’chine, pomyslel si. Ty máš šarúmskou duši a zemřeš v boji; budeš se rvát s alagai holýma rukama.

„Je to chin,“ poznamenal Ašán. „Nevěřící. Jak tě napadlo, že ho Everam přivítá na nebesích?“

Jardir zvedl kopí a nastavil ho paprskům vycházejícího slunce. „Já jsem Šar’dama Ka a říkám, že je to tak.“

Ostatní vytřeštili oči, ale nikdo jeho výrok nezpochybnil.

Znovu mu vytanulo na mysli, co mu řekla Inevera jen před pár hodinami.

Za úsvitu se prohlásíš Šar’damou Ka.

Ohlédl se zpátky na bezvládného Par’china.

Zemři dobře, modlil se, a jestli nenaplním naše sny za nás oba, zúčtujeme spolu, až se sejdeme na nebesích.

Obrátil koně a odejel zpátky do města.

Do svého města.

Kapitola 9

Šar’dama Ka

329 p. N.

„Dál ani krok, zrádče,“ řekl dama Everal a vlastním tělem zahradil vchod do Androva trůnního sálu. Byl to nejstarší Andrův syn, po Amadeveramově smrti skoro určitě budoucí kadžijský damaji a poté pravděpodobně Andra. V padesáti stále statný a černovlasý, mistr šarusahku, o němž se říkalo, že mu není rovno.

A také poslední z Andrových synů, jehož musí Jardir zabít, než bude moci toho starého tlusťocha rozpárat.

Ještě tomu nebyl ani měsíc, co se Jardir, pokrytý démonskou krví, prohlásil v Labyrintu Osvoboditelem. Tri čtvrtiny šarúmů ho provolaly na místě. Polovina damů rovněž a denně se přidávali další. Zbylí se sešikovali kolem damaji, kteří se zpočátku pokoušeli bránit své paláce, ale jak Jardirova moc rostla, tak nakonec uprchli přes Podměstí do Androva paláce a zabarikádovali se za jeho zdmi.

Dobývání mohlo trvat dny, a ne týdny, jak to nakonec dopadlo, jenže Jardir s každým soumrakem zadul na válečný roh šaraku a povolal bojovníky do Labyrintu. Teď měl kopí s bitevními chranami i ten nejposlednější válečník a alagai „zdravili“ slunce po stádech.

Andra a damaji zpočátku považovali za velkou výhodu, že se mohou v noci se svými věrnými volně přeskupovat, ale nepočítali s ostudou, kterou to vynese zbývajícím šarúmům, jimž jejich velitelé upřeli alagai’šarak, zatímco Jardirovi válečníci zažívali nekonečnou slávu. A tak je bojovníci za noci opouštěli a v Labyrintu byli vítání s otevřenou náručí. Nakonec jich nezbylo dost ani na obranu Andrových zdí. Krátce po rozbřesku dobyli Jardirovi muži brány a brzy poté se vlámali i do palácových dveří. Teď už stál mezi Jardirem a jeho pomstou jen jeden muž.

„Omlouvám se, damo,“ řekl Jardir a poklonil se Everalovi, „ale nemohu ti nabídnout, aby ses vzdal, jako jsem to nabídl jiným, protože kdo by uvěřil, že muž není ochoten zemřít za svého otce? Bude lépe, když zemřeš se ctí.“

„Podvodníku!“ odplivl si Everal. „Ty nejsi Osvoboditel, jen vrah s ukradeným kopím. Bez něj bys nebyl nic!“

Jardir zůstal stát a zvedl ruku, aby se i válečníci za ním zastavili.

„Opravdu si to myslíš?“ zeptal se.

Everal mu plivl k nohám. „Jestli to tak není, tak tu zbraň odlož a postav se mi bez její špinavé magie.“

„Ačá!“ zvolal Jardir a hodil kopí Everalovi. Dama zbraň bezděky chytil a vytřeštil oči, když si uvědomil, co drží v ruce.

A pak se v Everalovi něco změnilo. Byl to jen maličký posun v postoji a držení těla. Ostatní si toho možná nevšimli, ale Jardirovi to bylo jasné, jako by to dama vyslovil nahlas. Ještě před chvíli se považoval za muže odsouzeného k záhubě, odhodlaného ještě před smrtí napáchat nějaké škody. Teď se damovi Everalovi zatřpytila v očích jiskřička naděje, víra, že by snad přece mohl Jardira zabít a skoncovat s povstáním, které již proniklo až do srdce Krasie.

Jardir přikývl. „Nyní je tvá duše připravena setkat se s Everamem se ctí,“ řekl a vrhl se na něj.

Everal byl mistr šarusahku, ale Eveja zakazovala duchovním kopí a Jardir za celé roky v Šariku Horovi nezažil, aby byl ten zákon porušen. Předpokládal, že kopím vládne dama mizerně a bude snadno poražen.

Využij každou výhodu, učil ho Chevat.

Ale Everal ho překvapil; roztočil kopí jako hůl tak rychle, že ani vidět nebylo, takže když se na Jardira vrhl, nemohl Jardir v první chvíli dělat nic než se mu klidit z cesty. Everal se pohyboval rychle a přesně a plynule přecházel z jednoho výpadu do druhého, jak se také dalo čekat od muže, který strávil v Šariku Horovi čtyři desetiletí. Nakonec si začal Everal pohrávat s hrotem, žertem udělal Jardirovi škrábanec na tváři a pak šrám na paži.

Konečně Jardir odhalil v damových útocích rytmus a bleskově zaútočil. Rukou se zahákl za ratiště a hladkou obrátkou odhodil damu přes celý sál, kde Everal narazil na sloup a ztěžka dopadl na zem.

Jardir počkal, až se Everal převalí na nohy, pak položil kopí na podlahu. Dama vytřeštil oči.

„Jsi hlupák, že se vzdáváš zbraně,“ řekl Everal, ale Jardir se jen usmál, už poznal jeho styl. Vrhl se na něj s rozpřaženýma rukama a Everal mu vyrazil vstříc, celý žhavý popadnout se s ním do křížku.

To, co následovalo, muselo necvičeným očím šarúmů připadat jako pouhopouhá rvačka, kde hovoří síla, ale ve skutečnosti to byly stovky jemných triků a fíglů šarukinu, vyvinutého k využití sokovy síly proti němu.

Kousek po kousku se Jardir propracovával ke smrtícímu chvatu. Bylo to nevyhnutelné a Jardir viděl damovi na očích, že i on to ví.

„Neuvěřitelné,“ zasípal Everal, když ho Jardir chytil rukou kolem hrdla.

„On je rozdíl, damo,“ řekl Jardir, „mezi silou získanou z boje naprázdno a silou získanou z boje s alagai.“ Pevně ruku přitáhl a zlomil Everamovi vaz, jen to v síni luplo.

*

Damaji se shlukla pod stupínkem s Androvým trůnem. Když Jardirovi válečníci vyrazili dveře, duchovní vzhlédli jako jeden muž. Schoulený Andra se krčil na Trůnu lebek a svíral područky tak křečovitě, až mu klouby zbělely.

Jardir si měřil chumel starců okem šelmy. Evejský zákon dával každému z nich právo vyzvat ho cestou na stupínek na souboj. Jardir neměl z damaji strach, ale nijak netoužil zabíjet duchovní.

„Když budeš muset, tak je zabij,“ řekla mu Inevera, „ale své vítězství lépe završíš, když v nich zlomíš bojovného ducha.“ Dokonce mu řekla, co jim má navrhnout.

„Damaji,“ oslovil je. „Všichni jste Everamovi věrní služebníci a já s vámi nechci mít žádný spor. Žádám vás jen, abyste mi ustoupili z cesty.“

„A co s námi bude, až usedneš na Trůn lebek?“ zeptal se Kevera Šarašský. Jako duchovnímu nejmenšího krasijského kmene mu příslušelo, aby vznesl námitku jako první.

Jardir se usmál. „Nic, příteli. Vy damaji se obáváte o své paláce? Nechte si je a pečujte o duše svých kmenů tak jako doposud. Žádám jen o vyjádření podpory.“

Kevera přimhouřil oči. „A to?“

„Můj druhý syn s Kvašou je nie’dama,“ poznamenal Jardir.

Kevera přikývl. „A slibný.“

Jardir se usmál. „Žádám tě jen, aby sis ho stále nechával po svém boku, aby se mohl učit u tvých sandálů.“

„A jednoho dne nastoupit po mně,“ doplnil Kevera ani ne tak tázavě jako spíš věcně.

Jardir pokrčil rameny. „Když to bude inevera.“

Jardir po očku sledoval, jak ten návrh nesou ostatní damaji, a znovu žasl nad promyšleností Ineveřina plánu. Jeho dama’tingské manželky byly plodné a kostky nikdy nezklamaly v předpovídání správného okamžiku k početí. Každá nevěsta do čtvrtého roku od sňatku obdarovala Jardira dvěma syny a dcerou, a ani poté se jejich břicha nepřestala vzdouvat. Teď měl u každého kmene nie’damského syna, který po smrti stávajícího damaji převezme černý turban. Jeho manželky zároveň pokryjí i nástupnictví kmenových damaji’ting. Inevera mu položila základy pro převzetí moci už před více než deseti lety. Bylo to… znepokojivé.

Damaji to pořád ještě zvažovali. Jejich tituly sice nebyly dědičné, ale do jednoho měli mezi svými kmenovými damy syny a vnuky a nebylo nijak neobvyklé, že se černý turban předával po krvi. Nicméně kdyby si udrželi alespoň svou moc, tak by tím obrousili hrot Jardirovu vzestupu. Naopak, pokud by nedokázali přenést přes srdce, že se mají vzdát nadějí pro své syny, bude pro Jardira výhodnější nechat je vydat na smrt kopím, jak ostatně činil i Kadži se syny poražených nepřátel. To by mohl Jardir udělat snadno a oni to věděli. On neměl zapotřebí nabízet jim vlastní syny jako rukojmí, tohle mělo vyznít jen jako upřímně míněné gesto jednoty.

Nižším kmenům to stačilo.

„Šar’damo Ka,“ pravil Kevera Šarašský, poklonil se a ustoupil stranou.

Ostatní následovali jeho příkladu a rozestupovali se před ním jako ala před pluhem: Badžin, Andžha, Džáma, Chandžín, Halva a Šundžin, ti všichni ho nechali projít bez odporu. Jardir se napjal, když se blížil k damaji krevašskému a nandžijskému. Kmeny pozorovatelů byly fanaticky věrné a měly své vlastní školy šarusahku, které prosluly jako nejvražednější z celého Pouštního Kopí. Jardir cítil, že v něm zvučí Everamova vůle, a nebál se nikoho, ale zůstával ve střehu; ctil jejich umění.

Nemusel si dělat obavy. Pozorovatelští damaji byli víceméně stejní jako jejich šarúmové, raději pozorovali a radili, než aby si něco začínali. Ustoupili stranou a nechali mezi ním a Trůnem lebek už jen tři nejmocnější damaji: Enkadžiho Mehndingského, Aleveraka Madžáhského a Amadeverama Kadžijského. Tito muži vládli tisícům a žili v prostopášném blahobytu. Jejich kmeny měly tucty damů, mezi nimiž byli i jejich synové a vnuci. Ti se nevzdají tak snadno.

Enkadži Mehndingský byl muž mohutné postavy a ve svých pětapadesáti stále zdatný. Byl také známý jako muž velmi důmyslný, vůdce kmene stavitelů válečných strojů. Třebaže byl jeho kmen menší, Enkadži sám byl zámožnější než madžáhský a kadžijský damaji dohromady a nebylo žádným tajemstvím, že už dlouho zamýšlí předat své bohatství nejstaršímu synovi.

Jejich oči se setkaly a Jardir si v první chvíli myslel, že ho snad damaji opravdu vyzve. Už se připravoval na souboj, když se damaji posupně zachechtal, rozevřel dlaně, okázale se poklonil a vyklidil mu cestu ke stupínku.

Další byl Aleverak Madžáhský. Tomuto prastarému damaji bylo skoro osmdesát, ale přesto se poklonil a zaujal šarusahkový postoj. Jardir přikývl a šarúmové a damaji za jeho zády se rozestoupili, aby jim udělali prostor.

Jardir se hluboce poklonil. „Je mi ctí, damaji,“ řekl a rovněž zaujal bojový postoj. Dojalo ho, že je ten stařec ještě naživu a víceméně si dosud uchoval bojovného ducha. Zasloužil si čestnou smrt.

„Začněte!“ zařval Amadeveram a Jardir vyrazil jako blesk. Chtěl se rovnou zaklesnout a skončit souboj rychle a nekrvavě. Možná se mu podaří vyloudit z damajiho rtů slova pokory.

Ale Aleverak ho překvapil. Vinul se mrštně jako had a mnohem rychleji, než by Jardir čekal. Chytil Jardira za paži a využil setrvačnosti jeho pohybu proti němu.

Klouby skučely bolestí a Jardir neměl jinou možnost než ochabnout a podvolit se. Odletěl, přistál na zádech a přihlížející dav se užasle zajíkl. Aleverak k němu rychle doběhl, chtěl mu dupnout kostnatou patou na krk, ale Jardir ho oběma rukama chytil za nohu, vytáčel mu chodidlo sem a tam a přitom se mu podařilo se zvednout do dřepu.

Jenže Aleverak se napřel celou váhou do vytočeného chodidla a volnou nohou kopl Jardira do úst – znovu využil Jardirovu sílu proti němu. A Jardir znovu shledal, že dopadá na mramorovou podlahu, zatímco Aleverak je stále na nohou.

Teď už všichni sledovali souboj s velkým zájmem. Ještě před chvílí šlo jen o to, poskytnout starci čestnou smrt – jen drobná zmínka v Jardirově příběhu o cestě k moci. Ale najednou bylo v sázce vše, co Jardir vybudoval. Jardirovi synové jsou ještě moc malí a bez otce se neubrání, kdyby na ně nepřátelé tasili nože. Andra se na trůně naklonil a napjatě to sledoval.

Aleverak znovu zaútočil, ale tentokrát se Jardirovi podařilo včas vstát a střetl se s ním tváří v tvář. Pevně se rozkročil, aby starci neposkytl žádnou sílu, kterou by mohl proti němu využít. Aleverakovy pěsti byly překvapivě rychlé, ale první dvě rány Jardir ještě vykryl. Tu třetí nechal dopadnout; přijal ji výměnou za příležitost zaklesnout se starci za paži.

Aleverak neposkytl Jardirovi žádnou vlastní sílu, kterou by proti němu mohl Jardir využít a odhodit ho, jenže zatímco prastarý damaji byl jen kost a kůže, Jardir byl samý sval, válečník na vrcholu sil. Nepotřeboval cizí sílu, aby mrštil s mužem, který měl jen o málo více liber než let.

Jardir se napjal a bleskovou obrátku na místě Aleveraka odmrštil. Damaji se tomu pohybu přizpůsobil, ani chvíli neztratil rovnováhu a Jardir věděl, že jakmile dopadne na nohy, rovnou se vrátí do souboje.

A tak Jardir Aleverakovu ruku nepustil, ale shýbl se pod ni, čímž zkroutil Aleveraka ještě víc, a jakmile stařec dopadl na zem na břicho, zapřel se mu Jardir nohou o záda a vyvrátil mu ruku z kloubu. Rameno zapraštělo, že se to rozlehlo až k velkému klenutému stropu, bílý damajský kaftan rychle rudl, látku protrhly kosti.

Jardir ho chtěl rychle dorazit, dřív než bolest oloupí starce o mužnost, ale Aleverak se nechtěl vzdát, ba ani nevykřikl, a když se Jardir zahleděl prastarému damaji do očí, viděl v nich vůli, která potlačila všechnu bolest a dala Aleverakovi sílu vzepřít se a lopotně vstát. Jeho čest neznala hranic – opět zaujal bojový postoj, tentokrát s levicí jako vedoucí rukou, protože zkroucená, zakrvácená pravice jen bezvládně visela u boku.

„Ty mi nedokážeš zabránit v nástupu na Trůn lebek, damaji,“ řekl Jardir, když pomalu kroužili kolem sebe. „A většina tvého kmene už mi přísahala věrnost. Měj rozum, snažně tě prosím. Je snad pro tebe a tvé syny hrob o tolik lákavější než být rádcem Šar’damy Ka?“

„Mí synové ti nepředají náš kmen bez boje o nic spíš než já,“ odpověděl Aleverak. Jardir věděl, že je to pravda, ale stejně Aleveraka nechtěl zabít. Už tak zemřelo příliš mnoho čestných mužů a Ala jich opravdu nemá nazbyt, a to tím spíš, že šarak ka se blíží. Jeho myšlenky zalétly k Par’chinovi, ležícímu tváří v písku, a hanba vynesla na rty soucit.

„Ať jeden tvůj syn vyzve po tvé smrti na souboj mého syna,“ nabídl mu Jardir nakonec. „Ať oni sami mezi sebou rozhodnou, kdo z nich bude tvým nástupcem.“

Mezi shromážděnými damaji se zvedl rozhořčený šum, ale Jardir je zlostně zpražil pohledem. „Ticho!“ zaburácel a všichni zmlkli. Obrátil se zpátky k Aleverakovi.

„Budeš na krasijské cestě zpátky ke slávě stát po mém boku, damaji?“ zeptal se. Damaji byl každou vteřinou bledší ze ztráty krve. Jestli na to nepřistoupí, tak ho Jardir raději rychle zabije, aby mohl alespoň zemřít na nohou.

Ale Aleverak se poklonil a letmo zavadil pohledem o své krvácející rameno. „Přijímám tvou nabídku, ale ta výzva může přijít dřív, než si myslíš.“

Byla to pravda. A Jardirovu madžáhskému synovi Madžimu je teprve jedenáct, takže jestli teď starý damaji na své zranění zemře, Madži nebude rovnocenným protivníkem pro žádného Aleverakova syna. „Hasiku, doprovoď damaji Aleveraka k damám ting, ať ho ošetří,“ nařídil Jardir.

Hasik vykročil ke starci, ale Aleverak zvedl ruku. „Já zde setrvám až do konce. Nechť sám Everam rozhodne, budu-li žít, či dnes zemřu.“ Břit v jeho hlase Hasika zadržel. Jardir přikývl a obrátil se k Amadeveramovi, poslednímu damaji mezi ním a zbaběle schouleným Androu.

Amadeveram byl mladší než Aleverak, ale ve svých sedmdesáti stále ještě muž. A Jardir nebyl tak hloupý, aby ho podceňoval, a už vůbec ne po tom vybroušeném umění, které předvedl ještě starší duchovní.

„Mne budeš muset zabít,“ sdělil mu Amadeveram. „Já se nedám koupit sladkými sliby.“

„Je mi líto, damaji,“ řekl Jardir a poklonil se, „ale udělám všechno, co budu muset, abych kmeny sjednotil.“

„Ať mne zavraždíš teď nebo až dospěje tvůj syn,“ odvětil Amadeveram, „bude to stejně vražda.“

„Do té doby budeš beztak mrtvý, starče!“ odsekl Jardir. „Na čem ti záleží?“

„Na svrchovanosti kadžijského kmene mi záleží!“ zařval Amadeveram. „My držíme Trůn lebek už sto let a budeme ho držet dalších sto!“

„Ne,“ řekl Jardir, „nebudete. Já skoncuji s kmeny. Krasia bude zase jednotná, jako byla za časů samotného Kadžiho.“

„To se ještě ukáže,“ prohlásil Amadeveram a zaujal šarusahkový postoj.

„Everam tě přivítá,“ slíbil mu Jardir a uklonil se. „Máš šarúmské srdce.“

*

Ani ne o minutu později Jardir vzhlédl a podíval se na stupínek, kde se vyděšeně krčil Andra. „Ty jsi urážkou lebek všech statečných šarúmů, na nichž teď spočívá tvůj otylý zadek,“ sdělil mu Jardir. „Sestup dolů, ať s tím můžeme skoncovat.“

Jenže Andra nevyvinul sebemenší snahu vstát, naopak to spíš vypadalo, že se v tom obrovském křesle ještě scvrkl. Jardir se zachmuřil, vzal Kadžiho kopí a vystoupal těch sedm schodů k Trůnu lebek.

„Ne!“ zaječel Andra, schoulil se do klubíčka a zakryl si obličej, když Jardir zvedl kopí.

Více než tucet let uplynulo ode dne, kdy viděl toho tlusťocha se svou ženou na svém svatebním loži, a každý jeden den si Jardir představoval, jak Andru zabíjí. Ineveřiny kostky mu řekly, že jednoho dne se mu dostane zadostiučinění, a on na tom proroctví zoufale lpěl. Jen alagai’šarak mu nabízel krátké zapomnění, ale každý východ slunce, kdy Andra stále žil, byl políčkem jeho cti. Kolikrát si jen nacvičoval, co tomu chlapovi v tuto chvíli řekne?

Ale teď se hnus navalil Jardirovi do krku jako žluč. Ta žalostná hrouda sádla před ním velela Krasii po celý Jardirův život a ještě déle, a přesto ten chlap neměl ani tolik odvahy, aby hleděl smrti do tváře. Byl míň než chaffit. Ba dokonce míň než ti špinaví vepři, které chaffité jedí. Nestál mu ani za slovo.

Jeho smrt nepřinesla Jardirovi to uspokojení, jaké si maloval. Zbavit svět takového chlapa bylo spíš milosrdenství.

*

Andrův bílý kaftan byl poskvrněný krví, když si ho Jardir natáhl přes svou šarúmskou čerň. Tíživě vnímal, že na něm spočívají všechny zraky v trůnním sále, ale narovnal se pod tou tíhou a obrátil se k nim.

Aleverak ležel na zemi a dama Ševali mu tiskl prsty do rány. Na schodech ležel mrtvý Amadeveram. Jardir se k němu shýbl a sundal mu z hlavy černý turban.

„Damo Ašáne Kadžijský, předstup,“ zavelel. Ašán přistoupil ke schodům, poklekl a přitiskl obě ruce a čelo na podlahu. Jardir sňal příteli bílý turban a vložil mu na hlavu damajský černý.

„Damaji Ašán povede Kadžije,“ oznámil Jardir, „a černý turban může předat svým synům s mou sestrou Imisandrou.“ Objal Ašána jako bratra.

„Válka za bílého dne skončila,“ pravil Ašán.

Jardir zavrtěl hlavou. „Ne, příteli. Ta teprve musí začít. Naplníme břicha našich žen, znovu vybudujeme vojsko a připravíme se na šarak slunce.“

„Ty chceš…?“ užasl Ašán.

„Na sever,“ přitakal Jardir, „dobýt Žírné kraje a odvést jejich muže do šaraku ka.“ Pozůstalí damaji zalapali po dechu, ale nikdo se neodvážil nic namítat.

O chvíli později šarúmové střežící vchod vyjekli a spěšně se rozestoupili. Uličkou vplouvaly dovnitř damaji’ting a Jardirovy manželky. Bylo proti Evejskému zákonu, aby jakýkoli muž ublížil dameting, a tak byla Jardirova moc nad těmito ženami omezená. Snovaly své vlastní úklady v dama’tingském pavilónu a Inevera tam očividně projevila stejnou obratnost jako při lstivém řízení mužských plánů. Všechny jeho manželky nosily k bílému dama’tingskému rouchu černou plachetku s bílým závojem, aby daly najevo, že jsou následnicemi, které nastoupí po svých kmenových damaji’ting. Jardir neměl ponětí, jak to Inevera dokázala.

Ze zástupu se oddělila jeho madžáhská manželka Belina a utíkala k Aleverakovi. Jardir poznal každou jednu svou manželku od pohledu dokonce i úplně zahalenou. Kvaša nemohla skrýt své obliny, ani Umšala svou výšku a Belinu prozrazovala chůze stejně jasně, jako by ukázala obličej. Za ní šla madžáhská damaji’ting a vypadala spíš jako učednice než mistryně.

V první chvíli nebylo Ineveru nikde vidět, ale pak uslyšel, jak šarúmové zalapali po dechu, a uviděl, že hrůzou zkoprněli. Vzhlédl a shledal, že do síně vstupuje jeho první manželka – ale tak, jak ji měl vidět jen on. Plachetka i závoj v jasných barvách a průsvitné stejně jako lehounké pavučinkové chmýří, které se kolem ní vznášelo jako dým a nic z její krásy neponechávalo fantazii. Vlasy černé jako noc spoutané zlatou síťkou a navoněné olejem. Na pažích a nohou cinkaly chraněné šperky z démantů a zlata. Neměla na sobě jedinou známku kasty ani postavení. Jen hora-váček přivázaný k pásku hlásal, že je něco víc než nejoblíbenější polštářovou tanečnicí bohatého damaji.

Když Inevera vplula do sálu, přitáhla na sebe všechny zraky – jak vyjevené, ohromené pohledy mužů, tak chladné, zkoumavé pohledy damaji’ting. Jardirovi hořely tváře, když kráčela k němu, a zaznamenal nechtěné pnutí, které je lépe nechat do ložnice. Snažil se ovládnout, ale vyšla až nahoru, odhrnula si závoj a vášnivě ho políbila. Pak kolem něj ovinula své měkké tělo, jako by seděla sochaři: přede všemi si ho označila, jako si čubka označuje roh.

„Na co si to, do Nieiných bezedných hlubin, hraješ?“ zasykl.

„Připomínám jim jen, že Šar’dama Ka není vázán lidskými zákony,“ sdělila mu Inevera. „Vezmi si mne před zraky všech přímo na Trůnu lebek, jestli chceš. Nikdo se neodváží nic říct.“ Rukou mu zajela mezi nohy a něžně ho polaskala. Jardir se zajíkl.

„Já bych se ohradil,“ zasyčel a odsunul ji od sebe na délku paže. Inevera jen pokrčila rameny, mile se usmála a pohladila ho po tváři.

„Cela Krasia se raduje z tvého dnešního vítězství, drahý,“ pronesla nahlas, aby ji slyšel celý sál.

Jardir věděl, že by měl odpovědět stejně pompézně, že by měl pronést nějakou smělou řeč, ale z nabubřelých projevů se mu pořád dělalo špatně a kromě toho měl zrovna jiné starosti.

„Přežije to?“ zeptal se a ukázal bradou na Aleveraka. Damaji ztratil kaluže krve a místo paže zbyly pokroucené trosky.

Belina potřásla hlavou. „Pochybuji, drahý,“ řekla s hlavou sklopenou jako řádná manželka – takhle se jeho dama’tingské manželky dosud nechovaly.

„Zachraň ho,“ zašeptal Jardir Ineveře.

„K čemu?“ vydechla Inevera skrz závoje jen pro jeho uši. „Aleverak je tvrdohlavý a příliš mocný. Bude lepší se ho zbavit.“

„Slíbil jsem mu, že až zemře, může jeho dědic vyzvat Madžiho na souboj o madžáhský palác,“ sdělil jí Jardir.

Inevera vyvalila oči. „Cože jsi slíbil?!“ Všichni se na ni podívali, ale ohromený výraz vmžiku zmizel a tělo se zase uvolnilo. Odtáhla se a svlnila se po schodech dolů; pohupující se boky, viditelné skrz průhledné roucho, přitáhly pohledy všech mužů v místnosti. Hlas cti na Jardira ječel, ať vypíchne každé oko, které se pase na tom, co by mělo být jen a jen jeho.

Belina a madžáhská damaji’ting se hluboce poklonily a couvaly Ineveře z cesty. „Damajo,“ pozdravily ji jednohlasně.

Než Inevera zranění prohlédla, Aleverak ze ztráty krve omdlel. Vstala a podívala se na šarúmy. „Zatáhněte všechny závěsy a zavřete všechny dveře,“ zavelela, a jakmile se několik válečníků rozběhlo splnit rozkaz, nařídila ostatním, aby kolem ní a zraněného damaji utvořili kruh zády k ní a zvedli štíty a srazili je k sobě, aby zůstala s Aleverakem v naprosté tmě.

V setmělém sále viděl Jardir slabou zář alagai-hory, tepající skrz živou zeď a doprovázenou Ineveřinými monotónními modlitbami. Zář tepala několik minut a lidé v sále nehybně stáli v nábožné úctě.

Pak Inevera zavelela a kruh dal’šarúmů se prolomil. Válečníci běželi rozhrnout závěsy a vrátit do sálu světlo a tam, u Inevery, poklidně ležel damaji Aleverak, svléknutý do pasu. Tělo už ztratilo sinalou šeď, dýchal klidně. Pryč byly všechny stopy po zranění, kostech i krvácení, nezbyla dokonce ani jizva. Na rameni zůstala jen hladká kůže.

Hladká kůže tam, kde měla být ruka. Paži nebylo nikde vidět.

„Paži damaji Aleveraka přijal Everam jako důkaz jeho podřízenosti,“ oznámila hlasitě Inevera. „Aleverakovi je odpuštěno, že zpochybňoval Osvoboditele, a bude-li od nynějška kráčet pravou Everamovou cestou, shledá se se svou ztracenou paží zase na nebesích.“

Vrátila se k Jardirovi a znovu se kolem něj ovinula. „Po takovém vítězství, jaké si můj manžel dnes vydobyl, si potřebuje zchladit krev,“ sdělila nahlas celému sálu. „Nechte nás, ať ho mohu opečovat v soukromí tak, jak může jen manželka.“

Mezi duchovními se zvedlo pohoršené reptání. Bylo neslýchané, aby nějaká žena, třeba i damaji’ting, dávala rozkazy Damaji. Podívali se na Jardira, ale když na to nic neřekl, neměli jinou možnost než vyhovět.

*

„Přeskočilo ti?“ vyjela na něj Inevera, sotva osaměli. „Takhle ohrozit vládu nad Madžáhy, o vlastním synovi nemluvě – proč?“

Jardirovi neuniklo, že Madžiho jmenovala až na druhém místě. „Nepředpokládám, že pochopíš, proč jsem to musel udělat.“

„Eh?“ opáčila jízlivě Inevera. „Je snad tvoje Dživa Ka tak hloupá? Pročpak by neměla tuto moudrost pochopit?“

„Protože je to otázka cti!“ odsekl Jardir. „A ty už jsi mockrát předvedla, že takovým hloupostem nevěnuješ jedinou myšlenku.“

Inevera si ho chvíli měřila pohledem, pak se odvrátila a znovu se zahalila do dama’tingského klidu. „Nezáleží na tom. S Aleverakovými dědici se lze vypořádat i později.“

„Do tohohle ty zasahovat nebudeš,“ ujistil ji Jardir. „Madži prostě bude muset prokázat, že je silnější.“

„A když ne?“ zeptala se Inevera.

„Tak si Everam nepřeje, aby Madžáhy vedl,“ odtušil Jardir.

V první chvíli to vypadalo, že se Inevera chystá něco odseknout, ale pak jen zavrtěla hlavou. „Není to zas taková pohroma. Zpráva o tom, že jsi Aleveraka zmrzačil, ale nechal naživu, aby ti sloužil, tvé pověsti nakonec jen prospěje.“

„Mluvíš jako Abban,“ zamumlal Jardir.

„Eh?“ opáčila, ale Jardir věděl, že slyšela velmi dobře.

„Dost,“ prohlásil. „Stalo se a už se s tím nedá nic dělat. Teď si oblékni slušné šaty a závoj, ať nezaséváš do hlav mých mužů nemravné myšlenky.“

„Troufalý jako vždy,“ poznamenala Inevera, ale úsměv pod průhledným závojem byl spíš pobavený než nevrlý. „Eveja ženám nařizuje nosit závoje proto, aby žádný muž neprahnul po něčem, co není jeho, ale ty jsi Osvoboditel. Kdo by se odvažoval prahnout po tvé ženě? Já se nemám čeho bát, i kdybych chodila po ulicích nahá.“

„Bát snad ne,“ připustil Jardir, „ale k čemu je dobré vystavovat tělo všem mužům na odiv jako nějaká děvka?“ opáčil.

Inevera svraštila obočí, ale zachovala klid. „Odhaluji svou tvář, aby si mne nikdo nemohl splést. Odhaluji své tělo, aby stoupla tvá vážnost, neboť je z toho jasné, že tvým mužným touhám musí neprodleně kdykoli vyhovět dokonce i velitelka damaji’ting.“

„Další lež,“ povzdechl si znaveně Jardir a usedl na trůn.

„Ale vůbec ne,“ zavrkala Inevera a vklouzla mu na klín. „Jsem plně připravená vyhovět touhám Šar’damy Ka.“

„Mluvíš o tom jako o nějaké práci,“ poznamenal Jardir. „Jako o otravné ceně za moc.“

„Není to tak otravné,“ řekla Inevera a přejela mu prstem po tváři, rozepnula mu přezku na šalvárech a chtěla ho obsednout.

Jardir nemohl popřít, že v něm její krása vzbuzuje chtíč, ale zároveň pod sebou cítil Trůn lebek, a když se na něj Inevera nasouvala víceméně stejně, jako když nasedala na Andru, vzhlédl. Smrt toho chlapa nijak nepomohla zapudit ten obraz z paměti. Pronásledoval ho jako duch, jemuž je odepřeno odejít na onen svět.

Opravdu v Ineveře jeho dotyky probouzejí vášeň, nebo je její sténání a vrtění jen další maskou stejně jako neprůhledný závoj, který odhodila? Jardir upřímně nevěděl.

Vstal a sundal ji ze sebe. „Nemám náladu na takové hrátky.“

Inevera vytřeštila oči, ale ovládla se. „Tenhle říká něco jiného,“ zapředla a stiskla jeho ztopořené mužství.

Jardir ji odstrčil. „Ten mi nevládne,“ řekl a zapnul si přezku v pase.

Inevera na něj vrhla pohled svinutého hada a Jardir si v první chvíli myslel, že po něm snad skočí, ale pak se jí vrátil dama’tingský klid. Pokrčila rameny, jako by jí bylo jeho odmítnutí lhostejné, hladce splynula ze stupínku, a jak se vzdalovala, boky se jí uhrančivě vlnily.

*

Hasik se dotkl čelem mramorové podlahy před stupínkem s Trůnem lebek.

„Přivedl jsem toho chaffita, Osvoboditeli,“ oznámil nevrle. Jardir přikývl, stráže otevřely dveře a dovnitř se vbelhal Abban. Když se přiblížil ke stupínku, Hasik ho postrčil dopředu, chtěl ho srazit na kolena, ale Abban si rychle poradil s berlou a nějak se mu podařilo udržet se na nohou.

„Poklekni před Šar’damou Ka!“ zaburácel Hasik, ale Jardir zvedl ruku a zadržel ho.

„Jestli mám zemřít, tak mi alespoň dovolte zemřít na nohou,“ pravil Abban.

Jardir se usmál. „Jakpak tě napadlo, že tě chci zabít?“

„Nejsem snad jen další uvolněné vlákno, které se musí přiskřípnout?“ opáčil Abban. „Jako přede mnou Par’chin?“ Hasik zachrčel, pevně sevřel kopí a v očích mu vzplanul vražedný vztek.

„Nechte nás,“ řekl Jardir a zamítavě mávl rukou na Hasika a strážné. Když uposlechli, sestoupil Jardir ze stupínku k Abbanovi.

„Říkáš věci, o kterých je lépe pomlčet,“ poznamenal tiše.

Abban se nedal. „Byl to tvůj přítel, Ahmanne,“ odpověděl. „Jenže to jsem býval kdysi i já, že?“

„Par’chin ti to kopí ukázal,“ uvědomil si najednou Jardir. „Ty samolibý sádelnatý chaffite, ty jsi spočinul očima na Kadžiho kopí dříve než já!“

„Ano,“ přiznal Abban, „a poznal jsem ho. Ale já jsem mu ho neukradl, i když jsem mohl. Možná jsem samolibý sádelnatý chaffit, ale nejsem zloděj.“

Jardir se zasmál. „Nejsi zloděj? Abbane, vždyť ty ani nic jiného nejsi! Ty kradeš pozůstalost po nebožtících a šidíš lidi na bazaru každý den!“

Abban pokrčil rameny. „Nevidím žádný zločin v zachraňování něčeho, na co si nikdo nedělá nárok, a smlouvání je jen jiná podoba bitvy, v níž vítěz neztrácí čest. Já mluvím o tom, že jsi zabil, člověka, přítele, aby sis mohl vzít, co mu patřilo.“

Jardir zavrčel, ruka vystřelila, chytila Abbana pod krkem. Otylý kupec zalapal po dechu a křečovitě chytil Jardira za prsty, ale to se mohl zrovna tak snažit páčit ocel. Kolena se mu podlomila, celou váhou se pověsil Jardirovi na ruku, ale Jardir ho přesto udržel. Abban začal brunátnět v obličeji.

„Já se nenechám urážet od nějakého chaffita,“ zavrčel Jardir. „Já stavím oddanost Krasii a Everamovi nad oddanost přátelům, ať jsou sebestatečnější. Komu jsi oddán ty, Abbane?“ zeptal se. „Záleží ti vůbec na něčem víc než na té tvé sádelnaté kůži?“ Pustil ho, Abban se sesypal na zem a lapal po dechu.

„Co na tom?“ zasípal po chvíli. „Když je Par’chin mrtev, tak už pro Krasii nemám žádnou cenu.“

„Par’chin není jediný Žírňan na světě,“ řekl Jardir, „a žádný Krasijec nezná Žírné kraje tak jako chaffit Abban. Ty ještě pro mne máš cenu.“

Abban povytáhl obočí. „Jakou?“ zeptal se. Podle hlasu už ztratil strach.

„Já ti na otázky odpovídat nemusím, chaffite,“ sdělil mu Jardir. „Stejně mi řekneš všechno, co budu chtít vědět.“

„Jistěže,“ přikývl Abban, „ale bylo by snazší mi prostě odpovědět než povolávat katany a páčit ze mne vědomosti za bolestného nářku.“

Jardir ho chvíli zamyšleně pozoroval, pak potřásl hlavou a proti své vůli se uchechtl. „Už jsem zapomněl, jak dokážeš sebrat odvahu, když větříš zisk,“ řekl, podal Abbanovi ruku a pomohl mu na nohy.

Abban se s úsměvem poklonil. „Inevera, příteli. Všichni jsme tací, jaké nás Everam stvořil.“ Na chvíli léta opadla a byli si jeden druhému tím, čím kdysi.

„Hodlám zahájit šarak slunce, válku za bílého dne,“ sdělil mu Jardir. „Tak jako přede mnou Kadži, teď i já dobudu Žírné kraje a všechny sjednotím na šarak ka.“

„Ctižádostivé,“ poznamenal Abban blahosklonně shovívavým tónem.

„Přece si nemyslíš, že to nedokážu?“ opáčil Jardir. „Já jsem Osvoboditel!“

„Ne, Ahmanne, nejsi,“ řekl tiše Abban. „Oba víme, že pokud byl někdo Osvoboditelem, tak to byl Par’chin.“

Jardir si ho výhrůžně změřil, ale Abban mu zlostný pohled oplatil, jako by Jardira vyzýval, ať ho udeří.

„Takže dobrovolně mi pomáhat nebudeš,“ usoudil Jardir.

Abban se usmál. „To jsem nikdy neřekl, příteli. Válka přináší velký zisk.“

„Ale pochybuješ, že budu mít úspěch,“ řekl Jardir.

Abban pokrčil rameny. „Severské kraje jsou daleko větší, než si myslíš, Ahmanne, a mnohem, mnohem lidnatější než Krasia.“

Jardir se mu vysmál. „Ty si snad myslíš, že by se nějakých deset nebo i sto severských zbabělců mohlo vyrovnat jedinému dal’šarúmovi?“

Abban potřásl hlavou. „Co se týče velkých věcí jako bitva, nikdy jsem o tobě nepochyboval. Ale já jsem chaffit a já přemýšlím o malých věcech.“ Jízlivě se na Jardira podíval. „Jako jsou zásoby potravin a vody, které budeš potřebovat na cestu přes poušť. Muži, které budeš muset nechávat doma i po cestě, aby udrželi Pouštní Kopí a dobytá území. Vozy s chaffity, kteří se budou o vojsko starat, a ženami, které budou ukájet jejich touhy A kdo bude chránit ženy a děti, které necháš doma? Damové? Co asi udělají z tohoto města, zatímco ty budeš pryč?“

Jardir se zarazil. Opravdu, ve snech o hrdinném dobývání mu takové věci připadaly příliš malicherné, než aby se jimi zabýval. Inevera byla mistryní pletich a úkladů, které ho vynesly k moci, ale nějak se mu nezdála, že by o takových věcech přemýšlela. Najednou hleděl na Abbana s úctou.

„Mé truhlice budou otevřené dokořán tomu, kdo se o takové maličkosti dokáže postarat,“ řekl.

Abban se usmál a poklonil se tak hluboko, jak mu berla dovolovala. „Bude mi potěšením sloužit Šar’damovi Ka.“

Jardir přikývl. „Chci vytáhnout na pochod do tří let.“ Vzal Abbana kolem ramen, přitáhl si ho k sobě jako přítele a přiblížil své rty na pár coulů k Abbanovu uchu.

„Ale jestli se mě někdy pokusíš napálit jako nějakého moulu na bazaru,“ dodal tiše, „vydělám si tvou kůži a udělám si z ní pytel na lejna. Dobře si to zapamatuj.“

Abban zbledl a rychle přikývl. „Nikdy na to nezapomenu.“

Kapitola 10

Cha’šarúmové

331 p. N.

Jardir zasykl a přijal rez.

„Bolí to?“ zeptala se Inevera.

„Už jsem zažil v Labyrintu mnohem horší,“ vysmál se jí Jardir. „Ale jestli zajedeš do šlachy…“

Inevera si odfrkla. „Já znám stavbu mužského těla mnohem lépe než ty, drahý Tohle se nijak neliší od vyřezávání alagai-hor.“

Jardir se podíval na stříbrný podnos s tenkými proužky kůže, které mu vyřezávala z dlaně. Když mu Inevera vtlačovala do ran byliny, přijal bodavou bolest a nechal ji odplynout. „Pořád nechápu, k čemu je to vlastně dobré.“

„Podle kánonu, který jsme v žaláři vzali jednomu severskému poslovi, Žírňané věří, že Osvoboditel bude mít poznamenané tělo tak, že ho jadrnci nebudou moci vystát,“ řekla Inevera. Pustila jeho ruku, aby si ji mohl zvednout k očím a obdivovat dokonalost chrany, kterou mu vyřezala do kůže.

„Bude působit?“ zeptal se a zkusmo dlaň ohýbal.

Inevera přikývla. „Až s tím skončím, tak tvůj dotek napáchá na alagai víc škody než zásah samotným Kadžiho kopím.“

Jardira se zmocnilo vzrušení. Představa, že bude zápasit s démonem za jeho vlastních podmínek a zabije ho holýma rukama, byla opojná.

Inevera zrovna skončila s obvazováním ruky, když do trůnního sálu vstoupil damaji Ašán se svým synem Asukadžim a Jardirovým druhorozeným Asomem v patách. Oba byli na bílé damské kaftany ještě mladí, ale pocházeli ze vznešené krve Osvoboditele, a tak si nikdo netroufal nic namítat.

„Osvoboditeli,“ pozdravil ho s úklonou Ašán. „Je tu ten chaffit,“ zachrchlal, jako by se mu to slovo příčilo v ústech, „s účty.“ Jardir přikývl a zatímco se mu Inevera půvabně rozkládala u nohou, do sálu se vbelhal Abban o své slonovinové velbloudí berli. Za Abbanem šel damaji Aleverak; prázdný pravý rukáv od kaftanu měl přišpendlený na zádech. Jako stín sledoval jeho kroky Jardirův syn Madži ve svém nie’damském bidu. Stoupli si k Ašánovi, Asukadžimu a Asomovi napravo od Trůnu lebek.

Abban se poklonil, vytáhl z opasku malou lahvičku a podal ji Jardirovi. „Dama Kavan Mehndingský mne požádal, abych ti to předal,“ řekl.

Jardir si lahvičku vzal a zvědavě se na ni zadíval. „On tě požádal, abys mi to dal?“

„Přesněji obsah,“ odtušil Abban. „Zamíchaný do jídla nebo pití.“

Inevera Jardirovi lahvičku vytrhla, vytáhla zátku, přičichla si, ukápla si trochu na špičku prstu a ochutnala.

„Jed brejlovce,“ vyplivla to. „Dost na to, aby to zabilo deset mužů.“

Jardir naklonil hlavu k Abbanovi. „Kolik ti zaplatil?“

Abban se usmál a zvedl cinkající měšec. „Damajský majlant.“

Jardir přikývl. Na veřejnosti ho sice damaji Enkadži Mehndingský okázale podporoval, ale toto nebyl první pokus o úkladnou vraždu, který přišel od jeho stoupenců.

„Nechám damu Kavana zavřít a podrobit výslechu,“ vzplanul Ašán.

„Škoda času,“ řekl Abban. „Ten svého damaji na mučidla nevydá. Bude lepší nechat ho být.“

„Tebe se na názor nikdo neptal, chaffite!“ zaburácel damaji Aleverak a Abban leknutím nadskočil. „Přece ho nemůžeme nechat naživu, aby kul další pikle proti Šar’damovi Ka.“

„Možná má ten chaffit pravdu, drahý,“ vložila se do toho Inevera a vysloužila si od Aleveraka nepříčetný pohled jako vždy, když se jako žena opovážila pronést před Trůnem lebek svůj názor. „Abban může říct Kavanovi, že jsi ten jed požil zcela bez úhony, a pak tu historku vypustit na bazaru, aby se rozšířila po celém městě. Vytvoř si pověst nepřemožitelnosti a i ten nejodvážnější úkladný vrah si to pak možná rozmyslí.“

„Damaja je moudrá,“ pravil s úklonou Abban. Ti dva, on a Inevera, byli z jednoho těsta: vždycky to dokázali nějak zaonačit, aby jim ostatní vyhověli. Jardir si všiml, jak o ni chaffit zavadil pohledem a nakratičko se vpíjel do půvabů, které jeho manželka necudně vystavovala na odiv. Spolkl vzteklý výbuch. Inevera mu tvrdila, že když muž okázale předvádí něco, po čem prahnou jiní muži, dává mu to pocit moci. Jenže i po dvou letech byl pořád opak pravdou.

Ale ať se mu to líbilo nebo ne, jak Abban, tak Inevera měli schopnosti, které Jardir potřeboval, a byly to schopnosti, které damové i šarúmové zoufale postrádali. Abbanovy účty a Ineveřiny kostky mu sdělovaly jen krutou pravdu, zatímco všichni ostatní v Krasii se mohli přetrhnout, aby mu říkali jen to, co podle nich chtěl slyšet, a to i kdyby na tom nebylo ani zbla pravdy.

Jardir byl na těch dvou čím dál závislejší a oni to věděli. Oba se výstředně oblékali a zdobili zlatými šperky, jako by Jardira popichovali, aby je potrestal.

„Damaji Enkadži je mocný, Osvoboditeli,“ připomněl mu Abban, „a bez stavitelského umění jeho kmene se tvé válečné přípravy neobejdou. Už jsi ho urazil, když jsi mu upřel místo ve své úzké radě. Teď možná není vhodná doba sledovat stopu, která by mohla vést k němu a donutit tě jednat veřejně.“

„A Savas ještě není dost starý na to, aby se mohl stát mehndingským damaji,“ dodala Inevera. Mluvila o Jardirovu mehndingském synovi. „Nepůjdou za chlapcem, který ještě nosí bido.“

Měli pravdu. Kdyby Jardir zabil Enkadžiho dřív, než si Savas vyslouží bílý kaftan, tak by černý turban prostě přešel na jednoho z Enkadžiho synů, který by se vůči Jardirovi choval stejně záštiplně jako jeho otec, ne-li hůř.

„Dobrá,“ řekl nakonec, i když mu bylo zle z toho, že má hrát Ineveřiny a Abbanovy hry. „Tkejte si své sítě kolem Kavana. A teď k účtům.“

„K dnešnímu ránu žije v Pouštním Kopí 217 damů, 322 dam’ting, 5 012 šarúmů, 17 256 žen, 15 623 dětí včetně těch na Hannu Paš a 21 733 chaffitů,“ sdělil mu Abban.

„To není dost válečníků na to, abychom se příští léto vydali na pochod,“ usoudil Jardir. „A z Hannu Paš vychází každý rok jen pár stovek.“

„Třeba bys mohl své plány odložit,“ navrhl Abban. „Za deset let své vojsko zdvojnásobíš.“

Jardir cítil, jak mu Inevera svírá nohu, až se mu její dlouhé nehty zarývají do masa, a zavrtěl hlavou. „Už tak to odkládáme moc dlouho.“

Abban pokrčil rameny „Pak budeš muset vytáhnout s těmi válečníky, které budeš mít příští rok. Což bude ani ne šest tisíc.“

„Potřebuji víc,“ prohlásil tvrdošíjně Jardir.

Abban pokrčil rameny. „Co můžu dělat? Dal’šarúmové nejsou zásoby zrní, které si kupci na bazaru schovávají a čekají, až stoupne cena.“

Jardir se na něj podíval tak hladově, až sebou Abban trhnul.

„Řekl jsem něco?“ zeptal se.

„Bazar,“ odtušil Jardir. „Nebyl jsem tam od té doby, co nás Kaval s Keranem odvedli z domova.“ Vstal a přes šarúmskou čerň, kterou dosud nosil, si přehodil bílý kaftan. „Ukážeš mi ho teď.“

„Já?“ užasl Abban. „Ty chceš chodit po ulicích s chaffitem?“

„Je tu snad někdo vhodnější?“ opáčil Jardir. Všichni v sále se zhrozili a vyjeveně na něj zírali.

„Osvoboditeli,“ vzchopil se Ašán, „bazar je pro ženy a chaffity…“

Aleverak horlivě přikyvoval. „To není půda hodná nohy Šar’damy Ka.“

„To posoudím sám,“ prohlásil Jardir. „Snad se tam přece dá najít ještě něco hodnotného.“

Ašán se zakabonil, ale poklonil se. „Jistěže, Osvoboditeli. Zařídím ti doprovod. Stovka věrných šarúmů…“

„Žádný doprovod nepotřebuji,“ přerušil ho Jardir. „Před ženami a chaffity se dokážu ochránit sám.“

Inevera vstala a upravila Jardirovi kaftan. „Alespoň mne nech nejdřív vrhnout kostky,“ zašeptala. „Budeš přitahovat úkladné vrahy jako kára s hnojem mouchy.“

Jardir zavrtěl hlavou. „Tentokrát ne, dživo. Dnes cítím Everamovu ruku i bez této opory.“

Nezdálo se, že by to Ineveru přesvědčilo, ale ustoupila stranou.

*

Rázným krokem vyšel Jardir z paláce a najednou z něj spadla obrovská tíha. Už ani nepamatoval, kdy naposledy opustil palácové zdi za bílého dne. Kdysi miloval slunce. Záda se mu za chůze napřímila a cosi se v něm… rozezvučelo. Cítil, že jeho činy jsou správné, jako by je řídil sám Everam.

Jako by se čas zastavil, když procházeli Velkým Bazarem. Jak trhovci, tak zákazníci strnuli jako uhranutí, když kolem nich Jardir s Abbanem kráčeli. Někdo užasle zíral na Osvoboditele, jiný ještě užasleji na chaffita po jeho boku. Kudy prošli, tam se zvedal vzrušený šum a mnozí se vydávali v jejich stopách.

Bazar se táhl míle a míle podél závětrné strany vnitřních městských hradeb na obě strany od velké brány. Zdánlivě nekonečné šiky stanů a kár, velkých pavilónů i maličkých krámků, nemluvě o nesčetných pouličních občerstveních, potulných kramářích, nosičích nákupů a obrovského davu smlouvajících zákazníků.

„Je větší, než si pamatuji,“ poznamenal překvapeně Jardir. „Tolik křivolakých uliček a odboček. I Labyrint vypadá přehledněji.“

„Říká se, že za jeden den nemůže člověk stihnout ani projít kolem každého prodavače,“ souhlasil Abban, „a nejeden nešťastník tu uvízl, když damové vyhlásili z minaretů Šarika Hory zákaz vycházení a on nenašel cestu ven.“

„Tolik chaffitů,“ vydechl Jardir a užasle hleděl na moře oholených tváří a hnědých vest. „I když to slýchám každého rána v hlášení, nikdy mi ten počet doopravdy nedošel. Vás je v Krasii více než všech ostatních.“

„Odepření vstupu do Labyrintu má své výhody,“ připustil Abban. „Jednou z nich je dlouhý život.“

Jardir přikývl. Další věc, o které nikdy nepřemýšlel. „Chybí někdy Labyrint tvému srdci? Když odmyslíme zbabělost – lituješ někdy, že jsi neviděl Labyrint zevnitř?“

Abban se dlouho belhal mlčky. „Co na tom záleží?“ řekl nakonec. „Nemělo to být.“

Ušli ještě kousek, když se Jardir zničehonic zastavil a vytřeštil oči. Na protější straně ulice stál obrovský chaffit, dobrých sedm stop vysoký, pod hnědou vestou se vlnily mohutné svaly. Pod každou rukou držel obrovský sud vody a vypadalo to, že se nenadře o nic víc, než kdyby si nesl pár sandálů.

„Ty tam!“ zavolal Jardir, ale obr neodpověděl. Jardir rázně přeběhl ulici k němu a chytil ho za ruku. Chaffit se najednou překvapeně otočil a leknutím div neupustil sudy s vodou. „Volal jsem na tebe, chaffite,“ zavrčel Jardir.

Abban položil Jardirovi ruku na loket. „On tě neslyší, Osvoboditeli. Ten muž se narodil bez sluchu.“ A opravdu, obr sténal a jako šílený si ukazoval na uši. Abban ho několika rychlými posunky uklidnil.

„Hluchý?“ optal se Jardir. „Proto nezvládl Hannu Paš?“

Abban se rozesmál. „Děti s takovými vadami se na Hannu Paš ani nepovolávají, Osvoboditeli. Tento muž je chaffitem od chvíle, kdy se narodil.“

Z budky vyšel další chaffit, zdravě vyhlížející pětatřicátník, a když je uviděl, leknutím se na místě zastavil.

„Zadrž,“ zvolal Jardir, když se ten muž vzpamatoval a dal se na útěk. Chaffit okamžitě padl na kolena a přitiskl tvář do prachu.

„Ó velký Šar’damo Ka,“ sténal a plazil se v prachu. „Nestojím ti za povšimnutí.“

„Neměj obavy, bratře,“ řekl Jardir a jemně položil vyděšenému muži ruku na rameno. „Já neznám kmen. Neznám kastu. Já stojím za celou Krasií, damy, šarúmy i chaffity rovným dílem.“

Zdálo se, že Jardirova slova muže trochu uklidnila. „Řekni mi, proč nosíš hnědou, bratře?“

„Jsem zbabělec, Osvoboditeli,“ zasípal muž. Hrdlo se mu svíralo studem. „První noc v Labyrintu mi zlomila vůli. Přeřezal jsem řemen a… utekl jsem svému adžínu’pal.“ Rozeštkal se a Jardir ho nechal vyplakat. Pak muži stiskl rameno a přiměl ho vzhlédnout.

„Můžeš kráčet v mých šlépějích na mé cestě bazarem,“ řekl a muž se úlekem zajíkl. „Ten neslyšící taky,“ sdělil Jardir Abbanovi a Abban udělal na obra pár dalších posunků. Oba se poslušně zařadili za Abbana a Jardira a za ně všichni, kdo byli svědky této události, muži i ženy. Dokonce i trhovci opouštěli své zboží a kráčeli za Osvoboditelem.

Kam se Jardir podíval, tam viděl další a další statné muže v hnědém a každý měl své vlastní důvody, proč mu byla odepřena čerň. Když se dotazoval proč, nikdo si netroufl mu lhát.

„Jako dítě jsem byl churavý,“ řekl jeden.

„Já nerozeznám barvy,“ oznámil další.

„Táta podplatil damu, aby mne přehlédl,“ odvážil se přiznat třetí.

„Potřebuji lupy na oči,“ říkali mu mnozí a jiní byli ze šaraje vyhozeni prostě proto, že to byli leváci.

Jardir každému stiskl rameno a dal mu svolení, aby ho následoval. Zanedlouho se za ním vinul obrovský zástup a strhával všechny, které na své cestě míjel. Nakonec se Jardir ohlédl, spokojeně přikývl, když viděl tisícihlavý dav, vyskočil na vozík pouličního prodavače, aby stál nad lidmi, a zadíval se na ty ženy a chaffity.

„Jsem Ahmann asu Hoškamin am’Jardir am’Kadži!“ zvolal a zvedl Kadžiho kopí výš. „Jsem Šar’dama Ka!“ Dav zaburácel a Jardira překvapila jeho síla a moc; o něčem takovém se mu nikdy ani nesnilo.

„Everam mne pověřil zničením alagai,“ zařval, „ale k tomu potřebuji šarúmy!“ Rozmáchlým gestem zahrnul celý dav. „Vidím mezi vámi zdravé muže, jimž bylo jako dětem odepřeno kopí a jsou nuceni žít v hanbě a chudobě, zatímco jejich bratři a bratranci kráčí ve slávě Everamově. A vaše hanba padla i na vaše rodiče a děti.“

Muži, které Jardir vyzval, aby ho následovali, dychtivě přitakali jeho slovům. „Nyní máme na vyhubení alagai magii,“ pokračoval. „Naše kopí je kosí po stovkách, ale máme víc kopí než mužů, kteří by je nosili. A tak vám všem nabízím druhou šanci! Jakýkoli tělesně schopný chaffit, který se touží zapojit do alagai’šaraku, se může zítra dostavit na cvičiště, kde každý kmen založí chaffit’šaraj, aby vás vycvičil. Ti, kdo výcvik dokončí, budou nazývání chašarúmové a dostanou chraněné zbraně, aby vykoupili cestu zpátky ke slávě a na nebesa sobě i svým rodinám!“

Jak jeho slova pronikala lidem do vědomí, postupně se rozhostilo ohromené ticho. Muži, kteří strávili celý život pod šarúmskou patou, sedření a shrbení pod tíhou své kasty, začali zvedat hlavy. Vypadalo to, že jim Jardir mluví z duše. Představovali si slávu, která by je mohla očekávat, šanci na lepší život.

„Šarak ka přichází!“ zařval Jardir. „Ve velké válce je dost cti pro všechny. Kdo z vás bude přísahat, že bude bojovat po mém boku?“

Davem se protlačil dopředu muž, kterého Jardir jako prvního vyzval, aby ho následoval, ten, který v Labyrintu utekl svému adžínupal, a poklekl.

„Osvoboditeli,“ řekl, „selhání v Labyrintu mne dosud tíží na duši. Prosím tě o druhou šanci.“ Jardir sklonil Kadžiho kopí a dotkl se jeho ramene.

„Povstaň, chal’šarúme,“ pravil.

Muž uposlechl, ale ještě ani nestihl úplně vstát, když ho do zad zasáhlo kopí. Jardir zachytil muže dřív, než se zhroutil na zem, a zahleděl se mu do očí. Muž vykašlal chuchvalec krve.

„Jsi spasen,“ sdělil mu Jardir. „Brána nebeská ti bude otevřena, bratře.“

Jak oči pohasínaly, muž se ještě usmál a Jardir ho položil na zem a zadíval se na kopí trčící z jeho zad. Byla to jedna z těch krátkých zbraní určených k boji zblízka, oblíbených mezi nandžijskými pozorovateli.

Jardir vzhlédl a zjistil, že se k němu blíží tři Nandžijové a každý třímá v jedné ruce krátké kopí a v druhé zatíženou síť na větrné démony. Přestože byl den, měli závoje vytažené na obličej.

„Zacházíš příliš daleko, Šarúme Ka, když nabízíš kopí chaffitům,“ zvolal jeden válečník.

„Musíme s tebou skoncovat,“ přitakal druhý.

Vykročili proti němu, ale z davu se vylouplo několik chaffitů a ochranitelsky si stoupli před Jardira.

Nandžijové se rozchechtali. „Udělal jsi hloupost, žes odešel z paláce bez osobní stráže,“ řekl jeden. „Tihle chaffiti tě neochrání.“

Nebylo nijak překvapivé, že si válečníci mysleli, že jim od žen a chaffitů nic nehrozí, ale Jardir, který před chviličkou vycítil sílu davu, by si tím už nebyl tak jistý. Ale ani tak nebude po nikom chtít, aby kvůli němu zbytečně zemřel.

Vytvoř si pověst nepřemožitelnosti, řekla Inevera, a i ten nejodvážnější vkladný vrah si to pak možná rozmyslí.

„Uvolněte jim cestu!“ zařval Jardir a seskočil z vozíku. Překvapení chaffité se okamžitě rozestoupili.

„Myslíte si snad, že mě dokážou zabít nějací tři válečníci?“ rozesmál se Jardir. „I kdyby se tu ve stínech plížila stovka Nandžijů, nepotřeboval bych víc ochránců, než mám teď.“ Opřel Kadžiho kopí hrotem o zem a vypnul hruď, vyzýval je k útoku. „Já jsem Šar’dama Ka!“ zařval a cítil, že je to pravda. „Pojďte na mě, jestli si troufáte!“

Nandžijové se blížili, ale Jardir na nich viděl, že již váhají. Pouhá jeho blízkost jim brala odvahu. Kopí se jim v rukou třásla a nejistě se dívali jeden na druhého, jako by se rozhodovali, kdo by měl útok vést.

„Udeřte nebo poklekněte!“ zaburácel Jardir. Zvedl Kadžiho kopí, na lesklý kov dopadlo slunce a jako by z kopí samého sálala moc.

Jeden nandžijský válečník upustil kopí a padl na kolena. „Zrádče!“ křikl na něj druhý a obrátil se, chtěl ho probodnout, ale třetí byl rychlejší, vrhl se na útočníka a kopím mu proklál hruď.

Za Jardirem se cosi šustlo. Vrznutí sandálu na plachtě. Jardir znalý nandžijské taktiky se obrátil a vzhlédl. Za ním, na střeše pavilónu se krčil ten pravý vrah, ten, který měl zaútočit a zabít, ti ostatní měli Jardira jen na chvíli zabavit.

Jejich oči se střetly, ale Jardir nic neřekl, čekal. Muž po chvíli hodil kopí dolů, saltem se snesl za ním na zem a poklekl Jardirovi k nohám.

Jardir šel k padlému muži, vytrhl mu kopí ze zad a zvedl ho, aby na něj všichni viděli. „Toto není chaffitská krev!“ zvolal. „Toto je krev válečníka, prvního chal’šarúma, a já nalakuji jeho lebku a přidám ji na svůj trůn na jeho věčnou památku.“ Rozhlédl se po chaffitech. „Předstoupí někdo a zaujme jeho místo?“

Ozvalo se uširvoucí úpění, do popředí se protlačil sedmistopý hluchý obr a klekl si Jardirovi k nohám. Rychle následovali další, lidi se tlačili jako šílení, aby mohli před Jardirem pokleknout. Zatímco se Jardir každého jednoho popořadě dotýkal, Abban využil příležitosti k projevu.

„Nemějte obavy, vy, kdo nemůžete nosit kopí kvůli věku nebo neduhu!“ zvolal. „Žádný strach, ženy a děti! Osvoboditel potřebuje víc než jen šarúmy! Potřebuje síťaře na výrobu sítí a kováře na kování hlavic na kopí. Plátno na chal’šarúmský pavilón a jídlo pro své válečníky. Přijďte zítra do mého pavilónu, chcete-li přispět ke slávě Krasie a vydobýt čest svým rodinám!“

Jardir svraštil čelo, věděl, že Abban je veden spíš touhou po zisku z laciné práce než touhou pomoci ve válce, ale nezasahoval. Tu práci tak jako tak někdo udělat musí, jestli se mají do roka vydat na pochod.

A jak se Jardir dál dotýkal Kadžiho kopím muže za mužem a jmenoval je chal’šarúmy, dav začal provolávat jeho jméno, volání brzy dunělo po celém bazaru a ozvěna ho roznášela po městě.

„Jardir! Jardir! Jardir!“

„Mistrovský kousek,“ pošeptal mu Abban do ucha, když se Jardir dotkl posledního chaffita. „Právě sis zdarma pořídil deset tisíc válečníků a dvakrát tolik otroků, stačilo dát jim ochutnat sebeúctu.“

„To je vše, co vidí tvé vypočítavé srdce?“ zeptal se Jardir a podíval se na něj. „Kupecké počty!“

Abban měl alespoň tolik slušnosti, aby nasadil zahanbený výraz, i když o jeho upřímnosti Jardir silně pochyboval.

*

Příštího dne kmeny teprve vztyčovaly chaffit’šaraje, když už se na cvičiště dostavily dva tisíce mužů. Do týdne se jejich počet ztrojnásobil. A ještě celý další týden přitékal rovnoměrný proud z vesnic, neboť muži, chaffité po deset generací, se rozhodli zlomit kastovní pouta a přicházeli i s rodinami, aby se i ony podílely na válečných přípravách. Za necelý měsíc Jardir velikost svého vojska ztrojnásobil a město přetékalo lidmi jako už desítky let ne.

„Příští léto,“ prohlásil Jardir opět, když Abban zase jednou dokončil ranní hlášení o stavu.

„Počtem nás Žírňané pořád silně převyšují,“ upozornil ho Abban.

Jardir přikývl. „Snad, ale ani ti nejlepší ze severských slabochů neobstojí ani před posledním chašarúmem.“

„Kolik jich necháš tady na obranu Pouštního Kopí?“ zeptal se Abban.

„Žádného,“ odpověděl Jardir a vysloužil si překvapené pohledy od celého sálu, včetně Inevery.

„To s sebou vezmeš všechny válečníky?“ užasl Aleverak. „Kdo bude bránit město?“

„Nejen všechny válečníky, damaji,“ řekl Jardir. „Každého. Musíme Slunnou zem opustit. Všichni. I staří. I chromí a churaví. Všichni muži, ženy, děti, obyvatelé města i vesnic. Vyklidíme Pouštní Kopí a zamkneme za sebou brány, ať jeho nedobytné hradby samy vzdorují alagai, dokud se nerozhodneme se sem opět vrátit.“

Aleverakovi vstoupil do očí blouznivý lesk.

„Je to nebezpečný plán, Osvoboditeli,“ varoval ho Ašán. „Naše vojsko potáhne hlemýždím tempem, zatímco my potřebujeme naopak rychlost.“

„Zpočátku snad,“ připustil Jardir. „Ale Žírné kraje, které dobudeme, si budeme muset rovněž udržet, a to aniž bychom tam nechávali vojenské oddíly. Everam umístil do Slunné země jak šarúmy, tak chaffity. V Žírných krajích bude chaffit, který se řídí Evejou, pořád stát výše než chin. A tak se budou chaffité usazovat v naší brázdě a držet území pro Everama, zatímco šarúmové potáhnou dál.“

Jardir viděl, že Inevera nepřítomně přejíždí prstem po svém váčku s alagai-horami. Jakmile toto slyšení skončí, omluví se a půjde vrhnout kostky, ale Jardir nepochyboval, že kostky jeho záměr jen potvrdí. Celým tělem cítil, že jedná správně, a dokonce i Abban souhlasně přikyvoval.

„Kdy to sdělíš ostatním damaji?“ zeptal se Ašán.

„Až budeme připraveni k odchodu, ne dřív,“ odpověděl Jardir, „abych nedával Enkadžimu ani nikomu jinému čas proti tomuto rozhodnutí něco učinit. Chci, aby se za námi velká brána zabouchla dřív, než se stačí vzpamatovat.“

„A pak kam?“ zeptal se Abban. „Na hradiště Rizon?“

Jardir zavrtěl hlavou. „Nejdřív do Anocha Slunce. Pak na Žírné kraje.“

„Tys to ztracené město našel?“ podivil se Abban.

Jardir ukázal na stůl plný map. „Nikdy nebylo doopravdy ztraceno. Celou dobu byly v Šariku Horovi podrobné mapy. Jen jsme tam po Návratu prostě přestali chodit.“

„Neuvěřitelné,“ pravil Abban.

Jardir se na něj zkoumavě podíval. „Jen mi vrtá hlavou, jak ho našel Par’chin. Prohledávat poušť by trvalo celý život. Musel mu někdo pomoci. Za kýmpak by asi šel, kdyby po něčem takovém pátral?“

Abban pokrčil rameny. „Na bazaru je stovka kupců, kteří tvrdí, že prodávají mapy do Anocha Slunce.“

„Padělky,“ prohlásil Jardir.

„Zjevně ne všechny,“ utrousil Abban.

Jardir věděl, že chaffit dokáže kličkovat mezi pravdou a lží stejně snadno, jako muž dýchá. „Inevera,“ pravil nakonec a zvedl Kadžiho kopí. „Nestane se nic než to, co si Everam přeje.“

Kapitola 11

Anoch Slunce

332 p. N.

Oáza Úsvitu byla místem velkých krás. Řady chraněných pískovcových monolitů střežily rozlehlé travnaté prostranství, několik malých ovocných hájků a velké jezírko se svěží, čistou vodou, napájené tou samou podzemní řekou, která zásobovala Pouštní Kopí. Pod jedním monolitem byly do aly vysekané schody, které vedly do podzemní komnaty osvětlované pochodněmi, kde mohl člověk vrhnout do řeky sítě a snadno si nachytat hojný úlovek.

Byla to malá oáza, zamýšlená jako zastávka pro kupecké karavany, ale mnohem častěji využívaná jen osamělými posly. Ovšem nikdy nebyla určená k zásobování té největší armády, jakou svět viděl za stovky let.

Jardirovy voje ji zaplavily jako kobylky. Monolity obklopily tisíce stanů a pavilónů. Většina Krasijců ještě ani nedorazila, a už byly stromy očesané a pokácené na oheň a trávu dohola spásl a zdupal dobytek. Do jezírka se vbrodily tisíce mužů, aby si umyli nohy a naplnili měchy, a zanechali po sobě jen nelibě páchnoucí bahnitou kaluž. Vrhli sítě v podzemní rybářské komnatě, ale co by bylo bohatým úlovkem pro karavanu, nebylo pro krasijské hordy ani chudým soustem.

Za Jardirem, který právě konal obhlídku tábora, přišel Abban.

„Osvoboditeli,“ pravil, „je tu něco, co bys měl podle mne vidět.“

Jardir přikývl a Abban ho odvedl k velkému pískovcovému kvádru plnému rytin. Některé léty vybledly, jiné byly nové a ostré. Něco byly neumělé drápanice, něco úchvatné obrazce, vypracované rukou umělce. Všechno v severském stylu. Ošklivé písmo, Jardirovi jen matně povědomé.

„Co to je?“ zeptal se.

„Poslovské záznamy, Osvoboditeli,“ odvětil Abban. „Jsou po celé oáze a uvádějí jména všech, kdo si zde odpočali cestou do Pouštního Kopí.“

Jardir pokrčil rameny. „Co z toho?“

Abban ukázal na rozsáhlou část kamene pokrytou úhlednými krasopisnými rytinami. Písmena Jardir číst neuměl, ale i on dokázal ocenit jejich krásu.

„Tady,“ pravil Abban, „stojí: ‚Arlen Sedlák z Tibbetské Říčky‘.“

„Par’chin,“ řekl Jardir. Abban přikývl.

„Co ještě se tam píše?“ zeptal se Jardir.

„Píše se tu: Učedník posla Coba Milnského, posel vévodů, v Krasii známý jako Par’chin, věrný přítel Ahmanna Jardira, Šarúma Ka z Pouštního Kopí.“

Abban se odmlčel, nechal slova proniknout do vědomí. Jardir protáhl obličej. „Čti dál,“ zamručel.

„Navštívil jsem pět osídlených hradišť,“ četl Abban a ukazoval jména měst, označených vztyčeným kopím, „a skoro všechny známé vísky v These.“ Abban ukázal na další, delší seznam, na němž byly tucty názvů.

„Názvy označené kopím skloněným k zemi jsou trosky, které navštívil,“ poznamenal Abban a ukázal na další dlouhý seznam. „Par’chin nijak nezahálel v době, kdy nepobýval v Pouštním Kopí. Na seznamu jsou dokonce i krasijské trosky.“

„Eh?“ opáčil Jardir.

„Par’chin se na bazaru vždycky pídil po mapách a historii,“ poznamenal Abban.

Jardir se podíval zase na seznam. „Je na seznamu Baha kad’Everam?“ Když Abban neodpověděl hned, obrátil se na něj. „Nenuť mě ptát se dvakrát, chaffite. Jestli požádám nějakého našeho chinského zajatce, aby mi tu stěnu přeložil, a zjistím, že jsi lhal…“

„Je tam,“ odpověděl Abban.

Jardir přikývl. „Takže Abban se nakonec domohl zbytku té své Dravaziho keramiky,“ usoudil. Ani se neptal. Abban neodpověděl. Ani nemusel.

„Co je tady to poslední?“ zeptal se Jardir a ukázal na velkou rytinu na konci seznamu, i když zrovna to mohl docela dobře uhodnout sám.

„Poslední místo, které Par’chin navštívil, než se naposledy odebral do Pouštního Kopí,“ odpověděl Abban.

„Anoch Slunce,“ pravil Jardir. Abban přikývl.

„Umí ještě nějaký jiný kupec číst v tomto jazyce?“ zeptal se Jardir.

Abban pokrčil rameny. „Pár snad.“

Jardir zachrčel. „Ať muži vezmou kyje a rozmlátí ten kámen na písek.“

„Aby nikdo nemohl zjistit, že Šar’dama Ka kráčí ve šlépějích mrtvého china?“ opáčil Abban.

Jardir ho praštil, až Abban upadl na zem. Otylý chaffit si otřel krev z úst, ale bez svého obvyklého kňourání a úpěnlivého nářku. Jejich oči se střetly a Jardira rázem opustil vztek a zachvátil ho stud. Odvrátil se, zadíval se na obrovský pruh, kterým jeho lid proťal poušť, a napadlo ho, jestli někdo z nich nevědomky nepřešel po zavátých kostech jeho přítele.

*

„Máš starosti,“ poznamenala Inevera, když se Jardir vrátil do svého pavilónu. Nebyla to otázka.

„Tak si říkám, jestli měl pravý Osvoboditel taky starosti na každém rohu,“ odtušil Jardir. „Anebo jestli cítil, že Everam řídí jeho činy a prostě kráčel po cestě, která se před ním prostírala.“

„Ty jsi pravý Osvoboditel,“ prohlásila Inevera, „takže se domnívám, že pro Kadžiho to bylo víceméně stejné jako pro tebe.“

„Opravdu?“ opáčil Jardir.

„Podle tebe je snad náhoda, že ti Kadžiho kopí přišlo do rukou zrovna ve chvíli, kdy jsi dosáhl takového postavení, že už ses mohl chopit moci nad celou Krasií?“ otázala se Inevera.

„Náhoda?“ opáčil Jardir. „Ne. Ale ty mne stavíš do různých ‚postavení‘ už více než dvacet let. O můj vzestup se víc zasloužily démonské kostky než já sám.“

„Byly to snad démonské kostky, které dobyly srdce chaffitů a sjednotily náš lid?“ otázala se Inevera. „Byly to démonské kostky, které tě viděly znovu a znovu vítězit v Labyrintu ještě předtím, než tvé oči vůbec spočinuly na Kadžiho kopí? To kvůli kostkám jsi teď na válečném tažení?“

Jardir zavrtěl hlavou. „Ne, ovšemže ne.“

„Jde o ty Par’chinovy pískovcové rytiny,“ usoudila Inevera.

„Jak o tomhle zase víš?“ užasl Jardir.

Inevera nad tou otázkou jen zamítavě mávla rukou. „Par’chin byl vykradač hrobů, nic víc. Udatný,“ připustila a položila Jardirovi prst na rty, aby předešla jeho námitkám, „mazaný a neohrožený, ale stejně zloděj.“

„A co jiného jsem já než zloděj, který zase okradl jeho?“ otázal se Jardir.

„Ty jsi tím, čím se rozhodneš být,“ odpověděla Inevera. „Ty se můžeš rozhodnout, jestli budeš spasitelem lidstva, anebo jestli budeš trucovat nad minulými činy a necháš si tu příležitost utéct.“

Naklonila se k němu a políbila ho. Byl to hluboký a vřelý polibek, který se dává bez ptaní a který Jardirovi připomněl, že ji dosud miluje. „Já v tebe věřím, i když ty sám si nevěříš. Kostky nám sdělují Everamovu vůli a ani ony, ani já bychom ti při tvém vzestupu nepomohly, kdybychom nevěřily, že ty, jen ty a nikdo jiný, dokáže toto břímě unést. Zabít Par’china bylo nutné zlo stejně jako zabít Amadeverama. Kdybys mohl, ušetřil bys je.“

Vklouzla mu do náruče, a když ji objal, cítil, že se mu síly částečně vracejí. Nutné zlo. Eveja o něm mluvila, když Kadži vysvětloval, jak si podroboval severské chiny. Každý zabitý alagai pomáhá vyrovnat misky vah a Jardir je chtěl pobít všechny, než se odebere ke Stvořiteli, kde nechá činy svého života zvážit a posoudit.

*

Zvěd na velbloudu dojel k Jardirovi na bílém koni, v uctivé vzdálenosti se zastavil a udeřil se pěstí do hrudi.

„Šar’damo Ka,“ pozdravil ho. „Našli jsme to ztracené město. Je napůl zaváté pískem, ale vypadá vcelku zachovale. Je tam několik studní, které se podle nás dají oživit, ale jen nemnoho potravy a pastvy.“

Jardir přikývl. „Everam uchoval svaté město pro nás. Vyšli předvoj, ať město zmapuje a připraví studny. Dobytek porazíme a maso nasolíme, abychom ušetřili zásoby zrní.“

„Nebezpečné,“ poznamenal Abban. „Když porazíme všechen dobytek, nebudeme mít jak obnovit stáda.“

„Musíme věřit, že nám je poskytnou Žírné kraje,“ odtušil Jardir. „V tuto chvíli potřebujeme co nejvíc času na prozkoumání svatého města.“

Hlavní část jeho lidu se pohybovala pomalu a tak trvalo několik dnů, než dostihli zvědy, kteří už mezitím rozlezlé město poměrně podrobně zmapovali. Bylo však mnohem větší než Pouštní Kopí, takže nějaké neobjevené části tam ještě mohly zůstat. Mezi mapami zvědů a starodávnými svitky ze Šarika Hory byly jisté nesrovnalosti.

„Rozdělíme město mezi kmeny a každého damaji pověříme dohledem nad vykopávkami ve své části. Za poradce si vezme nejučenější damy a pozorovatele. Každý historický nález bude zaznamenán a soupis mi bude předkládán každý den.“

Ašán přikývl. „Stane se, Osvoboditeli,“ odvětil a odešel vydat pokyny ostatním damaji.

Během následujícího týdne kmeny město vybrakovaly, rozbořily zdi, vyplenily hrobky a odstranily celé kusy chraněných hradeb a sloupů. Par’chin po sobě zanechal jen málo stop, ale Krasijci si nedělali takové starosti, aby nechali město zachovalé. Všude se hromadily trosky a celé bloky ulic se sesuly, když se pod nimi propadly podzemní chodby.

Každého odpoledne předstoupila před Jardira Damaji a předložila mu své nálezy. Stovky nových chran určených k ničení démonů nebo k jiným magickým účelům. Chraněné zbraně a zbroj, mozaiky a malby starodávných bitev, někdy dokonce samotného Kadžiho.

Každou noc bojovali. Démoni dosud přicházeli do města v hojném počtu, takže když slunce zapadlo, zanechali Jardirovi muži práce a chápali se kopí a štítů. Díky mocným chranám, vyrytým i na těch nejslabších chašarúmských kopích, umírali alagai po tisících a brzy nebylo na posvátných písečných pláních co lovit. Šarúmové dál hlídkovali, ale zdálo se, že město bylo vyčištěno, jako by sám Everam dal znamení, že se vydali na správnou cestu.

*

„Osvoboditeli,“ oslovil ho Ašán, když s Asomem a Asukadžim vcházel do jeho stanu. „Našli jsme ji.“

Jardir se ani nemusel ptát co; odložil mapy Žírných krajů a přehodil si bílý kaftan. Ještě ani nedošel ke stanové chlopni, když se objevila Inevera v čele jeho dama’tingských manželek a jejich osobní přítomnost jen dala Ašánovi za pravdu. Jardir vykročil do města a ženy se mlčky zařadily za něj.

„Který kmen měl tu čest?“ zeptal se Jardir.

„Mehndingové, otče,“ sdělil mu Asome. Bylo mu už šestnáct, byl to plnoprávný muž a pohyboval se s půvabem, který se dal od mistra šarusahku čekat. Hebký hlas působil o to nebezpečněji, že patřil vysoké, štíhlé postavě v bílém. Jako kopí zabalené v hedvábí.

„No ovšem,“ zamumlal Jardir. Jak příhodné, že Kadžiho hrobku našel ten nejméně spolehlivý damaji.

Když dorazili, už tam na ně čekal Enkadži s Jardirovým mehndingským synem Savasem, který dosud chodil v nie’damském bidu.

„Šar’damo Ka!“ zvolal damaji a padl před ním na zaprášenou podlahu pohřební komnaty. „Je mi ctí představit ti Kadžiho hrobku.“

Jardir přikývl. „Je neporušená?“

Enkadži vstal a pokynul rukou k velkému sarkofágu. Kamenné víko už bylo sundané.

„Obávám se, že ho Par’chin řádně vyplenil,“ řekl Enkadži. „Kopí samozřejmě chybí, ale získal jsi tohle,“ ukázal na zaprášené cáry, v nich byla oblečená kostra uvnitř. „Jestli ovšem byly tyto cáry někdy posvátným Kadžiho pláštěm, to říci nemohu.“

„A koruna?“ zeptal se lhostejně Jardir, jako by nebyla nijak důležitá, i když všichni věděli, že je.

Enkadži pokrčil rameny. „Pryč. Par’chin…“

„…ji s sebou neměl, když přišel do Pouštního Kopí,“ uťal ho Jardir.

„Určitě ji někam schoval,“ prohlásil Enkadži.

„Lže,“ zašeptal Abban Jardirovi do ucha.

„Jak to víš?“ zeptal se ho Jardir.

„Věř zkušenému lháři, že to pozná,“ zamumlal Abban.

Jardir se obrátil k Hasikovi. „Uzavřete hrobku,“ nařídil mu. Hasik dal znamení šarúmům na chodbě a ti přivalili velký kámen zpátky na místo.

„Co je?“ vyhrkl Enkadži, když pochodně na chodbě zhasly. Jen pár třepetavých smolnic rozmístěných přímo v pohřební komnatě ještě vydávalo mihotavé světlo.

„Zhasněte je,“ nařídil Jardir. „Damaja vrhne kůstky, aby zjistila, kdo ukradl Kadžiho korunu.“

Damaji zbledl a v tu chvíli Jardir věděl, že mu Abban říkal pravdu. Vykročil proti Enkadžimu a nutil ho couvat, dokud damaji nenarazil zády na zeď hrobky.

„Za každou minutu, kterou ta koruna není v mých rukou,“ sdělil mu, „vykleštím jednoho tvého syna či vnuka, počínaje tím nejstarším.“

O okamžik později držel Jardir v rukou Kadžiho korunu nalezenou v pohřební komnatě jednoho Kadžiho pravnuka.

Byl to tenký tepaný zlatý kroužek zdobený drahokamy, se spletí z neznámých chran, která tvořila přes hlavu síť. Vypadala křehce, ale ani vší silou by Jardir nedokázal to zlato sebeméně ohnout.

Inevera se sklonila, vzala korunu a nasadila mu ji přes turban. I když byla lehká jako pírko, stejně měl Jardir pocit, že jakmile mu dosedla na čelo, spočinula na něm obrovská tíha.

„Tak, a nyní můžeme vytáhnout na Žírné kraje,“ oznámil.

Část druhá

THESA

Kapitola 12

Čarodějnice

333 p. N. Zima

Dům Leeshiných rodičů už byl na dohled. Když se uvážil majetek jejího otce, tak to byl dost skromný příbytek, jen přístavba u zadní stěny tátovy papírny, ale rodině stačil docela dobře. K předním dveřím vedla chraněná pěšina.

Ne že by mu Rojer věnoval valnou pozornost. Šel o maličko pozadu, aby se mohl na Leeshu dívat, aniž by si toho všimla. Z vlasů černých jako noc výrazně vystupovala světlá pleť, oči měly barvu nebe za jasného dne. Pohled sklouzl na její křivky.

Zničehonic se k němu otočila, Rojer sebou překvapeně trhnul a rychle zvedl oči.

„Ještě jednou dík, že to pro mě děláš, Rojere,“ řekla Leesha.

Jako by jí Rojer dokázal něco odmítnout. „Posedět si u jídla se dá těžko nazvat dřinou, i když kuchyně tvé matky by byla oříškem i pro jadrnské zuby,“ odpověděl.

„Pro tebe to možná nic není,“ připustila Leesha, „ale kdybych se tam ukázala sama, tak by na mne do úmoru dorážela, kdy že si hodlám najít manžela. Když tam budeš, tak snad alespoň nebude cenit ty svoje jedové zuby. A třeba nás dokonce bude brát jako pár a dá pokoj úplně.“

Rojer se na ni podíval a srdce se v něm zastavilo. Rychle vklouzl do své žonglérské masky, kdy tvář ani hlas neprozrazovaly ani špetku skutečných pocitů, a zeptal se: „Tobě by nevadilo, kdyby nás tvoje matka považovala za pár?“

Leesha se rozesmála. „Já bych byla nadšená. I většina vesnice by to vzala. Jen ty Arlen a já bychom věděli, jak je to směšné.“

Rojer měl pocit, jako by mu dala facku, ale srdce zase začalo bít a díky masce si Leesha ničeho nevšimla.

„Rád bych, abys mu tak neříkala,“ poznamenal, aby změnil téma.

„Arlen?“ opáčila Leesha a Rojer sebou trhnul. „Arlen! Arlen! Arlen!“ opakovala se smíchem. „Vždyť se tak jmenuje, Rojere. Ať chce vypadat sebetajemněji, já přece nebudu předstírat, že žádné jméno nemá.“

„Hele, nechej ho vypadat, jak se mu zlíbí,“ vyjel na ni Rojer. „Arrick vždycky říkal, že když si zkoušíš něco, co nemá veřejnost nikdy vidět, tak se to dříve nebo později stejně provalí. Stačí jediné přeřeknutí a jeho jméno bude bude mít na rtech celá vesnice.“

„A kdyby?“ opáčila Leesha. „‚Tetovaný‘ vesnici beztak nesedí, protože lidi ho berou jinak. Kdyby se přiznalo, že má jméno, tak by se to možná o hodně spravilo.“

„Vždyť ani nevíš, co má za sebou,“ namítl Rojer. „Co kdyby mu nějací lidé chtěli ublížit, kdyby vyšlo najevo, kdo to je, nebo co když ho někdo pronásleduje, aby si s ním vyřídil nějaké účty. Já vím, jaké to je, takhle žít, Leesho. Tetovaný mi zachránil život, a jestli nechce, aby se vědělo, jak se jmenuje, tak klidně zapomenu, že to vím, i kdyby to znamenalo vzdát se balady století.“

„Přece nemůžeš jen tak zapomenout, co víš,“ podivila se Leesha.

„Ne každý z nás má tady nahoře tolik místa co ty,“ odtušil Rojer a poklepal si na spánek. „Někteří z nás tam mají plno po okraj a staré věci, pro které nemají využití, prostě zapomínají.“

„To je nesmysl,“ prohlásila Leesha. Rojer pokrčil rameny.

„Stejně ti děkuji,“ řekla Leesha. „Mužů, kteří by kvůli mně dobrovolně předstoupili před démona, znám spoustu, ale žádného, který by předstoupil před mou matku.“

„Počítám, že Gared Drvoštěp by zvládl obojí,“ utrousil Rojer.

Leesha si odfrkla. „Toho si máma ochočila jako každého jiného. Zničil mi život a ona po mně ještě chce, abych mu odpustila a rodila mu děti, jako by to byl nějaký pozoruhodný úlovek, když se tak nadchl pro pobíjení démonů. Ona není nic než čarodějnice otravná jako had, který uštkne každého kolem sebe.“

„Pah!“ zvolal Rojer. „Ona není tak špatná. Stačí, když jí porozumíš, a můžeš na ni hrát jako na housle.“

„Ty ji podceňuješ,“ ujistila ho Leesha. „Muži vidí, jak je krásná, a nechtějí vidět, co je pod tím. Ty si třeba myslíš, jak ji neokouzluješ, ale ve skutečnosti si tě ona omotává kolem prstu jako každého, jen aby tě využila proti mně.“

„To jsou babské tlachy,“ prohlásil Rojer. „Elona přece není žádný přízrak zplozený Jádrem, který si umanul, že ti zničí život.“

„Ty ji prostě ještě pořádně neznáš,“ povzdechla si Leesha.

Rojer potřásl hlavou. „Arrick mne naučil o ženách všechno, a říkal, že takové jako tvoje máma, takové, které byly kdysi opravdu krásné, ale začíná se na nich projevovat věk, jsou všechny stejné. Když byla Elona mladá, byla pořád středem pozornosti, a jiný způsob, jak se pohybovat ve světě, nezná. Ty a tvůj táta vedete dlouhé rozhovory o chraničení, které se jí netýkají, a ona díky tomu prahne po tom, aby si jí někdo všímal, jakýmkoli způsobem. Přesvědč ji, že je středem pozornosti, i kdyby to nebyla pravda, a bude ti zobat z ruky.“

Leesha na něj chvíli hleděla, a pak vybuchla smíchy. „Tvůj mistr nevěděl o ženách vůbec nic.“

„Ale rozhodně to vypadalo, že ano,“ bránil ho Rojer, „vzhledem k tomu, jak obratně je uměl dostat do postele.“

Leesha na něj povytáhla obočí. „A kolikpak jich těmi znamenitými fintami dostal do postele jeho učedník?“

Rojer se usmál. „Lechtivé historky sice nepatří do mého repertoáru, ale o milnské slunce, že na tvoji mámu zaberou.“

„Platí,“ odvětila Leesha.

*

„A tak ten kupec povídá Arrickovi: ‚Zaplatím ti, když naučíš mou ženu tančit!‘“ vykládal Rojer, „a Arrick, klidný jako svítání, se na něj podívá a říká: ‚Naučil jsem. Není moje chyba, že to radši dělá vleže.‘“

Elona vybuchla smíchy a třískla pohárem o stůl, až rozlila víno. Rojer se rozchechtal s ní, ťukli si a napili se.

Leesha se na ně nevrle zakabonila. Seděla na druhém konci stolu a povídala si s tátou, ale opravdu nevěděla, jestli ji víc děsí, že sázku s Rojerem vyhraje, nebo prohraje. Asi nebylo moudré ho sem brát. Oplzlé historky byly samy o sobě zlé ažaž, ale ještě horší bylo, jak Rojerovy oči co chvíli zabrousily k matčiným ňadrům. I když tohle mu těžko mohla vyčítat, když je Elona tak vystavovala.

Talíře vyprázdnili už dávno. Erny teď seděl a listoval si v tlustém sešitu, který mu Leesha přinesla. Maličká očička se čile míhala za tenkými brýlemi s drátěnými obroučkami, které snad nikdy neopouštěly hřbet jeho nosu. Konečně něco zamručel, odložil sešit na později a ukázal na stoh sešitů svázaných v kůži, položený před Leeshou.

„Stihl jsem jich jen pár,“ poznamenal. „Plníš je rychleji, než je stačím vázat.“

„To vyčítej mým učednicím,“ řekla Leesha a přinesla z ohně konvici s čajem. „Trojmo opisují každý, který popíšu.“

„Stejně,“ povzdechl si Erny. „Já měl celý život na chrany jen jeden grimoár a ani ten jsem nepopsal. Kolik už jsi jich sepsala ty? Tucet?“

„Sedmnáct,“ přiznala Leesha, „ale je v nich stejně tolik démonologie jako chran a víc pochází od Tetovaného než ode mne. Jen chrany obkreslené z jeho kůže zaplnily několik sešitů.“

„Ohó?“ ozvala se Elona a vzhlédla. „A kolikpak té jeho kůže jsi viděla?“

„Matko!“ zvolala Leesha.

„Stvořitel ví, že nesoudím,“ prohlásila Elona. „Mohla bys dopadnout hůř než nosit Osvoboditelovo dítě, i když je na něj hrozný pohled. Ale jestli o něj stojíš, neměla bys otálet. O tuhle výsadu bude brzy soupeřit spousta mladších a plodnějších než ty.“

„On není Osvoboditel, mami,“ namítla Leesha.

„Tak to jsi jediná, kdo to říká,“ sjela ji Elona. „Dokonce i Gared ho ctí.“

„Aha, a když si něco myslí Gared Drvoštěp, tak to musí být pravda.“ Leesha zvedla oči k nebesům.

Rojer pošeptal Eloně něco do ucha, ta se znovu rozesmála a začala se věnovat zase jemu. Leesha úlevou vydechla.

„Když už mluvíme o Tetovaném,“ ozval se Erny, „kampak vlastně odešel? Smitt mi říkal, že od vévody přijel další posel se vzkazem, že se má Tetovaný dostavit na slyšení, jenže on opět nebyl o poselském dnu nikde k nalezení.“

Leesha pokrčila rameny. „Pochybuji, že by se nějak zvlášť staral o nějaké slyšení u vévody. On se nepovažuje za Rhinebeckova poddaného.“

„Měla bys mu radši říct, ať to ještě zváží,“ poznamenal Erny. „Kotlina netěží tolik dřeva, jak by měla, a Rhinebeck začíná zuřit. Nedbat na jeho posly, tím to možná vyřešíme teď, když je cesta zavátá sněhem a on sem nemůže poslat vojsko, ale jakmile přijde jarní tání, bude vévoda žádat vysvětlení a ujištění, že mu Osvoboditelova Kotlina zůstává věrná.“

„A zůstává?“ opáčil Rojer a vzhlédl. „Kdyby se Tetovaný pustil do sporu s Rhinebeckem, tak by se Kotlina pravděpodobně okamžitě postavila na jeho stranu.“

„Ano,“ souhlasil Erny. „I jiné vesnice a pravděpodobně i velká spousta lidu v samotném hradišti Angiers. Tetovanému stačí slovo a vyvolá občanskou válku. A o to je ještě důležitější, aby dal své záměry jasně najevo dřív, než Rhinebeck vyvede nějakou zbrklost.“

Leesha přikývla. „Povím mu to. Ostatně sama mám ještě v Angiers nějaké nevyřízené záležitosti.“

„Jediná nevyřízená záležitost, kterou máš, je pod tvými sukněmi,“ utrousila Elona. Rojerovi zaskočilo a víno mu vystříklo nosem. Elona se líbezně usmála a spanile usrkla ze svého poháru.

„Já si ty svoje alespoň dokážu udržet u kotníků!“ odsekla Leesha.

„Takovým tónem se mnou nemluv,“ napomenula ji Elona. „Já možná nevím nic o politice či démonologii, ale zato vím, že už ti zbývá jen jedna zima, než se z tebe začne stávat zakyslá stará panna, a ať po sobě necháš mrtvých jadrnců sebevíc, pořád půjdeš do hrobu s lítostí, že jsi nepřidala tomuto světu život.“

„Já jsem vesnická kořenářka,“ bránila se Leesha. „Zachraňuji ty, kdo by jinak zemřeli. To se nepočítá jako přidání života tomuto světu?“

„Vika taky zachraňuje lidi,“ připomněla jí Elona další kořenářku. „A nijak jí to nebrání vychovávat potomstvo pastýři Jonovi. Porodní bába Darsy by okamžitě udělala to samé, kdyby jen našla chlapa schopného zavřít oči a ztvrdnout na tak dlouho, aby zasel dítě do toho jejího nevábného lůna.“

„Darsy pro tuhle vesnici udělala víc, než kdy uděláš ty, matko,“ řekla Leesha. Ona a Darsy, obě bývalé učednice báby Bruny, se kdysi nesnášely, ale to už neplatilo. Teď byla Darsy Leeshinou nejoddanější, i když ne zrovna nejlepší učednicí.

„Nesmysl,“ prohlásila Elona. „Já jsem svou povinnost splnila a dala jsem vesnici tebe. Možná mi za to nejsi vděčná, ale stejně si myslím, že za všechno to trápení, co s tebou mám, jsi pro Kotlinu vcelku přínosem.“

Leesha se zakabonila.

„Každý hlupák, který vidí tebe a Tetovaného pohromadě, pozná, že mezi vámi něco je,“ ryla do ní Elona dál, „a že to není ke spokojenosti ani jednoho z vás. Zklamal snad v posteli?“ zeptala se. „Darsy mi dává pro tvého tátu bylinky, aby…“

Erny zrudl.

„Takový nesmysl!“ zvolal Rojer. „Leesha by nikdy…!“

Elona si odfrkla a uťala mu řeč. „Ještěže nechodí s tebou. Je jasné jako den, že na ní můžeš oči nechat, ale sám víš, že pro ni nejsi dost dobrý, ty šumaři.“ Rojer znachověl jako červená řepa, otevřel ústa, ale nevypravil ze sebe ani slovo. „Jak si dovoluješ s ním takhle mluvit, matko,“ vzplanula Leesha. „Ty nevíš…“

„Pořád jen co já nevím!“ vyjela na ni Elona. „Jako by chudák tvoje máma byla tak slepá, že nevidí slunce, co jí svítí přímo do obličeje!“ Přihnula si vína a nasadila ten krutý výraz, který Leesha tak dobře znala a který v ní vzbuzoval strach.

„Jako bych neznala píseň tohohle kluka o tom, jak vás dva Tetovaný našel na cestě, když vás ti lapkové nechali smrti napospas,“ pokračovala Elona. „Já vím, jak muži zacházejí s ženami, když u toho není nikdo, kdo by jim to zarazil.“

„Matko,“ zasyčela Leesha varovně.

„Ne že bych chtěla, abys ztratila svůj pel zrovna takhle,“ mudrovala Elona, „ale už bylo načase a já doufám, že ti to prospělo.“

Leesha praštila dlaní do stolu. Z očí jí sršely hromy blesky. „Vezmi si plášť, Rojere,“ řekla, „už se stmívá. Venku mezi démony nám bude líp.“ Strčila si prázdné svázané sešity do mošny, přehodila si ji přes rameno, strhla z kolíku u dveří svůj bohatě vyšívaný plášť, přehodila si ho přes ramena a sepnula si ho u krku stříbrnou chraněnou jehlicí.

Přistoupil k ní Erny a omluvně rozevřel dlaně. Leesha ho objala a Rojer si mezitím oblékl plášť. Elona osaměla u stolu s vínem.

„Opravdu bych byl rád, kdyby ses nepotulovala venku po setmění, ať v magickém plášti nebo bez,“ řekl Erny. „Těžko bychom tě mohli nahradit.“

„Rojer má svoje housle,“ řekla Leesha, „a kdyby nás jadrnci přece nějak vyčenichali, tak znám ještě jiné finty než jen chrany neviditelnosti. Nic se nám nemůže stát.“

„Celé Jádro dokážeš očarovat, jak se ti zlíbí, ale obyčejného chlapa nezvládneš,“ zavrčela Elona do své sklenice.

Leesha ji nechala být, nasadila si kapuci a vyšla do šera.

„Tak teď už mi věříš?“ zeptala se Rojera, když se za nimi zavřely dveře.

„Vypadá to, že ti dlužím slunce,“ uznal Rojer.

*

Vydali se do vsi a pod nohama jim křupal sníh. V mrazivém zimním vzduchu se před ústy srážely obláčky páry, ale v pláštích podšitých kožešinou jim bylo teplo dost.

Od Eloniny příkré poznámky Rojer mlčel jako zařezaný. Klopil hlavu, tvář pohřbily dlouhé rusé lokny. Housle měl schované v pouzdře a zavěšené pod strakatým pláštěm, ale z toho, jak si protahoval prsty, Leesha poznala, že je touží držet v ruce. Vždycky hrál na housle, když byl rozčílený.

Leesha věděla, že na ní Rojer může oči nechat. To ostatně věděl skoro každý. Polovina žen z vesnice považovala Leeshu za husu, že ho nečapne. A proč vlastně ne? Rojer měl chlapecky hezkou tvářičku a bystrý rozum. Jeho hudba byla nevýslovně krásná, a když byla Leesha na dně, dokázal z ní vymámit smích. Nejednou předvedl, že je ochoten pro ni zemřít.

Jenže ať se Leesha snažila sebevíc, nedokázala v něm vidět milence. Rojer zažil stěží osmnáct zim, byl o celých deset let mladší než ona a byl to její přítel. V mnoha ohledech jediný přítel. Jediný člověk, jemuž věřila. Byl to ten mladší bratr, kterého nikdy neměla. Nerada by mu ublížila.

„Onehdá za mnou byla tvoje učednice Kendall,“ poznamenala, „Hezká dívka.“

Rojer přikývl. „A taky moje nejlepší žákyně.“

„Ptala se, jestli nevím, jak se vaří nápoj lásky,“ dodala Leesha.

„Che!“ uchechtl se Rojer. Pak se najednou zastavil a podíval se na ni. „Hele, a ty to umíš?“

Leesha se rozesmála. „Ovšemže ne. Ale to ta dívka vědět nemusí. Dala jsem jí místo toho výtažek ze sladkého čaje a řekla jí, ať se o něj podělí se svým vyvoleným. Dej si pozor, až ti nabídne čaj, jestli nechceš strávit noc v polibcích.“

Rojer zavrtěl hlavou. „Nikdy nespi se svými učednicemi.“

„Další jiskrné rčení mistra Arricka?“ zažertovala Leesha.

Rojer přikývl. „A zrovna o tomto mohu s radostí říct, že ho dodržoval stejně urputně, jako kázal. Znám učedníky z cechu, kteří takové štěstí neměli.“

„To se dá těžko srovnávat,“ namítla Leesha. „Kendall je skoro stejně stará jako ty a nápoje lásky kupuje ona.“

Rojer pokrčil rameny, přehodil si kapuci a přitáhl okraje strakatého pláště k sobě, aby uzavřel chranovou síť. Poslední světlo se vytratilo, všude kolem začaly ze sněhu povstávat mlhavé obrysy a zhmotňovaly se do jadrnců, kteří syčeli a rozhlíželi se; větřili je, ale nebyli schopni je najít.

Erny si postavil dům dál od vsi, aby nemusel snášet věčné stížnosti na smrad z papírenských lučebnin, ale díky tomu bydlel hodný kus od velké chrany odpuzení, která chránila vlastní vesnici.

Do cesty se Rojerovi vloudal nějaký lesní démon a čenichal ve vzduchu. Rojer strnul; neodvažoval se pohnout, dokud ho démon hledá. Pak se pod pláštěm cosi mihlo a Leesha věděla, že do dlaně zdravé ruky zapadl chraněný vrhací nůž, který nosil v pochvě u zápěstí.

„Prostě ho obejdi, Rojere,“ řekla Leesha a šla klidně dál. „On tě neuvidí ani neuslyší.“ Rojer se po špičkách proplížil kolem démona, ale rozčíleně přitom žmoulal nůž v prstech. V žonglování s noži vyrostl a dokázal by trefit jadrnce do oka na dvacet kroků.

„Prostě mi připadá nepřirozené,“ poznamenal, „chodit si mezi hordami jadrnců klidně jako za bílého dne.“

„Kolikrát ještě budeme muset takhle jít, než tě unaví o tom mluvit?“ povzdechla si Leesha. „Ty pláště jsou bezpečné jako domy.“ Plášť neviditelnosti byl její vlastní vynález, založený na chranách zmatení, které ji naučil Tetovaný. Leesha si ty chrany upravila a zlatou nití je vyšila na plášť z prvotřídní látky. Když ho měla na sobě, démoni si jí nevšimli, ani když šla přímo proti nim, stačilo se pořádně zachumlat a jít klidně a pomalu.

Hned další plášť ušila Rojerovi. Chrany vyšila v jasných barvách, aby ladily s jeho strakatým žonglérským kabátkem, a měla radost, když viděla, že ho skoro neodkládá, dokonce ani ve dne ne. Zato Tetovaný ten svůj zřejmě nenosil vůbec.

„Nic proti tvým chranám, ale myslím, že si nezvyknu nikdy,“ brblal Rojer.

„Já ti věřím, že mě tvoje houslová magie ochrání,“ namítla Leesha. „Proč nevěříš ty mně?“

„Jsem tady venku ve tmě, nebo snad ne?“ opáčil Rojer a promnul plášť v prstech. „Je to jen děsivě tajuplné. Nerad to říkám, ale tvá matka nebyla daleko od pravdy, když tě nazvala čarodějnicí.“

Leesha ho nevrle sjela pohledem.

„Přinejmenším chranovou čarodějnicí,“ dodal rychle Rojer.

„O kořenářství se taky obvykle mluví jako o čarodějnictví,“ odsekla Leesha. „Já prostě chraním jako každý jiný“

„Ty nejsi jako jiní, Leesho,“ řekl Rojer. „Před rokem bys neuměla ochranit ani okenní parapet a teď se od tebe učí i sám Tetovaný.“

Leesha si jen přezíravě odfrkla. „To těžko.“

„Jen to uznej,“ řekl Rojer. „Vždyť ty se s ním pořád hádáš i kvůli jeho vlastním chranám.“

„Přesto je Arlen třikrát lepší chraničář než já,“ namítla Leesha. „Já jen… těžko se to vysvětluje, ale viděla jsem takovou spoustu chran, až ke mně ty symboly začaly mluvit. Stačí mi podívat se na novou chranu a prozkoumat silové čáry a skoro vždycky uhádnu, k čemu ta chrana slouží. Někdy ty čáry dokonce pozměním, abych účinky upravila. Snažím se to naučit i jiné, jenže jak se zdá, nikdo se nepřenese přes prostoduché šprtání.“

„S hraním na housle je to stejné,“ posteskl si Rojer. „Ke mně hudba promlouvá. Dokážu naučit své žáky docela obstojně hrát písně, jenže když chceš uklidnit jadrnce, tak jim přece nezahraješ Bitvu o Drvoštěpskou Kotlinu. Musíš… hníst jejich náladu.“

„Kéž by tak někdo dokázal hníst náladu mé matky,“ utrousila Leesha.

„Už bylo načase,“ zamumlal Rojer.

„Eh?“ opáčila Leesha.

„Brzy budeme ve vsi,“ podotkl Rojer. „Čím dřív začneme mluvit o tvé matce, tím dřív to budeme mít za sebou a budeme se moci věnovat zase svým záležitostem.“

Leesha zastavila a podívala se na něj. „Co já bych si bez tebe počala, Rojere? Ty jsi ten nejlepší kamarád na světě.“ Položila jasný důraz na slovo kamarád.

Rojer nevrle trhnul rameny a šel dál. „Já prostě vím, čím tě dostává.“

Leesha si pospíšila za ním. „Nesnáším pomyšlení, že moje matka má v něčem pravdu…“

„Ale často má,“ odtušil Rojer. „Vidí svět střízlivě a jasně.“

„Bezcitně jasně je mnohem výstižnější,“ zamumlala Leesha.

Rojer pokrčil rameny. „V jednom klobouku králíček, v druhém zajíček…“

Leesha se nenápadně natáhla ruku v rukavici a nabrala si sníh z nízké větve, ale Rojer si toho všiml a hravě se sněhové kouli vyhnul. Koule zasáhla lesního démona, který se začal jako pomatený rozhlížet, odkud ta rána přišla.

„Ty chceš děti,“ prohlásil suše Rojer.

„Ovšemže chci,“ odpověděla Leesha. „Vždycky jsem je chtěla. Jen se nějak nikdy nenašla ta správná chvíle.“

„Správná chvíle nebo správný otec?“ zeptal se Rojer.

Leesha vydechla. „Obojí. Je mi teprve osmadvacet. Pomocí bylinek pravděpodobně můžu donosit dítě ještě dvě desetiletí, ale nikdy tak snadno, jako jsem mohla před deseti nebo i pěti lety. Kdybych si vzala Gareda, tak by našemu prvnímu dítěti teď mohlo být čtrnáct a po něm by asi přibylo několik dalších.“

„Arrick vždycky říkával: Lamentováním nad tím, co nikdy nebylo, nic nezískáš,“ pravil Rojer. „Jistě, on byl živoucím důkazem toho, jak těžko se podle těchto slov žije.“

Leesha si povzdechla, dotkla se břicha a představila si lůno uvnitř. Ve skutečnosti nelamentovala nad Garedem. Matka měla s těmi lotry na cestě pravdu, jak ostatně Rojer dobře věděl. Ale Leesha nikdy ani Rojerovi, ani nikomu jinému neřekla jinou věc – že když se to stalo, měla zrovna plodné dny a bála se, aby z toho nebylo dítě.

Když o pár dní později svedla Arlena, doufala, že přidá svoje semeno. Kdyby se to povedlo, vychovávala by dítě – pokud by přišlo – s nadějí, že vyrašilo z něhy, a ne z násilí. Jenže Tetovaný odmítl, nechtěl mít děti ze strachu, aby je neposkvrnila démonská magie, která mu dávala sílu.

A tak si Leesha uvařila právě ten odvar, o němž přísahala, že si ho nikdy neuvaří, a zařídila, aby násilnické semeno nenašlo živnou půdu. Když bylo po všem, hořce plakala nad prázdným hrnkem.

Ta vzpomínka opět vynesla slzy a v zimní noci stekly po tvářích studené stružky. Rojer zvedl ruku a Leesha si myslela, že jí chce slzy utřít, ale on zajel rukou pod kapuci a hned ji zase vytáhl: jakoby z ucha jí vykouzlil pestrobarevný kapesník.

Leesha se proti své vůli rozesmála, vzala si kapesník a osušila si slzy.

Než došli do vsi, už se za nimi ploužilo půl tuctu jadrnců; čenichali ve sněhu po stopách za dosahem magie z plášťů. Nějaká žena na kraji odpuzení zvedla luk, na démony se snesl roj chraněných šípů a pozabíjel všechny, jimž se nepodařilo uprchnout.

Teď už se všechny dívky v Osvoboditelově Kotlině učily střílet z luku a začínaly hned, jak ho dokázaly udržet. Mnohé starší ženy, které už neměly sílu napnout velký luk, se začaly učit střílet z kuše, aby nezůstaly pozadu. Ženy se střídaly na stráži, obcházely kolem vesnice a zabíjely každého démona, který si troufl moc blízko.

Vstoupili do světla a Leesha zjistila, že tam na ně čeká Wonda. Vysoká, silná, nehezká – člověk by málem zapomněl, že dospěla teprve do svého patnáctého léta. Její otec Flinn zemřel v bitvě o Drvoštěpskou Kotlinu a Wonda tehdy byla vážně zraněná. Úplně se z toho zotavila, jen ošklivé jizvy jí zůstaly, a během pobytu ve špitále silně přilnula k Leeshe. Teď za ní chodila jako pes, připravená zabít každého jadrnce, který by se k Leeshe přiblížil. Nosila velký tisový luk, který jí dal Tetovaný, a dokázala s ním napáchat pořádnou paseku.

„Byla bych ráda, kdybych tě směla doprovázet, mistryně Leesho,“ řekla jí Wonda. „Ty jsi moc důležitá na to, abys mimo odpuzení chodila sama.“

„Přesně to říká i můj otec,“ přitakala Leesha.

„Tvůj otec má pravdu, mistryně,“ odvětila Wonda.

Leesha se usmála. „Tak snad až bude hotový tvůj plášť neviditelnosti.“

„Opravdu?“ vyhrkla Wonda a vykulila oči. Každý plášť znamenal spoustu, spoustu hodin práce a byl to královský dar.

„Jsi-li odhodlaná chodit za mnou jako stín,“ odtušila Leesha, „tak ani jinou možnost nemám. Minulý týden jsem zadala svým učednicím vzor na vyšívání.“

„Ach, děkuji, mistryně!“ zvolala Wonda a vrhla se Leeshe kolem krku. Dlouhé ruce se kolem Leeshi ovinuly holčičím způsobem, který vypadal na ženě vyšší a silnější než většina mužů značně nepatřičně.

„Vzduch,“ zalkla se nakonec Leesha, Wonda ji rychle pustila a sklíčeně se stáhla.

„Není trochu mladá na to, aby si troufala za odpuzení?“ zeptal se Rojer tiše, když zamířili na náves. Dlážděné uličky v Osvoboditelově Kotlině byly nešikovně a často nepohodlně křivolaké, ale právě tím vytvářely obrovskou složitou záštitnou chranu, kterou navrhl sám Tetovaný. Na území vlastní vesnice nemohl povstat žádný jadrnec, velký ani malý, ani do ní vstoupit, ani nad ní přeletět. V uličkách měkce, teple žhnula magie.

„Už to dělá,“ odtušila Leesha. „Minulý týden ji Arlen dvakrát nachytal samotnou venku na lovu démonů. To děvče se snad rozhodlo, že se nechá pozřít Jádrem. Raději bych ji měla na očích.“

Kdysi bývala ve vesnici po západu slunce tma a ticho, ale teď tu žhnuly dlažební kostky a svítily na cestu tuctům lidí, kteří si chodili venku dle libosti. Před necelým rokem ztratila Kotlina v bitvě spoustu lidí, ale pak se do vsi začali stahovat venkované z okolí, lákala je sem bobtnající legenda o Tetovaném, a počet obyvatel rychle rostl. Když vesnicí procházeli Rojer s Leeshou, známí jako jediní důvěrní přátelé Tetovaného, noví přistěhovalci po nich pokukovali a šuškali si.

Vešli na Jadrnský hřbitov, bývalou vesnickou náves, kde zahynulo tolik démonů a Kotliňanů. Navzdory svému jménu byl hřbitov dosud středem vesnického života, místem, kde se vesničané učili bojovému umění a kde se drvoštěpové každého večera scházeli, aby od pastýře Jony přijali požehnání, než se vydají do tmy na lov démonů. I teď tam stáli, hlavy sklopené, široká ramena nahrbená, a kreslili do vzduchu chrany, zatímco Jona se modlil, aby v pusté noci nedošli úhony.

Kolem stáli ostatní vesničané a se skloněnými hlavami se připojovali k požehnání. Po Tetovaném nebylo nikde ani stopy. Ten s nějakým žehnáním neztrácel čas a pravděpodobně už byl venku na lovu. Někdy po něm nebylo vidu slechu celé dny a nacházeli po něm jen zmrzlé démonské mršiny čekající ve sněhu na ranní slunce, které je sežehne ze světa.

„Tamhle je tvůj zaslíbený,“ poznamenal Rojer a ukázal bradou na Gareda, který stál v popředí drvoštěpů, hluboko sehnutý, aby mu pastýř Jona, jehož Gared jako dítě týral, mohl uhlem nakreslit na čelo chranu.

Leeshin bývalý snoubenec, obr, převyšoval dokonce i všechny drvoštěpy, z nichž jen málokterý měl pod šest stop. Dlouhé plavé vlasy, na bronzových pažích se boulily svaly. Zpoza ramen trčela topůrka dvou chraněných seker, u pasu visely železné rukavice – z hrubé kůže s přinýtovanými ocelovými pásky, na nichž byly vyryté chrany. Brzy zčernají, až se na nich bude škvířit démonský ichor.

Gared nebyl z drvoštěpů ani nejstarší, ani v žádném směru nejchytřejší, ale z bitvy o Drvoštěpskou Kotlinu vyšel jako vůdce a teď za ním šli bez váhání dokonce i ti nejstarší. To on ve dne honil chlapy k větším výkonům a v noci vedl útok, to on za sebou nechával víc mrtvých jadrnců než kdokoli jiný vyjma samotného Tetovaného.

„Ať ti udělal, co ti udělal,“ poznamenal Rojer, „musíš uznat, že on je z těch, o nichž se zpívají písně a jimž se staví sochy.“

„Ach, nedá se popřít, že je krásný,“ odvětila Leesha, zahleděná na Gareda. „To byl vždycky a všechny přitahoval jako magnet železo. Zbožňovali ho. I já jsem k nim kdysi patřila.“

Zádumčivě potřásla hlavou. „Jeho táta býval stejný. Moje máma s ním opakovaně porušovala svatební slib a na tělesné úrovni jsem to dokonce i chápala. Oba muži byli na pohled výstavní kusy.“

Obrátila se k Rojerovi. „Ale nitro mi dělá starosti. Drvoštěpové jdou sice za Garedem bez ptaní, ale vede je Gared do boje z lásky ke Kotlině, nebo z lásky k masakru?“

„To samé jsme si kdysi myslívali o Tetovaném,“ připomněl jí Rojer. „Dokázal nám, že se mýlíme. Snad nám to dokáže i Gared.“

„Já bych na to nevsázela,“ utrousila Leesha, odvrátila se od shromáždění a šla dál.

Na protějším konci Hřbitova stála kamenná modlitebna. U jedné stěny vyrostl nový špitál, dokončili ho ještě před prvními sněhy.

„Hej, mistryně Leesho! Rojere!“ zavolal na ně foukač skla Benn, když je uviděl. Byl tam se svými učedníky, kteří přinášeli vyfoukané předměty a obrovské tabule skla. Poblíž postávala skupinka houslistů a za uširvoucího lomozu si ladila nástroje. Benn rychle vydal svým učedníkům pár pokynů a šel jim vstříc.

„Až budete připravení, Rojere, tak můžeme nabíjet,“ řekl.

„Jaké jsou výsledky včerejší noci?“ zeptala se Leesha.

Benn sáhl do kapsy a vytáhl malou skleněnou lahvičku. Leesha si ji vzala a zamyšleně přejela prsty po chranách. Vypadalo to jako obyčejné sklo, ale chrany byly hladké, jako by lahvička po vyrytí znovu prošla žárem.

„Zkus ji rozbít,“ vybídl ji Benn.

Leesha vší silou praštila lahvičkou o dlažební kostky, ale sklo jen poskočilo a průzračně cinklo. Zvedla ji a bedlivě si ji prohlédla; na skle nebylo ani nejmenší škrábnutí.

„Úžasné,“ zamumlala. „Tvoje chraničářství se zlepšuje.“

Benn se usmál a poklonil se. „Když se budeš hodně snažit, dokážeš ji rozbít na kovadlině, ale není to snadné.“

Leesha svraštila čelo a zavrtěla hlavou. „Měla by vydržet i to. Můžu se podívat na nějakou, kterou jsi ještě nenabil?“

Benn přikývl a mávl na jednoho učedníka, který přinesl další lahvičku, skoro stejnou jako ta první. „Tady je jedna, kterou chceme nabít dneska v noci.“

Leesha si lahvičku bedlivě prohlédla, nehtem zajížděla do vyrytých rýh. „Možná že na sílu nabíjení má vliv hloubka drážky,“ mudrovala. „Zamyslím se nad tím.“ Strčila si lahvičku do kapsáře, že ji prozkoumá později.

„Teď už nám běží výroba hladce,“ poznamenal Rojer. „Benn a jeho učedníci ve dne foukají a chraní a moji učedníci a já sem v noci lákáme jadrnce, aby sklo nabili. Brzy bude mít každý dům okna z chraněného skla a tekutý démonský oheň budeme moci bez obav skladovat v neomezeném množství.“

Leesha přikývla. „Ráda bych se dnes v noci na to nabíjení podívala.“

„Jistě,“ odvětil Rojer.

U dveří do špitálu čekaly Darsy a Vika. „Mistryně Leesho,“ pozdravila ji Vika, když dorazili ke špitálu, a obřadně se uklonila. Byla to prostá žena, ani krásná, ani ošklivá, statné postavy, s mateřskými boky a kulatou tváří.

„Nemusíš se klanět každý večer, Viko,“ řekla Leesha.

„Ale musím,“ odsekla Vika. „Ty jsi vesnická kořenářka.“ Vika sama byla vyučená kořenářka, ale jak ona, tak Darsy, obě starší než Leesha, braly Leeshu jako svou velitelku.

„Pochybuji, že by Bruna něco takového strpěla,“ utrousila Leesha se vzpomínkou na svou učitelku, předešlou vesnickou kořenářku, což byla žena strašlivé nátury, která kašlala na bezvýznamné zdvořilosti.

„Ta stará čarodějnice byla tak slepá, že by to stejně neviděla,“ podotkla Darsy, přišla blíž a kývla Leeshe na pozdrav. Poklonkování a podlézání v povaze neměla, ale v jejím kývnutí bylo stejně tolik úcty jako ve všech Vikčiných pukrlatech a ‚mistryňování‘.

Darsy, drvoštěpská dcera, byla vysoká a hřmotná, ale spíš to dělaly svaly než sádlo. O svátcích dokázala při siláckých soubojích porazit většinu mužů a těžká chraněná dýka, kterou nosila za pasem, uťala hnáty nejednomu démonovi, který chtěl na bitevním poli dorazit raněného.

„Špitál je připraven, kdyby se drvoštěpové vrátili s raněnými,“ řekla Darsy.

„Díky, Darsy,“ odpověděla Leesha. Ve špitále bývalo nejrušněji vždycky o půlnoci, když se drvoštěpové vraceli z lovu, protože lesní démoni byli strašlivým nepřítelem dokonce i proti chraněným sekerám. Pod lesním baldachýnem splývala jejich kůže s kůrou, jako by nosili plášť neviditelnosti, a zatímco někteří chodili v lese po zemi a vypadali skoro jako stromy, jiní běhali jako opice ve větvích, odkud se nečekaně spouštěli na svou kořist.

Ale i tak docházelo mezi drvoštěpy k úmrtí jen vzácně. Když chraněná zbraň zasáhla démona a chrany vzplanuly, vždycky došlo ke zpětné vazbě. Magie vyšlehla do toho, kdo zbraní vládnul, a přinesla mu příval nadšení a pocit nepřemožitelnosti. Ti, kdo okusili magii, byli silnější a zotavovali se rychleji, přinejmenším do svítání. Jen Arlenovi zůstávala ta schopnost i ve dne.

„Na čem pracují učednice?“ zeptala se Viky.

„Nejstarší vyšívají tvé plášťové vzory,“ sdělila jí Vika. „Ostatní vyvarují nástroje a cvičí se v psaní.“

„Přinesla jsem čisté sešity a další grimoár, který jsem dokončila,“ řekla Leesha a podala jí mošnu.

Vika přikývla. „Nechám ho rovnou opsat.“

„Ty necháváš svoje kořenářské učednice obkreslovat chrany?“ podivil se Rojer. „Nezvládli by to líp chraničářští učedníci? Mohl bych promluvit…“

Leesha zavrtěla hlavou. „Všechny moje dívky do jedné teď dostávají lekce chraničení. Nenechám je po západu slunce bezmocné, jako jsme byli my.“

*

Rojer ponechal Leeshu jejím špitálním obchůzkám a šel na kraj návsi k ozvučnému přístřešku pro muzikanty, kde už se sešli jeho učedníci. Byl to pěkně nesourodý spolek, strakatý jako Rojerovy kalhoty. Něco byli Kotliňané, ale většina přišla z jiných vesnic, přitáhly je příběhy o Tetovaném, jenže zpoloviny byli moc staří na to, aby udrželi nářadí či zbraň, a tak se rozhodli zkusit to s hudbou, jen aby zjistili, že prstům chybí potřebná obratnost. A k tomu pár dětí, jejichž nadání se nepozná ještě řadu let.

A z těch zbývajících jen hrstka vypadala slibně, nejvíc ze všech hezká Kendall. Byla to Rizoňanka a v Kotlině nová. Dost stará na to, aby zvládla složité melodie, a dost mladá na to, aby se ještě učila rychle, a měla na hudbu opravdové nadání. Byla štíhlá a mrštná, stejně dobrá v přemetech a kejklířství jako ve hře na housle. Jednoho dne z ní bude skvělá žonglérka.

Rojer se na své učedníky ani nepodíval a oni věděli, že dokud je nevezme na vědomí, tak se mají držet zpátky Vytáhl housle a zadrnkal na struny, jestli ladí. Když byl spokojen, vzal do chromé ruky smyčec. Ukazováček a prostředníček mu chyběly, uhryzl mu je ohnivý démon, když byl ještě malý, ale oba zbylé prsty byly ohebné a silné a smyčec se stal prodloužením paže.

Všechny pocity, které onoho večera skrýval pod žonglérskou maskou, nalezly vyjádření v hudbě a po návsi se rozlila vtíravá melodie. Vrstvu po vrstvě přidával hudbě na složitosti, rozhýbával si prsty, připravoval se na noční práci.

Když skončil, učedníci se roztleskali, Rojer se poklonil a pak je provedl řadou jednodušších melodií na zahřátí. Při každém falešném tónu sebou trhnul. Jen Kendall byla schopná s ním držet krok, i když úporně, soustředěně vraštila tvář.

„Strašné!“ vyletěl. „Vzal vůbec ještě někdo kromě Kendall od včerejší noci do ruky housle? Cvičit! Každý den, celý den!“

Někteří učedníci začali reptat, ale Rojer zahrál na housle sled skřípavých tónů, který je uzemnil. „A to vaše reptání taky nechci slyšet!“ vyjel na ně. „My máme očarovávat démony, a ne roztáčet svatební kolo. Jestli to nechcete brát vážně, tak je načase vrátit housle do pouzdra!“

Všichni sklopili oči a Rojer věděl, že to přehnal. Nebyl na ně ani zpoloviny tak hrubý, jako býval Arrick na něj, ale přesto víc, než mu přišlo správné. Věděl, že by měl říct něco povzbudivého, jenže ho nic nenapadalo. V tomhle mu Arrick moc příkladů nedal.

Šel pryč a zhluboka dýchal. Bezmyšlenkovitě zase pohnal do práce smyčec a promítl stud a zklamání do hudby. Nechal trpké pocity odplynout s tóny, pak se ohlédl zpátky na své učedníky a nechal hudbu promlouvat k nim, aby jim dala naději a povzbuzení, které jeho slova postrádala. A jak hrál, zase se začínali narovnávat a do očí opět vstoupilo odhodlání.

„To byla krása, Rojere,“ ozvalo se, když nakonec odlepil smyčec od strun, a Rojer zjistil, že vedle něj stojí Kendall. Ani si nevšiml, že k němu přišla, tak byl ponořený do své hudby.

„Nemáš žízeň?“ zeptala se Kendall a zvedla kameninový džbánek. „Uvařila jsem sladký čaj. Ještě je teplý“

Věděla Leesha celou dobu, že je to pro mě? napadlo Rojera.

Ty pro ni nejsi dost dobrý, ty šumaři, řekla Elona, a ty to víš.

Zřejmě to ví i Leesha. To mu mohla zrovna tak dobře doručit Kendall na stříbrném podnose.

„Já neměl sladký čaj nikdy moc rád,“ řekl Rojer. „Třesou se mi po něm ruce.“

„Aha,“ splaskla Kendall. „No… nic se neděje.“

„Chci, abys dnes v noci hrála sólo,“ sdělil jí Rojer. „Myslím, že už na to máš.“

Kendall se rozzářila. „Vážně?“ Zajásala, skočila mu kolem krku a objímala ho o chvíli déle, než by se slušelo.

Samozřejmě že zrovna tu chvíli si vybrala k příchodu Leesha. Rojer strnul, Kendall zmateně zaváhala, pak uviděla Leeshu, rychle od Rojera ustoupila a vysekla pukrle. „Mistryně Leesho.“

„Kendall,“ pozdravila ji s úsměvem Leesha. „Nevoní tady sladký čaj?“

Kendall nabrala sytě rudou barvu. „Já, eh…“

Rojer se zakabonil. „Utíkej si pro housle, Kendall.“ Obrátil se k Leeshe. „Kendall bude hrát dnes v noci sólo.“

„Už na to má?“ zeptala se Leesha.

Rojer pokrčil rameny. „Má Wonda na to, aby lovila jadrnce? Byl jsem mladší než Kendall, když jsem prvně očaroval démona.“

„Jenže tobě šlo o krk,“ odtušila Leesha.

„Není to nebezpečné,“ hájil se Rojer „Budu připravený to převzít, kdyby to bylo nutné, a ženy, co tu budou hlídat, budou mít šípy nasazené na tětivách.“ Bradou ukázal na kraj chran, kde už se v hojném počtu scházely lučištnice včetně Wondy.

Začali s přípravami. Lučištnicím nařídili vyčistit široké prostranství za okrajem odpuzení. Rojer pak navedl houslisty na hlasité, skřípavé tóny a prostor se naplnil falešným vrzáním, které jadrnci tak nenáviděli. Ozvučný přístřešek pro muzikanty směroval zvuk na prostranství těsně za odpuzením, kde se jadrnci obvykle shromažďovali, někdy i ve velkém počtu.

Pod touto záštitou vyběhli foukačští učedníci za odpuzení a rozmístili po prostranství chraněné sklo – velké skleněné tabule, foukané láhve a lahvičky, ba dokonce i skleněnou sekeru, jejíž výroba a chranění musela trvat celé týdny.

Když se foukači ve zdraví vrátili, změnili houslisté styl. Rojer hrál první housle a přitom na ostatní pokřikoval pokyny, využíval jejich hru k posílení své osobité magie a vábil démony z lesa na mýtinu. Pak vyšel sám za odpuzení, lákal démony svou hudbou blíž a řídil každý jejich krok, až je měl tam, kde je chtěl mít.

„Kendall!“ křikl. Dívka předstoupila a začala hrát. Rojer hrál tišeji a tišeji a couval od jadrnců, zatímco ona přidávala na síle a šla k nim, až mohl přestat hrát úplně a nechat zmámené démony plně pod její vládou.

Pak šel za Leeshou, která čekala u kraje chrany. „Je vážně docela dobrá,“ řekl pyšně. „Démoni za ní budou chodit jako štěňata a nabijí všechno, čeho se dotknou.“

A opravdu, Kendall opatrně kráčela po prostranství a jadrnci táhli za ní. Kde se cestou dotkli skla, tam to zablesklo, vyryté chrany nasály ždibec démonské magie a daly jí nový smysl.

Jenže pak začali jadrnci syčet a sekat pařáty po místech, která jim odčerpávala sílu, a Kendall zkusila změnit nápěv, aby je zase zklidnila, ale její strach se projevil na hudbě, začala si plést tóny. Pokusila se zrychlit, aby to nějak vyvážila, ale tím se to všechno ještě zhoršilo. Démoni začali třepat hlavami jako pomatení.

Rojer šel ve svém chraněném plášti pomalu k ní, měl spoustu času, než se jadrnci opravdu rozzuří. Jenže pak Kendall nechtě šlápla na láhev, střepy propíchly měkkou podrážku, Kendall vyjekla, smyčec sjel ze strun a vyloudil strašlivý skřípavý tón.

Jadrnci se rázem naježili, kouzlo bylo zlomeno. Démoni zvětřili její krev, nozdry se rozšířily, jadrnci zavřískli a vrhli se na ni.

Rojer se dal do běhu, jenže se při rozhovoru s Leeshou zatoulal moc daleko. Jeden jadrnec už zasekl Kendall drápy hluboko do těla, přitáhl si ji, a než k nim stačil Rojer doběhnout, už se jí zahryzly do ramene řady zubů. Šaty zmáčela krev, sbíhali se další démoni, připravení servat se o svůj díl.

„Lučištnice!“ řval zoufale Rojer.

„Trefili bychom Kendall!“ zaječela Wonda a Rojer si uvědomil, že všechny ženy mají luky napjaté, ale žádná se neodvažuje vystřelit.

Nasadil do boje housle, tóny, které démony plaší a zahánějí. Démoni spustili vřískot a přestali útočit a Kendall se zhroutila na zem, ale jak byla jednou ve vzduchu cítit krev, nedali se démoni zahnat tak snadno. Syčeli, sekali pařáty zatarasili Rojerovi cestu.

„Kendall!“ ječel Rojer. „Kendall!“ Malátně zvedla hlavu, zalapala po dechu, natáhla k němu zkrvavenou ruku.

Ten obr se prohnal kolem Rojera, divže ho neporazil. Rojer vzhlédl zrovna v okamžiku, kdy Gared hodil jednoho lesního démona na druhého, vzápětí oba jadrnci klesli pod jeho hřmotným tělem k zemi a mohutný drvoštěp zasypával těžkými ranami toho, na kterém přistál, až se chrany na železných rukavicích blýskaly. Než se démon vespod vzpamatoval, byl Gared zase na nohou, ale jadrnec nelenil a zahryzl se mu do paže.

Gared zaječel, volnou rukou popadl toho obrovského lesního démona v rozkroku, svaly na pažích se napjaly, drvoštěp démona zvedl, použil ho jako beranidlo na jeho soukmenovce a všichni, Gared i démoni, se svalili na valnou hromadu zrovna ve chvíli, kdy už dobíhali další drvoštěpové a zaútočili na netvory chraněnými sekerami.

V té vřavě byly Rojerovi housle k ničemu, a tak utíkal ke Kendall a hodil přes ni svůj plášť. Nádhernou výšivku rázem poskvrnila krev. Zatímco se Rojer lopotně snažil dívku zvednout, Kendall mdle chrčela a rvačka lákala z lesa další démony, sbíhali se rychleji, než je lučištnice stíhaly odstřelovat.

Pak se k nim prosekal Gared, v každé ruce sekeru, po paži mu valila krev. Odhodil zbraně a zvedl Kendall jako pírko. Lučištnice a drvoštěpové ho kryli a Gared pádil do špitálu.

*

„Potřebuji dárce krve!“ křikla Leesha, když Gared rozkopl dveře. Položili Kendall na lůžko a učednice běžely Leeshe pro nástroje.

„Já můžu,“ vyhrkl Rojer a už si vyhrnoval rukáv.

„Zkontroluj, jestli je vhodný,“ houkla Leesha na Viku a utíkala si vydrbat ruce. Vika rychle odebrala Rojerovi vzorek a Darsy se mezitím šla podívat na ruku Garedovi.

„Starej se o ty, co sou na tom hůř,“ zavrčel Gared, odtáhl se a ukázal na dveře, kudy zrovna přinášeli další zraněné drvoštěpy.

Kořenářky se činily jako zdivočelé krvavé tornádo. Jen Kendall Leesha řezala, svorkovala a šila dobré dvě hodiny. Rojer přihlížel a hlava se mu točila po odběru krve.

Konečně si Leesha oddechla a hřbetem zakrvácené ruky si otřela zpocené čelo. „Bude v pořádku?“ zeptal se Rojer.

Leesha si povzdechla. „Přežije to. Garede, teď se ti podívám na tu ruku.“

„Je to jen škrábnutí,“ bránil se Gared.

Leesha si odpustila nevrlý výraz; v duchu si připomněla, jakou odvahu Gared právě projevil. Jenže ať se snažila, jak se snažila, nedokázala zapomenout, že jí jeho lži málem zničily život a že když zrušila jejich zasnoubení, tak surově zmlátil každého muže, který s ní třeba jen promluvil.

„Pokousal tě démon, Gare,“ řekla. „Jestli tu ránu necháš zhnisat, tak ti tu ruku uříznu, ani nemrkneš. Pojď sem.“

Gared sice brblal, ale poslechl. „Není to tak zlé,“ usoudila, když mu ránu vymyla výtažkem z trliče. Gared byl nabitý vstřebanou magií a díky tomu se rány po ostrých démonsky zubech už zavíraly. Dala mu na ruku čistý obvaz a pak si vzala stranou Rojera.

„Říkala jsem ti, že Kendall ještě není připravená na sólo,“ zasyčela na něj vztekle.

„Myslel jsem…“ začal Rojer.

„Nemyslel,“ uťala ho Leesha. „Ty ses prostě předváděl a tu dívku to málem stálo život! Tohle není hra, Rojere!“

„Já vím, že to není hra,“ odsekl Rojer.

„Tak se podle toho chovej,“ sjela ho Leesha.

Rojer se zachmuřil. „Nejsme všichni tak dokonalí jako ty, Leesho.“ V očích to vřelo, ale Leesha viděla, že pod vztekem se skrývá bolest.

„Pojď do mé pracovny,“ vyzvala ho a vzala ho za loket. Rojer se jí vytrhl, ale šel za ní. V pracovně mu nalila skleničku pálenky vhodnější spíš na čištění ran než na pití.

„Promiň,“ povzdechla si. „Byla jsem mimo.“

Rojer zjevně splaskl. Svalil se do křesla a hodil do sebe skleničku na jeden hlt. „Ale nebyla,“ řekl. „Jsem komediant.“

„Nesmysl,“ odsekla Leesha. „Všichni děláme chyby.“

„Já jsem neudělal chybu,“ namítl Rojer. „Já jsem lhal. Lhal jsem, když jsem tvrdil, že dokážu lidi naučit, jak očarovat jadrnce, zatímco popravdě ani sám nevím, jak to dělám. Stejně jako jsem lhal loni, když jsem ti tvrdil, že tě dokážu bez úhony dostat z Angiers sem. Takhle jsem se po Arrickově smrti protloukal po vískách, takhle jsem se dostal do žonglérského cechu. Jak se zdá, lžu, kudy chodím.“

„Ale proč?“ podivila se Leesha.

Rojer pokrčil rameny. „Pořád si namlouvám, že něco předstírat je to samé jako takový být. Jako by stačilo jen předstírat, že jsem tak úžasný jako ty nebo Tetovaný, a prostě bych takový byl.“

Leesha se na něj překvapeně podívala. „Na mně nic úžasného není, Rojere. To přece víš líp než kdo jiný.“

Rojer zařval smíchy. „Tak ty to dokonce ani nevidíš!“ vybuchl. „Z tvé chatrče vychází nekonečný proud zbraní a chran. Choré a zraněné vyléčíš mávnutím ruky. Jediné, co umím já, je hrát na housle, a ani tím nedokážu někoho zachránit. Z tebe a Tetovaného se stali velikáni, zatímco já učím své učedníky už celé měsíce a jediné, na co jsou dobří, je pohnat lidi do tance.“

„Nesnižuj radost, kterou ty a tví učedníci přinášíte vesnici sužované útrapami,“ řekla Leesha.

Rojer pokrčil rameny. „Nedělám nic, co by nezvládl pouhý soudek piva.“

Leesha ho vzala za ruce. „To je nesmysl. Tvoje magie je stejně silná jako Arlenova nebo moje. To, že ti dělá takové potíže ji naučit, jen dokazuje, jak jsi výjimečný.“

Nevesele se zasmála. „Ostatně já, i kdybych vyrostla sebevíc, tu mám vždycky mámu, která mne srazí zase zpátky dolů.“

*

Byla bezměsíčná noc, Leesha s Rojerem kráčeli černočernou tmou daleko od záře velechrany a na cestu jim svítila jen Leeshina dlouhá hůl, nahoře zakončená baňkou s lučebninami, které jasně žhnuly. Na baňce i holi byly vyryté chrany neviditelnosti, takže jadrnci sice viděli světlo, ale nedokázali najít jeho zdroj o nic snáz než ty dva v chraněných pláštích.

„Nechápu, proč se s námi nechtěl sejít ve vesnici,“ zamumlal Rojer. „Jemu možná zima není, ale mně jo.“

„Některé věci je lépe řešit v soukromí,“ poznamenala Leesha, „a on má mimořádné vlohy přitahovat celé davy.“

Tetovaný na ně čekal na chraněné pěšině k Leeshině chalupě. Soumračný tanečník, obrovitý černý hřebec, byl v plné zbroji včetně rohů a ve tmě ho skoro nebylo vidět. Naopak Tetovaný na sobě měl v tom mrazu kromě bederní roušky jen tetování.

„Jdete pozdě,“ poznamenal.

„Starosti ve špitále,“ odpověděla Leesha. „Nehoda při nabíjení skla. Proč si nevezmeš plášť?“ Snažila se, aby ta otázka vyzněla nenuceně, ale bolelo ji, že ho v plášti, nad kterým strávila tolik času, nikdy neviděla, jen jednou, když mu ho přehodila přes ramena, aby zjistila, jak mu sedí.

„Mám ho v sedlovém vaku,“ odpověděl Tetovaný. „Já na nějaké schovávání před jadrnci nejsem. Jestli mne chtějí napadnout, tak ať. Světu jen prospěje, když jich bude o pár míň.“

Uvázali Soumračného tanečníka ke sloupku na dvoře a šli dovnitř. Leesha vytáhla ze zástěry zápalku, rozdělala oheň, nalila vodu do kotlíku a zavěsila ho nad plameny.

„Jak si vedou housloví čarodějové?“ zeptal se Tetovaný Rojera.

„Obávám se, že spíš housloví než čarodějové,“ odtušil Rojer. „Ještě na to nemají.“

Tetovaný svraštil čelo. „S houslistou, který dovede zkrotit démonskou náturu, by byly drvoštěpské hlídky silnější.“

„Můžu s nimi chodit já,“ nabídl se Rojer. „Mám plášť, nic se mi nestane.“

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Ty musíš učit.“

Rojer otráveně zafuněl a zavadil pohledem o Leeshu. „Udělám, co budu moci.“

„A co Kotlina?“ zeptal se Tetovaný, když si ke stolu přisedla Leesha.

„Rychle se rozrůstá,“ odpověděla. „Už máme dvakrát tolik lidí, než jsme měli loni před úplavicí, a denně přicházejí další. Novou vesnici jsme sice budovali tak, aby pojala přírůstek, ale ne v tomto měřítku.“

Tetovaný přikývl. „Můžeme říct drvoštěpům, ať vyklučí další půdu, abychom mohli sestrojit další velechranu.“

„Stejně potřebujeme stavební dříví,“ souhlasila Leesha. „Vévodovi Rhinebeckovi jsme neposlali náklad už víc než rok.“

„Musela se znovu vybudovat celá vesnice,“ namítl Tetovaný.

Leesha pokrčila rameny. „A nechtěl bys to vévodovi vysvětlit sám? Už zase poslal posla s žádostí, aby ses k němu dostavil. Oni se tě bojí. Tebe i toho, co zamýšlíš s Kotlinou.“

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Já s Kotlinou nic nezamýšlím, chci ji jen ochránit před jadrnci. Až tady skončím, vydám se na cesty.“

„Ale co velká válka s démonským plemenem?“ ozval se Rojer. „Musíš vést lidi do boje.“

„Do Jádra, chlapče, já přece nejsem žádný zatracený Osvoboditel!“ zavrčel Tetovaný. „Tohle není žádná báje z pastýřského kánonu a já jsem nebyl seslán z nebes, abych sjednotil lidstvo. Já jsem jen Arlen Sedlák z Tibbetské Říčky, pitomý kluk, co měl víc štěstí než rozumu.“

„Ale tady nikdo jiný není!“ vyhrkl Rojer. „Jestli nepovedeš lidi ty, tak kdo?“

Tetovaný pokrčil rameny. „Co je mi po tom. Já nikomu válku nevnucuji. Já chci jen zařídit, aby mohl bojovat každý, kdo bojovat chce. A jakmile se ten balvan dá do pohybu, tak mu uhnu z cesty.“

„Ale proč?“ podivil se Rojer.

„Protože si myslí, že není člověk,“ řekla vyčítavě Leesha. „On si myslí, že už je tak nakažený jadrnskou magií, že je pro nás stejně nebezpečný jako démoni, i když pro to nemá sebemenší důkaz.“

Tetovaný ji výhružně zpražil pohledem, ale Leesha oči nesklopila. „Mám důkaz,“ řekl nakonec.

„Jaký?“ zeptala se Leesha, už smířlivěji, ale stejně mu nevěřila.

Tetovaný se podíval na Rojera a ten se pod tím pronikavým pohledem celý scvrkl. „To, co teď řeknu, neopustí zdi téhle chalupy,“ varoval ho. „Jestli o tom někdy třeba jen náznakem uslyším v nějaké baladě nebo vyprávění…“

Rojer vztáhl ruce. „Přísahám na slunce, jako by teď svítilo. Ani neceknu.“

Tetovaný ho ještě chvíli provrtával očima a nakonec přikývl, sklopil oči a řekl: „Já se v tom… odpuzení… necítím dobře.“

Rojer vytřeštil oči a Leesha se prudce nadechla, pak jí dech uvázl v hrdle a myšlenky se rozběhly jako o závod. Nakonec se silou vůle přinutila vydechnout. Kdysi přísahala, že pro Tetovaného najde medicínu nebo alespoň podrobně prozkoumá jeho stav, a upřímně chtěla ten slib splnit. Zachránil jí život. A stejně tak všem Kotliňanům. Dluží mu mnohem víc.

„Jaké jsou příznaky?“ zeptala se. „Co se děje, když vstoupíš na chranu?“

„Objeví se… odpor,“ řekl Tetovaný. „Jako bych najednou šel proti silnému větru. Cítím, jak se mi chrana pod nohama zahřívá a já chladnu. Když jdu po vesnici, je to jako brodit se po boky ve vodě. Tvářím se, že se nic neděje, a jak se zdá, nikdo si ničeho nevšiml, ale já to vím.“

Obrátil se k Leeshe a v očích měl smutek. „To odpuzení mne chce vyhnat, Leesho, stejně jako každého jiného démona. Velechrana ví, že už nepatřím mezi lidi.“

Leesha zavrtěla hlavou. „Nesmysl. Chranová násoska prostě jen odčerpává část magie, kterou jsi vstřebal,“ prohlásila.

„Není to jen velechrana,“ řekl Tetovaný. „Z pláště neviditelnosti se mi dělá zle, chraněné nože mě pálí a řežou. Bojím se, že se ze mne každým dnem stává víc a víc démon.“

Leesha vytáhla z kapsáře chraněnou skleněnou lahvičku a podala mu ji. „Rozmáčkni ji.“

Tetovaný pokrčil rameny a stiskl ji co nejsilněji. Síly měl za deset mužů a sklo by snadno rozdrtil, ale tahle lahvička jeho stisk vydržela.

„Chraněné sklo,“ usoudil Tetovaný a bedlivě si lahvičku prohlédl. „No a co? Sám jsem tě to naučil.“

„Nebyla nabitá, dokud ses jí nedotkl,“ odtušila Leesha. Tetovaný vytřeštil oči.

„Důkaz, o kterém mluvím,“ řekl.

„Jediné, co to dokazuje, je, že o tom potřebujeme zjistit něco víc,“ prohlásila Leesha. „Tvoje tetování jsem už zakreslila a prozkoumala. Myslím, že dalším krokem je začít dělat pokusy na dobrovolnících.“

„Cože?!“ vyletěli Rojer s Tetovaným jako jeden muž.

„Umím vyrobit z listů černořapu barvivo, které nezůstane na kůži déle než dva týdny,“ řekla Leesha. „Mohu provést řízené pokusy a vyhodnotit výsledky. Jsem si jistá, že dokážeme…“

„Rozhodně ne,“ prohlásil Arlen. „To ti zakazuji.“

„Ty mi to zakazuješ?“ opáčila Leesha. „Jsi snad nějaký Osvoboditel, abys sekýroval lidi? Ty mi nemůžeš zakázat nic, Arlene Sedláku z Tibbetské Říčky.“

Zlobně si ji měřil a Leesha si říkala, jestli nezašla moc daleko. Záda se mu vyklenula jako prskající kočce a Leesha se v první chvíli lekla, že na ni snad skočí, ale ustála to. Nakonec ztěžka vydechl.

„Prosím,“ řekl smířlivěji. „Neriskuj to.“

„Lidé tě stejně budou napodobovat,“ řekla Leesha. „Už teď jim Jona kreslí na čelo chranu uhlem.“

„Přestane, když mu řeknu,“ namítl Tetovaný.

„Ale jen proto, že si myslí, že jsi Osvoboditel,“ poznamenal Rojer a vysloužil si od Tetovaného takový pohled, až sebou leknutím trhnul.

„Tím se nic nezmění,“ usoudila Leesha. „Je jen otázkou času, kdy tvoje pověst přitáhne do Kotliny tetovače, a pak už tomu nikdo přítrž neudělá. Lépe když to vyzkoušíme teď a pod dohledem.“

„Prosím,“ opakoval Tetovaný. „Neuvaluj na nikoho mé prokletí.“

Leesha se na něj kysele podívala. „Ty nejsi prokletý.“

„Aha?“ opáčil a podíval se na Rojera. „Máš u sebe nějaký ten svůj vrhací nůž?“

Rojer švihl zápěstím a v ruce se mu objevil nůž. Zručně s ním zatočil a chtěl ho střenkou napřed podat Tetovanému, ale Tetovaný zavrtěl hlavou, vstal a o pár kroků poodstoupil od stolu. „Hoď ho po mně.“

„Cože?“ vyjevil se Rojer.

„Ten nůž,“ řekl Tetovaný. „Hoď ho. Rovnou mně do srdce.“

Rojer zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Vrháš nože na lidi pořád,“ namítl Tetovaný.

„Ale jako kumšt!“ odsekl Rojer. „Přece nebudu vrhat nůž po tobě a do srdce! Nezešílel jsi? I kdybys dokázal uhnout rychle jako démon…“

Tetovaný si povzdechl a obrátil se na Leeshu. „Tak teda ty. Hoď po mně něco…“

Ani to nedopověděl a Leesha strhla z háčku u ohně pánev a mrštila s ní po něm.

Ale pánev nenašla cíl. Tetovaný se proměnil v mlhu, železo prošlo skrz a rozehnalo jeho tělo, jako když rukou rozežene dým. Pánev zařinčela o protější zeď a spadla na zem. Leesha se zajíkla, Rojerovi klesla čelist.

Trvalo několik vteřin, než se mlha zase spojila a stvořila tělo. Tělo zhutnělo, Tetovaný zhluboka nabral dech.

„Chce to cvik,“ připustil. „Rozptýlení je snadné. Je to jako uvolnit molekuly a rozptýlit je, jako když var rozptyluje vodu na páru. Na slunci to nejde, ale v noci to dokážu, kdy se mi zachce. Stáhnout se zase dohromady je horší. Někdy mám obavy, že jsem se rozptýlil moc nařídko a že mě prostě… rozvane vítr.“

„To zní strašně,“ vydechl Rojer.

Tetovaný přikývl. „Ale to na tom není to nejhorší. Když se rozplynu, cítím, jak mne táhne Jádro. Když se blíží svítání, začne být ten tah… neodbytný.“

„Jako tehdy na cestě, za předjitřního šera,“ vzpomněla si Leesha.

„Kdy?“ zeptal se Rojer, ale Leesha se znovu propadla do toho strašlivého rána a sotva ho vnímala.

*

Za tři dny po tom přepadení na cestě se Leeshe rány na těle zahojily, ale bolest na duši zůstala. Nedokázala myslet na nic jiného než na své lůno a na to, co tam možná roste. Bruna ji naučila dělat odvar, který vypudí mužské semeno z ženy dřív, než se stihne ujmout.

„Proč bych já kdy měla vařit něco tak odporného?“ ptala se tehdy Leesha. „Na světě je dost málo dětí i bez toho.“

Bruna se na ni smutně podívala. „Doufám, dítě, že na tohle si nikdy neodpovíš.“

Ale když ti lotři odešli, Leesha pochopila. Mít svůj bylinkář, uvařila by si ten odvar hned, jakmile se umyla, jenže ten jí lapkové sebrali taky. Neměla ani možnost se rozhodnout. Než se dostanou do Kotliny, stejně bude pozdě.

Ale když se jí bylinkář vrátil, vrátila se jí i možnost volby. Jediná přísada, která jí do odvaru chyběla, byl čarovníkový kořen a nějaký viděla hned u cesty, když se utíkali schovat do jeskyně před deštěm.

Leesha stejně nedokázala usnout a tak vstala ještě před rozedněním, když Rojer s Tetovaným ještě spali, a vyplížila se ven, aby si vyrýpla pár stonků čarovníku. Ani pak si nebyla jistá, jestli se donutí ten odvar vypít, ale stejně si ho chtěla uvařit.

Tetovaný ji našel a vylekal, ale silou vůle se přiměla k úsměvu i k řeči a tlachala o rostlinkách a démonech, aby na chvíli zapomněla, k čemu se chystá. A celou dobu měla v hlavě strašlivý zmatek.

Ale pak ho nechtě urazila a jeho smutek jí otevřel oči. Najednou viděla něco z člověka, jímž kdysi býval. Dobrého člověka, jemuž bylo ublíženo stejně jako jí, ale který bolest raději přijal jako milenku, než aby jí podlehl.

Cítila tu bolest, to souznění v bolesti, zvířené myšlenky najednou zapadly do sebe jako ozubená kolečka hodin a Leesha věděla, co musí udělat.

O chvíli později ležela s Arlenem v bahně. Šílené spojení zrozené z němého zoufalství. Jenže pak je předčasně vyrušil lesní démon. Muž, který ji laskal, rázem zmizel a z Arlena se znovu stal Tetovaný, který se rval s démonem, aby ho dostal od ní pryč. Když vyšlo slunce, začali se jí oba rozplývat před očima a Leesha jen s hrůzou zírala, jak se vsakují do země.

Ale pak mlha stoupla zpátky na povrch, oba se zhmotnili a démon na slunci shořel. Leesha vztáhla ruce k Arlenovi, jenže on se od ní odvrátil a ona ho za to proklela. Natolik se nechala strhnout vlastním trápením, že sotva pomyslela na to, čím právě musel projít on.

*

Leesha potřásla hlavou a probrala se.

„Promiň,“ řekla Tetovanému.

Jen nad tím mávl rukou. „Ty ses nerozhodovala za mne.“

Rojer se podíval na ni, pak na něj, pak zase na ni. „Stvořiteli, tvoje máma měla pravdu,“ uvědomil si. Leesha věděla, že je to pro něj rána, ale s tím se nedalo nic dělat. Svým způsobem byla ráda, že je to tajemství venku.

„To nemůže být jen tím tetováním,“ řekla, aby se vrátila k věci. „To nedává smysl.“ Podívala se na Tetovaného. „Chci tvoje grimoáry. Všechny. Všechno, co jsem se od tebe naučila, prošlo sítem tvého rozumu. Potřebuji původní zdroj, abych pochopila příčinu.“

„Já je tady nemám,“ namítl Tetovaný.

„Tak si pro ně půjdeme,“ prohlásila Leesha, „Kde jsou?“

„Nejbližší úkryt mám v Angiers,“ odpověděl Tetovaný, „pak mám ještě jeden v Laktonu a pak až v krasijské poušti.“

„Angiers se docela hodí,“ usoudila Leesha. „Stejně potřebuji zajít za mistryní Jizell. A když už tam budeme, tak bys třeba mohl přesvědčit vévodu, že nepaseš po jeho koruně.“

„V tom bych možná mohl být nápomocen,“ ozval se Rojer. „Když byl ještě Arrick vévodským heroldem, tak jsem pobýval na Rhinebeckově dvoře. A já bych při té příležitosti mohl navštívit žonglérský cech, třeba bych tam našel nějaké pořádné učitele pro své učedníky.“

„Dobrá,“ řekl Tetovaný. „S prvním táním vyrážíme.“

*

Široká křídla měňavce snadno polykala míli za mílí, ale jadrnský princ nenáviděl jas zemského povrchu a už podvakrát se skryl v Jádru skoro na celou noc vyjma nejtemnějších hodin. Dnes sice byla první noc po novoluní, ale pro démonské oči zplozené Jádrem bylo dokonce i světlo nepatrného měsíčního srpku ostré. Až se vrátí do Jádra, tak znovu nepovstane, dokud to prokleté nebeské těleso neprojde celým obdobím dorůstáni a ubývání.

Dole se objevila velechrana Osvoboditelovy Kotliny. Nakradená magie zářila jako maják. Mozkovec při pohledu na velechranu zlostně zasyčel a čelo mu zatepalo – poslal ten obraz stovky mil na jih, kde vmžiku vytanul na mysli jeho bratrovi.

Odpověď přišla obratem, démonovi se v hlavě zrcadlilo bratrovo zklamání.

Měňavec tiše přistál a mozkovec sesedl. Měňavec okamžitě shodil křídla a proměnil se v čiperného ohnivého démona, který se jako šipka vrhl vpřed, aby jadrnskému princi zajistil volnou cestu k vesnici.

Velechrana byla příliš velká na to, aby se dala zmařit, a příliš silná na to, aby ji mohl jakýkoli démon překonat, byť by to byl jadrnský princ. Démon viděl nahromaděnou magii, která se mihotala kolem vesnice – přehrada pevnější než kámen. V duchu se k ní rozvinul, měkké výrůstky na lebce tepaly, snažil se dostat k myšlenkám těch uvnitř, ale tak hutné nahromadění magie nepropustilo dokonce ani myšlenkový vpád.

Démon obcházel vesnici a zkoumal terén kolem křivolakých, lomených obrysů chrany. Silná obrana s málo slabinami, a ani z těch se nedá snadno těžit. Z lesa se stahovali rabi, přilákala je přítomnost jadrnského prince, ale jedinou myšlenkou je zahnal pryč.

Na jednom místě uviděl u kraje chrany dvě člověčí samičky ozbrojené primitivními zbraněmi. Démon pozorně poslouchal jejich chrchlání a kvičení a číhal na to jedinečné zbarvení řeči, kterým se vyznačuje oslovení. Zaznělo brzy, samičky se objaly, rozdělily a se zbraněmi ve střehu se vydaly po vnitřním okraji na opačné strany.

Mozkovec předběhl tu starší a na odloučeném místě si počkal, až se zase objeví. Pak dal znamení měňavci. Jeho sluha nabobtnal, šupiny se rozplynuly, nahradila je růžová kůže a vnější slupky, které nosí pozemská havěť.

Měňavec se zjevil ve stínu těsně u odpuzení, a když se starší samička přiblížila, zavolal na ni jménem. Hlasem napodobil mladší samičku stejně dokonale jako tělem. „Malo!“

„Wondo?“ zvolala vyhlédnutá oběť. Rozhlížela se kolem jako šílená, ale žádného démona neviděla, a tak se rozběhla k tomu, co považovala za kamarádku. „Vždyť jsme se zrovna rozešly! Jak ses dostala sem a ven?“

Zpoza stromu vystoupil mozkovec, samička se zajíkla, zvedla luk. Hrbolky na lebce jadrnského prince měkce zatepaly, žena strnula, ruce proti její vůli sklonily zbraň. Mozkovec k ní přistoupil a samička mu ukázala šíp, který chtěla původně vystřelit, aby si ho mohl prohlédnout.

Chrany na střele měly mocné tvary, mozkovec jasně cítil, jak hladově dotírají na jeho silnou magii. Máchl po nich drápatým hnátem a užasl nad tím, že zažhnuly, i když hnát byl ještě na couly daleko.

Pak démonský princ důkladně prozkoumal mozek své oběti. Přebíral obrazy a vzpomínky jako haraburdí ve staré skříni. Zjistil hodně, tolik, že podle toho nemohl jednat dál, aniž si to promyslí.

Do rozbřesku chybělo ještě pár hodin, ale obloha už se jasnila. Z dalekého jihu vycítil bratrův souhlas. Ještě je čas si to promyslet.

Mozkovec si samičku pozorně prohlédl. Mohl by jí ukrást vzpomínku na tuto událost a poslat ji zpátky za chranu odpuzení bez ponětí, co se stalo, ale dotek lidské mysli, tučné a velmi neopotřebované, v něm probudil laskominy.

Měňavec vycítil chutě svého pána. Jeden švih ostrým chapadlem a samičce odpadla hlava. Měňavec popadl úlovek, připlazil se k pánovi, drápem lebku rozlouskl a podal princi krmi.

Jadrnský princ vybíral voňavou šedou hmotu a mlsal. Pokrm nebyl tak vybraný jako nevědomé mozky z jeho soukromého chovu, ale zato okořeněný potěšením z lovu na zemském povrchu.

Podíval se na svého měňavce, který ostražitě stál na stráži, zatímco si jadrnský princ pochutnával. Jedno zatepání mu dalo svolení, měňavec se nadmul, odplazil se k samičce, obrovitá, mnohozubá morda se otevřela a pozřela celý trup vcelku.

Když byli pán i sluha nasyceni, rozplynuli se v mlhu a sjeli zpátky do Jádra. Obloha se dál jasnila.

Kapitola 13

Renna

333 p. N. Jaro

Z tlučení másla v máselnici měla Renna paže v jednom ohni a pokryté tenkou lesklou vrstvou potu. Bylo časné jaro, ale Renna byla jen v košili. Táta by dostal záchvat, kdyby ji takhle viděl, ale ten je někde vzadu, vyřezává chranové kůly, a Lucik a kluci jsou venku na polích.

Za těch posledních čtrnáct let, co se k nim nastěhoval Lucik, oženil se s Beni a dělal jí děti, se statek rozrostl. Když tenkrát Ilain utekla s Jephem Sedlákem, nastaly jim těžké časy, Harl běsnil a vyléval si vztek na nich, hlavně na Beni, protože byla starší. Ale to všechno přestalo, když se k nim nastěhoval Lucik se svými silnými pažemi a širokými rameny. Od té doby na ně Harl ruku nevztáhl a pole, kdysi sotva něco víc než velká zahrada, byla každým rokem větší a větší.

Vzpomínka na ty časy opět přivolala vzpomínky na Arlena Sedláka a na to, co mohlo být. Když si byli zaslíbení, tak se odsouhlasilo, že na Jephův statek odejde bydlet Renna, a ne Ilain. Jenže Arlen po matčině smrti utekl do lesů a už o něm nikdy nikdo neslyšel. Lidé říkali, že je určitě mrtvý, protože Jeph ho šel hledat až na Slunečnou Pastvinu a nenašel, a Svobodná města jsou pěšky týdny daleko a tolik nocí bez přístřeší přece nikdo nemůže přežít.

Ale Renna se nikdy nevzdala naděje. Její oči stále propátrávaly cestu na východ a modlila se, aby jednoho dne přišel a odvedl ji odtud.

Zrovna v tu chvíli taky vzhlédla a uviděla, že po cestě přijíždí jezdec na koni. Na okamžik se v ní srdce zastavilo, ale jezdec přijížděl ze západu a za chvíli ho i poznala.

Vysoký Cobie Rybář seděl na Borové šišce, jedné z grošovaných kobyl starého Vepře. Na sobě měl sflikovanou zbroj a přilbu ukovanou z kuchyňského hrnce, avšak všechno pečlivě vyleštěné. Jako vždy si do řemenů u sedla zavěsil kopí a štít, aby je měl hezky po ruce, i když Renna v životě neslyšela, že by je někdy použil.

Cobie se rád považoval za posla, jenže on necelí noci jako opravdoví poslové, on prostě pro Rusca Vepře, který vede hokynářství, dopravuje zboží a vzkazy z jednoho konce Říčky na druhý Jednou či dvakrát přespal u nich v chlévě, když jel na sever, na Slunečnou Pastvinu.

„Ahoj, Renno!“ zavolal na ni a zvedl ruku na pozdrav. Když se přiblížil, Renna si hřbetem ruky utřela pot z čela a narovnala se.

Cobie vyvalil oči a zrudnul a Renna si uvědomila, jak je oblečená. Košile jí končila nad koleny, vepředu se hluboko rozvírala a ukazovala pořádný kus ňader. Potutelně se usmála, pobavily ji jeho rozpaky.

„Zase na Slunečnou Pastvinu?“ zeptala se a nijak se nesnažila se zahalit.

Cobie zavrtěl hlavou. „Mám vzkaz pro Lucika.“

„Takhle pozdě odpoledne?“ podivila se Renna. „Co může být tak…“ Postřehla výraz v Cobieho očích a zatrnulo jí. Když naposledy přišel někdo se vzkazem pro Lucika, což bylo ani ne před dvěma roky, tak se ukázalo, že se jeho bratr Kenner při ochutnávání piva z kádí opil a omylem vyvrávoral za chrany. Než slunce démony zahnalo, nezbylo z něj skoro nic, co by se dalo uložit na pohřební hranici.

„Všichni v pořádku, že?“ zeptala se s obavami, co uslyší.

Cobie zavrtěl hlavou. Sklonil se k ní a ztišil hlas, i když kolem nikdo nebyl. „Dneska ráno umřel Lucikův táta,“ svěřil jí.

Renna se zajíkla a přitiskla si ruce na ústa. Fernan Slatinář sem chodíval za vnoučaty a vždycky na ni byl hodný. Bude jí chybět. Chudák Lucik…

„Renno!“ práskl otcův hlas jako bič. „Mazej dovnitř a oblíkni se, holka! Todle nejni žádný angierský dům hříchu!“ A rázně ukázal na dveře tím svým velecenným loveckým tesákem. Čepel z milnské oceli, kostěná střenka, nikdy ho neodkládal.

Renna tenhle tón dobře znala a tak nechala Cobieho stát s otevřenými ústy, obrátila se a utíkala dovnitř. U dveří se ještě zastavila a dívala se, jak si to Harl rázuje ke Cobiemu, který už uvazoval Borovou šišku ke kůlu.

Táta byl vrásčitý a šedivý, ale věkem zjevně houževnatěl; samé tvrdé, šlachovité svaly z práce na polích, hrubá, drsná kůže. Kdysi chtěl Renně najít manžela, ale co odešla Ilain, začal naopak zahánět každého kluka, který o ni jen okem zavadil.

Jenže Cobie byl vyšší a rozložitější než Harl, byl to jeden z největších mužů v Tibbetské Říčce. Vepř si ho vybral jako poslíčka, protože to byl postrach vesnice a hned tak něčeho se nezalekl, tím méně když měl na sobě zbroj. Renna neslyšela, co si říkají, ale když si stiskli zápěstí, nabral tátův nabručený tón zdvořilý odstín.

„Co je to za povyk?“ zeptala se Beni od ohniště, kde krájela zeleninu pod maso.

„Přišel Cobie Rybář z Návsí,“ odpověděla Renna.

„Neříkal proč?“ zeptala se Beni. Obličej zachmuřily starosti. „Poslové nechodí jen tak na kus řeči.“

Renna ztěžka polkla. „Táta mě poslal dovnitř dřív, než mi stihl něco říct,“ zalhala, rychle zalezla za závěs ve svém koutě světnice, stáhla si špinavou košili a oblékla si šaty Když vycházela zpoza závěsu, ještě si zavazovala šněrovačku, a opět přistihla Cobieho, jak na ni zase zírá.

„Do Jádra, Renno!“ zaburácel Harl a Renna zapadla zpátky za závěs a neukázala se, dokud nebyla řádně upravená.

Když zase vylezla, Harl se kabonil. „Skoč pro Lucika na pole, holka, a kluky si vezmi do chlíva. Posel přinesl špatné zprávy.“

Renna přikývla a vystřelila ze dveří. Lucika našla na obhlídce chranových kůlů na druhé straně lánů, těsně před zčernalou zemí, do mrtě vypálenou ohnivými démony.

Cal a Jace byli s ním, a zatímco se táta věnoval kůlům, dostali motyky a pleli. Bylo jim sedm a deset.

„Večeře?“ zadoufal Cal.

„Ne, broučku,“ odpověděla Renna a pocuchala mu špinavě plavou kštici. „Ale zaženeme spolu dobytek zpátky do chlíva. Tvůj táta má návštěvu.“

„Eh?“ ozval se Lucik.

„Cobie Rybář,“ řekla Renna, „se vzkazem od tvé mámy.“

Strach se mihl přes Lucikovu tvář a okamžitě vyrazil. Renna odvedla chlapce zpátky a zaměstnala je zaháněním prasat a krav z výběhů do velkého chléva. Sama odvázala Borovou šišku a odvedla ji do malého chléva za domem, kde měli ustájené muly a drůbež. Poslední kůň jim pošel před dvěma léty, takže tam bylo prázdné stání. Renna rozepnula kobylce podpěnku a sundala jí sedlo a uzdu, a zrovna když se obrátila pro hřebelce, nachytala Jaceho, jak se natahuje pro Cobieho kopí.

„Ruce pryč, jestli nechceš nařezat,“ zahnala ho a plácla ho přes ruku. „Popadni hřebelce, pořádně koně vytři a potom jdi dát pomyje prasatům.“

Zatímco si šli kluci po své práci, nasypala slepicím, ale oči jí pořád zalétaly ke dveřím do domu. Už prožila dvacet čtyři zim, ale Harl s ní pořád jednal jako s dítětem a chránil ji stejně jako ty kluky.

Po nějaké době se dveře otevřely a ven vystrčila hlavu Beni. „Večeře je hotová, všichni umýt.“

Kluci zavýskli a pádili dovnitř, ale Renna se ještě pozdržela a zadívala se sestře do očí. Od dětství byly ty dvě schopné říct si všechno pouhým pohledem a ani tentokrát tomu nebylo jinak. Beni se rozplakala, Renna ji objala a chovala ji v náručí.

Po krátkém štkavém záchvatu se Beni narovnala, utřela si oči do zástěry a vrátila se dovnitř. Renna se zhluboka nadechla a šla za ní.

U jídelního stolu bylo místo jen pro šest a tak poslali kluky, ať se nají v kuchyni u ohně. Neměli ani tušení, že se něco stalo, rozpustile odskotačili a skrz závěs, který rozděloval světnici na jídelní kout a kuchyni, bylo slyšet, jak se smějí a perou se psy.

„Vyjedem hned po ránu,“ řekl Lucik, když Renna umyla misky. „Už není ani táta, ani Kenner a máma potřebuje k ruce nějakého chlapa, jinak Vepř Slatiňáka kupovat nebude.“

„Nemoh by se toho ujmout někdo jiný?“ zeptal se kysele Harl, který zrovna vyřezával konec chranového kůlu. „Mladý Fernan už je skoro dospělý.“ Mladý Fernan byl Kennerův syn, který dostal jméno po dědečkovi.

„Ferniemu je teprv dvanáct, Harle,“ namítl Lucik. „Tomu se nedá svěřit vedení pivovaru.“

„A co tvoje sestra,“ naléhal Harl. „Ta, co si před pár lety vzala toho Rybářovic kluka.“

„Jashe,“ připomněl mu Cobie.

„To je rybář,“ namítl Lucik. „Možná umí oškrábat šupiny a vyvrhnout rybu, ale o vaření piva nemá páru.“ Letmo zavadil pohledem o Cobieho. „Bez urážky.“

„V pohodě,“ odvětil Cobie. „Jash je beztak schopný víc vypít než uvařit.“

„To říká ten pravý,“ zavrčel Harl. „Co jsem slyšel, tak si z tebe Vepř udělal poslíčka, protože jsi nebyl schopný zaplatit všecky čárky, cos mu dlužil za pivo. Jestli bys spíš ty neměl jít nahoru do pivovaru odpracovat si svůj chlast.“

„Ty máš ale drzost, starochu,“ zakabonil se Cobie a už se zvedal. Harl vstal s ním a namířil na něj svůj dlouhý lovecký tesák.

„Jestlis pobral trochu rozum, kluku, tak tu svoji milovanou prdel zase usadíš,“ zavrčel.

„Do Jádra s tím!“ zaburácel Lucik a praštil pěstí do stolu. Oba se na něj vyjeveně podívali a Lucik je zlostně zpražil pohledem. Byl velký jako Cobie a brunátný vzteky. Vrátili se na svá místa, Harl zase popadl konec kůlu a vyřezával jako pominutý.

„Takže se prostě sebereš a opustíš nás,“ řekl. „Co statek?“

„Jarní setí je hotové,“ řekl Lucik. „Pletí a údržbu chranových kůlů byste až do žní měli zvládnout s Rennou sami a na žně přijedu i s klukama. I s Ferniem.“

„A napřesrok?“ zeptal se Harl.

Lucik pokrčil rameny. „Nevím. Všichni můžeme přijet sít a na léto možná vyšetřím jednoho kluka.“

„Myslel jsem, že jsme rodina, chlapče,“ poznamenal Harl a odplivl si na podlahu, „ale jak to vypadá, vždycky jsi byl srdcem Slatinář.“ Odstrčil se od stolu. „Dělej, jak myslíš. Odveď mi dceru a vnuky. Ale nečekej, že tě za to poplácám po zádech.“

„Harle,“ začal Lucik, ale stařec jen vztekle máchl rukou, předusal světnici a práskl za sebou dveřmi.

Beni položila ruku na Lucikovu zaťatou pěst. „On to tak nemyslel.“

„Ach, Ben,“ povzdechl si smutně a volnou dlaní jí zakryl ruce, „ale myslel.“

„Pojď,“ řekla Renna, popadla Cobieho za loket a odtáhla ho od stolu. „Necháme je v klidu a tobě najdeme nějaké deky a čisté místečko v chlívě.“ Cobie přikývl a šel s ní ven.

„To je tvůj táta vždycky takový?“ zeptal se, když přešli z domu do chlíva.

„Vzal to líp, než jsem čekala,“ odpověděla Renna, popadla koště a vymetla jeden prázdný kotec. Slunce už zapadalo a venku se ozýval vřískot a šlehaly záblesky světla. Jadrnci zkoušeli chrany. Dobytek na to byl zvyklý, ale stejně neklidně přešlapoval, pudově věděl, co by se dělo, kdyby chrany selhaly.

„Lucik zrovna ztratil tátu,“ řekl Cobie. „Jeden by si myslel, že Harl projeví trochu soucitu.“

Renna zavrtěla hlavou. „Můj táta ne. Ten se nestará o nic než o sebe.“ Vzpomněla si, jaké to bylo, než přišel Lucik, a skousla si ret.

*

Když byl Cobie v pořádku uložen v chlévě, vrátila se Renna do domu. Ve světnici našla Lucika, jak to vysvětluje klukům. Tiše proklouzla kolem nich do Beniny světničky, kde našla sestru, jak skládá šaty a balí si svých pár věcí.

„Vezmi mě s sebou,“ vyhrkla Renna.

„Cože?“ užasla Beni.

„Já s ním nechci zůstat sama,“ řekla Renna. „Nemůžu.“

„Renno, co to…“ začala Beni, ale Renna ji popadla za ramena.

„Netvař se, že nevíš, o čem mluvím!“ vyjela na ni. „Ty víš, jaký byl, než přišel Lucik.“

Beni na ni zasyčela, odtáhla se, šla ke dveřím a zavřela je. „Co ty o tom víš?“ zašeptala chraplavě. „Tys byla vždycky dítě. Nikdy jsi nemusela strpět…“ hlas se jí zlomil, tvář sevřel vztek a stud.

Renna významně střelila pohledem po svém poprsí. „Já už nejsem dítě, Beni.“

„Tak si stáhni prsa,“ vyjela na ni Beni. „Přestaň tu pobíhat jen tak v košili. Nedávej mu důvod, aby si tě všímal.“

„To ho nezastaví a ty to víš,“ odsekla Renna.

„Už je to skoro patnáct let, Ren,“ řekla Beni. „Nevíš, co bude dělat.“

Ale Renna to věděla. V hloubi duše ani nezapochybovala. Viděla, jak se na ni táta dívá, jak po ní jeho oči přejíždí jako chtivé ruce. Proč by se jinak choval tak žárlivě vždycky, když o ni někdo zavadil pohledem? Nejeden kluk si ji chtěl namluvit, když byla mladší. Teď už si to všichni rozmyslí.

„Prosím,“ žebronila a křečovitě chytila Beni za ruce. Do očí se draly slzy. „Vezmi mě s sebou.“

„A co řeknu Lucikovi?“ vyjela na ni Beni. „Už takhle je mu mizerně, že nechává statek bez pomoci. Bez tebe nebude táta vůbec schopný tu dřinu zvládnout.“

„Mohla bys mu říct pravdu,“ zkusila to Renna.

Beni jí dala facku. Renna uskočila a ohromeně se chytila za tvář. Sestra ji ještě nikdy v životě neudeřila.

Ale Beni z toho žádné výčitky neměla. „Tohle vyžeň z hlavy,“ zavrčela. „Já svou rodinu do hanby neuvrhnu. Kdyby se to Lucik dozvěděl, vyhnal by mě a zanedlouho by si o tom vykládala celá vesnice. A co Ilain? To by měli Jeph a její děti taky snášet takovou hanu a to všechno jen proto, že jsi dítě?“

„Já nejsem žádné dítě!“ zařvala Renna.

„Potichu!“ zasyčela Beni.

Renna se zhluboka nadechla a snažila se uklidnit. „Já nejsem žádné dítě,“ opakovala, „jen proto, že nechci zůstat sama s tím netvorem.“

„Není to žádný démon, Renno, je to náš táta,“ řekla Beni. „Celý život nám dával střechu nad hlavou a jídlo na stůl, přestože mu mámina smrt zlomila srdce. Ilain a já jsme to zvládly, a když nebude zbytí, zvládneš to taky.“

„Ilain to zvládla tak, že utekla a schovala se za Jepha,“ řekla Renna, „stejně jako ty se schováváš za Lucikem. Ale za koho se mám schovat já, Ben?“

„S námi jít nemůžeš, Renno,“ řekla Beni.

Zrovna v tu chvíli vešel do světničky Lucik. „Děje se něco? Slyšel jsem nějakou hádku.“

„Všechno v pohodě,“ řekla Beni a zabodla do Renny výhrůžný pohled. Renna se rozeštkala, odstrčila Lucika a utekla do světnice, do svého maličkého koutku za závěsem.

*

Té noci Renna bděla. Ležela a poslouchala vřískot jadrnců na dvoře a supění z Beniny světničky, hupsli na to s Lucikem jako skoro každou noc. Ty samé zvuky vycházívaly z Harlovy světničky, když byla ještě naživu matka. A pak taky, když Harl donutil jejich nejstarší sestru Ilain, aby nastoupila na její místo. A když Ilain odešla, ozývaly se ty zvuky zas, za těch nocí, kdy si tam Harl zatáhl Beni. Tehdy už s tím nebyla tak smířená.

Renna se posadila. Byla zbrocená potem a srdce jí bušilo. Nakoukla za závěs a zjistila, že kluci tvrdě spí na svých dekách. Jen v košili se proplížila světnicí, tichounce otevřela dveře do chléva a vklouzla dovnitř.

V chlévě si vzala křesadlo a rozsvítila lucernu. Po chlévě se rozběhlo mihotavé světlo.

„Eh?“ probral se Cobie, zamžoural a zastínil si rukou oči. „Kdo je to?“

„Renna,“ řekla, šla blíž a posadila se k němu do sena. Světlo z lucerny zatančilo po stání a zatřepetalo se na Cobieho rozložité hrudi. Pokrývka mu sklouzla.

„Nemáme návštěvy často,“ prohodila. „Tak jsem si myslela, že bychom mohli chvilku posedět a popovídat.“

„To zní dobře,“ řekl Cobie a vymnul si spánek z obličeje.

„Ale musíme být potichu,“ dodala Renna. „Do Jádra, kdyby nás nachytal táta, zatraceně bychom za to zaplatili.“

Cobie přikývl a nervózně střelil pohledem po dveřích do domu.

„Jaké to je, dělat posla?“ zeptala se Renna.

„No, já nejsem opravdový posel,“ přiznal Cobie. „Nemám koncesi od cechu ze Svobodných měst, a i kdybych ji měl, nebyl bych tak hloupý, abych spal venku s démony. Ale dělat pro pana Vepře je rozhodně lepší než rybařit. To jsem vždycky nenáviděl.“

„Co jsem slyšela, moc jsi toho nenachytal,“ poznamenala Renna.

Cobie se rozesmál. „Naprostá pravda. Já byl zvyklý jen běhat a poflakovat se s Gartem a Willumem, jenže ti se pak zasnoubili a přestali na to mít čas. A venku na rybářských pramicích se nemůžeš ani zasmát. Plaší to ryby.“

„Jaktože ty ses nikdy nezasnoubil?“ zeptala se Renna.

Cobie pokrčil rameny. „Táta tvrdil, že proto, že si tátové holek mysleli, že se nikdy neusadím a nepostarám o ženu a děcka. Řek bych, že měl pravdu. Mně vždycky víc bavilo očumovat v hokynářství než pracovat. Když jsem musel, chytal jsem ryby, jenže jsem si nikdy nevydělal ani na pivo, co jsem vypil. Tvůj táta měl pravdu, že si mě pan Vepř začal posílat, abych něco přivez nebo doručil jen proto, abych vyrovnal futro. A když starostka začala po panu Vepřovi chtít, abych taky vyřizoval vzkazy pro vesnici, tak řek, že můžu bydlet v komůrce za hokynářstvím, abych byl po ruce.

Teď se ke mně lidi chovaj uctivě,“ dodal Cobie, „protože jsem obecní zaměstnanec. Dávaj mi najíst a nechávaj mě přespat, když je to zpátky do Návsí do setmění moc daleko.“

„Vsadím se, že je to skvělé,“ poznamenala Renna, „jezdit si po celé Říčce a pořád všechny navštěvovat. Já nikdy nikoho nenavštěvuju.“

Cobie přikývl. „Teď si vydělám víc, než propiju, a až budu mít dost bodů, tak si koupím vlastního koně a přejmenuju se na Cobieho Posla. Možná si koupím i dům v Návsí a budu mít syny, aby tu práci převzali, až budu starý.“

„Takže ty myslíš, že se přece jen usadíš a zaopatříš?“ zeptala se Renna. Cobie nebyl hezký, ale byl to dobrý, silný chlap se slušnými vyhlídkami. Začínala si uvědomovat, že se pro ni Arlen asi nikdy nevrátí, a život musí jít dál.

Cobie přikývl a podíval se jí do očí. „Moh bych,“ řekl, „kdyby mi nějaká dívka dala šanci.“

Renna se k němu naklonila a políbila ho na ústa. Cobie vykulil oči, ale pak jí polibek rychle oplatil a Rennu ovinuly silné paže.

„Já znám manželský fortel,“ zašeptala Renna, stáhla si košili a vystavila prsa. „Viděla jsem při tom Beni s Lucikem už mockrát. Byla bych dobrá manželka.“ Cobie zasténal, přitulil se obličejem k prsům, ruce vyjely po jejích nohou.

Za nimi něco zapraštělo, oba sebou překvapeně trhli.

„Co se to tu, do Jádra, děje?!“ rozlítil se Harl, popadl Rennu za vlasy a odtáhl ji od Cobieho. V druhé ruce třímal svůj dlouhý lovecký tesák, ostrý jako břitva. Odhodil Rennu a přitiskl špičku Cobiemu na krk.

„My… my jsme jen…“ koktal Cobie a sunul se co nejdál dozadu, ale za zády měl stěnu kotce a nebylo kam jít.

„Já nejsem žádný blbec, kluku,“ řekl Harl. „Já vím, co jste ‚jen‘! Ty si myslíš, že když jsem ti poskytl nocleh za chranami, tak se můžeš k mé dceři chovat jako k nějaké angierské děvce? Měl bych tě na fleku rozpárat.“

„Prosím,“ žebronil Cobie. „Já takový nejsem! Já mám Rennu opravdu rád! Chci její ruku!“

„Čítám, žes chtěl něco víc,“ zavrčel Harl a zaryl špičku hlouběji. Na Cobieho krku se objevila kapka krve. „Copak takhle se to dělá? Přijít opíchat holku a pak žádat o její ruku?“

Cobie odtahoval hlavu co nejdál dozadu, na obličeji se mísily slzy a pot.

„Tak dost!“ zařval Lucik, popadl Harla za ruku a odtáhl tesák. Harl vyletěl a obrátil se. Stáli proti sobě a vztekle se měřili.

„Kdyby to byla tvoje dcera, tak bys mluvil jinak,“ rozlítil se Harl.

„To je možné,“ odtušil Lucik, „ale zrovna tak nedovolím, aby se mí kluci koukali, jak zabíjíš člověka!“

Harl se ohlédl. Ze dveří do domu to vyjeveně sledovali Cal a Jace. Renna plakala Beni v náručí. Vztek z něj trochu vyprchal, ramena poklesla.

„Dobrá,“ řekl. „Renno, ty budeš dneska spát u mě, abych na tebe moh dohlídnout. A ty,“ zahrozil nožem Cobiemu, strnulému strachy, „ještě jednou se na moji holku podíváš a uříznu ti koule a dám je sežrat jadrncům.“

Popadl Rennu za loket a jako vichřice se hnal do domu a ji vlekl s sebou.

*

Renna se ještě klepala, když ji Harl hodil na postel. Košili si zase stáhla a upravila, ale vypadalo to žalostně nedostatečně a Renna na sobě cítila otcovy oči.

„Tak tohleto děláš, když máme hosta v chlívě?“ rozlítil se Harl. „Vsadím se, že už se mi za zády posmívá polovina vesnice!“

„Nikdy!“ vyhrkla Renna.

„Aha, a tomu teď mám věřit?“ zavrčel Harl. „Viděl jsem, jak ses tu dneska před ním natřásala polonahá. Počítám, že prasata nejsou to jediné, co chrochtá v chlívě, když se tu ten poslíček poflakuje.“ Renna neměla odpověď, popotáhla a přetáhla si pokrývku přes nahá ramena.

„Teď se stydíš a snažíš se zakrýt?“ vyjel na ni Harl. „Kapku pozdě, řek bych.“ Shodil pláťáky, pověsil je na sloupek u postele, popadl kraj pokrývky a vklouzl vedle ní. Renna se otřásla.

„Přestaň kňourat a kapku se prospi, holka,“ řekl Harl. „Další tvoje sestra nás opustila a od teďka budeme mít oba dva práce ještě víc.“

*

Renna se probudila brzy. Zjistila, že se k ní otec přivinul a přehodil si přes ni ruku. Otřásla se odporem, vyplížila se zpod jeho objetí, nechala ho chrápat a prchla ze světničky.

Upamatovala se na Beninu radu, utrhla ze svého prostěradla dlouhý pruh, několikrát si ho omotala kolem hrudi a pevně si stáhla prsa. Když byla hotová, podívala se na sebe a povzdechla si. Ani takhle zploštělou si ji nikdo s klukem nesplete.

Rychle se oblékla a šaty si zašněrovala jen volně, aby nezdůrazňovaly křivky. Dlouhé hnědé vlasy si stáhla do nedbalého drdolu.

Když postavila na kaši a položila na stůl misky, kluci se začali vrtět. Než vyšlo slunce, byl už celý dům na nohou a Lucik naposledy poslal kluky ven obstarat dobytek.

Cobie zmizel ještě před snídaní, ale Renna usoudila, že je to jen dobře. Harl by asi nikomu nocleh neodepřel, ale to ještě neznamenalo, že si s ním sedne ke stolu. Jen litovala, že neměla možnost se Cobiemu za Harlovo i své chování omluvit. Oběma jim zničila šanci.

Po ranní práci zapřáhl Harl káru a všechny je odvezl přes Návsí nahoru na Náhorní Slatiny na pohřeb. Než dojeli, bylo po poledni a na kopci se už sešla spousta lidí. Slatiňáka pili skoro všichni z Tibbetské Říčky a hodně z nich přišlo k pohřební hranici vzdát Fernanu Slatináři poslední hold.

Návrší korunovala modlitebna a všechny vřele vítal pastýř Harral. Byl to urostlý chlap, ani ne padesátník, vykasané rukávy hnědé kutny odhalovaly svalnaté paže. „Tvůj táta byl dobrý kamarád a dobrý chlap,“ řekl Lucikovi a pevně ho objal. „Všem nám bude chybět.“

Harral ukázal na velké dveře. „Jdi dovnitř a sedni si do první lavice k mámě.“ Když kolem něj šla Renna, usmál se na ni a bůhvíproč na ni spiklenecky mrkl.

„Koukám, že i ta nevděčnice vylezla z úkrytu,“ zamumlal Harl, když vklouzli do lavice za Lucika, Beni a kluky. Renna sledovala jeho pohled a o pár řad vzadu uviděla svou nejstarší sestru Ilain. Stála tam s Jephem, Norine Drvoštěpovou a svými dětmi. Všechny už tak vyrostly!

„To ať tě ani nenapadne,“ zamumlal Harl, popadl ji za loket a strhl ji zpátky, když se chtěla zvednout a jít je pozdravit. Harl Ilain nikdy neodpustil, že utekla, i když už to bylo skoro patnáct let, a k vnoučatům, které měl od ní, se neznal.

„Ta děvka kurevská má ale drzost, že sem přišla,“ zamumlal Harl a zlostně si změřil Jepha. „Další zasraný zloděj, co si myslí, že když jsem mu poskyt nocleh, tak mi může utéct s holkou. Nakonec jen dobře, že ses neprovdala za toho jeho ničemníka.“

„Arlen nebyl žádný ničemník,“ řekla smutně Renna se vzpomínkou, jak ji políbil, když byli ještě malí. Léta ho na dálku obdivovala a být mu zaslíbená vypadalo jako splněný sen. Nikdy nechtěla uvěřit, že ho pozřelo Jádro. Ale jestli ne, tak proč se pro ni nevrátil?

„Co je, holka?“ zeptal se podezřívavě Harl.

„Nic,“ odpověděla Renna.

Obřad pokračoval, Harral pěl chválu na Fernana Slatináře a kreslil chrany na plachtu, do které byl nebožtík zavinutý, aby ochránily Fernanovu duši, až se vydá na svou cestu ke Stvořiteli.

Když to bylo vykonáno, odnesli nebožtíka ven na pohřební hranici, kterou Harral postavil vlastníma rukama, uložili ho k poslednímu odpočinku a zapálili ji. Zatímco plameny zvolna stravovaly tělo, Renna stejně jako všichni ostatní kreslila do vzduchu chrany a modlila se, aby Fernanova duše unikla z tohoto světa, zamořeného démony.

Z druhé strany ohně na ni smutně hleděla Ilain. Zvedla ruku, zamávala a Renna se rozplakala.

Oheň dohoříval a lidé se začínali rozcházet; někteří do domu Meady Slatinářky, která připravila pro truchlící pozůstalé pohřební hostinu, jiní se vydali na dlouhou cestu domů. Někteří přišli z velké dálky a jadrnci nepovstávají ve smutečních dnech o nic později.

„Pojď, holka, uděláme nejlíp, když se taky vydáme zpátky,“ řekl Harl a vzal ji za ruku.

„Harle Jircháři!“ zavolal pastýř Harral. „Na slovíčko!“

Harl a Renna se obrátili a uviděli, že k nim jde pastýř s Cobiem Rybářem v patách. Cobie vytrvale klopil oči k zemi.

„Eh, copak je?“ zamumlal Harl.

„Cobie mi říkal, co se stalo včera v noci,“ sdělil mu pastýř Harral.

„Eh, opravdu?“ opáčil Harl. „Řek ti, že jsem ho nachytal se svou dcerou v hříšném objetí za svýma vlastníma chranama?“

Harral přikývl. „Řekl a teď ti chce něco říct. Že, Cobie?“

Cobie přikývl a s očima urputně přilepenýma k botám předstoupil. „Mrzí mne, co jsem udělal. Nechtěl jsem nikoho přivést do hanby a s tvým svolením chci udělat z Renny počestnou ženu.“

„Do Jádra s mým svolením!“ zaburácel Harl. Cobie zbledl a o krok ustoupil.

„No tak, Harle, počkej přeci,“ vyhrkl pastýř Harral.

„Ne, ty počkej, pastýři!“ zavrčel Harl. „Tenhle kluk urazil mě, mou dceru a posvátnost mých chran a ty po mně chceš, abych ho jen tak přijal za syna? To Rennu radši provdám za lesního démona.“

„Renna je už dávno ve věku, kdy by se měla provdat a vychovávat vlastní děcka,“ namítl Harral.

„To ještě neznamená, že ji musím dát nějakému nanicovatému ochlastovi jen proto, že ji ohnul přes žok sena,“ odsekl Harl, popadl Rennu a odvlekl ji ke káře. Odjížděli a Renna se toužebně ohlížela po Cobiem.

Kapitola 14

Výlet do kadibudky

333 p. N. Jaro

Když se v dohledu objevil statek, Renna se toužebně ohlédla zpět. „Já vím, na co myslíš, holka,“ poznamenal Harl. „Napadlo tě, že uděláš to samé jako ta tvoje nevděčná sestra a utečeš za tím klukem.“

Renna nic neřekla, ale cítila, jak jí hoří tváře, a to samo ji zatracovalo ažaž.

„No, pořádně si to rozmysli,“ dodal Harl. „Já nedopustím, abys naši rodinu uvrhla do hanby jako Lainie, když utekla s chlapem, kterému akorát tu noc předtím zemřela žena. Ještě teď si o tom vykládá celá vesnice a všichni se na starého Harla koukaj skrz prsty, že vychoval takovou děvku.

Ty máš našlápnuto na stejnou pověst,“ pokračoval Harl. „Tak tentokrát ne, holčičko. To radši rozškrábu chrany, než bych si tím vším procházel znova. Jak pomyslíš na útěk, tak jdeš do kadibudky, i kdybych si měl pro tebe dojít až do Jižní Hlásky.“

Renna letmo zavadila pohledem o maličkou, rozviklanou budku na dvoře a krev jí ztuhla v žilách. Ji tam táta nikdy nedal, ale párkrát to udělal Ilain a jednou Beni. Živě si pamatovala, jak křičely.

Renna si zabrala maličkou světničku po Beni a Lucikovi, kde kdysi spávala se svou sestrou; přestěhovala si tam svých pět švestek a roztřesenou rukou zavřela dveře na závoru.

Zalezla si do postele a hladila svou oblíbenou kočku slečnu Drápku, která byla březí a brzy se okotí. A přitom myslela na Cobieho, dům v Návsí a vlastní děti. Ta představa hřála a konejšila, ale ještě dlouho poočku sledovala dveře, než upadla do spánku.

Několik následujících dní se Renna otci vyhýbala, jak mohla. Nebylo to těžké. Jarní setí sice bylo za nimi, ale i tak měli dvojí oddělené povinnosti, na které jich dříve bylo šest. Jen nakrmit dobytek a vykydat kotce zabralo Renně půl dopoledne, a to ještě musela dojit, stříhat, porážet, třikrát denně vařit, zašívat a látat, tlouct máslo a dělat sýr, činit kůže a nekonečnou řadu dalších věd. Vrhla se do práce skoro vděčně za ochranu, kterou jí skýtala.

Každého rána si stáhla prsa, vlasy nechala rozcuchané, obličej neumytý a i Harl měl práce dost, aby mu to vyhnalo z hlavy chlípné myšlenky. Jen obejít chranové kůly kolem lánů zabralo hodiny. Každý jeden se musel pečlivě prohlédnout, aby byla jistota, že jsou chrany zřetelné, ostré a správně řazené tak, aby se překrývaly beze škvír. Pouhý ptačí trus či zkrabatělé dřevo mohlo chranu oslabit natolik, že démon pronikne skrz, pokud škvíru najde.

Pak se ještě musela vyplít pole a nejzralejší úroda sklidit rovnou na stůl nebo na nakládání či zavařování. A po tom všem se na statku vždycky našlo něco, co potřebovalo spravit nebo nabrousit.

Jediné chvíle, které spolu doopravdy trávili, byly u jídla, kde toho moc nenamluvili. Renna si dávala pozor, aby se při podávání jídla a sklízení ze stolu nenakláněla, a Harl nikdy nedal nijak najevo, že by se na ni díval nějak jinak, ale jak šly dny, byl čím dál nevrlejší.

„Stvořiteli, mě ale bolí hřbet,“ posteskl si jednoho večera u večeře, když si šel dolít korbel a naklonil se nad sud se Slatiňákem, který jim dala Meada s sebou po pohřbu. Renna už ztratila přehled, kolik jich toho večera vlastně vypil.

Bolestí vyjekl, když se chtěl narovnat, škobrtl a vyšplíchl pivo. Renna byla vmžiku u něj, podržela ho a chytila korbel dřív, než ho vylije úplně. Harl na ni ztěžka nalehl a Renna ho odtáhla zpátky na židli.

Renna s Beni byly často povolány vyhnat Harlovi bolest z namožených zad a Renna to teď dělala bezmyšlenkovitě; silnými, zkušenými prsty hnětla otci ztuhlé svaly.

„Skvělá holka,“ zafuněl otec, zavřel oči a nalehl zády na její ruce. „Tys byla vždycky hodná, Ren. Ne jako tvoje sestry, které nemaj řádný vztah k přátelům a příbuzným. Nechápu, jak se z tebe mohla vyklubat taková hodná holka, když jsi měla za příklad ty dvě poběhlice.“

Renna skončila se zády, ale Harl ji chytil kolem pasu, a než se mu stihla vytrhnout, přitáhl si ji blíž. Se slzami v očích se na ni zahleděl.

„Ty mě nikdy neopustíš, holka, že ne?“ zeptal se.

„Ne, tati,“ odpověděla Renna. „Jasně že ne.“ Krátce ho objala, pak se mu rychle vysmekla, vzala korbel a dolila mu ho.

*

Té noci probudilo Rennu těžké žuchnutí; něco narazilo na její dveře. Vyskočila z postele a natáhla si šaty, ale nic víc už se neozývalo. Připlížila se ke dveřím, přitiskla ucho na dřevo a uslyšela tiché sípání.

Opatrně zvedla závoru, pootevřela dveře na škvírku a viděla, že otec ztratil vědomí a leží na podlaze. Předek noční košile poskvrnily pivní zvratky.

„Stvořiteli, dej mi sílu,“ modlila se Renna, když namáčela hadr, aby umyla pozvraceného otce a podlahu, a pak ho vlekla zpátky do jeho světnice.

Když ho ukládala do postele, plakal a zoufale se jí držel. „Nemůžu přijít ještě i o tebe,“ štkal znovu a znovu. Renna si nemotorně sedla na pelest, chovala ho v náručí, dokud nepřestal vzlykat, a když upadl do spánku, vyprostila se, rychle se vrátila do své světničky a zasunula závoru.

*

Příštího rána šla Renna do chléva posbírat vejce, a když se s nimi vrátila do domu, zjistila, že jí Harl vysazuje dveře. Srdce se jí sevřelo.

„Ty dveře jsou rozbité?“ zeptala se.

„Houby,“ zavrčel Harl. „Potřebuju prkna, abych zatlouk díru ve stěně u chlíva. Je to fuk, ty ty dveře stejně nepotřebuješ. A v tédle světnici se už žádné manželské vztahy dít nebudou.“ Zvedl dveře a odnesl je do stodoly. Renna zůstala jako opařená.

Celý den se choulila jako vyděšené zvířátko a celou noc nespala, všechny smysly se upínaly k těžkému závěsu, který visel přes dveře.

Ale té noci se závěs nepohnul, ani té další a ani celý další týden.

*

Renna si nebyla jistá, co ji probudilo. Jadrnci zkoušeli chrany už zvečera, ale pak to vzdali a vydali se hledat snazší kořist, a jejich vřískot postupně vybledl do ticha.

Jediné světlo sem pronikalo kolem závěsu na dveřích; měkká záře z dohořívajícího ohně ve světnici. Na postel dopadalo kalné šero, zbytek maličké komůrky tonul ve tmě.

Ale Renna okamžitě poznala, že není sama. Ve světničce byl otec. Opatrně, aby se ani nehnula, propátrávala tmu všemi smysly, snažila se samu sebe přesvědčit, že to je jenom sen, ale cítila pach piva a potu a slyšela napjatý dech. Prkna zavrzala, když přešlápl. Čekala, až něco udělá, ale on tam jen stál a díval se na ni.

Udělal to už dřív? Vplížil se už někdy do její světničky a díval se, jak spí? Z té představy se jí udělalo špatně. Bála se pohnout, očima střelila po závěsu, ale tahle úniková cesta vypadala nepoužitelně. Ona to měla ke dveřím čtyři kroky. Harlovi by stačil jeden.

Okno bylo blíž, ale i kdyby stihla odháknout okenice a rozrazit je dřív, než k ní doběhne, venku byla hluboká noc a ve tmě se potulovali démoni.

Jako by se čas zpomalil, když se Renna zoufale snažila vymyslet, kudy ven. Kdyby běžela přes dvůr, možná by to stihla do chlíva dřív, než by ji nějaký jadrnec dohnal. Velký chlív je chraněný a není spojený s domem. Kdyby se tam dostala, Harl by za ní až do rána nemohl, a do té doby by se třeba z chlastu vyspal.

Prchat do noci bylo proti zdravému rozumu. To byla sebevražda. Jenže kam jinam jít? V domě je s ním v pasti až do východu slunce.

Zrovna v tu chvíli se Harl pohnul a Renna zadržela dech. Pomalu došel k posteli a Renna strnula jako králík ochromený strachy. Když vstoupil do světla, viděla, že je jen v noční košili a skrz látku trčí jeho vzrušení. Došel až k ní, natáhl ruku, prsty prohrábly vlasy, pak si k nim přičichl, ruka znovu klesla a něžně polaskala tvář.

„Dočista jako tvoje máma,“ zamumlal, ruka sjela níž, přes hrdlo a výstřih k hladké kůži na prsou.

Stiskl a Renna zavřískla. Slečna Drápka se leknutím probudila, zasyčela a zaťala drápky do Harlovy ruky. Vykřikl a hrůza dala Renně sílu. Odstrčila ho, odhodila ho pryč, opilý Harl klopýtl a upadl na zem. Renna byla vmžiku za závěsem.

„Vrať se, holka!“ křičel Harl, ale Renna ho neposlouchala; utíkala dozadu ke dveřím do malého chlíva, seč jí síly stačily. Vrávoral za ní, zamotal se do závěsu, strhl ho z tyče.

Než se z něj vymotal, už byla za dveřmi do chlívku, jenže zevnitř nebyla žádná petlice. Popadla těžké staré sedlo, hodila ho na dveře a utíkala mezi kotce.

„Do Jádra, Renno! Co to do tebe vjelo?“ zařval Harl. Rozrazil dveře, spadl přes sedlo, vykřikl a hlasitě zaklel.

„Zvalchuju ti prdel, holka, jestli nevylezeš!“ řval. Práskl bič. Strhl ze zdi pár kožených otěží.

Renna neodpověděla, krčila se ve tmě v prázdném kotci za starým dešťovým sudem. Harl bojoval s křesadlem, chtěl rozsvítit lucernu. Konečně se mu podařilo zapálit knot, vyskočilo mihotavé světlo, po stodole se zatřepetaly stíny.

„Kampak jsi zalezla, holka!“ zavolal Harl a začal prohledávat kotce. „Bude to horší, jestli tě budu muset vytáhnout.“ Na zdůraznění svých slov práskl otěžemi a Renně vyskočilo srdce až do krku. Povyk přilákal démony, vrhli se na chrany s novým zápalem, skrz popraskaná prkna bylo vidět blýskání, doprovázené vřískotem jadrnců a sršením magie.

Harl se blížil, Renna se stahovala jako pružina, každý sval se napínal víc a víc, až byla přesvědčená, že musí prasknout. Blížil se, nadávky byly sprostší a sprostší, zklamané práskání otěžemi zuřivější a zuřivější.

Když byl jen pár coulů od jejího úkrytu, vyrazila a pádila hlouběji do chlívku. Pak doběhla k zadní stěně, byla v pasti, obrátila se obličejem k němu.

„Nechápu, co tě to popadlo, holka,“ zachrčel Harl. „Koukám, že do tebe budu muset vtlouct trochu rozumu.“

Tentokrát ho neměla kudy oběhnout, a tak se otočila a šplhala po žebříku na seník. Chtěla ho za sebou vytáhnout, ale Harl zařval, chytil spodní příčku, strhl ho zpátky dolů a Rennu málem strhl s ním. Jen taktak, že se nespadla, ale žebřík musela pustit. Harl zavěsil lucernu a s otěžemi v zubech začal šplhat za ní.

V zoufalství Renna kopla a trefila ho naplno do obličeje. Spadl ze žebříku, ale na dole na zemi bylo seno, které nejhorší náraz ztlumilo. Než stihla žebřík vytáhnout, zase ho chytil a rychle lezl nahoru. Znovu kopla, ale chytil ji za nohu a škubl s ní, až se rozplácla do sena.

A pak byl nahoře na seníku s ní a už nebylo kam utéct. Ještě ani nebyla na nohou, když ji do obličeje zasáhla pěst a před očima se roztančily hvězdičky.

„Můžeš si za to sama, holka,“ zavrčel Harl a praštil ji pěstí do břicha. Vyrazilo jí to dech a bolestí se zalkla. Šlachovitá pěst chytila noční košili, trhla a půlku servala.

„Prosím, tati!“ křičela. „Ne!“

„Ne?“ zachechtal se drsně. „Odkdypak říkáš klukům na seníku ne, holka? Copak zrovna tady nehřešíš? Copak jsi zrovna tady nepřivedla rodinu do hanby? Pícháš s každým opilcem, který usne ve stání, ale vlastní táta ti není dost dobrý?“

„Ne!“ plakala Renna.

„To si piš, že je,“ zavrčel Harl, popadl ji zezadu za krk, přirazil ji obličejem do sena a volnou rukou si vyhrnul košili.

*

Když bylo po všem, ležela Renna v seně a plakala. Harl ještě ležel na ní, ale zdálo se, že ho síly opustily. Vztekle ho shodila a on se z ní bez odporu svalil.

Nejraději by ho shodila ze seníku dolů, aby si zlomil vaz, ale nedokázala přestat vzlykat a vstát. Ve tváři a rtu, kam ji uhodil, jí škubalo, břicho měla v jednom ohni, ale to nebylo nic ve srovnání s pálením mezi nohama. Jestli si Harl vůbec všiml, že ještě nikdy nebyla s mužem, nijak se o tom nezmínil.

„A je to, holka,“ řekl a znaveně ji poplácal po rameni. „Jdi napřed a pořádně se vybreč. Ilain to taky pomáhalo, než se jí to začalo líbit.“

Renna se zachmuřila. Ilain se to nelíbilo nikdy, ať si říká, co chce.

„Ještě jednou to uděláš,“ řekla, „a povím to všem v Návsí.“

Harl vybuchl smíchy. „Nikdo ti neuvěří. Hospodyňky si budou myslet, že si vesnická coura hledá cestičku, jak se přivinout blíž a zatnout drápky do jejich manželů, a o to žádná nestojí.

A krom toho,“ dodal a sukovitá ruka jí sevřela hrdlo, „zkus to někomu říct, holka, a zabiju tě.“

*

Obloha se zalévala barvami, Renna se choulila na chraněné verandě a dívala se na západ slunce. Ještě přednedávnem tu stávala každý večer, hleděla k východu a snila o dni, kdy se ze Svobodných měst vrátí Arlen Sedlák, aby splnil svůj slib a odvedl ji odtud.

Stále ještě hledívala každého večera na cestu, ale teď se dívala na západ a modlila se, aby se tam objevil Cobie Rybář. Aby si pro ni přišel. Myslí na ni ještě? Myslel vážně to, co říkal? Nepřišel by už, kdyby to myslel vážně?

Naděje s každým večerem bledla víc a víc, až z ní nezbyla než jiskřička, a nakonec uhlík pohřbený v písku, teplo ukryté na chvíli vzkříšení, která možná nikdy nepřijde.

Ale cokoli, co ji udrží venku o chvíli déle, stojí za to, dokonce i sen, který konejší i bolí zároveň. Brzy bude muset jít dovnitř, dát otci večeři a pak, zatímco ji bude hltat očima, si bude obstarávat domácnost, dokud jí neřekne, že je čas jít do postele.

A pak půjde poslušně do jeho postele a bude strnule ležet, zatímco on si vykoná své. Myslela na Ilain, která tato muka podstupovala celé roky, když byla Renna ještě moc malá na to, aby tomu rozuměla. Nedovedla pochopit, jak to mohla přežít se zdravým rozumem, ale Ilain a Beni byly vždycky silnější než ona.

„Už se stmívá, holka,“ zavolal Harl. „Pojď dovnitř a zavři dveře, než tě jadrnci dostanou.“

Chvíli si s tou představou pohrávala. Jadrnci za okamžik povstanou. Jak prosté by bylo překročit chrany a ukončit to trápení.

Ale Renna zjistila, že ani na to už nemá sílu. Obrátila se a šla dovnitř.

*

„Ach, nenadávej mi, Huňáči,“ řekla Renna beranovi, kterého zrovna stříhala. „Ještě mi poděkuješ, že ses v tomhle horku zbavil kabátku.“

Beni a kluci se jí vždycky posmívali, že mluví se zvířaty jako s lidmi, ale Renna se přistihla, že teď, když tu nejsou, to dělá ještě častěji. Kočky, psi a dobytek v kotcích byli jedinými přáteli, které na světě měla, a když byl Harl na polích, nabízeli jí soucitné ucho, jemuž si Renna vylévala srdce.

„Renno,“ ozvalo se za ní šeptem. Leknutím nadskočila a Huňáč zabečel; nešťastnou náhodou ho střihla, ale skoro to nevnímala – rychle se otočila a jen pár stop za sebou uviděla Cobieho Rybáře.

Upustila nůžky a jako šílená se rozhlížela kolem, ale Harla nebylo nikde vidět. Byl venku na polích, plel a pravděpodobně bude pryč ještě několik hodin, ale Renna neriskovala, popadla Cobieho za loket a zatáhla ho za velký chlív.

„Co tady děláš?“ zašeptala.

„Vezu pár soudků rýže nahoru na statek Macka Pastviny,“ řekl Cobie. „Tam přespím a ráno pojedu zpátky do Návsí.“

„Táta tě zabije, jestli tě tu uvidí,“ řekla Renna.

Cobie přikývl. „Já vím. Je mi to fuk.“ Prohrabal poštovní mošnu a vytáhl náhrdelník – hladké říční oblázky navlečené na dlouhé, silné kožené šňůře se sponkou z rybí kosti.

„Nic moc, ale víc si dovolit nemůžu,“ řekl a podal náhrdelník Renně.

„To je krása,“ vydechla a vzala si dárek. Dvakrát si ho ovinula kolem krku a stejně jí ještě visel až pod prsa.

„Pořád na tebe myslím, Renno,“ řekl Cobie. „Pastýř Harral a můj táta mi říkali, ať na tebe zapomenu, ale já nemůžu. Jak zavřu oči, tak tě vidím. Chci, abys jela zítra se mnou. Pastýř nás oddá, když za ním zajdeme a poprosíme ho, já vím, že ano. Už to udělal pro tvou sestru, když utekla s Jephem Sedlákem, a jakmile budeme spojeni před Stvořitelem, tak už nás žádné řeči tvého táty nemůžou rozdělit.“

„Čestné slovo?“ zeptala se Renna. V očích se jí zatřpytily slzy.

Cobie přikývl, přitáhl si ji k sobě a vroucně ji políbil.

Ale jakmile ho Renna přirazila ke stěně chlíva a svezla se na kolena, přestal se Cobie ovládat. Zajíkal se, nehty vyrývaly do dřevěné stěny od chlíva hluboké rýhy, pak se mu kolena podlomila, a když se svezl na zem, Renna ho obkročila a zvedla si sukně.

„Já… Já jsem ještě nikdy…“ koktal Cobie, ale Renna mu přitiskla prst na rty, aby byl zticha, a nasedla na něj.

Cobie v rozkoši zvrátil hlavu a Renna se usmála. Tohle nebylo jako s Harlem, hrubé a necitelné. Tohle bylo tak, jak to má být. Zvedala se a klesala, pokrývala Cobieho obličej polibky a vychutnávala si rozkoš z jeho rukou, které bloumaly po jejím těle.

„Miluju tě,“ šeptal a vytryskl do ní. Vykřikla a políbila ho. Ještě chvíli si užívali tepla žhavé náruče, pak vstali a upravili si šaty. Renna ostražitě vykoukla za roh chlíva, ale po otci nikde ani stopy.

„Táta odchází na pole brzy,“ řekla Renna. „Hned po snídani. Pak přijď, on bude pryč až do oběda.“

„Než zjistí, že jsi zmizela, budeme v modlitebně,“ řekl Cobie a pevně ji k sobě přitiskl. „Večer si sbal věci a buď připravená. Přijedu co nejdřív.“

„Není co balit,“ odpověděla Renna. „Nemám žádné věno kromě sebe, ale slibuju, že budu dobrou manželkou. Umím vařit, chranit, udržovat dům…“

Cobie se rozesmál a políbil ji. „Já žádné věno nechci. Jen tebe.“

*

Renna si schovala náhrdelník do kapsy u zástěry a celý den a noc byla poslušná, aby v otci nevzbudila žádné podezření. Byla pravda, že neměla co balit, ale zašla za každým svým zvířecím kamarádem a pošeptala mu do ucha sbohem. Nad slečnou Drápkou se rozplakala, litovala, že koťátka nikdy neuvidí.

„Až přijdou koťata, tak z tebe bude paní Drápka,“ řekla jí, „i kdyby ti s nimi ten nanicovatý mourovatý kocour nepomáhal.“

Pohledem pátrala mezi zvířaty v chlívě, až uviděla pravděpodobného otce. „Budeš se o svoje koťata starat,“ kladla mu na srdce tiše, aby ji otec neslyšel, „nebo se vrátím a hodím tě do necek s vodou.“

Celou noc ležela a bděla vedle chrápajícího Harla, a než okenicemi prorazil první paprsek světla, už měla kaši na ohni a sbírala v chlívku vejce z kukaně. Pak si šla po další práci. Toho rána dělala všechno s vědomím, že to dělá naposledy, a celou dobu po očku sledovala cestu.

Nemusela čekat dlouho. V dálce se ozval dusot kopyt, ale než se přiblížil, utichl. Brzy poté vyklusal ze zatáčky Cobie, zpocený a bez dechu.

„Hnal jsem to tryskem celou cestu,“ řekl a políbil ji. „Už jsem se nemoh dočkat, až tě uvidím.“

Borová šiška si potřebovala oddechnout, a tak ji Cobie uvázal za chlév a Renna jí přinesla vodu ze studny. Kobylka se žíznivě napila, a když si ti dva padli do náruče, začala se pást. Zanedlouho už byla Renna ohnutá, opřená o chlév, sukně kolem pasu.

A tak je našel Harl.

„Já to věděl!“ zaburácel a praštil Cobieho vidlemi po hlavě. Násada ho zasáhla do spánku, Cobie se zapotácel a upadl.

„Cobie!“ zaječela Renna, rozběhla se k němu a vzala ho do náruče. Cobie se snažil vstát.

„Já věděl, že se něco chystá, když jsem tě viděl brečet nad kočkama, holka,“ sjel ji Harl. „Myslíš, že tvůj táta je blb?“

„Mne je to fuk!“ zařvala Renna. „Cobie a já se milujeme a já s ním odcházím!“

„Do Jádra půjdeš,“ odsekl Harl a chytil ji za loket. „Okamžitě val do domu, jestli nechceš mít prdel na maděru.“

V tu chvíli sevřela Harlovo zápěstí Cobieho statná ruka a odtrhla ho od Renny.

„Promiň, pane,“ řekl, „ale tohle dělat nebudeš.“

Harl se k němu obrátil a odfrkl si. „No, chlape, neříkej, že sis o to nekoledoval,“ zavrčel a nakopl Cobieho do rozkroku.

Cobie měl kalhoty pořád ještě u kotníků a nic ho před Harlovou těžkou botou neochránilo. Chytil se za rozkrok a sesypal se. Harl srazil Rennu na zem, zvedl vidle a nemilosrdně bodal do bezmocného, ležícího Cobieho.

„Typický vesnický náfuka,“ odplivl si Harl. „Vsadím se, že ses v životě doopravdy nerval.“ Cobie pustil rozkrok, snažil se odvalit z cesty, ale nohy se zapletly do kalhot a tak jen bezmocně vřískal při každé ráně, která našla cíl.

Když už nakonec jen bezvládně a celý zkrvavený ležel na zemi a sípal, Harl zabodl vidle do hlíny a vytáhl z pochvy u opasku svůj dlouhý tesák.

„Říkal jsem ti, co ti udělám, jestli tě ještě jednou nachytám se svou dcerou,“ zachrčel a šel na něj. „Rozluč se se svými koulemi, spratku.“ Cobie hrůzou vytřeštil oči.

„Ne!“ zaječela Renna, skočila Harlovi na záda a omotala se kolem něj rukama nohama. „Utíkej, Cobie! UTÍKEJ!“

Harl zařval a už se rvali. Celoživotní těžká dřina dala Renně sílu, jenže pak se Harl obrátil zády k chlívu a praštil s ní o stěnu. Vyrazilo jí to dech a než se stihla vzpamatovat, praštil s ní znovu. A znovu. Ztratila sílu, Harl ji chytil za ruku, přehodil si ji přes sebe a hodil ji na zem.

Při dopadu projela Rennou oslepující bolest, ale i skrz tu mlhu viděla, že si Cobie natahuje kalhoty a vyskakuje na koně. Než stihl Harl sebrat vidle, kopl Cobie Borovou šišku patami do slabin a už pádil tryskem po cestě.

„Todle bylo poslední varování, spratku! Drž se od mé dcery dál, nebo ti nenechám ani kousek na chcaní!

A pokud jde o tebe, holka,“ obrátil se na Rennu, „říkal jsem ti, co tady děláme s poběhlicemi!“ Popadl ji za vlasy a vlekl ji k domu. Křičela bolestí, ale pořád byla napůl v mrákotách a nedokázala dělat nic než klopýtat s ním.

V půlce dvora si uvědomila, že vůbec nejdou do domu. Harl ji vlekl ke kadibudce.

„Ne!“ ječela, zapřela se nohama, vzpírala se, kašlala na bolestivé škubání za vlasy. „Stvořiteli, prosím! NE!“

„Myslíš snad, že Stvořitel pomůže cuchtě, co hřeší venku za bílého dne?“ vysmál se jí Harl. „Ale já tu jeho zasranou práci udělám za něj!“ Vztekle s ní trhnul a vlekl ji dál.

„Tati! Prosím!“ plakala. „Slibuju, že už budu hodná!“

„Todle už jsi slibovala dřív, holka, a vidíš, kam nás to dostalo,“ odsekl Harl. „Měli jsme to udělat hned, alespoň bys mě brala vážně.“

Strčil do ní, Renna spadla do kadibudky, dopadla na lavici a narazila si záda. Kašlala na bolest, hned se drala ven, ale Harl ji praštil pěstí do obličeje a všechno zčernalo.

*

O několik hodin později přišla Renna k sobě. V první chvíli se nemohla upamatovat, kde je, ale palčivá bolest v zádech naražených o lavici a oslepující bolest ve tváři, když se pohnuly svaly na obličeji, jí všechno zase vybavily. S hrůzou otevřela oči.

Harl ji slyšel ječet a mlátit do dveří, a tak přišel blíž a kostěnou střenkou svého tesáku ostře zaklepal na stěnu. „Ticho tam! Tohle je pro tvé dobro.“

Renna ho neposlechla a dál ječela a kopala do dveří.

„Být tebou, tak bych to nedělal,“ poznamenal Harl tak hlasitě, aby ho slyšela i přes ten randál. „Tydlety prkna už jsou dost staré, a až slunce zapadne, tak se budeš modlit, aby byly silné a zdravé. Jestli do nich budeš kopat, rozhodíš chrany.“

Renna okamžitě přestala.

„Prosím,“ štkala skrz dveře. „Nenechávej mě tu přes noc! Já už budu hodná!“

„To si piš, že budeš,“ odsekl Harl. „Po dnešní noci toho kluka sama vyženeš, jestli se tu objeví!“

*

V maličké kadibudce bylo vedro a výkaly smrděly k zalknutí. Byla tam větrací špehýrka, ale Renna se ji neodvažovala otevřít ze strachu, aby neudělala díru v chranové síti. V sudu s výkaly v jámě pod hrubým záchodovým prknem hlučně bzučely mouchy.

Skrz praskliny v prknech se Renna dívala, jak světlo slábne a slunce začíná zapadat. Pořád doufala, modlila se, aby se Harl vrátil, aby ji chtěl jen postrašit, ale s posledním třpytem světla odumřely i její naděje. Venku povstávali jadrnci. Sáhla do kapsy na zástěře a pevně sevřela lesklé oblázky z Cobieho náhrdelníku, aby si dodala sílu.

Démoni přicházeli tiše. Říkalo se, že když se večer ze země zvedá teplo dne, ukazuje jim cestu z Jádra. Z mlhavých obrysů se teď už určitě zhmotňují drápy, šupiny a ostré zuby. Renna cítila, jak jí buší srdce.

U dveří do kadibudky něco začenichalo. Renna ztuhla, strachy si hryzala ret, v nehybném tichu slyšela, že na dvoře ryjí pařáty do hlíny, že jadrnec rychle čenichá. Už zvětřil ostrou pachuť jejího strachu.

Najednou démon zavřískl a udeřil na chrany. Magie se zablýskla tak jasně, že záblesk pronikl prasklinami v prknech a osvětlil vnitřek kadibudky, a Renna zaječela tak strašně, div jí to nerozervalo hrdlo.

Chrany držely, ale démony to neodradilo. Ozvalo se máchnutí kožovitých křídel a přišel další záblesk magie, ze střechy. Celá budka se otřásla pod tím nárazem a Renna znovu zaječela; úder uvolnil prach a špínu a všechno se to na ni sesypalo.

Větrný démon to zkoušel zas a zas a vřískal vzteky, že má kořist tak blízko a přece tak daleko. Chrany ho pokaždé odrazily, ale každý náraz kadibudkou otřásl a staré dřevo bezútěšně sténalo. Kolik nárazů může vydržet?

Konečně to jadrnec vzdal. Renna slyšela máchání křídel a slábnoucí vřískání. Odplachtil hledat snadnější kořist.

Ale tím ten boží soud nekončil. Zakrátko ji zvětřili všichni ostatní jadrnci na dvoře. Vydržela jiskření magie, když dřevo drásaly maličké pařáty ohnivých démonů, klepala se v závanech studeného vzduchu, když chrany zpracovávaly ohnivé plivance. Horší byli lesní démoni, kteří zanedlouho zahnali všechny ostatní a doráželi na chrany tak tvrdě, že se budka každou odraženou ránou rozhoupala. Každý záblesk chran vnímala Renna jako úder pěstí. Svezla se na podlahu, schoulila se do klubíčka a nezvladatelně se rozeštkala.

Zdálo se, že to trvá celou věčnost. Jen Stvořitel věděl, kolik hodin se Renna modlila, aby chrany selhaly – což stejně musely, než noc skončí – jen aby tomu všemu byl konec. Kdyby dokázala sebrat sílu a vstát, sama by démonům otevřela dveře a vpustila je dovnitř.

Další nekonečný čas uplynul a Renna zjistila, že už nemá sílu ani plakat. Záblesky magie, vřískot do noci, smrad z jámy s výkaly, to všechno bledlo, jak propadala víc a víc pudovému strachu tak strašlivému, že na takové malichernosti už nezbylo místo.

Ležela schoulená do klubíčka, všechny svaly se křečovitě zatínaly, s hrůzou zírala do tmy, z vytřeštěných očí tiše kanuly slzy. Krátce, přerývaně lapala po dechu, srdce se třepetalo jako křídla kolibříka. Nehty vyrývaly do prken na podlaze hluboké rýhy a nehleděly na krev a třísky.

Ani si nevšimla, kdy vřískot a záblesky ustaly a démoni se vrátili do Jádra.

Něco klaplo, vnější závora se zvedla, ale Renna se nepohnula, dokud se dveře neotevřely dokořán vstříc oslepujícím paprskům vycházejícího slunce. Po hodinách zírání do tmy ji světlo bodalo do očí a násilím rvalo duši z úkrytu. Zhluboka zalapala po dechu, nadzvedla se, zvedla ruku proti světlu, s nářkem se nohama odstrkovala dozadu, dál a dál, až zády drhla o zadní stěnu kadibudky.

Harl ji objal, pohladil po hlavě. „No tak, no tak, holka,“ šeptal a vískal ji ve vlasech. „Mně to bolelo stejně jako tebe.“ Objal ji pevně, ale něžně, a zatímco vzlykala, kolébal ji v náručí.

„A je to, holka,“ řekl. „Pořádně se vyplač. Všechno to musí ven.“

A Renna plakala, křečovitě se ho držela, přerývaně štkala, až se konečně uklidnila.

„Tak co, už mě budeš poslouchat?“ zeptal se Harl, když se jí začala vracet soudnost. „Nerad bych to musel opakovat.“

Renna horlivě kývala. „Slibuju, tati.“ Hlas ochraptěl z nářku.

„To je holka,“ pochválil ji, zvedl ji do náruče a odnesl do domu. Uložil ji do její postele, uvařil jí horkou polévku, oběd i večeři jí přinesl na prkně, které si mohla položit na klín. Bylo to poprvé, co ho Renna viděla vařit, ale jídlo bylo teplé, dobré a syté.

„Zítra budeš spát dlouho,“ řekl jí večer. „Odpočineš si a do odpoledne budeš svěží jako déšť.“

Opravdu, druhý den se Renna cítila lépe a další den ještě lépe. Harl za ní v noci nepřišel a přes den ji nechal pracovat, jak chtěla. Čas plynul a začínalo být jasné, že se Cobie už nevrátí. A to je beztak jen dobře, usoudila Renna.

Někdy jí při práci vytanuly na mysli záblesky z noci v kadibudce, ale rychle je vyhnala z hlavy. Je to pryč a ona bude od nynějška poslušnou dcerou, takže se nemusí bát, že se tam někdy vrátí.

Kapitola 15

Marickův příběh

333 p. N. Zima

Za časného večera, když se ještě obloha koupala v levanduli a pomeranči, se u Leeshiny chalupy sešla spousta lidí. Zpočátku tam byla jen Darsy, Vika a jejich učednice, ale pak se začali trousit Gared a další drvoštěpové s chraněnými sekerami přes rameno a Erny s ostatními kotlinskými chraničáři včetně učedníků. Brzy po nich dorazil Rojer a foukač skla Benn. A pak přicházeli další a další, až byl dvůr plný diváků. Bylo jich tolik, že neměla naději uložit je na noc, ale někteří si přinesli stany, aby měli po přednášce kde spát.

Mnozí návštěvníci se sice po západu slunce neklidně ošívali, ale Leeshe a síle jejích chran věřili. Lucerny osvětlovaly kamenný stůl, stojící uprostřed shromáždění.

Když padla naprostá tma, prosáklo ze země několik mlhavých obrysů, ale jadrnci prchli hned, když se zhmotnili. Už zjistili, že pokusy prolomit Leeshiny chrany jim mohou vynést něco horšího než jen prosté odpuzení.

Brzy poté dorazil i Tetovaný, pěšky vedle svého obrovitého hřebce. Přes koňský hřbet viselo několik démonských mršin.

Chraničáři neotáleli a na okamžik umrtvili část chranové sítě, aby mohl Tetovaný provézt jadrnské mršiny dovnitř. Tam je převzali drvoštěpové, a než chraničáři síť zase oživili, odtahali mršiny na kamenný stůl.

„Ani ti to netrvalo moc dlouho,“ řekla Leesha Tetovanému, když přišel za ní.

Pokrčil rameny. „Chtěla jsi jednoho od každého druhu. To není nijak hrdinský výkon.“

Leesha se zazubila a chopila se chraněných skalpelů. „Všichni dávejte dobrý pozor,“ zvolala hlasitě, šla k lesnímu démonovi a připravila se na první řez. „Přednáška začíná.“

*

Ráno se pro ty, kdo zůstali na noc, pořádala společná snídaně. Drvoštěpové s Tetovaným v čele si sice brzy po Leeshině přednášce odešli vyzkoušet nově nabyté znalosti v boji, ale většina ostatních zůstala až do rozbřesku v bezpečí za jejími chranami.

Leesha poslala učednice uvařit obrovskou káď kaše a sama udělala kotel čaje. Hosté vylézali ze stanů, vytírali si z očí ospalky po dlouhé noci a misky a hrnky postupně docházely.

Rojer šel kousek stranou a uvelebil se na verandě Leeshiny chalupy, aby si naladil housle.

„Není ti podobné, abys vysedával o samotě,“ poznamenala Leesha, podala mu misku a posadila se k němu.

„Ani nemám hlad,“ přiznal Rojer a bez zájmu míchal kaši lžící.

„Kendall bude v pořádku,“ chlácholila ho Leesha. „Rychle se zotavuje a nikomu nic nevyčítá.“

„Možná by měla,“ utrousil Rojer.

„Máš jedinečný dar,“ namítla Leesha. „Nemůžeš za to, že se to tak těžko učí.“

„Opravdu?“ opáčil Rojer. Leesha se na něj zvědavě podívala, ale nijak to nevysvětlil; odvrátil se od ní a zahleděl se na dvůr. „Mělas mi to říct.“

„Co?“ zeptala se Leesha, i když moc dobře věděla, o co jde.

„To o tobě a Arlenovi,“ řekl Rojer.

„Nechápu, co je tobě do toho,“ namítla Leesha.

„Zato tobě do Kendalliných nápojů lásky je?“ odsekl Rojer. „Možná, že moje výuka není zas až tak špatná. Třeba ta dívka prostě víc myslela na sladký čaj než na démony.“

„To není spravedlivé,“ bránila se Leesha. „Myslela jsem to dobře.“

Rojer na ni vztekle prskl. Tenhle výraz u něj ještě nikdy neviděla, jen v pantomimě. „Ne, ty sis myslela, že mě prostě předhodíš nějaké jiné, abys měla lepší pocit, když nemáš zájem sama. Jsi své matce podobnější, než si myslíš.“

Leesha otevřela ústa, chtěla odpovědět, ale nic ji nenapadlo. Rojer odložil misku, odešel, zasunul si housle pod bradu a spustil zlostnou melodii, která přehlušila všechna slova, jimiž by ho Leesha mohla přivolat zpět.

Když se Leesha s přáteli vrátila do vesnice, byl Jadrnský hřbitov vzhůru nohama. Náves zaplnily stovky lidí, spousta zraněných, nikde žádná známá tvář. Všichni špinaví, rozedraní a polomrtví hlady. Vyčerpaně, ztrápeně posedávali na zmrzlých dlažebních kostkách.

Pastýř Jona pobíhal sem a tam a řídil své akolyty, kteří se snažili poskytnout útěchu potřebným. Drvoštěpové tahali na náves klády, aby si lidé měli alespoň na co sednout, ale vypadalo to na nadlidský úkol.

„Díky Stvořiteli!“ zvolal pastýř, když je uviděl, a hnal se jim vstříc. Jeho žena Vika se k němu okamžitě rozběhla a objala ho.

„Co se stalo?“ zeptala se Leesha.

„Uprchlíci z Rizonu,“ odpověděl Jona. „Začali se sem valit už ráno, pár hodin po rozbřesku. A pořád přicházejí další.“

„Kde je Osvoboditel?“ vykřikla nějaká žena. „Říkalo se, že je tady!“

„To selhaly chrany celého hradiště?“ užasla Leesha.

„Nemožné,“ prohlásil Erny. „Rizon má přece přes stovku vesnic a každá je samostatně chraněná. Proč by prchali až sem?“

„My jsme neuprchli před jadrnci,“ ozval se známý hlas. Leesha se otočila a vytřeštila oči.

„Maricku!“ zvolala. „Co ty tady děláš?“ Posel byl pohledný jako vždy, ale dlouhé vlasy a vousy jen částečně zakryly nažloutlé modřiny na obličeji a za chůze maličko napadal na jednu nohu.

„Udělal jsem tu chybu, že jsem zůstal přes zimu v Rizonu,“ odtušil Marick. „Obvykle je to rozumné, na jihu není chlad tak lezavý.“ Nevesele se uchechtl. „Nikoli však letos.“

„Tak co se stalo, když ne démoni?“ naléhala Leesha.

„Krasijci,“ odvětil Marick a odplivl si do sněhu. „Vypadá to, že těm pouštním krysám už leze písek krkem, a tak se rozhodly ohlodat lepší lidi.“

Leesha se obrátila k Rojerovi. „Najdi Arlena,“ zamumlala. „Ať sem nenápadně přijde, sejdeme se v zadním sále ve Smittově krčmě. Utíkej.“ Rojer přikývl a zmizel.

„Darsy, Viko,“ zavolala je Leesha. „Ať učednice roztřídí raněné a dopraví je do špitálu podle naléhavosti.“

Obě kořenářky přikývly a už běžely.

„Jono,“ obrátila se Leesha na pastýře. „Ať akolyté přinesou ze špitálu nosítka a pomohou učednicím.“ Jona se poklonil a odešel.

Když Smitt viděl, že Leesha vydává povely a ostatní kmitají, tak si dokonce i on, starosta vesnice a krčmář, počkal na její rozkazy.

„Jídlo chvilku počká,“ sdělila mu Leesha, „ale ti lidé potřebují okamžitě vodu a teplé přístřeší. Vztyč svatební pavilóny a všechny stany, které najdeš, a kdo má volné ruce, ať nosí vodu. Když nebude dost vody ve studnách a říčce, postavte na oheň kotle a naplňte je sněhem.“

„Zařídím,“ odvětil Smitt.

„Odkdypak celá Kotlina poskakuje, jak ty pískáš?“ zazubil se Marick.

Leesha se na něj podívala. „Teď se musím postarat o zraněné, mistře Maricku, ale až skončím, budu se tě muset vyptat na spoustu věcí.“

„Budu ti k službám,“ odtušil Marick a poklonil se.

„Díky,“ odvětila Leesha. „Pomohlo by mi, kdybys shromáždil další vůdce z vaší skupiny, kteří by měli co dodat k tvému příběhu.“

„Ovšemže,“ souhlasil Marick.

„Usadím je v krčmě,“ ozvala se Smittova žena Stefny. „Určitě byste si dali studené pivo a něco na zub,“ obrátila se na posla.

„To si ani nedokážeš představit,“ odvětil Marick.

*

Byly tam zlomeniny, které se musely srovnat, a záněty, které se musely vyčistit, a spousta podebraných popraskaných puchýřů na nohou, které více než týden na cestě nikdo neošetřil s vědomím, že zůstat pozadu za hlavní skupinou znamená skoro jistou smrt. Nemálo poutníků utrpělo také zranění od jadrnců a pohmožděniny z tlačenice ve chvatně položených kruzích. Byl to zázrak, že vůbec někdo do Osvoboditelovy Kotliny došel. Z vyprávění věděla, že mnozí nedošli.

Mezi uprchlíky bylo několik různě schopných kořenářek. Leesha je rychle prohlédla a poslala do práce. Žádná si nestěžovala, odsunout vlastní starosti kvůli péči o nemocné bylo údělem kořenářek vždycky.

„Bez posla Maricka bychom to nikdy nedokázali,“ řekla jedna žena, když jí Leesha ošetřovala omrzlé prsty na nohou. „Každý den jel napřed, aby pro naši skupinu vybudoval chraněné tábořiště a my se měli kam uchýlit, až přijdou jadrnci. Bez něj bychom nepřečkali ani první noc. Dokonce střílel lukem vysokou a nechával nám úlovky na cestě, abychom je našli.“

Než se Rojer vrátil, byla nejhorší zranění ošetřená. Leesha přenechala řízení špitálu Darsy a Vice a šla s ním do své pracovny.

Jakmile se za nimi zavřely dveře, Leesha se na Rojera sesypala; konečně si dovolila popustit uzdu únavě. Odpoledne už se chýlilo k večeru a ona se celé hodiny nezastavila; ošetřovala choré a odpovídala na palbu otázek učednicím i vesnickým stařešinům. Za pár krátkých hodin bude tma.

„Potřebuješ si odpočinout,“ řekl Rojer, ale Leesha zavrtěla hlavou, šla, nalila si do umyvadla vodu a našplíchala si ji do obličeje.

„Na to teď není čas,“ prohlásila. „Našli jsme přístřeší pro všechny?“

„To sotva,“ odtušil Rojer. „Uprchlíků je víc jak dvakrát tolik, než má Osvoboditelova Kotlina obyvatel, a nijak nepochybuji, že zítra přibudou další. Lidé jim otevřeli své domy, ale pastýř Jona má stejně pořád plné lavice lidí, kteří spí vsedě, jen aby měli střechu nad hlavou. Jestli to takhle půjde dál, tak bude do konce týdne velechrana pokrytá nouzovými stany do poslední pídě.“

Leesha přikývla. „O to se budeme starat až ráno. Arlen čeká u Smittů?“

„Tetovaný tam je,“ odtušil Rojer. „Neříkej mu před těmi lidmi Arlene.“

„On se tak jmenuje, Rojere,“ namítla Leesha.

„To je mi fuk,“ vzplanul Rojer. Překvapilo ji, jak vybuchl. „Ti lidé potřebují věřit něčemu většímu než sami sobě, a zrovna teď je to on. Nikdo po tobě přece nechce, aby mu říkala Osvoboditeli.“

Leesha tupě zamrkala, dočista ji to zaskočilo. „Nějak jsem si zvykla, že všichni skáčou, jak já pískám.“

„No, na mě se můžeš spolehnout, že já to nikdy dělat nebudu,“ odsekl Rojer.

Leesha se usmála. „Ani bych nechtěla. Tak. Jdeme za Tetovaným.“

*

Nová hospoda byla sice dvakrát tak velká než ta, která loňského roku shořela, ale když Rojer s Leeshou dorazili do Smittovy krčmy, lokál praskal ve švech.

Smitt jim kývl na pozdrav a trhl hlavou k zadnímu sálu. Rychle se propletli davem a zapadli za těžké dveře.

Tetovaný už tam byl a přecházel sem a tam jako zvíře v kleci.

„Měl bych být venku a hledat další uprchlíky, než padne noc, a ne tady čekat na zasedání vesnické rady,“ rozčílil se.

„Pospíšíme si, jak jen to půjde,“ řekla Leesha, „ale o tomhle je líp rozhodovat společně.“

Tetovaný přikývl, i když na zaťatých pěstech viděla, jak je netrpělivý. O chviličku později vstoupil Smitt a uvedl Maricka společně se Stefny, pastýřem Jonou, Ernym a Elonou.

Marick vyjeveně zíral na Tetovaného, přestože potetované ruce mizely v širokých rukávech od hábitu a kápi měl staženou do čela.

„Ty jsi…?“ užasl Marick.

Tetovaný shodil kápi, odhalil potetovanou pleť a Marick vyjekl.

„Ty jsi ten Osvoboditel, co se o něm mluví?“ ujišťoval se.

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Jen muž, který se naučil zabíjet démony.“

Jona zachrchlal.

„Zaskočilo ti, pastýři?“ zeptal se Tetovaný.

„Ostatní Osvoboditelé se tak také nenazvali sami,“ odtušil Jona. „Všechny tak začali nazývat jiní lidé.“ Tetovaný se na něj nevlídně zakabonil, ale Jona jen sklonil hlavu.

„Řek bych, že je to jedno,“ ozval se Marick, i když trochu zklamaně to znělo. „Já opravdu nečekal, že budeš mít svatozář.“

„Takže co se stalo?“ zeptal se Tetovaný.

„Před dvanácti dny vydrancovali Krasijci hradiště Rizon,“ odpověděl Marick. „Přišli v noci, vesnicím se vyhnuli, s rozbřeskem vyřídili strážné na hradbách a rozrazili městské brány dokořán. Ještě jsme byli všichni v posteli, když to vraždění začalo.“

„Oni přišli v noci?“ užasla Leesha. „Jak je to možné?“

„Mají chraněné zbraně, které démony zabíjejí,“ vysvětloval Marick, „stejně jako vy, Kotliňané. Chovají se, jako by na světě nebylo nic důležitějšího než zabíjet démony, a dobytí Rizonu brali jako něco, čím se zabaví do západu slunce.“

„Pokračuj,“ vybídl ho Tetovaný.

„No,“ řekl Marick, „je jasné, že měli spadeno na hlavní sýpky, protože ty obsadili jako první. Jejich válečníci pozabíjeli všechny muže, kteří kladli odpor, a ohnuli každou ženu, která vypadala dost stará na to, aby krvácela.“ Letmo zavadil pohledem o přítomné ženy a zrudl.

„Není žádným překvapením, co muži dělají, když si myslí, že jim to projde,“ poznamenala trpce Elona. „Pokračuj ve vyprávění, posle.“

Marick přikývl. „Toho prvního rána pozabíjeli jistě tisíce lidí a obsadili městské hradby, aby ty zbylé udrželi vevnitř. Zbili nás, svázali a odvlekli do skladišť jako dobytek.“

„Jak jsi utekl?“ zajímal se Tetovaný.

„Zpočátku jsem si myslel, že žádná z těch pouštních krys nemluví nějakým pořádným jazykem,“ odvětil Marick. „Znám pár písečných slov, co jsem pochytil od ostatních poslů, ale jsou to převážně nadávky, na zahájení rozhovoru nic moc. Usoudil jsem, že je to můj konec, ale další den přišel nějaký tlouštík, který mluvil thesky jako rodák, a začal vybírat šlechtice, statkáře a řemeslníky, že je odvede ke krasijskému vévodovi. Byl jsem mezi nimi.“

„Tys viděl jejich vůdce?“ zeptal se Tetovaný.

„Jo, já toho urostlého bastarda viděl na vlastní oči,“ odtušil Marick. „Přivedli mě před něj svázaného a zbitého, ale jak uslyšel, že jsem chraničář, hned mne pustil na svobodu, jako by se nic nestalo. Dokonce mi za mé trápení dal měšec zlata! Myslím, že ode mne čekal, že je naučím naše chrany, ale já byl hned za svítání dalšího rána za hradbami a už jsem mazal pryč.“

„Co ten jejich vůdce?“ naléhal Tetovaný. „Co měl na sobě?“

Marick tupě zamrkal. „Bílý plášť a na hlavě nějaký hadr. Pod tím něco černého, jako nosí jejich válečníci. A měl korunu, podle toho jsem poznal, že je to jejich vévoda.“

„Korunu?“ opáčil Tetovaný. „Jsi si jistý? Neměl jen drahokam zasazený do turbanu?“

Marick přikývl. „Jsem si jistý. Byla zlatá, samý šperk a chrana. Ten zpropadený krám musel mít větší cenu než koruny všech našich vévodů dohromady.“

„A tento vévoda mluvil naším jazykem?“ zeptal se Tetovaný.

„Líp než někteří Angiersané, co znám,“ odtušil Marick.

„Jak se jmenoval?“ zeptal se Tetovaný.

Marick pokrčil rameny. „To, myslím, nikdo neříkal. Všichni mu říkali nějakým písečným slovem. Šamaka nebo tak nějak. Usoudil jsem, že to znamená vévoda.“

„Šar’dama Ka?“ zeptal se Tetovaný.

„Jo,“ přikývl Marick. „To je ono.“

Tetovaný v duchu zaklel.

„Co je?“ zeptala se Leesha, ale on ji nevnímal, obrátil se zase k poslovi.

„Byl asi takhle vysoký?“ zeptal se a zvedl ruku nad hlavu. „Rozčísnutý naolejovaný vous, ostrý, zahnutý nos?“

Marick přikývl.

„Měl chraněné kopí?“ vyzvídal Tetovaný.

„Všichni měli chraněná kopí,“ odtušil Marick.

„Tohle by sis pamatoval,“ usadil ho Tetovaný.

Marick znovu přikývl. „Kovové bylo, od hrotu po konec ratiště. A na něm spousta vyrytých chran.“

Vrčení, které se Tetovanému vydralo z hrdla, bylo tak zvířecí a dravé, že dokonce i obvykle nebojácný Marick o krok ustoupil.

„Co je?“ zeptala se znovu Leesha.

„Ahmann Jardir,“ řekl Tetovaný „Já ho znám.“

„O co jde?“ zeptala se, ale Tetovaný nad tou otázkou jen mávl rukou.

„Tím se teď na věci nic nemění,“ prohlásil. „Pokračuj,“ vybídl Maricka. „Co se dělo dál?“

„Jak jsem říkal, jakmile mě pustili na svobodu, přelezl jsem hradby a uprchl z města,“ odpověděl Marick. „Vesnice, jimiž jsem procházel, už byly poloprázdné. Jakmile se roznesla zpráva o přepadení, moudrý lid popadl, co mohl, a byl na cestě dřív, než krev na dlažebních kostkách ve městě zaschla. Zůstali jen ti, kdo byli příliš slabí na cestování nebo se příliš báli noci. Myslím, že jich víc zůstalo, než odešlo, ale stejně byly na cestách desetitisíce lidí.

Od nějakého starého chlápka, co ho nechali doma, jsem si koupil koně, a vzal jsem to tryskem po cestě pryč. Zanedlouho jsem dohnal uprchlíky. Bylo jich moc na to, aby mohli zůstat pohromadě, žádná vesnice by jich tolik nepojala. Většina šla do Laktonu a jeho vesnic, kde si může naplnit břich každý, kdo má háček a šňůru, ale žongléři toho spoustu navykládali o tobě,“ ukázal na Tetovaného, „a oni uvěřili, že jsi opravdu Osvoboditel, který se vrátil shromáždit svá stáda. Chtěl jsem se dostat zpátky do Angiers a nahlásit to vévodovi, jenže jsem ty lidi nemohl nechat jen tak na cestě, když měli tak málo chraničářů, a tak jsem jim nabídl své služby.“

„To bylo od tebe hezké, Maricku,“ řekla Leesha a položila mu ruku na loket. „Bez tebe by sem ti lidé nikdy nedošli. Jdi do lokálu, pohov si, my tu zatím probereme, cos nám řekl.“

„Mám pro tebe v patře pokoj,“ dodal Smitt. „Stefny tě tam doprovodí.“

Jakmile posel odešel, Tetovaný si zase přehodil kápi. „Denního světla ubývá. Jestli jsou na cestě další, tak chci, aby se dočkali svítání.“

Leesha přikývla. „Vezmi si Gareda a všechny drvoštěpy, kteří mají koně.“

„A ty si vezmi plášť,“ obrátil se Tetovaný na Rojera. „Pojedeš s námi.“ Rojer přikývl a zamířili k zadnímu východu.

„Budete potřebovat chraničáře,“ ozval se Erny, poposunul si brýle s drátěnými obroučkami výš a vstal. „Já jdu.“

Elona okamžitě vyletěla na nohy a chytila ho za loket. „Nic takového, Ernale.“

Erny tupě zamrkal. „Pořád si stěžuješ, že nejsem dost statečný. A teď, když ti lidi potřebují pomoct, po mně chceš, abych se schovával?“

„Nic mi nedokážeš tím, že se necháš zabít,“ odsekla Elona. „Neseděl jsi na koni léta.“

„Na tom něco je, tati,“ ozvala se Leesha.

„Ty se do toho nepleť,“ sjel ji Erny. „Vesnice možná skáče, jak pískáš, ale já jsem pořád ještě tvůj otec.“

„Tak na tohle nemám čas,“ zasáhl Tetovaný „Jdeš nebo ne?“

„Ne!“ prohlásila neústupně Elona.

„Jdu,“ prohlásil Erny, vytrhl se jí a šel za ostatními muži ven.

*

„Ten blbec!“ zaječela Elona, když se dveře zabouchly. Ostatní se po sobě podívali.

„Zůstaňte tu, jak dlouho se vám zlíbí,“ pravil Smitt. „Já musím jít dopředu.“ Vzápětí on, Stefny a Jona vypochodovali z místnosti a nechali Leeshu se soptící matkou samotnou.

„Nic se mu nestane, mami,“ uklidňovala ji Leesha. „Na celém světě není bezpečněji než s Rojerem a Tetovaným na cestě.“

„Má tak chatrné zdraví!“ stýskala si Elona. „Nemůže jezdit s mladíky. A užene si smrt z nastuzení! Po té úplavici, co ho loni skolila, už to není on.“

„Ale matko,“ řekla překvapeně Leesha, „to vypadá, jako by sis opravdu dělala starosti.“

„Takovým tónem se mnou nemluv,“ rozlítila se Elona. „Jistěže si dělám starosti. Je to můj muž. Kdybys věděla, jaké to je být skoro třicet let vdaná, tak bys takové věci neříkala.“

Leesha by nejraději něco odsekla, vykřičela na matku všechny ty hrozné věci, které celé roky otci prováděla, z nichž nikoli nejmenší byla opakovaná nevěra s Garedovým otcem Steavem, ale upřímnost v matčině hlase ji dojala.

„Máš pravdu, mami, promiň,“ hlesla.

Elona tupě zamžikala. „Já že mám pravdu? Opravdu jsi zrovna řekla, že mám pravdu?“

„Ano.“ Leesha se usmála.

Elona rozevřela náruč. „Obejmi mě, dítě, dokud to jde.“ Leesha se rozesmála a pevně ji objala.

„Bude v pohodě,“ ujišťovala Leesha sebe stejně jako ji.

Elona přikývla. „Máš pravdu, jistě. Ten tvůj potetovaný přítel je možná na pohled hrůza sama, ale žádný démon proti němu neobstojí.“

„Jediný večer, kdy jsme se shodly, a táta u toho není,“ posteskla si Leesha.

„Nikdy tomu neuvěří,“ souhlasila Elona a oďubkala si kapesníkem oči. Leesha se tvářila, že to nevidí.

„Tak to byl ten Marick, který ti kdysi padl do oka?“ zajímala se Elona. „Ten, s kterým jsi odjela do Angiers?“

„Mně Marick nikdy do oka nepadl, matko,“ řekla Leesha.

Elona se jí vysmála. „Tyhle báchorky vykládej někomu, kdo tě nezná. Celá vesnice věděla, že ho chceš, i když jsi byla moc stydlivá na to, aby ses podle toho chovala. Ostatně proč ne? Hezký jako vlk a navíc posel. To je dost chlapa pro každou ženskou. Proč myslíš, že tak dráždil Gareda, aby na něj žárlil?“

„Gared žárlil na všechno, mami,“ namítla Leesha.

Elona přikývla. „Zrovínka jako jeho otec: prostí chlapi ovládaní vášněmi.“ Roztouženě se usmála a Leesha věděla, že myslí na Steava, svou první lásku, který loni zemřel, když Drvoštěpskou Kotlinu postihla úplavice a chrany selhaly.

„Marick, kterého jsem zažila na cestě, když jsme byli sami, nebyl o moc jiný,“ poznamenala Leesha.

„A ty jsi nasadila kořenářský fortel, aby sis ho udržela od těla,“ uhádla Elona, „místo abys to vzala jako skvělou příležitost si užít, když to nikdo nevidí.“ Byla to vcelku pravda; Leesha potají podstrkovala Marickovi bylinky, aby byl nemohoucí a nevyužil na cestě její bezbrannosti.

„Což bys udělala ty?“ zeptala se Leesha, neschopná potlačit hořký tón.

„Ano,“ odvětila Elona, „a proč ne? Zvedat sukně má svůj důvod. Ženy mají tam dole své potřeby stejně jako muži. Nenalhávej si nic a nepředstírej, že je to jinak.“

„Já to vím, mami,“ zamumlala Leesha.

„Ty to víš,“ souhlasila Elona, „a stejně si pořád šiješ uzavřené spodničky a myslíš si, že když si něco odpíráš, tak jsi hrdinka. Jak můžeš ošetřovat kdejaké tělo v Kotlině, když nechápeš, co potřebuje tvé vlastní?“

Leesha neřekla nic. Matka měla nanejvýš protivnou schopnost číst jí myšlenky.

„Měla by ses sebrat a jít si nahoru popovídat s Marickem, dokud jsou ostatní tví nápadníci pryč,“ dodala Elona. „Měl roky času a neštěstí na to, aby se otrkal, a vyšel z toho jako hrdina. Lidi venku si ho nemohou vynachválit. Třeba ti teď bude víc po chuti.“

„Já nevím…“ povzdechla si Leesha.

„No tak, jen do toho!“ povzbuzovala ji Elona. „Vezmi mu nahoru do pokoje talíř s jídlem a popovídej si s ním. Vždyť si ho nemusíš pustit k tělu hned tuhle noc.“ Usmála se a spiklenecky na ni mrkla. „I když kdyby sis ho pustila, měla bys z téhle noci víc než ze soužení a starostí, které ti do rána beztak neutečou.“

Leesha se proti své vůli rozesmála a znovu matku objala.

*

Několikrát minuli pozůstatky masakru: nebožtíky, jednotlivce i skupiny, které roztrhali jadrnci, když padla noc a oni se neměli kam uchýlit.

Tetovaný při tom pohledu klel, popoháněl Soumračného tanečníka víc a víc, po prvním masakru se už ani neobtěžoval zastavit. Všichni ostatní, kdo jeli s ním, dokonce i Gared s drvoštěpy, byli nezkušení jezdci a hodně zaostávali za jeho statným hřebcem, ale jemu to bylo fuk. Na cestě byli uprchlíci, které vyhnal z domova Ahmann Jardir, muž, jehož pošetile nazýval svým přítelem, a on chtěl najít a zachránit tolik lidí, kolik se jen zachránit dá, než padne noc.

Jardirovi to spočítá za každý jeden zmařený život. Ať ho Jádro pohltí, jestli ne.

Více než hodina usilovné jízdy ho dovedla k velké skupině uprchlíků. Obloha už se barvila, slunce zapadalo, ale ti lidé pořád ještě pracovali na svých chranách. Kreslili magické symboly na dřevěné desky, ale oblast, kterou potřebovali zajistit, měla nepravidelný tvar a síť nebyla správně srovnaná.

Tryskem dojel ke kraji chranové sítě, na místě Soumračného tanečníka zarazil, popadl chraničářské náčiní a seskočil na zem. Lidé se při pohledu na něj rozkřičeli, ale Tetovaný si jich nevšímal, rovnou si šel prohlédnout jejich chrany.

„To je on,“ zašeptal jeden chraničář druhému. „Osvoboditel.“ Tetovaný mu nevěnoval žádnou pozornost, teď měl naléhavější věci na práci. Některé chrany převrátil nebo pootočil, aby správně seděly k ostatním, ale mnohé prostě překreslil uhlem nebo prkno obrátil a nakreslil chrany znovu.

Kolem něj se začínal stahovat dav. Lidé se křečovitě chytali jeden druhého, šuškali si, dívali se na jeho tetované ruce, snažili se nakouknout pod kápi. Ale nikdo si netroufl blíž, a tak mohl nerušeně pracovat dál. Konečně se objevili jeho společníci. Erny pracně sesedl z koně a šel mu pomoct, Rojer a ostatní se obezřetně rozestavěli mezi něj a dav.

„Osvoboditeli!“ zaječela nějaká žena. Ohlédl se a zjistil, že se dere k němu. Prala se s Garedovýma rukama jako s větvemi stromu, oči jí divoce planuly. Obrátil se zpátky ke své práci.

„Prosím!“ ječela žena. „Moje sestra je ještě na cestě!“

Tetovaný vztekle vzhlédl. „Převezmi chranění,“ řekl Ernymu. „Vezmi si k ruce tolik jejich chraničářů, kolik budeš potřebovat. Nechám ti tu pár lučištnic, aby vás kryly, než to doděláte.“ Erny zalapal po dechu, ale přikývl a zavolal na rizonské chraničáře, kteří do té chvíle postávali opodál s ostatními uprchlíky.

Tetovaný šel ke Garedovi. „Pusť ji,“ řekl mu. Gared mu vyhověl a žena před ním padla na kolena a křečovitě se mu pověsila na nohy.

„Prosím, Osvoboditeli,“ kvílela. „Moje sestra je samodruhá a těhotenství už tak pokročilo, že nemůže sednout na koně. Ona a naši prošedivělí rodiče nemohli držet krok se skupinou, a tak mi naši manželé nařídili vzít děti napřed, že půjdou pomaleji.“

„A zatím vás nedohnali,“ dopověděl za ni Tetovaný.

„Už je skoro tma,“ štkala žena, její slzy mu skrápěly nohy, pověsila se mu na lem hábitu. „Prosím, Osvoboditeli, zachraň je.“

Tetovaný se k ní sklonil, vzal ji za bradu, něžně ji zvedl na nohy. „Já nejsem Osvoboditel,“ řekl. „Ale přísahám, že když to půjde, tak tvou rodinu zachráním.“

Obrátil se ke Garedovi. „Vyber dvě lučištnice, které tady zůstanou s Ernym, dokud nebudou chrany hotové,“ nařídil mu. „Vy ostatní jedete se mnou.“ Gared přikývl, o pár okamžiků později vycválali z tábořiště a hnali koně ještě usilovněji než předtím.

*

Už byla tma, když je našli: pět lidí, tak jak jim řekla ta zoufalá žena. Stáli v maličkém nouzovém chranovém kruhu obklopeném tucty jadrnců. Ohniví démoni na ně dštili plameny, větrní démoni na ně nalétali z nebe. Byl tam dokonce i jeden skalní démon, tyčil se vysoko nad všechny ostatní.

Pokaždé, když démoni udeřili a chranová síť se zableskla, viděl Rojer v síti díry. Díry víc než dost velké na to, aby se jimi protlačil démon.

U těch děr stáli dva mladíci a bodali ven vidlemi, aby démony zahnali. Postarší pár uvnitř kruhu mezitím pečoval o očividný důvod, proč se opozdili.

Dívka uprostřed kruhu právě rodila.

Tetovaný zahřímal, patami pobídl hřebce do slabin, daleko předjel ostatní. Odhodil hábit, látka odplachtila na zem v jeho stopách. Gared s drvoštěpy zahalekali, následovali jeho příkladu a za plného trysku vytáhli chraněné sekery.

Tetovaný najel se Soumračným tanečníkem rovnou na skalního démona. Chraněné kovové rohy přivařené na koňský pancíř prorazily černý krunýř na démonském břichu, jen to zasršelo, a démona odhodily. Tetovaný se při seskoku z koně chytil jednoho rohu, stlačil démona k zemi a chraněnou pěstí ho několikrát udeřil do krku.

Vmžiku byl zase na nohou a rovnou vyřídil jednoho ohnivého démona, urval mu spodní čelist. Pak už dojeli i drvoštěpové; smršť plamenů odráželi chraněnými štíty a sekali po démonech, jako by to bylo dřevo na otop.

Wonda s lučištnicemi se ujaly jiné věci, zastavily koně o několik tuctů yardů dřív a zaměřily se na větrné démony, kterých byla plná obloha. Padali dolů jeden za druhým, z kožovitých mršin trčely opeřené dříky.

Rojer sklouzl z koně, nechal ho u lučištnic, vzal si housle a už za běhu k malému kruhu hrál. Podobně jako Leeshin plášť neviditelnosti ho i hudba jej dělala pro jadrnce neviditelným a mohl se brodit jejich řadami, ani nemusel zpomalit. Vmžiku byl v kruhu a spustil skřípavé tóny, které démony od malé rodiny odeženou.

Kolem zuřila bitva, do tmy stříkal černý démonský ichor, mladá žena ječela. Rodiče dělali, co mohli, aby jí pomohli, ale z jejich zmatku bylo jasné, že nemají ponětí, jak se pomáhá při porodu.

„Potřebuje pomoct!“ zaječel Rojer. „Musíme ji dostat k nějaké kořenářce!“

Tetovaný se vymotal ze šarvátky s démony a rychle doběhl k Rojerovi. Byl jen v bederní roušce, pokrytý tetováním a démonským ichorem, a Rizoňané od něj vyděšeně ucouvli, ale dívka už byla příliš mimo, než aby si toho vůbec všimla.

„Přines mi kapsář s bylinami,“ řekl Tetovaný, klekl si k ní a překvapivě něžně ji vyšetřil. „Voda už praskla a stahy jdou rychle za sebou. Není čas dopravovat ji ke kořenářce.“

Rojer vyběhl z kruhu a pádil k Soumračnému tanečníkovi, ale hřebec byl v ráži, zrovna zadupával do sněhu a bahna dva ohnivé démony. Rojer si pořádně srovnal plášť a znovu vytáhl housle. Stejně jako k jadrncům, i ke koni si Rojerova zvláštní magie našla cestu a zakrátko zůstal kůň klidně stát a Rojer mohl najít drahocenný kapsář s bylinami.

Donesl ho Tetovanému, který začal rychle tlouct byliny na prášek a mísit ho s vodou. Dívčini rodiče se drželi opodál a zkoprněle sledovali, jak drvoštěpové rozsévají mezi srocenými démony smrt a zkázu.

„Víš, co děláš?“ zeptal se úzkostlivě Rojer, když Tetovaný přiložil svůj lektvar sténající ženě ke rtům.

„Šest měsíců jsem byl učněm u jedné kořenářky; součást poslovského výcviku,“ sdělil mu Tetovaný. „Viděl jsem, jak se to dělá.“

„Viděl?!“ vykvikl Rojer.

„Chceš to snad udělat sám?“ zeptal se Tetovaný a podíval se na něj. Rojer zesinal a zavrtěl hlavou. „Tak prostě hraj na ty svoje zatracené housle a drž démony dál, ať můžu v klidu pracovat.“ Rojer přikývl a opět přiložil smyčec ke strunám.

O pár hodin později, když mumraj boje už dávno utichl, prolomil noc pronikavý pláč. Rojer se podíval na plačící miminko a usmál se.

„Teď už nikomu nevymluvíš, že jsi opravdu Osvoboditel¹,“ utrousil.

Tetovaný se na něj nevrle zakabonil a Rojer se rozchechtal.

*

Z podnosu se ještě kouřilo, když ho Leesha nesla po schodech nahoru do patra Smittovy krčmy. Srdce jí splašeně bušilo. Už dvakrát uvažovala, že se Marickovi, jemuž nemohla upřít hezký vzhled a bystrý rozum, odevzdá, a dvakrát se v rozhodujícím okamžiku v Marickovi zklamala, pokaždé v ní vyvolal dojem, že v duchu myslí víc na sebe než na ni, pokud ho vůbec napadne, že by ona něco chtěla.

Ale matka měla opět pravdu. Mívala pravdu často, i když svůj bystrý postřeh využívala spíš k tomu, aby někoho ranila. Leeshu už nebavilo být sama a v hloubi duše věděla, že Arlen to prázdno nikdy nezaplní. Nikoli poprvé litovala, že se tak nemůže dívat na Rojera, jenže to opravdu nešlo. Měla Rojera ráda, ale nijak netoužila být s ním v posteli. Marick předvedl lidem z Rizonu, že je to chlap, na něhož se lze v nouzi spolehnout. Možná je opravdu načase zapomenout na jeho minulé chyby.

Škubala za šaty, aby se faldy srovnaly, pak si připadala hloupě a raději zaklepala na jeho dveře.

„Jo?“ ozval se Marick a otevřel dveře. Byl bez košile a mokrý, zrovna šel od umyvadla s teplou vodou, kterou mu dali do pokoje. Vytřeštil oči, když uviděl Leeshu.

„Nechci rušit,“ řekla Leesha. „Jen mě napadlo, že by sis možná před spaním dal něco teplého k jídlu.“

„Já… ano, dík,“ řekl Marick, popadl tuniku a rychle si ji natáhl. Leesha přitom odvrátila pohled, ale vidina svalnatého mužského těla se jí před očima vznášela dál.

Marick si vzal tác, zhluboka nasál vůni a odnesl si ho k malému stolku s židlí vedle postele. Zvedl poklop a pod ním našel horkou pečeni, politou vlastní šťávou a uhnízděnou uprostřed pikantních brambor a dušené zeleniny.

„Brzy bude jídla v Osvoboditelově Kotlině nedostatek,“ poznamenala Leesha, „ale Smittovy zásoby vystačily alespoň na tuto noc.“

„Už jen postel je po dvou týdnech líhání ve sněhu úžasná ažaž,“ poznamenal Marick, „ale toto je dar od samotného Stvořitele.“ Pustil se do jídla a Leesha zažila podivné uspokojení, když se na něj dívala, jak jí něco, co sama uvařila. Vzdáleně si ten pocit pamatovala z dob, kdy byli zasnoubení s Garedem a poprvé mu vařila. Vypadalo to jako z minulého století, z jiného života.

„To bylo úžasné,“ povzdechl si Marick, když dojedl, a utřel si ústa do rukávu.

„Malé poděkování za to, cos udělal,“ řekla Leesha. „Za to, že jsi v čase nouze dovedl ty lidi do bezpečí.“

„Přestože jsem zklamal tebe, když jsi byla v nouzi ty?“ zeptal se Marick. Leesha se na něj překvapeně podívala.

„Loni,“ připomněl jí Marick, „když Kotlinu postihla úplavice a ty ses potřebovala dostat domů. Měl jsem… nečestné požadavky za pomoc.“

„Maricku…“ začala tiše Leesha.

„Ne, nech mne domluvit,“ přerušil ji Marick. „Když jsme tehdá, kdysi, jeli do Angiers, byl jsem do tebe tak zblázněný, že jsem si myslel, že do roka budeme spolu vychovávat děti. Ale pak, ve stanu, když jsem nemohl… být s tebou muž, tak…“

„Maricku,“ zašeptala znovu Leesha.

„Šílel jsem z toho,“ pokračoval Marick. „Měl jsem pocit, že musím od tebe pryč, někam hodně daleko, jenže ani potom jsem na tebe nemohl přestat myslet, dokonce ani když… jsem líhal s jinými ženami.“ Odvrátil pohled.

„Ale když jsem tě pak uviděl znovu,“ pokračoval, „byl jsem tak… tvrdý… chtěl jsem rychle napravit své staré selhání, dřív než mi v tom něco zabrání. Bylo to vůči tobě nečestné a za to se omlouvám.“

Leesha mu položila ruku na loket. „Já nejsem dítě,“ řekla. „Za to, co se stalo, jsem mohla stejně jako ty.“ Byla to pravda víc, než se on někdy dozví, a v tu chvíli se Leesha zděsila vlastních činů. Tehdy jí to připadalo správné, ale pravda byla taková, že když mu podstrčila ty bylinky, tak ho znemožnila, zneužila a poznamenala mukami na celé roky. Možná měl Rojer pravdu a ona je matce podobnější, než si myslí.

„To je od tebe hezké, že to říkáš,“ povzdechl si Marick a pohladil ji po ruce, „ale oba víme, že tomu tak není. Jsem rád, že se ti podařilo dostat se domů,“ dodal, „aniž ses musela vzdát své cti.“

Leesha se k němu užuž začala naklánět, ale při těch slovech ucukla, protože právě o čest na té cestě díky loupežníkům přišla, a to hlavně proto, že jela bez patřičného doprovodu. A to všechno díky Marickově netrpělivosti a neschopnosti myslet víc na jiné než na sebe.

Zdálo se, že si Marick změny v jejím chování nevšiml. Uchechtl se a potřásl hlavou. „Nedokážu se vyrovnat s tím, jak teď řídíš Kotlinu. Co se to stalo s tou něžnou dívkou, z které se zatočila hlava každému chlapovi, co ji uviděl? Přes noc se z tebe stala bába Bruna. Vsadím se, že se tě teď bojí dokonce i jadrnci.“

Bába Bruna? Tak takhle ji teď lidé vidí? Jako osamělou babiznu, která šikanuje a děsí celou vesnici? Tak tohle se z ní stalo, když ji oloupili o čest?

I matka tu změnu vycítila. Už bylo načase, pomyslela si Elona, a já doufám, že ti to prospělo.

Leesha potřásla hlavou, aby si vyjasnila myšlenky. Vycítila, že důvěrná chvilka pominula. „Co máš v plánu teď?“ zeptala se. „Pomůžeš nám odchytávat na cestě další, kterým se podařilo přežít, nebo chceš rovnou odvést svou skupinu uprchlíků do Angiers?“

Marick se na ni překvapeně podíval „Ani jedno.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Leesha.

„Rizoňané jsou tady v bezpečí a já mám nejvyšší čas jet dál,“ řekl Marick. „Vévoda se musí dozvědět o krasijském útoku a já už jsem se s nimi zdržel dost.“

„Zdržel?“ opáčila Leesha. „Šlo jim o život, byli na tobě závislí!“

Marick přikývl. „Nemohl jsem nechat lidi venku na cestě bez pomoci, ale teď mají kde být. Já nejsem Rizoňan. Já za ně víc zodpovědný nejsem.“

„Ale Osvoboditelova Kotlina prostě nemůže pojmout tolik lidí!“ rozčílila se Leesha.

Marick pokrčil rameny. „Řeknu to vévodovi, ať si s tím nějak poradí on.“

„Tohle není jen tak něco, Maricku, to jsou lidi!“ namítla Leesha.

„A co ode mne čekáš?“ zeptal se Marick. „Abych zbytek života zasvětil péči o uprchlíky? To není práce pro posla.“

„Nu, ještěže spolu nevychováme děti, to bychom dopadli,“ odsekla Leesha. „Užij si postel, posle.“ Vzala tác, odešla a práskla za sebou dveřmi.

*

„Co budeme dělat?“ zeptal se Smitt. Leesha svolala pozdní zasedání vesnické rady, aby probrali Marickovo sdělení, že nechává uprchlíky v Osvoboditelově Kotlině a ráno odjíždí dál sám.

„Přijmeme je, samozřejmě,“ řekla Leesha. „Otevřeme jim naše domy a pomůžeme jim postavit si své. Nemůžeme ty lidi nechat jen tak bez jídla a přístřeší.“

„Velechrana nepojme tolik nových domů,“ poznamenal Smitt.

„Tak vybudujeme další,“ prohlásila Leesha. „Máme na tu práci skoro dvě tisícovky rukou a míle lesa na dřevo.“

„Copak chrany,“ ozvala se Darsy, „ale jak asi máme nakrmit tolik krků uprostřed zimy? Jestli budou přicházet další, budeme zanedlouho všichni žrát sníh.“

Leesha si zrovna lámala hlavu nad tím samým. „Každá mladá žena v Kotlině už umí střílet z luku. Pošleme je na lov. A chlapce klást pasti.“

„To vydrží jen dočasně,“ poznamenala Vika.

Leesha přikývla. „Korkovec je sice tuhý a hořký, ale výživný je dost, roste skoro všude a přežívá celý rok. Pošli menší děti, ať ho začnou sbírat, a já vymyslím, jak ho vařit a zpracovávat ve velkém. Když to nebude stačit, tak je tu ještě jedlá kůra. A dokonce i hmyzem se dá naplnit prázdné břicho.“

„Plevel a hmyz?“ ozvala se Elona. „Ty budeš po lidech chtít, aby jedli brouky?“

„Já se jen snažím, aby neumřeli hlady, matko,“ řekla Leesha. „Jestli si budu muset před ně sednout a jíst brouky, abych jim šla příkladem, tak to udělám.“

„Tobě to možná stačí,“ zavrčela Elona, „ale ode mne to nečekej.“

„Ty budeš mít svých starostí dost,“ odtušila Leesha.

Elona po ní střelila pohledem. „Já si neudělám z domu noclehárnu pro každého pobudu, co jde zrovna po cestě.“

Leesha si povzdechla. „Už se stmívá, mami. Uděláš nejlíp, když se vydáš domů. Promluvíme si ráno.“

Ostatní to vzali jako konec zasedání, vypochodovali z místnosti za Elonou a Leeshu nechali samotnou se Stefny.

„Netrap se,“ řekla Stefny. „Jsem si jistá, že tvoje máma bude nanejvýš ochotná převzít svůj díl. S radostí otevře svůj dům Rizoňanům s největšími bimbasy.“

Leesha ji zlostně zpražila pohledem. „Moje máma není jediná žena v téhle vesnici, která porušila svatební slib,“ připomněla jí. Stefnina nejmladšího syna Keeta, jemuž teď bylo už skoro dvacet, nezplodil Smitt, ale bývalý vesnický pastýř Michel. Ani Smitt, ani nikdo jiný ve vsi to dosud nepoznal, ale Bruna, která dítě rodila, to věděla od začátku.

„Nepleť se a nemysli si, že Brunina tajemství zemřela s ní,“ varovala ji Leesha. „A ty svoje licoměrnosti si strč za klobouk.“

Stefny zbělela a pokorně přikývla. Leesha si pobaveně odfrkla nad tím, jak Stefny vycupitala z místnosti, a pak najednou strnula, uvědomila si, že už opravdu mluví dočista jako Bruna.

*

Více než týden poté, co Marick odjel – za ovací a obdivu těch, které opouštěl – se vrátili Tetovaný a Rojer. Erny s drvoštěpy během několika prvních dní občas do vesnice zajeli a pokaždé s sebou přivedli skupinu uprchlíků, ale Tetovaný s Rojerem se vydávali dál a dál a všichni, kdo přišli do Kotliny, vyprávěli, jak je potkali.

Leesha byla na Arlena s Rojerem pyšná za to, kolika lidem zachránili život, ale než se vrátili, přišlo už tolik lidí, že si zoufala, jak to všechno nakrmí, býlí nebylí, brouci nebrouci.

„Jeli jsme k Rizonu až tak blízko, jak jsme se odvážili,“ vyprávěl jí Rojer nad horkým čajem u ní v chalupě toho dne, kdy se vrátili. „Myslím, že všechny ty, kdo šli po cestě, jsme našli, ale někteří to pravděpodobně vzali napříč krajinou. Krasijci se zakopali a vysílají na cestu pravidelné hlídky.“

„Zakopali se jen dočasně,“ poznamenal Tetovaný. „Zanedlouho se dají zase do pohybu.“

„Doufám, že zpátky do té své zatracené pouště,“ utrousil Rojer.

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Ne. Dobudou Lakton a pak se stočí na sever a zamíří rovnou na Kotlinu.“

Leesha cítila, jak jí tuhnou rysy, a Rojer vypadal, že bude asi zvracet.

„Jak to víš?“ zeptala se.

„Krasijci věří, že Kadži, první Osvoboditel, sjednotil krasijské kmeny a pak vyjel z pouště a další dvě desítky let dobýval země na severu,“ sdělil jí Tetovaný. „Nazýval to šarak slunce, válka za bílého dne, a sbíral vojsko do šaraku ka, velké svaté války proti démonskému plemeni. Jestli se Ahmann Jardir považuje za znovuzrození Osvoboditele, pokusí se postupovat stejně.“

„Co máme dělat?“ zeptala se Leesha.

„Budovat obranu,“ odtušil Tetovaný. „Bojovat s nimi o každou píď.“

Leesha zavrtěla hlavou. „Ne. Tohle já podporovat nebudu. Ty mluvíš o zabíjení, Arlene, ale tohle nejsou démoni. Tohle jsou lidské bytosti.“

„Myslíš, že to nevím?“ zavrčel Tetovaný. „Já mám mezi Krasijci přátele, Leesho! Můžeš ty říci to samé?“ Leesha se na něj vyjeveně podívala, ale vzpamatovala se a zavrtěla hlavou.

„Nepleť se,“ řekl Tetovaný už tišeji, ale neméně naléhavě, „Krasijci věří, že jakýkoli člověk ze severu je méně než ten nejposlednější z nich. Možná že navenek předvádějí shovívavost k vůdcům, které mohou využít ke svým záměrům, ale takovou výsadu obyčejní lidé mít nebudou. Krasijci zabijí nebo zotročí každého, kdo neodpřísáhne naprostou podřízenost Jardirovi a Eveje. My musíme bojovat.“

„Mohli bychom se stáhnout do Angiers,“ navrhla Leesha. „Skrýt se za městskými hradbami.“

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Nesmíme jim ustoupit ani o píď. Já tyhle lidi znám. Když dáme najevo strach a stáhneme se, budou si myslet, že jsme slabí, a budou o to útočnější.“

„Stejně se mi to nelíbí,“ stýskala si Leesha.

Tetovaný pokrčil rameny „Tvoje líbí nelíbí je vedlejší. Dobrá zpráva je, že podle mne nemají více než šest tisíc válečníků v bojeschopném věku. Špatná zpráva je, že i ten nejposlednější z nich dokáže porazit jakékoli tři naše drvoštěpy, a až se dají do pohybu, budou mít navíc oddíly čítající tisíce zotročených odvedenců z Rizonu.“

„A jak asi proti tomu máme bojovat?“ zeptal se Rojer.

„Jednotně,“ odvětil Tetovaný. „Musíme zahájit rozhovory s Laktonem, a to hned, dokud jsou cesty ještě volné, a obeslat angierského a milnského vévodu s naléhavou prosbou, aby odložili své rozepře a upnuli se na společnou obranu.“

„Vévodu milnského neznám,“ připustil Rojer, „ale na Rhinebeckově dvoře jsem vyrůstal, když byl mistr Arrick ještě jeho heroldem. Rhinebeck mnohem spíš odloží stranou své rozepře s jadrnci než s vévodou Euchorem.“

„Tak ho prostě budeme muset jet přesvědčit osobně,“ prohlásila Leesha. Podívala se na Tetovaného. „Všichni.“

Tetovaný si povzdechl. „Ještě že nemusím do Laktonu. Nejsem tam zrovna vítaný“

„Takže to, co se povídá, je pravda?“ zeptal se Rojer. „Že prý se tě dokmistři pokusili zabít?“

„Víceméně,“ utrousil Tetovaný.

*

Té noci seděl Rojer v přístřešku pro muzikanty a hrál, aby utěšil stovky uprchlíků, kteří dosud přebývali ve stanech na Jadrnském hřbitově. Mnozí z nich propadli Rojerovu kouzlu, přitrousili se blíž, sedli si u přístřešku a vyhřívali se v teplé záři velechrany. Jeho hudba je unášela a alespoň na chvíli jim dávala zapomenout, že se jim život rozpadl na střepy.

Vypadalo to jako strašně málo, ale bylo to všechno, co jim mohl dát. Nasadil si svou žonglérskou masku, aby nikdo z nich neviděl chmury v jeho nitru.

Pastýř Jona si počkal, až přestane hrát. Duchovní byl mladý, ani ne třicet, ale Kotliňané ho milovali a v přinášení útěchy a zajišťování základních potřeb pro uprchlíky nebylo obětavějšího. Kromě vydávání většiny jídel a ukládání lidí pod střechu chodil pastýř mezi lidmi, vyptával se, jak se jmenují, a všeobecně jim dával najevo, že nejsou sami. Vedl modlitby za mrtvé, hledal pečovatele pro sirotky, sezdával milence, které neštěstí svedlo dohromady.

„Dík, že to pro ně děláš,“ řekl Jona. „Cítím, jak je tvá hudba pozvedá na duchu. Mne ostatně také.“

„Budu hrát každý večer, když mě nebudou potřebovat jinde,“ odpověděl Rojer.

„Stvořitel ti požehnej,“ pravil Jona. „Tvá hudba jim dává takovou sílu.“

„Škoda, že nedá nějakou i mně,“ povzdechl si Rojer. „Někdy si myslím, že v mém případě je opak pravdou.“

„Nesmysl,“ prohlásil Jona. „Síla duše není něco konečného, kdy jeden musí ztratit, aby jiný získal. Stvořitel nám všem dává sílu i slabost. Pročpak se cítíš sláb, dítě?“

„Dítě?“ Rojer se rozesmál. „Já nejsem z tvého stáda, pastýři. Já mám svůj nástroj,“ zvedl housle, „a ty zase svůj,“ ukázal smyčcem na těžký kánon vázaný v kůži, který Jona držel v rukou.

Rojer věděl, že jeho slova pastýře ranila a že si to nezaslouží, ale byl v černé náladě a Jona si vybral na blahosklonnost špatnou chvíli. Čekal, že ho duchovní seřve, a byl plně připraven a ochoten mu to oplatit.

Jenže Jona se nerozčílil nikdy. Zastrčil kánon do mošny, kterou nosil právě pro tento účel, a rozevřel dlaně, aby ukázal, že jsou prázdné. „Tak tedy jako tvůj přítel. A někdo, kdo rozumí tvé bolesti.“

„Jak bys asi ty mohl rozumět mé bolesti?“ zavrčel Rojer.

Jona se usmál. „I já ji mám rád, Rojere. A myslím, že jsem nikdy nepotkal muže, který by ji rád neměl. Skoro každý den si chodívala číst do modlitebny a celé hodiny jsme si povídali. Vídal jsem, jak se usmívá na muže, kteří si ji nezasloužili, a nikdy si ani nevšimla, že i já jsem muž.“

Rojer se pokusil udržet si žonglérskou masku, ale Jonova upřímnost prorazila i tuto obranu. „Jak ses s tím vypořádal? Jak přestat někoho milovat?“

„Stvořitel nestvořil lásku podmíněnou,“ odpověděl Jona. „Láska je to, co nás dělá lidmi. Je cenná, i když není opětovaná.“

„Pořád ji miluješ?“ zeptal se Rojer.

Jona přikývl. „Ale Viku a svoje děti miluji ještě víc. Láska je nekonečná jako duše.“ Položil Rojerovi ruku na rameno. „Neztrácej roky truchlením nad tím, co nemáš. Raduj se z toho, co máš. A kdyby sis někdy potřeboval promluvit s někým, kdo chápe tvé soužení, přijď za mnou. Slibuji, že nechám kánon v mošně.“

Poplácal Rojera po rameni, odešel a zanechal Rojera s pocitem, že z něj spadla obrovská tíha.

*

Když Rojer dorazil k Leeshině chalupě, lampy uvnitř svítily a přední dveře byly otevřené. I v chraněném plášti si Rojer držel jadrnce od těla houslemi, což znamenalo, že ho Leesha uslyší už zdálky.

Byl to jejich společný rituál. Leesha byla vždycky vzhůru a v jednom kole, ale když v dálce uslyšela jeho housle, nechala mu otevřené dveře. Rojer ji nacházel s nosem v knihách nebo při vyšívání, drcení bylinek či zahradničení.

Když došel na Leeshinu chraněnou pěšinu, přestal hrát a mrazivá noc ztichla až na vzdálený vřískot démonů. A v tichu mezi jadrnským vřískáním uslyšel Rojer pláč.

Leeshu našel schoulenou v prastarém houpacím křesle a zachumlanou v potrhaném starém šálu. Obé patřívalo její učitelce Bruně a Leesha se k tomu vždycky uchylovala, když si nevěděla rady.

Oči měla zarudlé a opuchlé, zmuchlaný kapesník v ruce byl skrz naskrz mokrý. Díval se na ni a chápal, co Jona myslel radostí z toho, co člověk má. I když byla na dně, nechala mu otevřené dveře. Mohli by jiní muži v jejím životě říci to samé?

„Už se na mě nezlobíš?“ zeptala se Leesha.

„Ovšemže ne,“ odpověděl Rojer. „Oba jsme byli trochu nabroušení, to je všechno.“

Leesha se křečovitě usmála. „To jsem ráda.“

„Máš mokrý kapesník,“ podotkl Rojer. Cukl zápěstím a vytáhl z rukávu jeden ze své bohaté zásoby pestrobarevných šátků. Podal jí ho, ale když si pro něj sáhla, vyhodil ho do vzduchu a zničehonic k němu vykouzlil několik dalších. Začal s nimi žonglovat, vytvořil ve vzduchu pestrobarevný poletující látkový kruh, Leesha se rozesmála a zatleskala.

Arrick, Rojerův mistr, by uměl žonglovat s čímkoli z té světnice, ale pro Rojerovu zmrzačenou ruku byly šátky to jediné, co dokázal udržet v pohybu donekonečna. „Vyber si barvu.“

„Zelený,“ řekla Leesha a ani nemrkla a už jeho ruka chňapla šátek a hodila jí ho – jako by sám od sebe vyskočil z kruhu. Zbytek Rojer pochytal, a než si Leesha osušila tvář, nastrkal si je zpátky do rukávu.

„Copak je?“ zeptal se.

„Jako by nestačilo, že nás za noci pronásledují démoni,“ posteskla si Leesha, „teď se ještě budou navzájem zabíjet lidé za bílého dne. Arlen chce, abychom válčili s obojím, ale jak já můžu něco takového podporovat?“

„Nezdá se mi, že by sis mohla nějak vybírat,“ utrousil Rojer. „Jestli má pravdu, tak si nás válka za bílého dne najde, ať chceme, nebo ne.“

Leesha si povzdechla a zachumlala se do šálu ještě víc, i když žárové chrany kolem dvora udržovaly příjemné teplo. „Pamatuješ si na tu noc v jeskyni?“

Rojer přikývl. Bylo to minulé léto, pár dní poté, co je na cestě zachránil Tetovaný. Všichni tři se tam schovali před deštěm a tam Leesha zjistila, že Rojer s Tetovaným zabili lapky, kteří je okradli a Leeshu znásilnili. Rozlítila se na ně a oba nazvala vrahy.

„Víš, proč jsem se na tebe a Arlena tak zlobila?“ zeptala se Leesha. Rojer zavrtěl hlavou. „Protože já jsem ty rabijáky mohla zabít, kdybych chtěla.“ Sáhla do kapsy a vytáhla tenkou jehlu, pokrytou nějakou zelenkavou směsí.

„Nosím tyhle jehly na utrácení vzteklých zvířat,“ řekla mu. „Mám je pořád v kapse, protože jsou moc nebezpečné na to, abych je nechávala povalovat v kapsáři s bylinkami anebo dokonce v kořenářské zástěře, kterou občas odkládám. Bodnutí takovou jehlou by žádný člověk nepřežil, a dokonce i škrábnutí by ho mohlo časem zabít.“

„Napříště si před tebou budu dávat pozor na jazyk,“ odtušil Rojer, ale Leesha se nezasmála.

„Když jsem tomu loupežnickému vůdci hodila do očí oslepující prášek, měla jsem v druhé ruce jednu tuhle jehlu,“ pokračovala. „Kdybych s ní bodla toho němého, když se na mě sápal, byl by mrtvý dřív, než by se jejich vůdce vzpamatoval, a toho bych mohla bodnout taky.“

„A já bych zvládl toho třetího,“ poznamenal Rojer. Zvedl prázdnou ruku a najednou se v ní objevil nůž. Rychle bodl a zatočil nožem ve vzduchu. „Tak proč jsi to neudělala?“

„Protože zabít jadrnce je jedna věc,“ řekla Leesha, „a zabít člověka něco úplně jiného. I zlého člověka. Chtěla jsem. Někdy se ohlížím zpět a lituji, že jsem to neudělala. Ale když na to došlo, nemohla jsem.“

Rojer chvíli hleděl na nůž ve své ruce, pak si povzdechl, zasunul ho zpátky do pochvy na předloktí a zase si zapnul manžetu.

„Myslím, že ani já bych nemohl,“ přiznal smutně. „Triky s nožem jsem se začal učit, když mi bylo pět, ale všechno je to jen šalba a klam. Nikdy jsem nedokázal nikoho ani říznout.“

„Jakmile jsem pochopila, že to nedokážu, tak jsem se prostě přestala prát a oni mě srazili na zem,“ řekla Leesha. „Noci, dokonce jsem si plivla na ruku, abych se zvlhčila, když ten první zápasil s kalhotami. Ale ani když mně nechali vzlykat v prachu, nelitovala jsem, že jsem je nezabila.“

„Místo toho jsi litovala, že nezabili oni tebe,“ utrousil Rojer.

Leesha přikývla.

„Stejný pocit jsem měl, když zabili mistra Jaycoba,“ povzdechl si Rojer. „Nechtěl jsem se mstít, chtěl jsem jen skoncovat s tou bolestí.“

„Vzpomínám si,“ řekla Leesha. „Prosil jsi mě, abych tě nechala zemřít.“

Rojer přikývl. „Proto jsem šel s Tetovaným do toho loupežnického tábora.“

„Kvůli mně?“ užasla Leesha.

Rojer zavrtěl hlavou. „Ty chlapy bylo nutno utratit jako vzteklé koně, Leesho. My jsme nebyli první, koho okradli, a nebyli bychom ani poslední, tím spíš, že měli můj cestovní kruh. Ale my jsme je nezabili. Tetovaný tam šel a sebral tvého koně, já jsem popadl kruh a utekli jsme. Když jsme odcházeli, všichni dýchali a byli vcelku v pořádku.“

„Potrava pro démony,“ utrousila Leesha.

Rojer pokrčil rameny. „Tetovaný většinu démonů v té oblasti pobil. Cestou do jejich tábora jsme nespatřili ani jediného a do svítání zbývalo jen pár hodin. Měli mnohem větší naději, než nechali nám.“

Leesha si povzdechla, ale nic neřekla. Podíval se na ni. „Proč lidi volají kořenářku, aby utratila nějaké zvíře? Na to by přece stačila jakákoli sekera nebo palice.“

Leesha pokrčila rameny. „Nedokážou se přinutit, aby zabili věrné zvíře, nebo pořád chovají naději, že ho dokážu vyléčit. Ale někdy nemůžu a to zvíře trpí. Jehličky jsou rychlé a milosrdné.“

„To je možná Tetovaný taky,“ poznamenal Rojer.

„To chceš říct, že podle tebe bychom měli s Krasijci bojovat?“ zeptala se Leesha.

Rojer pokrčil rameny. „Já nevím. Ale myslím, že musíme mít jehlu v ruce, i kdybychom ji neměli použít.“

Kapitola 16

Jeden hrnek a jeden talíř

333 p. N. Jaro

Na Jadrnském hřbitově sledovala Leesha zápolení Wondy s Garedem. Zrovna kolem sebe pomalu kroužili. Wonda převyšovala všechny ostatní ženy v Kotlině včetně uprchlic, ale na obra Gareda stejně neměla. Navíc jí bylo teprve patnáct a Garedovi skoro třicet. A přesto měl Gared napjatý soustředěný výraz, zatímco Wonda byla naprosto klidná.

Zničehonic po ní skočil, chňapl, ale Wonda ho jednou rukou chytila za zápěstí, na místě se otočila, přičemž mu při úkroku stranou volnou rukou zarazila loket, využila síly jeho pohybu a snadno ho poslala na záda na dlažbu.

„Do Jádra s tím!“ zařval Gared.

„Dobrá práce,“ poblahopřál Tetovaný Wondě, když podala Garedovi ruku, aby mu pomohla vstát. Co začal dávat Kotliňanům hodiny šarusahku, ukazovalo se, že Wonda je jeho zdaleka nejlepší žákyní.

„Šarusahk učí odklánět sílu,“ připomněl Tetovaný Garedovi. „S divokými rozmachy jako proti jadrncům si nevystačíš.“

„Nebo proti stromům,“ dodala Wonda. U mnoha žákyň to vyvolalo chichotání a drvoštěpové kolem sebe metali nasupené pohledy. Nemálo z nich už zničehonic shledalo, že je porazila žena, a to je něco, na co žádný muž není zvyklý.

„Zkus to znovu,“ řekl mu Tetovaný. „Ruce u těla a vyvažuj. Neodkrývej se jí.

A ty,“ otočil se k Wondě, „si dej pozor, ať moc nezpychneš. I ten nejslabší dal’šarúm má proti tvým několika měsícům pořád náskok celoživotního výcviku. Ti teprve budou tvou pravou zkouškou.“ Wonda přikývla a její úsměv se rozplynul. Poklonili se sobě a znovu kolem sebe začali kroužit.

„Učí se rychle,“ poznamenala Leesha, když Tetovaný zašel za ní a Rojerem. Leesha se neúčastnila výcviku s ostatními Kotliňany ale výuku šarukinu pozorně sledovala každý den a její bystrý mozek si ukládal každý pohyb.

A Wonda znovu složila Gareda na záda. Leesha zadumaně potřásla hlavou. „Je to opravdu krásné umění. Jaká škoda, že jeho jediným smyslem je mrzačit a zabíjet.“

„Lidé, kteří ho vynalezli, nejsou jiní,“ odtušil Tetovaný „Oslnivě nádherní, nevypočitatelní zabijáci.“

„Jsi si jistý, že přijdou?“ zeptala se Leesha.

„Nemám ani stín pochyb,“ odvětil Tetovaný, „nakolik bych si přál opak.“

„Co podle tebe udělá vévoda Rhinebeck?“ zeptala se.

Tetovaný pokrčil rameny. „Párkrát jsem se s ním za svých poslovských dnů setkal, ale do srdce mu nevidím.“

„Nic moc k vidění tam není,“ utrousil Rojer. „Rhinebeck tráví svůj čas třemi věcmi: počítáním peněz, pitím vína a pelešením se s mladšími a mladšími nevěstami v naději, že mu nějaká porodí dědice.“

„On je neplodný?“ zeptala se překvapeně Leesha.

„Tohle bych o něm neříkal nahlas nikde, kde to může někdo slyšet,“ varoval ji Rojer. „Už pověsil kořenářky za menší urážku. Viní z toho manželky.“

„To dělají vždycky,“ povzdechla si Leesha. „Jako by být neplodný znamenalo být méně mužem.“

„A neznamená?“ podivil se Rojer.

„Nebuď směšný,“ odsekla Leesha, ale ani Tetovaný se netvářil zrovna přesvědčeně.

„Ať tak či tak,“ prohlásila Leesha, „plodnost byla jednou z věcí, jimiž byla Bruna proslulá, a vyučila mě dobře. Třeba bych si ho naklonila, kdybych ho vyléčila.“

„Naklonila?“ opáčil Rojer. „Za to by tě udělal vévodkyní a obtěžkal tebe.“

„Stejně je to jedno,“ vložil se do toho Tetovaný. „I kdyby tvoje bylinky dokázaly jeho semeno oživit, trvalo by měsíce, než by se objevil důkaz. Potřebujeme na něj nějakou rychlejší páku.“

„Rychlejší než armádu pouštních válečníků na prahu?“ podivil se Rojer.

„Jestli má mít Rhinebeck nějakou šanci Jardira zastavit, tak musí vyhlásit pohotovost o hodně dřív, než bude mít armádu na prahu,“ řekl Tetovaný, „a vévodové nemívají sklony jít do něčeho takového dobrovolně a bez velkého přesvědčování.“

„Budeš se muset potýkat i s Rhinebeckovými bratry,“ podotkl Rojer. „S knížetem Mickaelem, který převezme trůn, pokud Rhinebeck zemře bez dědice, a knížetem Petherem, Pastýřem Stvořitelových pastýřů. A nejmladším Thamosem, který velí Rhinebeckově gardě, Dřevním vojákům.“

„Je u někoho z nich pravděpodobné, že by poslechli hlas rozumu?“ otázala se Leesha.

„Těžko,“ odtušil Rojer. „Ostatně ten, koho je nutno přesvědčit především, je pan Janson, první ministr. Bez Jansona nedokáže žádný kníže ani najít boty. V Angiers se nešustne nic, co by Janson nezaznamenal do těch svých přepečlivých účetních knih, a vévodská rodina na něj spoléhá skoro ve všem.“

„Takže když nás nepodpoří Janson, tak vévoda pravděpodobně taky ne,“ usoudil Tetovaný.

Rojer přikývl. „Janson je zbabělec,“ varoval ho. „Vyrazit z něj souhlas k válce…“ Pokrčil rameny. „Nebude to snadné. Možná se budete muset uchýlit k jiným metodám.“ Tetovaný a Leesha se na něj tázavě podívali.

„Ty jsi proslulý Tetovaný muž,“ sdělil mu Rojer. „Polovina lidí na jih od Milnu si myslí, že jsi Osvoboditel. Stačí pár setkání s pastýři a ty správné příběhy upředené v cechovním žonglérském domě a uvěří tomu i ta druhá polovina.“

„Ne,“ zamítl to Tetovaný. „Já nebudu předstírat, že jsem něco, co nejsem. Ani kvůli tomuhle ne.“

„A kdo tvrdí, že nejsi?“ opáčila Leesha.

Tetovaný se na ni vyjeveně obrátil. „Ještě ty! Jako by to nestačilo od žongléra, co dychtí po báchorkách, a pastýře zaslepeného vírou, ale ty jsi přece kořenářka. Své choré léčíš znalostmi, ne modlitbami.“

„Taky jsem chranová čarodějnice,“ připomněla mu Leesha, „a tou jsi mne udělal ty. Čestné slovo, že přikládám větší váhu vědeckým spisům než pastýřskému kánonu, ale věda je krátká na vysvětlení, proč pár čmáranic v hlíně dokáže jadrnce zadržet nebo ho i zranit. Ve vesmíru je víc než jen věda. Třeba je tam místo i pro Osvoboditele.“

„Já nejsem seslaný z nebes,“ zavrčel Tetovaný. „Věci, které jsem udělal… K tomu by mne žádná nebesa nedonutila.“

„Mnozí věří, že Osvoboditelé dávných časů byli jen lidé jako ty,“ namítla Leesha. „Vojevůdci, kteří se vynořili, když nazrál čas a lidé je potřebovali. Otočíš se snad zády k lidstvu kvůli slovíčkaření?“

„To není slovíčkaření,“ odsekl Tetovaný „Lidé, co ode mne čekají, že vyřeším všechny jejich starosti, se nikdy nenaučí řešit si je sami.“

Obrátil se na Rojera. „Všechno připraveno?“

Rojer přikývl. „Koně naložení a osedlaní. Jakmile budeš hotov, můžeme vyrazit.“

*

Už uplynul víc než měsíc od jarního tání a na stromech podél poselské cesty do Angiers se zelenalo mladé listí. Rojer se za jízdy pevně držel Leeshi. Nikdy nebyl valný jezdec a koním všeobecně nedůvěřoval, zejména těm, kteří nebyli zapřaženi do káry Naštěstí byl dost malý na to, aby jel za Leeshou, aniž by tím zvíře přetěžovali. A pokud šlo o Leeshu, tak ta zvládla jezdectví v krátkém čase jako všechno, na co se upnula, a teď řídila koně naprosto samozřejmě.

Rojerovu rozbouřenému žaludku nijak neprospělo, že měli namířeno zrovna do Angiers. Když to hradiště před rokem s Leeshou opouštěl, činil tak jednak proto, aby jí pomohl dostat se domů, ale stejně tak proto, aby spasil vlastní život. A nijak netoužil se tam vracet, třebas po boku vlivných přátel, a tím spíš ne, že to znamenalo dát žonglérskému cechu vědět, že je pořád naživu.

„Je hodně tlustý?“ zeptala se Leesha.

„Eh?“ opáčil Rojer.

„Vévoda Rhinebeck,“ dodala Leesha. „Je hodně tlustý? Pije?“

„Ano a ano,“ odvětil Rojer. „Vypadá, jako by spolkl celý sud piva, a není to daleko od pravdy.“

Leesha se ho na vévodu vyptávala celé dopoledne, a přestože se s ním ještě nesetkala, její neúnavný mozek už vymýšlel možné příčiny a případnou léčbu. Rojer chápal, že její práce je důležitá, jenže od jeho pobytu v paláci už uplynulo skoro deset let. Mnoho jejích otázek ukrutně ždímalo jeho paměť a navíc neměl ponětí, jestli to, co jí říká, ještě odpovídá pravdě.

„Má někdy problémy v posteli?“ zeptala se Leesha.

„Jak to mám, do Jádra, vědět?“ rozčílil se Rojer. „On nebyl na chlapečky.“

Leesha se na něj zamračila a Rojer se okamžitě zastyděl.

„Co tě žere, Rojere?“ zeptala se. „Od rána se vztekáš.“

„Nic,“ odsekl Rojer.

„Nelži mi,“ řekla Leesha. „To ti nikdy nešlo.“

„Řekl bych, že jízda po téhle cestě ve mně vyvolává vzpomínky na loňský rok,“ odvětil Rojer.

„Špatné vzpomínky všude kolem,“ souhlasila Leesha a po očku sledovala okraje cesty. „Pořád čekám, kdy na nás z lesa vyskočí loupežníci.“

„S touhle cháskou kolem těžko,“ řekl Rojer a bradou ukázal dopředu na Wondu na bujném oři. Velký luk měla napnutý a zavěšený u sedla hezky po ruce, jela vzpřímeně a ostražitě, bystré oči ve zjizvené tváři.

Za nimi jel Gared na těžkém valachu, nicméně ve srovnání s jezdcem nevypadal ten kůň zas až tak velký. Zpoza každého ramene trčelo obrovské topůrko sekery, připravené k bleskovému použití. S takovými dvěma zkušenými lovci démonů ve střehu se nebylo čeho bát ani od nepřátelských smrtelníků.

Ale nejvíc uklidňující, dokonce i za bílého dne, byl Tetovaný. Jel na svém obrovském černém hřebci v čele malé družiny a stranil se planých řečí, ale sama jeho přítomnost byla tichým ujištěním, že dokud je nablízku, nemůže se nikomu z nich nic stát.

„Tak jak je to, trápí tě ta cesta nebo to, co leží na jejím konci?“ zeptala se Leesha.

Rojer se na ni podíval a zauvažoval, jak mu asi dokáže číst myšlenky.

„Co tím myslíš?“ zeptal se, i když to velmi dobře věděl.

„Nikdy jsi mi neřekl, jak se ti loni přihodilo, že ses najednou ocitl u mě ve špitále, zbitý k smrti,“ řekla Leesha. „A nikdy jsi s tím nešel za biřici ani jsi neřekl žonglérskému cechu, že jsi naživu, dokonce ani pak, když pohřbili mistra Jaycoba.“

Rojer myslel na Jaycoba, bývalého Arrickova mistra, který mu byl po Arrickově smrti jako děd. Jaycob se ho ujal, když neměl kam jít, a vlastní slávu pověsil na hřebík, aby rozběhl Rojerovu životní dráhu. Ten stařec na svou laskavost těžce doplatil, kvůli Rojerovi ho ubili k smrti.

Rojer chtěl něco říct, ale hlas mu uvázl v hrdle a do očí mu vhrkly slzy.

„Šššš, ššš,“ šeptala Leesha, vzala jeho ruce a přitáhla si je těsněji kolem pasu. „Popovídáme si o tom, až se ti bude chtít.“ Opřel se o ni, vdechoval svěží vůni jejích vlasů a cítil, že se v něm opět vzmáhá klid.

*

Když byli dva dny od města, nedaleko místa, kde je tenkrát Tetovaný našel, tak Arlen zničehonic obrátil koně a zajel do lesa.

Leesha patami popohnala koně a proplétala se mezi stromy, až ho dojela. Žádná pěšina, po které by se dalo jet, tam nebyla, tím méně dost široká pro dva, a tak museli pořád uhýbat a shýbat se, aby se vyhnuli nízkým větvím. Gared byl nucen slézt z koně úplně a jít pěšky.

„Kam jedeme?“ zeptala se Leesha.

„Pro ty tvoje grimoáry,“ odtušil Tetovaný.

„Copak jsi neříkal, že jsou v Angiers?“ namítla.

„Ve vévodství, nikoli ve městě,“ upřesnil Tetovaný.

Brzy si uvědomili, že vlastně jedou po pěšině, i když necvičené oko by si jí nevšimlo. Ale Leesha byla kořenářka a znala rostliny líp než kdo jiný.

„Tys to tu upravil,“ všimla si. „Ty jsi pokácel stromy, udělal cestu a pak jsi to všechno zamaskoval tak, aby to vůbec jako cesta nevypadalo.“

„Cením si svého soukromí,“ odtušil Tetovaný.

„To muselo trvat celé roky!“ vyhrkla Leesha.

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Moje síla má i jisté kladné uplatnění. Stromy kácím skoro stejně rychle jako Gared a odtahám je pryč snáz než koňský potah.“

Tajná stezka je zavedla hlouběji do lesa, kde najednou odbočila doleva. Nedbaje na vymýcenou pěšinu zahnul Tetovaný doprava a znovu se vnořil mezi stromy. Ostatní jeli za ním, a když se prodrali mezi větvemi, do jednoho zůstali zírat s otevřenými ústy.

Přímo před nimi, skrytá v úžlabině, stála kamenná zeď tak porostlá břečťanem a mechem, že ji neviděli, dokud nestáli těsně u ní.

„Nedokážu uvěřit, že si to tu jen tak stojí tak blízko u cesty,“ mudroval Rojer.

„Takových rozvalin jsou v lese stovky,“ řekl Tetovaný. „Po Návratu si stromy zabraly zemi rychle zpátky. Několik zřícenin slouží jako běžné zastávky pro posly, ale ostatní jako tahle zůstaly po staletí nepovšimnuty.“

Šli podél zdi k bráně, starobylé, zrezivělé a zavřené. Tetovaný vytáhl z hábitu klíč, vsunul ho do zámku a otočil jím. Ozvalo se hladké, naolejované cvaknutí a brána se tiše otevřela.

Uvnitř byla stáj, zepředu napohled zborcená, ale zadní polovina byla v pořádku a vyklizená, stál tam jen obrovský zakrytý povoz a bylo tam víc než dost místa pro čtyři koně.

„Jakým zázrakem přečkala půlka stáje ty roky tak dobře, zatímco ta druhá ne?“ poznamenala s úsměvem Leesha, odhrnula kus břečťanu a odhalila na stájových zdech nové chrany. Tetovaný na to nic neřekl a začal jako všichni ostatní hřebelcovali koně.

Stejně jako celé sídlo byl i hlavní dům v troskách, střecha se propadla a působila zřetelně nebezpečně. Tetovaný je odvedl kolem domu dozadu do domku pro služebnictvo, podle měřítek kohokoli, kdo vyrostl na vsi, pořád slušně velkého. Domek byl napůl rozpadlý stejně jako stáj, ale dveře, kterými je Tetovaný vedl dovnitř, byly těžké, silné a zamčené.

Dveřmi se vstupovalo do velké světnice, předělané na dílnu. Na každém volném kousku místa leželo chraničářské náčiní společně se zavřenými lahvičkami inkoustu a barev, různými rozdělanými návrhy a hromadami psacích potřeb.

U krbu stál malý kredenc. Leesha ho otevřela a našla jeden hrnek a jeden talíř, jednu misku a jednu lžíci. Ve vychladlém krbu visel kotlík, vedle leželo prkénko na krájení a do něj byl zabodnutý nůž.

„Tak studené,“ zašeptala Leesha. „Tak osamělé.“

„Dokonce ani postel tu nemá,“ zamumlal Rojer. „Musí spát na zemi.“

„A já jsem si myslela, jak nejsem osamělá, když žiju v Brunině chatrči,“ povzdechla si Leesha. „Ale tohle…“

„Tamhle,“ řekl Tetovaný a šel do kouta, kde stála velká police na knihy. To Leeshu okamžitě zaujalo a šla za ním.

„To jsou ty grimoáry?“ zeptala se, neschopná potlačit dychtivý tón.

Tetovaný letmo zavadil pohledem o polici a zavrtěl hlavou. „Tohle nic není,“ řekl. „Běžné chrany a knihy, dějiny a základní mapy. Nic, co bys nenašla v knihovně jakéhokoli chraničáře nebo posla, který si cení svého jména.“

„Tak kde…?“ začala Leesha, ale Tetovaný šel k nijak zvláštnímu místu na podlaze a rázně dupl patou na přesné místo. Prkno bylo na ose, a zatímco jeden konec zajel do díry pod podlahou, druhý se zvedl a odhalil malý kovový kruh. Tetovaný kruh uchopil, zatáhl za něj a otevřel padací dveře s nerovnými okraji plnými pilin, díky nimž byly k nerozeznání od okolních podlahových prken.

Rozsvítil lucernu a vedl je po schodech dolů do velkého sklepení. Zdi byly z kamene a ve sklepě bylo chladno a sucho. Ze sklepa vedla chodba směrem ke zhroucenému hlavnímu domu, ale cestu zatarasil obrovský spadlý balvan.

Všude ležely a visely chraněné zbraně. Sekery, kopí různých délek, palice a dýky, na všem přepečlivě vyryté bitevní chrany. Tucty šipek do kuší. Doslova tisíce šípů uskladněných ve svazcích po veletuctech.

Byly tam také svého druhu trofeje – démonské lebky, rohy, drápy, omlácené štíty a zlámaná kopí. Gared s Wondou kreslili do vzduchu chrany.

„Na,“ řekl Tetovaný Wondě a podal jí svazek šípů. Po dřevěných dřících a kovových hrotech se vinuly dokonale vypracované chrany. „Tyhle se zahryznou do jadrnského těla hlouběji než ty, co máš v toulci.“

Wondě se třásly ruce, když si ten dar brala. Beze slova sklonila hlavu a Tetovaný se jí na oplátku poklonil.

„Garede…“ zavolal a ohlédl se. Gared předstoupil. Tetovaný mu vybral těžkou mačetu, na jejíž čepeli byly vyryté stovky maličkých chran. „S tímhle přesekneš lesnímu démonovi hnáty jako plazivé liány,“ řekl a jílcem napřed Garedovi zbraň podal. Gared padl na kolena.

„Vstávej,“ zavrčel Tetovaný. „Já nejsem žádný zatracený Osvoboditel!“

„Dyť sem nic neřek,“ namítl Gared, ale pořád klopil oči k zemi. „Já jen vím, že jsem se celý život choval jak pitomý sobec, ale když jsi přišel do Kotliny, uviděl jsem slunce. Pochopil jsem, jak jsem se nechal zaslepit pýchou a… chtíčem,“ letmo střelil očima po Leeshe. „Stvořitel mi požehnal silnýma rukama, abych zabíjel démony, a ne abych si bral, co se mi zlíbí.“

Tetovaný k němu napřáhl ruku, a když ji Gared uchopil, rázně ho vytáhl na nohy. Gared vážil přes tři sta liber, ale pro Tetovaného to mohlo zrovna tak dobře být malé dítě.

„Možná jsi uviděl slunce, Garede,“ řekl, „ale to ještě neznamená, že jsem ti ho ukázal já. Zrovna den předtím jsi ztratil otce. Tím dospěje každý muž. Ukáže mu to, co je v životě důležité.“

Znovu mu podal mačetu a Gared ji přijal. Byla obrovská, ale v Garedově mohutné tlapě vypadala jen jako větší dýka. Užasle se zahleděl na jemné chranění.

Tetovaný se podíval na Leeshu. „Tamhle,“ ukázal na řadu polic na protější straně místnosti, „jsou ty grimoáry.“ Leesha okamžitě vykročila k policím, ale Tetovaný ji chytil za loket. „Jak tě tam pustím, tak tě odtamtud dalších deset hodin nedostaneme.“

Leesha se zamračila, netoužila po ničem víc než se mu vykroutit a zahrabat se do těžkých svazků vázaných v kůži, ale ovládla se. Tady není doma. Přikývla.

„Až budeme odjíždět, vezmeme ty knihy s sebou,“ řekl Tetovaný. „Já je mám opsané. Tyhle si budeš moci nechat.“

Rojer se podíval na Tetovaného. „Všichni něco dostanou, jen já ne?“ Tetovaný se usmál. „Něco ti najdeme.“ Šel k zatarasené chodbě. Klenák, který se zřítil ze stropu, vypadal na stovky liber, ale Tetovaný ho snadno odvalil a zavedl je k těžkým, zamčeným dveřím, které mizely ve tmě.

Vytáhl z hábitu další klíč, otočil jím v zámku, otevřel dveře a vešel dovnitř. Tenkou svíčkou se dotkl knotu ve velké stojací lampě u dveří, ta se rozhořela a její světlo roznesla obrovská, promyšleně rozmístěná zrcadla po sklepení. Rozlehlou komnatu rázem zalil jas a návštěvníci hromadně zalapali po dechu.

Kamennou podlahu pokrývaly tkané koberce, měkké a silné, s vybledlými vzory z dávných věků. Na stěnách visely tucty obrazů dávno zapomenutých lidí a událostí, mistrovská díla ve zlacených rámech, všude se leskla zarámovaná zrcadla a leštěný nábytek. Po celé místnosti stály dešťové sudy s nahromaděnými poklady, k prasknutí přecpané starými zlaťáky, démanty a šperky. Vedle částečně rozebraných strojů neznámého určení ležely velké mramorové sochy a bysty, hudební nástroje a nesčetné další bohatství. A všude stály police s knihami.

„Jak je tohle možné?“ užasla Leesha.

„Jadrnci se o majetek málo starají,“ řekl Tetovaný. „Ty snadněji dosažitelné trosky vybrakovali poslové do mrtě, ale je nesčetně míst, kde nikdy nebyli, celá města, která vybili démoni a pohltila zem. Snažil jsem se zachránit alespoň to, co odolalo živlům.“

„Jsi bohatší než všichni vévodové dohromady,“ pronesl s úctou Rojer.

Tetovaný pokrčil rameny. „Já pro to mám málo využití. Vezmi si, co se ti zlíbí.“

Rojer zavýskl. Běhal po komnatě, prohraboval se hromadami mincí a šperků, přebíral sošky a starobylé zbraně. Zahrál si na mosazný roh a pak najednou zaječel, zaplul za rozbitou sochu a vynořil se s houslemi v rukou. Struny odpadly, ale lakované dřevo bylo pořád zdravé. Nahlas se rozesmál a šťastně zvedl svůj úlovek nad hlavu.

Gared se rozhlédl po komnatě. „V té druhé místnosti se mi líbilo víc,“ řekl Wondě a ta souhlasně přikývla.

*

Brána do hradiště Angiers byla zavřená.

„Ve dne?“ podivil se překvapeně Rojer. „Obvykle je otevřená dokořán kvůli dřevorubcům a jejich povozům.“ Teď jel na kozlíku na povoze, který si vzali u Tetovaného a zapřáhli do něj Leeshina koně. Leesha seděla vedle něj a za sebou měli několik pytlů s knihami a dalšími věcmi, kterými zamaskovali falešné dno. Pod ním byly uloženy chraněné zbraně a nemálo zlata. „Třeba bere Rhinebeck krasijskou hrozbu vážněji, než jsme si mysleli,“ poznamenala Leesha. A opravdu, jak se blížili k městu, viděli, že po šancích obcházejí strážní ozbrojení nabitými samostříly a o kousek níž vyřezávají tesaři do palisád střílny. Kde kdysi stávala u brány jediná dvojice strážných, tam jich teď bylo několik, všichni ostražití a s kopími ve střehu.

„Marickovo vyprávění pravděpodobně vyvolalo pořádný rozruch,“ souhlasil Tetovaný, „ale vsadím se, že ti strážní tam jsou spíš proto, aby ubránili město před přívalem uprchlíků, než aby odrazili krasijský útok.“

„Přece není možné, aby vévoda těm lidem odmítl útočiště,“ vyhrkla Leesha.

„Co by ne?“ utrousil Tetovaný. „Vévoda Euchor nechává spát milnské žebráky na nechraněných ulicích každou noc.“

„Hej, nahlaste účel cesty!“ zavolal na ně strážný, když dojeli k bráně. Tetovaný si stáhl kápi hloub a pozdržel se až na konec skupinky.

„Jedeme ve věci Osvoboditelovy Kotliny,“ oznámil Rojer. „Já jsem Rojer Půlručka, koncesovaný žonglérským cechem, a tohle jsou mí společníci.“

„Půlručka?“ ozval se jeden strážný. „Ten šumař?“

„Ten,“ potvrdil Rojer a zvedl housle, které mu dal Tetovaný, už potažené novými strunami.

„Jednou jsem tě viděl hrát,“ zamručel strážný. „Kdo jsou ti ostatní?“

„Toto je Leesha, kořenářka z Osvoboditelovy Kotliny, dříve ze špitálu mistryně Jizell z Angiers,“ řekl Rojer a ukázal na Leeshu. „Ostatní jsou drvoštěpové, kteří nás doprovázeli po cestě: Gared, Wonda a… eh… Flinn.“

Wonda lapla po dechu. Flinn Drvoštěp se jmenoval její otec, který ani ne před rokem padl v bitvě o Drvoštěpskou Kotlinu. Rojer svého ukvapeného nápadu okamžitě zalitoval.

„Proč se tak schovává?“ zeptal se podezřívavě strážný a bradou ukázal na Tetovaného.

Rojer se k němu naklonil a ztišil hlas. „Želbohu je strašlivě zjizvený od démonů,“ pošeptal mu. „Nemá rád, když se lidi koukají, jak je znetvořený.“

„Takže je pravda, co se povídá?“ zeptal se strážný. „Opravdu se v Kotlině pobíjejí jadrnci? Říká se, že tam přišel Osvoboditel a přinesl s sebou bitevní chrany z dávných dob.“

Rojer přikývl. „Jen tady Gared jich sám pobil tucty.“

„Co já bych za to dal, mít tak chraněné kopí na zabíjení démonů,“ posteskl si strážný.

„Jedeme obchodně,“ sdělil mu Rojer. „Tvé přání se ti brzy splní.“

„A copak máte ve voze?“ zajímal se strážný. „Zbraně?“ Ještě to ani nedořekl a už pár strážných klusalo dozadu prozkoumat obsah povozu.

„Žádné zbraně,“ odvětil Rojer. Hrdlo se mu sevřelo při představě, že odhalí tajnou skrýš.

„Vypadá to jen na chraničářské knihy,“ ozval se strážný, který otevřel jeden vak.

„Ty jsou moje,“ řekla Leesha. „Jsem chraničářka.“

„Semizdá, že říkal, že jsi kořenářka,“ poznamenal strážný.

„Jsem obojí,“ odvětila Leesha.

Strážný se podíval na ni, pak na Wondu, pak zavrtěl hlavou. „Válečnice, chraničářky,“ odfrkl si. „Na venkově je nechaj dělat, co se jim zamane.“ Leesha se naježila, ale Rojer jí položil ruku na loket a Leesha se rychle ovládla.

Jeden strážný došel až dozadu k Tetovanému na Soumračném tanečníkovi. Většina úchvatné koňské brně byla schovaná v povozu, ale obrovský hřebec sám o sobě nešel přehlédnout o nic snáz než jeho jezdec zahalený v plášti. Strážný šel blíž, chtěl nakouknout pod kápi. Tetovaný mu vyhověl a maličko zvedl hlavu, aby do stínu pod kápí mohl proniknout proužek světla.

Strážný vyjekl, ucouvl a hnal se za svým nadřízeným, který ještě mluvil s Rojerem. Zašeptal poručíkovi něco do ucha, ten vytřeštil oči.

„Ustupte z cesty!“ zařval na ostatní strážné. „Nechte je projet!“ Mávl na ně, ať jedou, brána se otevřela a propustila je do města.

„Nějak si nejsem jistý, jestli je to dobře nebo špatně,“ zamumlal Rojer.

„Co se stalo, stalo se,“ řekl Tetovaný. „Hoďme sebou, než se to roznese.“

Vjeli do rušných městských ulic s chraněnými dřevěnými chodníky, které bránily jadrncům povstat do vnitřku chranové sítě. Museli sesednout a vést koně, což je značně zdržovalo, ale na druhou stranu to Tetovanému umožnilo dokonale zmizet za vozem mezi koňmi.

Ale přesto jejich cesta neprobíhala nepozorovaně. „Někdo nás sleduje,“ poznamenal Tetovaný na jednom místě, kde byl dřevěný chodník tak široký, že mohl jít vedle vozu. „Už od brány se nám lepí na paty jeden strážný.“

Rojer se ohlédl. Vzadu se mihl stejnokroj městské stráže, který vzápětí zaplul za pouliční stánek.

„Co budeme dělat?“ zeptal se.

„Ne že bychom toho moc dělat mohli,“ odtušil Tetovaný. „Jen jsem si myslel, že byste to měli vědět.“

Rojer znal křivolaké angierské uličky dobře a vedl je k cíli oklikami, těmi nejrušnějšími čtvrtěmi v naději, že pronásledovatele setřesou. Neustále se ohlížel, předstíral, že pokukuje po kolemjdoucích ženách nebo obhlíží zboží pouličních prodavačů, ale strážný tam byl pořád, těsně na dohled.

„Nemůžeme takhle kroužit věčně, Rojere,“ řekla nakonec Leesha. „Hlavně ať se dostaneme k Jizell dřív, než se začne stmívat.“

Rojer přikývl a obrátil povoz rovnou ke špitálu mistryně Jizell. Brzy se před nimi objevila široká patrová budova, skoro celá ze dřeva stejně jako všechny domy v Angiers. Vedle ní stály malé stáje pro návštěvníky.

*

„Mistryně Leesha?“ vyhrkla vyjeveně dívka, která měla službu ve stájích, když je viděla zastavovat.

„Ano, jsem to já, Roni,“ usmála se Leesha. „Podívejme, jak jsi vyrostla! Učila ses řádně, když jsem byla pryč?“

„Ach ano, paní!“ vyhrkla Roni, ale její pohled už zalétl k Rojerovi, pak přeskočil na Gareda a od něj už se neodtrhl. Roni byla slibná učednice, ale snadno ji něco rozptýlilo, zejména muži. Patnáctiletá a v plném květu, kdyby vyrůstala na vsi, už by byla vdaná a vychovávala vlastní děti, ale ve Svobodných městech se ženy vdávaly později a Leesha to vítala s povděkem.

„Utíkej říct mistryni Jizell, že jsme přijeli,“ řekla jí Leesha. „Neměla jsem čas napsat a ona možná nebude mít dost místa pro všechny.“

Roni přikývla, odběhla, a než vyhřebelcovali koně, už nějaká žena vykřikla: „Leesho!“ Leesha se obrátila rovnou na mohutně vyvinuté poprsí postarší mistryně. Jizell ji div neudusila, jak vehementně ji strhla do náruče.

Jen stín dělil mistryni Jizell od šedesátky a navzdory těžkotonážní postavě, zdůrazněné zástěrou s kapsáři, byla dosud zdravá a silná. Jizell, bývalá Brunina učednice stejně jako Leesha, vedla svůj špitál v Angiers už víc jak dvacet let.

„To je skvělé, že ses vrátila,“ zvolala Jizell. Vymačkala z Leeshina štíhlého těla všechen vzduch, než ji konečně pustila.

„Je krásné být zase tady,“ řekla Leesha a usmála se na ni.

„A mladý mistr Rojer!“ zaburácela Jizell a strhla nebohého Rojera do stejně drtivého objetí. „Zdá se, že jsem ti třikrát zavázána! Jednou za to, že jsi doprovodil Leeshu domů, a dvakrát za to, žes ji přivedl zpět!“

„To nic nebylo,“ bránil se Rojer. „Já vám oběma dlužím víc, než kdy budu moci splatit.“

„Můžeš si to odpracovat a zahrát dnes večer pacientům na housle,“ navrhla Jizell.

„Nechceme tě obtěžovat, jestli nemáš místo,“ řekla Leesha. „Můžeme se jít ubytovat do hostince.“

„Do Jádra půjdete,“ odsekla Jizell. „Všichni zůstanete u nás a dost. Máme si toho spoustu co vyprávět a všechny dívky tě budou chtít vidět.“

„Děkuji,“ řekla Leesha.

„Tak kdopak jsou tví společníci?“ zeptala se Jizell a obrátila se k ostatním. „Ne, nech mě hádat,“ vyhrkla, když Leesha otevřela ústa. „Alespoň uvidíme, jestli jsi k nim ve svých dopisech byla spravedlivá.“ Změřila si Gareda od hlavy až po paty a zaklonila hlavu, aby se mu mohla podívat do očí. „Ty jsi jistě Gared Drvoštěp,“ usoudila.

Gared se uklonil. „Ano, paní,“ řekl.

„Urostlý jako medvěd, ale s dobrým vychováním,“ zhodnotila ho Jizell a poplácala Gareda po vyboulených bicepsech. „My spolu budeme vycházet dobře.“

Obrátila se k Wondě a ani brvou nehnula nad hrozivými rudými jizvami na mladém dívčím obličeji. „Wonda, je to tak?“ zeptala se.

„Ano, mistryně,“ řekla Wonda a uklonila se.

„Vypadá to, že v Kotlině máte samé zdvořilé obry,“ ocenila to Jizell. Ona sama nebyla podle angierských měřítek nijak malá, ale Wonda na ni stejně hleděla shora. „Vítej.“

„Děkuji, mistryně,“ řekla Wonda.

A naposledy se Jizell obrátila k Tetovanému, pořád schovanému pod hábitem s kápí. „Nu, hádám, že ty už vůbec nepotřebuješ představovat,“ podotkla. „Tak se ukaž.“

Volné rukávy sklouzly Tetovanému až k loktům, když zvedl ruce, aby shodil kápi. Jizell maličko vytřeštila oči při pohledu na tetování, ale vzala ho za ruce, vřele mu je stiskla a zadívala se mu do očí.

„Děkuji, že jsi Leeshe zachránil život,“ řekla. Než se zmohl na odpověď, pevně ho objala. Vyjeveně se podíval na Leeshu a neohrabaně k sobě Jizell přivinul.

„Tak, jestli vy ostatní obstaráte koně, ráda bych si na pár minut pohovořila s Leeshou o samotě,“ prohlásila. Všichni přikývli a Jizell si odvedla Leeshu do špitálu.

Jizellin špitál byl Leeshe domovem po několik let a pořád z něj čišela hřejivá důvěrnost známého prostředí, jen jí připadal nějak menší než před rokem.

„Tvoje světnice zůstala přesně tak, jak si ji pamatuješ,“ řekla Jizell, jako by jí četla myšlenky. „Kadie a pár dalších starších dívek na to žehrají, ale co se mne týče, tak dokud nerozhodneš jinak, je to tvoje světnice a hotovo. Můžeš spát tam a ostatní poukládáme na volná lůžka ve špitálním oddělení.“ Lišácky se usmála. „Pokud ovšem nechceš s někým z nich sdílet svou světnici.“ A spiklenecky na Leeshu mrkla.

Leesha se rozesmála. Jizell se vůbec nezměnila, pořád se snažila dát Leeshu s někým dohromady. „Takhle je to naprosto v pořádku.“

„Tolik chlapů ladem,“ neodpustila si Jizell. „Říkala jsi mi, že je Gared hezký, ale i tak jsi ho vzala zkrátka, a polovina žonglérů a pastýřů ve městě si šušká, že ten tvůj Tetovaný je možná sám Osvoboditel. Nemluvě o Rojerovi, slušný úlovek podle měřítek každé holky, a všichni víme, že na tobě může oči nechat.“

„Rojer a já jsme jen přátelé, Jizell,“ řekla Leesha, „a to samé platí i pro ostatní.“

Jizell pokrčila rameny a nechala tu záležitost plavat. „Dobře, že tě máme zase doma.“

Leesha jí položila ruku na loket. „Je to jen nakrátko. Teď je mým domovem Osvoboditelova Kotlina. Vesnice přetéká lidmi, už je jako menší město, a potřebuje všechny kořenářky, které může mít. Nemohu být pryč dlouho, už ne.“

Jizell si povzdechla, „Jako by nestačilo, že jsem kvůli Kotlině přišla o Viku, teď ještě ty. Jestli mi hodláte krást učednice i nadále, tak bych mohla docela dobře tenhle špitál prodat a otevřít si poradnu tam.“

„Další kořenářky bychom potřebovali,“ přiznala Leesha, „ale vesnice má v tuhle chvíli trojnásob uprchlíků, než dokážeme nakrmit. Zrovna teď to není pro tebe a děvčata to nejlepší místo.“

„Anebo naopak místo, kde jsme nejvíc zapotřebí,“ odtušila Jizell.

Leesha zavrtěla hlavou. „Počítám, že i vy budete mít v Angiers zanedlouho spousty uprchlíků.“

Kapitola 17

Kdo chce s vlky býti

333 p. N. Jaro

„Jménem vévody, otevřete!“ ozvalo se řízně krátce po rozbřesku. Rázný povel doprovázelo hlasité bušení na špitální dveře, ještě zavřené na noc na závoru.

Všichni u snídaně u jídelního stolu strnuli a zadívali se na dveře. Učednice se už dávno najedly a utíkaly roznést snídani pacientům a Jizell nechaly s návštěvou v kuchyni samotnou.

Rojerovi se zdálo, že uplynuly dlouhé minuty ticha, ale popravdě netrvalo mistryni Jizell ani pár vteřin, než se chopila činu.

„Nu,“ prohlásila, otřela si ústa a vstala, „asi bych se tam měla mrknout. Vy zůstaňte sedět a dojezte. Ať chce vévoda cokoli, uděláte dobře, když to nebudete řešit s prázdným žaludkem.“ Srovnala si šaty a rázně vypochodovala z kuchyně.

Ledva zmizela, Rojer vyskočil, přitiskl se zády ke zdi vedle dveří a poslouchal.

„Kde je?!“ zaburácel hluboký mužský hlas, když Jizell otevřela špitální dveře. Rojer se přikrčil níž a maličko natočil hlavu, aby viděl na chodbu a zároveň sám neukázal víc než oko a pramen rusých vlasů. Nad mistryní Jizell se tyčil vysoký, statný muž v lesklém, lakovaném kyrysu. Přes záda měl řemen se skvostným pozlaceným kopím a na prsním plátu znak dřevního vojáka. Ten obličej se silnými čelistmi Rojer okamžitě poznal.

Rychle se obrátil k ostatním. „Kníže Thamos, bratr vévody Rhinebecka!“ zasyčel a znovu jedním okem vykoukl na chodbu.

„Máme spoustu nemocných, Výsosti,“ říkala Jizell a znělo to spíš zmateně než bojácně, „musíš se vyjádřit přesněji.“

„Nehraj si se mnou, ženská!“ zaburácel kníže a zahrozil prstem Jizell do obličeje. „Ty moc dobře víš…“

„Výsosti, prosím!“ přerušil knížete vysoký mužský hlas. „Tohle není nutné!“

Objevil se drobný mužík, rozevřel náruč a přitom jen tak mimochodem odsunul knížecí ruku se vztyčeným prstem dál od Jizellina obličeje. V mnoha směrech to byl pravý opak knížete, malý, nehezký, s lysinou na temeni a vychrtlým obličejem. Zplihlé černé vlasy zalézaly za vysoký límeček, řídké vousy se na bradě slepily do špičky. Brýle s drátěnými obroučkami uvízly v půlce dlouhého nosu, oči za nimi vypadaly jako dvě maličké černé tečky.

„Pan Janson, vévodův první ministr,“ sdělil Rojer ostatním.

Thamos si ministra výhrůžně změřil a ministr ucukl, jako by se bál, že ho kníže uhodí. Kníže střelil pohledem po Jizell, pak zase po malém mužíkovi, po chvíli se uklidnil a přikývl. „Dobrá, Jansone, je to na tobě.“

„Hluboce se omlouvám za takový… vpád, mistryně Jizell,“ řekl s úklonou první ministr, „ale chtěli jsme sem přijít dřív, než tvůj… eh, host stihne odejít.“ Jednou rukou si tiskl k hrudi koženou slohu s lejstry, druhou si popostrkoval brýle na nose výš.

„Host?“ podivila se Jizell. Kníže Thamos nevrle zachrčel.

„Flinn Drvoštěp,“ upřesnil Janson. Jizell se na něj nechápavě podívala.

„Ten… eh, Tetovaný muž,“ zkusil to Janson. Jizell zostražitěla.

„Ne, nic neprovedl, to tě ujišťuji,“ dodal chvatně Janson. „Jeho Milost vévoda si jen přeje, abych se ho na pár věcí zeptal, než se rozhodne, zda mu udělí slyšení.“

Něco zarachotilo, Rojer se obrátil ode dveří a zjistil, že Tetovaný vstává od stolu. Kývl na Rojera.

„To je v pořádku, mistryně,“ řekl Rojer a vyšel na chodbu.

Janson ho přelétl pohledem a špička nosu mu zacukala. „Rojer Krčma,“ podotkl. Ani nezaváhal.

„Jsem poctěn, že si na mne pamatuješ, ministře,“ řekl Rojer a uklonil se. Z kuchyně už za ním přicházeli ostatní.

„Ovšemže si na tebe pamatuji, Rojere,“ odvětil Janson. „Jak bych mohl zapomenout na kluka, kterého si s sebou Arrick přivedl z Říčního Mostu, jediného, kdo přežil zkázu vesnice?“ Všichni se na Rojera překvapeně podívali.

„Nicméně,“ pokračoval Janson a nos mu znovu zacukal, „bych přísahal, že jsem loni četl zprávu cechmistra Chollse, která oznamovala, že se pohřešuješ a pravděpodobně jsi mrtev.“

Spatra se skrz brýle podíval na Rojera. „Nechal jsi po sobě značný nezaplacený dluh žonglérskému cechu, jak si vzpomínám.“

„Rojere!“ zvolala Leesha.

Rojer si okamžitě nasadil svou žonglérskou masku. Šlo o peníze, které měly odškodnit Jansonova synovce Jasina Zlatohláska za zlomený nos. Ovšem Jasin si své odškodné už krvavě vybral.

„To jste se táhli až sem, abyste probírali žongléra?“ otázal se Tetovaný a postavil se před Rojera. Kápě vrhala na obličej stín a dávala mu pochmurný vzhled děsivý, i pro ty, kdo ho znali. Knížeti Thamosovi vyjela ruka ke krátkému kopí, zavěšenému v řemeni na zádech.

Janson se nervózně ošíval a maličká očička přeskakovala z jednoho muže na druhého, ale rychle se vzpamatoval. „Vlastně ne,“ uznal a přestal jevit o Rojera zájem, jako by nešlo o nic podstatnějšího než o prověrku účetních knih, a jen neklidně přešlápl, jako by se připravoval utéct a schovat za knížete, kdyby někdo udělal nějaký nečekaný pohyb.

„Takže… to jsi ty?“ zeptal se.

Tetovaný shodil kápi a předvedl knížeti a ministrovi potetovanou tvář. Oba při tom pohledu vytřeštili oči, ale jinak nedali najevo, že by viděli něco mimořádného.

Janson se hluboce poklonil. „Je mi ctí se s tebou seznámit, pane Flinne. Dovol mi představit ti knížete Thamose, kapitána Dřevních vojáků, nejmladšího bratra vévody Euchora a třetího v pořadí na břečťanový trůn. Jeho Výsost je zde jako můj doprovod.“ Ukázal na knížete, který zdvořile přikývl, nicméně oči neztratily nic ze své povýšenosti.

„Výsosti,“ pravil Tetovaný a uhlazeně se poklonil dle angierského zvyku. Leesha půvabně poklesla v kolenou, Rojer předvedl své nejlepší pukrle. Rojer věděl, že Tetovaný se už s oběma setkal za svých poslovských dnů, ale bylo jasné, že ho nepoznal dokonce ani Janson, jehož paměť byla proslulá.

Janson se obrátil doleva, kde se okamžitě vynořil chlapec, který do té doby otálel ve dveřích. „Můj syn a pomocník Pawl,“ oznámil. Chlapci nebylo víc jak deset, byl maličký jako jeho otec a měl stejně splihlé černé vlasy a špiclovský obličej.

Tetovaný chlapci pokynul. „Je mi ctí seznámit se s tebou a rovněž s tvým synem, pane Jansone.“

„Prosím, prosím, jen Jansone,“ zvolal první ministr. „Jsem prostého původu jako každý jiný, jen úředník na viditelném místě. Odpusť, jestli působím poněkud neohrabaně. Tyto věci obvykle vyřizuje vévodský herold, můj synovec, ale osud tomu chtěl, aby byl zrovna pryč, na venkově.“

„Jasin Zlatohlásek je novým vévodským heroldem?!“ vybuchl Rojer.

Všichni se na něj vyjeveně podívali, ale Rojer si to ani neuvědomil. Jasin Zlatohlásek a jeho učedníci před rokem zbili Rojera a jeho cechovního patrona Jaycoba, a když padla noc, nechali je na ulici smrti napospas. Rojer přežil jen díky Leeshe a několika statečným městským biřicům, kteří kvůli němu riskovali život. Mistr Jaycob to nepřežil. Ale Rojer nikdy nevznesl obvinění, raději předstíral, že si nepamatuje, kdo je napadl, ze strachu, že Jasin využije strýcových styků, unikne trestu a půjde po něm zas.

Ale Janson, jak se zdálo, nic z toho nevěděl. Zvídavě se zadíval na Rojera a po očku mrkl stranou, jako by zkoumal nějakou dávno odloženou účetní knihu.

„Ach ano,“ řekl po chvíli. „Mistr Arrick a Jasin spolu kdysi soupeřili, že? Tohle by jistě slyšel nerad.“

„Neuslyší,“ odtušil Rojer. „Před třemi lety ho na cestě do Zálesí pozřelo Jádro.“

„Eh?“ opáčil Janson a vytřeštil oči. „To je mi líto. Přes všechny své chyby byl Arrick vynikajícím heroldem a sloužil vévodovi dobře, a to nikoli jen svým hrdinstvím v Říčním Mostě. Ta nešťastná příhoda ve fraucimoru, to byla prostě smůla.“

„Nešťastná příhoda ve fraucimoru?“ opáčila pobaveně Leesha a obrátila se k Rojerovi.

Janson zčervenal jako pivoňka, obrátil se k Leeshe a hluboce se poklonil.

„Eh… eh… odpusť, dobrá ženo, že vytahuji na světlo tak choulostivé záležitosti v přítomnosti dámy. Nechtěl jsem urazit.“

„Nic se nestalo, ministře,“ odvětila Leesha. „Já jsem kořenářka, zvyklá na choulostivé záležitosti. Leesha Papírova,“ napřáhla k němu ruku, „kořenářka z Osvoboditelovy Kotliny.“

Kníže se zostra nadechl a úředníkovi nevlídně zacukal nos nad novým jménem, které si ti lidé z Drvoštěpské Kotliny zvolili, ale jen přikývl a poznamenal: „Od té doby, co ses učila u mistryně Bruny, sleduji tvou životní dráhu s jistým zájmem.“

„Eh?“ užasla Leesha.

Janson ji obdařil stejně zvídavým pohledem. „Nemělo by na tom být nic divného. Každý rok pročítám vévodské sčítání lidu a přitom věnuji zvláštní pozornost význačným vévodovým poddaným, zejména takovým jako Bruna, žena zapisovaná rok co rok již od prvního sčítání, které vyhlásil Rhinebeck První před více než sto lety. Pozorně jsem sledoval všechny její učednice a přemítal, která zdědí její zástěru. Byla to velká ztráta, když nás loni opustila.“

Leesha smutně přikývla.

Ministr Janson udělal uctivou odmlku za zesnulou, pak si odkašlal. „Když už jsme u toho, mistryně Leesho,“ podíval se na ni spatra a uzemnil ji stejně pronikavým, káravým pohledem jako Rojera, „tvá výroční zpráva o sčítání se o měsíc zpozdila.“

Leesha zrudla. Rojer se jí za zády zachichotal.

„Já… eh… Byli jsme trochu…“

„Zaneprázdnění úplavicí,“ přikývl Janson, „a,“ zavadil pohledem o Tetovaného, „samozřejmě jste měli i jiné starosti, chápu. Ale jak ti jistě může říct tvůj otec, mistryně, papíry udržují státní mašinérii v chodu.“

„Ano, ministře,“ přikývla Leesha.

„Prosím, Jansone,“ vložil se do toho kníže Thamos a odstrčil prvního ministra stranou. Bystré oči přejely Leeshinu lepou postavu pohledem dravce a Rojer se naježil. „Kotliny bylo prozatím dost. Ušetři je na chvíli svých nekonečných lejster!“

Janson se zakabonil, ale poklonil se. „Jistěže, Výsosti.“

„Kníže Thamos, k tvým službám,“ poklonil se kníže Leeshe a políbil jí ruku. Rojer se zaškaredil, Leeshe zčervenaly tváře.

Janson si odkašlal a obrátil se k Tetovanému. „Dost štrachání v lejstrech. Můžeme přejít k vévodským záležitostem?“

Když Tetovaný přikývl, Janson se obrátil k Jizell. „Mistryně, bylo-li by tu místo, kde bychom si mohli nerušeně pohovořit…“

Jizell přikývla a odvedla je do své pracovny. „Přinesu vám konvici čerstvého čaje,“ řekla a vrátila se do kuchyně.

Cestou nabídl kníže Thamos Leeshe rámě a vyjevená Leesha přijala. Gared se ochranitelsky motal kolem, ale pokud si ho Leesha nebo kníže vůbec všimli, nebylo to na nich vidět.

Pawl vzal otcovu slohu lejster, odcupital k psacímu stolu mistryně Jizell, rozložil na něm štos poznámek a pár čistých listů, rozestavěl brk, kalamář a posýpátko a odsunul otci židli. Janson se usadil a namočil brk.

Najednou vzhlédl. „Jistě nebude nikomu vadit, když náš rozhovor vévodovi zaznamenám?“ otázal se. „Samozřejmě škrtnu vše, co budete považovat za nepřesné nebo nevhodné.“

„To je v pořádku,“ odvětil Tetovaný. Janson přikývl a zadíval se zpátky na svůj papír.

„Dobrá tedy,“ pravil. „Jak jsem již řekl mistryni Jizell, vévoda velmi touží vyslechnout představitele… ehm, Osvoboditelovy Kotliny, ale dělá mu starost důvěryhodnost zástupců. Mohu se zeptat, proč nepřišel osobně pan starosta Smitt? Není snad první, ba přímo zákonnou povinností starosty v takovýchto případech vesnici zastupovat?“ Při řeči mu ruka jenjen kmitala, dokonce i svá vlastní slova zaznamenával nerozluštitelným těsnopisem, co pár vteřin se brk mihl zpátky do kalamáře a nikdy neukápla ani kapka.

Leesha si odfrkla. „Kdo si to myslí, ten nikdy nebyl na venkově, ministře. V těžkých chvílích se lidé obracejí na starostu nejvíc, a vzhledem k tomu, že uprchlíků z Rizonu stále přibývá a těm, kteří už dorazili, chybí i ty nejzákladnější životní potřeby, tak starosta nemůže jen tak zmizet. Poslal místo sebe mne.“

„Tebe?“ otázal se nevěřícně Thamos. „Ženu?“

Leesha se zakabonila, ale než stihla odseknout něco peprného, Janson si hlasitě odkašlal. „Soudím, že Jeho Výsost měla na mysli, že místo pana Smitta měl jako řádný zástupce přijít váš pastýř Jona.“

„Modlitebna přetéká uprchlíky, kteří hledají útočiště,“ odtušila Leesha. „Jona nemohl odejít o nic snáz než Smitt.“

„A kořenářku Kotlina v čase nouze postrádat může?“ otázal se Thamos.

„Toto právě dělá Jeho Milosti starosti,“ uzavřel to Janson, a zatímco jeho ruka dál zaznamenávala, co bylo řečeno, vzhlédl a podíval se na Leeshu. „Jak by to u dvora asi vypadalo, kdyby přijal poselstvo poddaných, kteří nemají o břečťanovém trůnu ani tak vysoké mínění, aby poslali řádného starostu? Na to by se hledělo jako na urážku.“

„Ujišťuji tě, že to nebylo míněno jako urážka,“ odvětila Leesha.

„Jakpak by ne?“ rozčílil se Thamos. „Váš starosta měl přijít bez ohledu na nesnáze. Drvoštěpská Kotlina je odtud jen šest nocí,“ podíval se na Tetovaného, „ale jak se zdá, Osvoboditelova Kotlina se přestěhovala mnohem dál.“

„A co mám podle tebe dělat, Výsosti?“ zeptala se Leesha. „Ztratit dva týdny, než dojedu pro Smitta, přičemž máme vojsko na prahu?“

Kníže Thamos si jen odfrkl.

„Prosím, nepřeháněj, slečno Papírova,“ ozval se Janson, aniž přestal psát. „Vévodská rodina ví vše o krasijských nájezdech na Rizon, ale angierské země to ohrožuje pranepatrně.“

„Prozatím,“ ozval se Tetovaný. „Jenže to nejsou jen tak nějaké nájezdy; hradiště Rizon a jeho venkov, obilnice celé Thesy, je nyní zcela pod krasijskou nadvládou. Nejméně na rok se tam zakopou, Rizoňany odvedou do vojska a vycvičí je. Pak potáhnou dál a pohltí Lakton a jeho vesnice. Může trvat pár let, než se obrátí na sever a potáhnou na vaše hradiště, ale ujišťuji vás, že potáhnou, a jestli se jim máte ubránit, budete potřebovat spojence.“

„I kdyby na těch vašich báchorkách bylo něco pravdy, hradiště Angiers se hrstky pouštních krys nebojí!“ vyštěkl Thamos.

„Výsosti, prosím!“ zapištěl Janson. Když kníže zase zmlkl, podíval se Janson zpátky na Tetovaného. „Mohu se tě zeptat, jakpak se stalo, že toho tolik víš o krasijských plánech, pane Flinne?“

„Máš ve svých archivech nějaký opis krasijské svaté knihy, ministře?“ otázal se Tetovaný.

Janson na okamžik uhnul pohledem, jako by pročítal neviditelný seznam. „Eveju, ano.“

„Doporučuji ti, aby sis ji přečetl,“ poradil mu Tetovaný. „Krasijci věří, že jejich vůdce je vtělením Kadžiho, Osvoboditele. Nyní vedou válku za bílého dne.“

„Válku za bílého dne?“ podivil se Janson.

Tetovaný přikývl. „Eveja podrobně líčí, jak Kadži nejdříve dobyl známý svět, než obrátil všechna jeho kopí proti jadrncům. Jardir se bude snažit o to samé. Jeho tažení bude možná proloženo obdobími upevňování, kdy bude porobený lid převychováván dle evejského zákona,“ probodl Jansona a knížete strohým pohledem, „ale nenech se ani na okamžik ukolébat představou, že tím jejich tažení končí.“

Kníže na něj vrhl zpupný, zlobný pohled, ale Jansonovi pomalu vyprchala z tváří všechna krev, a přestože bylo chladné jarní ráno, na Čele mu vyrazily krůpěje potu. „Na drvoštěpa víš o krasijském lidu nějak hodně, pane Flinne,“ poznamenal.

„Strávil jsem v Krasii jistou dobu,“ odvětil suše Tetovaný. Janson si svým prazvláštním těsnopisem udělal další poznámku.

„Už chápeš, proč musíme mluvit s Jeho Milostí, ministře,“ ozvala se Leesha. „Krasijci si mohou dovolit nespěchat. Se svými obilnými sýpkami může Rizon živit jejich armádu do nekonečna, zejména když odříznou přísun potravin na sever.“

Janson si snad ani nevšiml, že promluvila. „Někteří dokonce tvrdí, že ten Osvoboditel jsi ty,“ poznamenal k Tetovanému.

Thamos si přezíravě odfrkl. „A já jsem přátelský jadrnec,“ zamumlal rozmrzele.

Tetovanému nestál ani za pohled, neochvějně hleděl dál do očí ministrovi. „Já nic takového netvrdím, pane Jansone.“

Janson přikývl a psal dál. „Tohle si Jeho Milost vyslechne s úlevou. Ale co se týče těch bojových chran…“

„Ty…“ začala Leesha.

„Ty dostanou zdarma všichni, kdo je budou chtít,“ přerušil ji Tetovaný, čímž si ode všech vysloužil vyjevené pohledy.

„Jadrnci jsou nepřátelé celého lidstva, ministře,“ dodal Tetovaný. „V tomto se s Krasijci shoduji. Neodepřu chrany nikomu, kdo bude s démony bojovat.“

„Pokud jsou vůbec účinné,“ zamumlal Thamos.

Tetovaný se obrátil proti Thamosovi a dokonce ani kníže neunesl ten planoucí pohled dlouho. Thamos sklopil oči a Tetovaný přikývl.

„Wondo,“ řekl, aniž se na ni obrátil, a přes rameno k ní natáhl ruku. Dívka sebou polekaně trhla, když uslyšela své jméno. „Dej mi jeden šíp ze svého toulce.“ Wonda vytáhla šíp a vložila ho do čekající ruky. Tetovaný si položil šíp přes dlaně a podal ho knížeti, ale neuklonil se, stál před ním jako před sobě rovným.

„Vyzkoušej je, Výsosti,“ řekl. „Stoupni si dnes v noci na hradby a nech nějakého dobrého střelce vypálit tento šíp na toho největšího démona, kterého uvidíš. Sám rozhodni, jestli jsou účinné.“

Thamos se maličko stáhl, ale pak se rychle narovnal, aby to nevypadalo, že se snad bojí. Přikývl a šíp si vzal. „Udělám to.“

První ministr odsunul židli, vstal a Pawl se jako šipka vrhl k vlhkým stránkám, vysušil je a poskládal zpátky do kožené slohy. Zatímco chlapec sbíral psací náčiní a utíral stůl, šel Janson ke knížeti Thamosovi.

„Myslím, že to bude prozatím všechno,“ prohlásil. „Jeho Milost vás přijme ve své tvrzi zítra, hodinu po rozbřesku. Ráno sem pro vás pošlu kočár, abychom se vyhnuli jakýmkoli… nepříjemnostem, kdyby vás někdo,“ očima střelil po Tetovaném, „viděl na ulici.“

Tetovaný se poklonil. „To bude dobře, ministře, děkuji,“ řekl. Leesha půvabně poklesla v kolenou, Rojer se poklonil.

„Ministře,“ ozvala se Leesha, přitočila se k mužíčkovi blíž a ztišila hlas. „Slyšela jsem, že Jeho Milost… musí ještě zplodit následníka.“

Kníže Thamos se viditelně naježil, ale Janson zvedl ruku a včas ho předešel. „Není žádným tajemstvím, že břečťanový trůn nemá nástupce, slečno Papírova,“ sdělil Leeshe mrazivě.

„Plodnost patřila k hlavním oborům mistryně Bruny,“ řekla Leesha, „a patří rovněž i mezi mé. Bylo by mi ctí nabídnout svůj názor, pokud by byl žádán.“

„Můj bratr je plně schopen zplodit následníka i bez tvé pomoci,“ zavrčel Thamos.

„Jistěže, Výsosti,“ zavrkala Leesha a vysekla pukrle, „jen jsem si myslela, že by třeba vévodkyně strpěla prohlídku, není-li snad překážka u ní.“

Janson svraštil čelo. „Děkuji za šlechetnou nabídku, ale Její Výsost má vlastní kořenářky a já bych ti důrazně radil, abys o této věci před Jeho Milostí pomlčela. Zmíním se o tom vhodnějším způsobem.“

Byla to mlhavá odpověď, ale Leesha přikývla a dál nic neřekla, jen se znovu uklonila. Janson jim pokynul a spolu s Thamosem zamířili ke dveřím. Ještě před odchodem se ministr obrátil k Rojerovi.

„Věřím, že než město zase opustíš, tak navštívíš žonglérský cech, aby sis ujasnil své postavení a vyrovnal dluhy,“ podotkl.

„Ano, pane,“ odtušil mrzutě Rojer.

„Jsem přesvědčen, že líčení tvých posledních dobrodružství bude mít pro cech velkou cenu a pravděpodobně tvůj dluh plně uhradí, ale doufám, že projevíš zdrženlivost, co se týče jistých,“ zavadil pohledem o Tetovaného, „osobních názorů na události, jakkoli může být lákavé použít více… vzrušujícího líčení.“

„Jistěže, ministře,“ řekl Rojer a hluboce se poklonil.

Janson přikývl. „Tak tedy příjemný den,“ popřál jim a spolu s knížetem opustil špitál.

Leesha se obrátila k Rojerovi. „Příhoda z fraucimoru?“

„Ani prales lesních démonů by mne nedonutil, abych ti to vyprávěl,“ odsekl Rojer, „takže si můžeš to vyptávání klidně odpustit.“

*

Druhý den ráno se Leesha dívala z Jizellina kuchyňského okna, jak před špitálem zastavuje kočár s širokými dvířky, na nichž se skví Rhinebeckův erb – dřevěná koruna nad trůnem obrostlým břečťanem. Kočár doprovázel kníže Thamos v plné zbroji, sedě obkročmo na velkém válečném oři a provázen pěší družinou Dřevních vojáků, svých elitních gardistů.

„Přivedli si vojsko,“ poznamenal Rojer, když přišel k ní a vykoukl ven. „Tak nevím, jestli máme být chráněni nebo vězněni.“

„Proč by se měl den lišit od noci?“ opáčil Tetovaný.

„Třeba je to tak běžné u těch, které si vévoda pozve na slyšení,“ nadhodila Leesha.

Rojer zavrtěl hlavou. „Jel jsem v tom kočáru mockrát, když byl heroldem ještě Arrick. Na jízdu přes město nikdy nepotřeboval švadronu Dřevních vojáků.“

„Určitě včera v noci vyzkoušeli ten šíp,“ mudrovala Leesha, „což znamená, že vědí, že to, co jim nabízíme, je v pořádku.“

Tetovaný pokrčil rameny. „Co bude, bude. Buď jsou tu jako doprovod, nebo bude mít Rhinebeck švadronu Dřevních mrzáků.“ Leesha otevřela ústa, ale než stihla odpovědět, vyšel Tetovaný ven na Jizellino nádvoří. Ostatní šli za ním.

Kočárový lokaj jim přistavil schůdky a podržel dvířka. Thamos sledoval ze hřbetu svého oře, jak nastupují do kočáru, a lehce pokynul Tetovanému na pozdrav. A vzápětí už kodrcali po prkenném chodníku k Rhinebeckovu paláci.

Vévodská tvrz byla jedinou celokamennou stavbou ve městě; vskutku rozmařilá ukázka bohatství. Stejně jako tvrz vévody Euchora Milnského, i Rhinebeckova tvrz byla malou, soběstačnou pevnůstkou v rámci velkého hradištního opevnění. Sídlo bylo ze všech stran obklopené volným prostranstvím obehnaným třicet stop vysokými baštami, na valech byly vytesané velké chrany, rýhy vyplnil lesklý lak. Bašty působily odolně, i když pravděpodobně nikdy nečelily ničemu horšímu než osamělému větrnému démonovi. Kdyby bylo angierské opevnění prolomeno a do města se vevalily houfy démonů, tak by mohl Rhinebeck prostě zabouchnout bránu a v bezpečí počkat na svítání, i kdyby celé město kolem jeho tvrze stálo v plamenech.

Projeli baštami dovnitř a cestou k paláci míjeli soukromé vévodské zahrady, stáda a tucty domků pro jeho osobní služebnictvo a řemeslníky. Zdi samotného paláce se zvedaly do výše několika poschodí a štíhlé hlásky sahaly ještě výš, až nad chranovou síť tvrze.

Palácové chrany byly dílem stejně tak uměleckým jako účelným. Leesha vnímala sílu symbolů a očima přebíhala po neviditelných siločárách, které chrany vytvářely.

„Prosím, pojď za mnou,“ vyzval kníže Thamos Tetovaného, když kočár zastavil u palácového vchodu. Šli za knížetem do paláce a Leesha se nevrle kabonila a přemítala, jestli ji budou díky Tetovanému přehlížet i během slyšení. Pořád dokola tvrdil, že si za Kotlinu nebere zodpovědnost o nic víc než Marick za rizonské uprchlíky. Copak se teď na něj může spolehnout, že bude jednat víc v zájmu vesnice než ve svém?

Klenutý strop ve vstupní dvoraně se vznášel vysoko nad hlavou, ale celý obrovský sál byl prázdný, nikde žádní žadatelé. Kníže je vedl po chodbách vystlaných koberci a ověšených tapisériemi a olejomalbami dál a dál od hlavního trůnního sálu, až do předpokoje se sametovými pohovkami. V mramorovém krbu sálal oheň. „Tady, prosím, vyčkej, až vévoda rozhodne,“ požádal Thamos Tetovaného. „Služebnictvo vám donese občerstvení.“

„Děkuji,“ řekl Tetovaný lokajovi, který dorazil s podnosem s nápoji a chlebíčky. Přede dveřmi stáli jako sochy dva Dřevní vojáci s kopími ve střehu.

Čas plynul a znuděný Rojer začal žonglovat s prázdnými čajovými šálky. „Co myslíš, jak dlouho nás Rhinebeck nechá čekat?“ zeptal se, zatímco nohy vydupávaly do podlahy svižný rytmus. Musel být neustále v pohybu, aby mohl zmrzačenou rukou házet a chytat.

„Tak dlouho, aby předvedl, že otěže třímá on,“ odtušil Tetovaný. „Vévodové nechávají čekat každého. Čím významnější hosté, tím déle je nechávají počítat vlákna na rohožce. Je to únavná hra, ale jestli dá Rhinebeckovi pocit jistoty, tak nezaškodí nechat ho ji hrát.“

„Měla jsem si s sebou vzít vyšívání,“ zamumlala Leesha.

„Já mám spoustu bubínků s rozdělanými výšivkami, drahá,“ ozvalo se za ní. „Načít nějaký vzor, to mi šlo vždycky dobře, jen ke konci jsem se nikdy nějak nedostala.“ Leesha se obrátila a zjistila, že ve dveřích stojí ministr Janson a do něj je zavěšená vznešená dáma, které od pohledu táhne na osmdesát.

Rojer leknutím nadskočil, jeden šálek, s kterým žongloval, mu upadl na podlahu, a Leesha sebou polekaně trhla. Naštěstí na měkkém koberci jen poskočil a nerozbil se.

Žena probodla Rojera pohledem, na který by byla i Elona pyšná. „Arrick si zřejmě nikdy nedal tu práci, aby tě naučil slušným způsobům.“ Rojer byl rázem rudější než jeho vlasy.

Žena byla malá dokonce i na Angiersanku, od bílé krasijské krajky, která lemovala širokou, zelenou sametovou róbu, po vrcholek lakované dřevěné korunky s pozlacenými hroty posázenými drahokamy, která spočívala na důstojně vyčesaných šedivých vlasech, sepnutých na temeni, měřila sotva pět stop. Vetchá stařenka, maličko schýlená, i když se opírala o rámě prvního ministra. Kůže na rukou, spočívajících na ministrově paži, byla průsvitná a vrásčitá. V sametové pásce obepínající krk trůnil smaragd velikosti dětské pěsti.

„Prosím, dovolte mi představit vám Její Milost paní Araine, vévodkyni matku, matku Jeho Milosti vévody Rhinebecka Třetího, Strážce Lesní pevnosti…“

„Jistě, jistě,“ přerušila ho Araine. „Celý svět zná tituly mého syna a já neomládnu, než je odříkáš, tento týden už po tisící, Jansone.“

„Omlouvám se, paní,“ řekl Janson a maličko se poklonil.

Leesha při představování udělala pukrle, muži se uklonili. Wonda ve svých mužských kalhotách těžko mohla roztáhnout sukni, a tak předvedla cosi neohrabaného mezi tím.

„Hodláš-li se oblékat jako muž, děvče, tak se tak také klaněj,“ podívala se na ni spatra Araine. Wonda se zarděla a vysekla hlubokou poklonu.

Vévodkyně matka uspokojeně zamručela a obrátila se k Leeshe. „Přicházím tě spasit ode všech těch nudných mužských záležitostí, drahá.“ Letmo zavadila pohledem o Wondu. „A tuto mladou dámu rovněž.“

„Odpusť, Milosti,“ řekla Leesha a předvedla další pukrle, „ale jsem tu jako mluvčí Osvoboditelovy Kotliny a musím zůstat na slyšení.“

„Nesmysl,“ ofrněla se Araine. „Žena jako mluvčí? Takové výstřednosti si snad můžou dovolit v Milnu, ale v Angiers vládne řád. Ženy nebyly stvořeny k tomu, aby spravovaly státní záležitosti.“ Vévodkyně matka se pustila Jansona, zavěsila se do Leeshi, a nakolik předstírala, že se o ni opírá, už ji vlekla ke dveřím.

„Nechme muže jejich účtům a proslovům,“ pravila. „My si pohovoříme o ženštějších záležitostech.“

Leeshu trochu překvapilo, jakou má vévodkyně sílu. Nebyla zdaleka tak vetchá, jak vypadala. Přesto pro ni byla představa, že vysedává se spolkem zhýčkaných žen rozvláčně hovořících o počasí a módě, zatímco muži probírají, jaká opatření udělat v Osvoboditelově Kotlině, nepřijatelná.

Vzpírala se stařeninu vleku, ale pak se k ní naklonil Janson. „Není moudré pohněvat si vévodkyni matku,“ zašeptal. „Prozatím jí vyhov. Vévoda vás stejně ještě hodnou chvíli nepřijme a já pro tebe v pravý čas přijdu.“

Leesha se na něj podívala a svraštila čelo. Z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst. Ale nechtěla si vévodskou rodinu znepřátelit, a tak se neochotně nechala odvést pryč.

*

„Ženské křídlo je tudy, drahá,“ řekla Araine, když vedla Leeshu po dlouhé, přepychově vybavené chodbě. Kromě pokladnice Tetovaného Leesha ještě nikdy neviděla tolik bohatství jako v tomto vévodském paláci. Když dospívala, byl její táta nejbohatším mužem v Drvoštěpské Kotlině, ale proti vévodovi vypadal Ernyho majetek jako vejškrabky po hodokvasu, které se hází psovi. Každý krok laskaly a tlumily měkké koberce, z vetkaných vzorů oči přecházely, podél stěn, ověšených tapisériemi, stály mramorové podstavce se sochami, ve světle lustrů se třpytil zlatě malovaný strop.

Po celém vévodství umírají rizonští uprchlíci hlady, ale dokáže vůbec vévodská rodina obklopená takovým nadbytkem pochopit, co to doopravdy znamená? Leeshe to připomnělo matku, která vždycky hleděla hlavně na vlastní pohodlí a blaho ostatních ji zajímalo jen naoko.

Araininy šouravé kroky za chůze nabývaly na jistotě a nakonec ta křehce vyhlížející stařenka vedla Leeshu rozlehlým palácem jako muž ženu v tanci. Wonda se mlčky ploužila za nimi a Araine se po ní ohlédla, teprve když prošly posledními dveřmi.

„Buď od té dobroty, dítě, a zavři ty dveře,“ řekla. Wonda poslechla, přitáhla masivní dubové veřeje a zaklapla je.

„Tak to bychom měly a teď se na tebe podíváme,“ řekla Araine a vyvlékla se z Leeshi tak rázně, až to Leeshu roztočilo a vévodkyně matka si ji mohla prohlédnout.

Araine ji přejela pohledem od hlavy až po paty a rty se jí lehce zvlnily. „Takže ty jsi ten malý zázrak, na který byla Bruna tak pyšná.“ Nevypadalo to, že by na ni Leesha udělala zvláštní dojem. „Kolikpak let už jsi zažila, děvče? Dvacet pět?“

„Dvacet osm,“ odpověděla Leesha.

Araine si odfrkla. „Bruna říkávala, že kořenářka před padesátkou nestojí ani za dva floky.“

„Ty jsi znala mistryni Brunu, Milosti?“ zeptala se překvapeně Leesha.

Araine zakdákala. „Jestli jsem ji znala? Ta čarodějnice stará ze mne vytáhla dvě knížata, takže ano, dá se říci, že jsem ji znala. Pethera skorem před padesáti lety, a to byla Bruna téměř tak stará, jako jsem já teď. Thamos přišel o deset let později, obrovské mimino jako jeho bratři, ale to už jsem nebyla tak mladá jako dřív a potřebovala jsem něco víc než jen nějakou vychvalovanou porodní bábu. Bruně už bylo přes osmdesát a nechtělo se jí opouštět Kotlinu, i když jsem za ní poslala herolda, aby padl na kolena a úpěnlivě prosil. Celou dobu brblala, ale nakonec přišla a zůstala v paláci několik měsíců. Dokonce za tu dobu, co byla tady, přijala dvě učednice, Jizell a Jessu.“

„Jessu?“ opáčila Leesha. „O žádné Jesse se Bruna nikdy nezmínila.“

„Che!“ vyštěkla Araine. „Žádný div.“ Leesha čekala, jestli to stařena nějak neosvětlí, ale nedočkala se.

„Udělala bych z Bruny vévodskou kořenářku, kdyby chtěla,“ pokračovala Araine, „jenže jakmile ta stařena scvrklá, mizerná přeřízla Thamosovi pupeční šňůru, tak se prostě sebrala a mazala zpátky do Kotliny. Že prý pro ni tituly nic neznamenají. Že prý jí záleží jen na jejích dětech v Kotlině.“

Vévodkyně matka se podívala na Leeshu. „A ty to vidíš taky tak, děvče? Stavíš Kotlinu nade vše, dokonce i nad svou povinnost k břečťanovému trůnu?“

Leesha se jí podívala do očí a přikývla. „Ano.“

Araine ji chvíli upřeně hleděla do očí, jako by Leeshu vyzývala, ať alespoň mrkne, ale nakonec spokojeně zamručela. „Nevěřila bych ti už ani slovo, kdybys řekla, že ne. Tak, Janson mi říkal, že prý se holedbáš nějakými Bruninými znalostmi o plodnosti.“

Leesha znovu přikývla. „Bruna mi v této věci poskytla hluboké znalosti a mám i léta vlastních zkušeností.“

Araine si Leeshu přezíravě změřila. „Řekla bych, že těch let zas až tolik není, ale to ti prozatím promineme. Neuškodí, když ji prohlédneš. Všechny ostatní už ji prohlédly.“

„Ji?“ opáčila Leesha.

„Vévodkyni,“ upřesnila Araine. „Mou poslední snachu. Chci vědět, jestli je jalová ta dívka, nebo je neplodný můj syn.“

„To druhé nebudu schopná stanovit vyšetřením vévodkyně,“ podotkla Leesha.

Araine si odfrkla. „Byla bys venku natotata, kdybys tvrdila, že ano. Ale hezky popořádku. Podíváš se na tu dívku.“

„Jistě,“ řekla Leesha. „Můžeš mi o Její Výsosti něco říct, než ji prohlédnu?“

„Zdravá jako řípa, hezky statná, se širokými mateřskými boky,“ sdělila jí Araine. „Není to zrovna nejbystřejší liška v revíru, ale to se od angierských dam z vyšší společnosti ani nečeká. Její bratři jsou mazaní ažaž, takže to budeme nazývat výchovou, nikoli vrozenými předpoklady. Po Rhinebeckově posledním rozvodu jsem ji osobně vybrala ze všech těch urozených mladých nadějných s ohledem na plodnost. Paní Melny je nejmladší z dvanácti dětí, ze dvou třetin chlapců. Má tři sestry a všechny mají vlastní děti, dva chlapce na každou dívku. Jestli je někdo schopen dát břečťanovému trůnu následníka, je to ona. Jistě, mého syna zajímá jen velikost jejích prsů, ale Melny je v tomto směru tak vyvinutá, že z nich může sát i tak velké mimino jako Rhiney.“

Leesha tu poznámku nechala stranou. „Jak dlouho jsou svoji?“ zeptala se.

„Už přes rok,“ odpověděla Araine. „Vévodská kořenářka vaří lektvary plodnosti a já vždycky posílám Jansona zavřít fraucimor, když je její čas, ale ona stejně měsíc co měsíc barví prádlo do červena.“

Araine vedla Leeshu labyrintem soukromých chodeb a schodišť užívaných ženami vévodské rodiny. Viděla mnoho služebnictva, ale ani jediného muže. Konečně došly do přepychové ložnice plné sametových polštářů a krasijského hedvábí. Mladá vévodkyně stála u velkého proskleného okna a hleděla ven na město. Nákladné šaty ze zelenožlutého hedvábí, vepředu hluboko vystřižené a v pase těsně sešněrované, dokonalé nalíčení, vlasy vyčesané a sepnuté, účes obkroužený zlatou čelenkou posázenou démanty. Dívka připravená kdykoli vyhovět, kdyby si ji vévoda zavolal do svých komnat. Nebylo jí víc jak šestnáct let.

„Melny, toto je mistryně Leesha z Drvoštěpské Kotliny,“ představila je Araine.

„Osvoboditelovy Kotliny,“ opravila ji maně Leesha. Araine ji obdařila pobaveným, ale shovívavým pohledem.

„Mistryně Leesha je odbornice na plodnost,“ pokračovala Araine, „a dneska tě prohlédne. Svlékni se.“

Dívka přikývla a bez váhání si sáhla za záda na šněrovadla od korzetu. Bylo jasné, která z vévodských žen velí. Komorné se už hrnuly pomoci se zapínáním a dívčiny šaty brzy ležely poskládané vedle postele.

„Prohlížej, jak uznáš za vhodné,“ zamumlala Araine tak potichu, aby to nikdo jiný neslyšel, zatímco se komorné činily. „Ta holka už je prohmataná a prošťouraná víc než hospodská coura za dva floky.“

Leesha potřásla hlavou, bylo jí nebohé dívky líto, a tak se raději sklonila nad její toaletkou a rozevřela si na ní kapsář s bylinami a rozložila řady lahviček a tampónů. V tuto příležitost doufala a přišla vybavená vším potřebným.

Mladá vévodkyně se podrobila Leeshině prohlídce pokorně a mlčky, ale když si Leesha poslechla srdce, bušilo silně. Dívka byla pravděpodobně vyděšená, bála se, co se s ní stane, jestli zklame stejně jako všechny vévodkyně před ní a neporodí následníka. Leesha přemítala, jestli vůbec dostala možnost k sňatku něco říct, nebo, jak bylo po celé These běžné, sňatek dohodli rodiče, aniž vůbec pomysleli na to, co by si přála ona.

Vzala si vzorek její moči a výtěr z pochvy, smíchala je se svými zkušebními roztoky a nechala je ustálit. Prohmatala dívce lůno, kam až dosáhla prstem, aby mohla vyšetřit i děložní hrdlo. Nakonec se na mladou vévodkyni usmála. „Vypadá to, že všechno je v pořádku, Výsosti. Děkuji za spolupráci. Teď se můžeš obléci.“

„Děkuji, mistryně,“ řekla vévodkyně. „Doufám, že zjistíš, co je se mnou špatného.“

„Myslím, že s tebou nic špatného není, drahá,“ řekla Leesha, „ale pokud přece něco potřebuje nápravu, můžeš být klidná, to zvládneme.“ Vévodkyně se mdle usmála a přikývla. To samé pravděpodobně slyšela od jiných kořenářek už tucetkrát. Neměla důvod si myslet, že je Leesha jiná.

Dívka se odebrala zpátky k oknu a Leesha se šla k toaletce podívat na výsledky zkušebních vzorků. Vévodkyně matka přišustila k ní.

„Té dívce nic není,“ řekla Leesha. „Ta je schopná porodit kupu dětí.“

Araine jí podala síťku plnou sušených bylin. „Lektvar, který jí vévodská kořenářka vaří na plodnost.“

Leesha k balíčku přičichla. „Běžné. Rozhodně to neublíží, ale uměla bych připravit i silnější… Ne že by na tom záleželo.“

„Myslíš si, že potíž je v mém synovi,“ uzavřela to Araine.

Leesha pokrčila rameny. „Dalším rozumným krokem by bylo vyšetřit jeho, Milosti.“

Araine si odfrkla. „Ten mezek tvrdohlavý si nenechá od kořenářky málem ani kouknout do krku, když chytne nastuzení a může si plíce vykašlat. Těžko čekat, že tě připustí kamkoli do blízkosti svého mužství, ledaže…“ změřila si Leeshu od hlavy po paty a zlomyslně se ušklíbla, „bys ho chtěla vyšetřit a odebrat vzorky postaru.“

Leesha se zachmuřila a Araine se rozesmála.

„Já myslela, že to neprojde!“ zakdákala. „Tak k tomu přemluvíme to děvče! Na co jiného je mladá vévodkyně?“

*

Když Leesha a Wonda odešly s vévodkyni matkou, ministr Janson se v předpokoji ještě pozdržel. Vytáhl tenké dubové pouzdro, hladké a lakované, a podal ho Rojerovi.

„Tohle jsme našli v Arrickových komnatách po jeho propuštění,“ sdělil mu. „Vzkazoval jsem žonglérskému cechu, ať mu vyřídí, že to mám u sebe v úschově, ale tvůj mistr se nikdy neobtěžoval si to vyzvednout. Uznávám, byla to pro mě záhada, protože když Arrick odcházel, vzal si s sebou snad všechno kromě peří z matrace, a to včetně několika věcí, které nebyly zrovna jeho, a přitom tohle nechal na stole, přímo na očích.“

Rojer vzal pouzdro a otevřel ho. Uvnitř, na vystýlce ze zeleného sametu, ležel těžký řetěz se zlatým medailónem. Odlitek znázorňoval kopí zkřížená za štítem s erbem vévody Rhinebecka: olistěnou korunou nad trůnem obrostlým břečťanem.

Rojer si z Arrickových přednášek o heraldice pamatoval dost na to, aby medailón okamžitě poznal: angierská vévodská medaile za statečnost. Nejvyšší vévodské vyznamenání. Rojer na to vyjeveně zíral. Co Arrick vykonal, že si zasloužil takovou poctu, a proč to tady nechal? Nehledě na symbolickou cenu, samotná medaile znamenala celé jmění. V Angiers chudém na kovy měl jen řetěz cenu hory floků, a toho zlata…

„Jeho Milost udělila Arrickovi tuto medaili za statečnost při pádu Říčního Mostu,“ sdělil mu Janson, jako by mu četl myšlenky. „Bylo by dost na tom, kdyby se zachránil sám a vrátil se k vévodovi s hlášením o zkáze, ale čelit jadrncům a zachránit ještě tebe, chlapce teprve tříletého, který nemohl sám utéci ani se schovat…“ Potřásl hlavou.

Rojer měl pocit, jako by mu ministr dal facku. „Nedokážu si představit, proč by to tu nechával,“ řekl dutě a spolkl knedlík v krku. „Děkuji, žes to vzal do úschovy.“ Zavřel pouzdro a strčil si ho do pestrobarevného pytle, který nosil přes rameno.

„Nu,“ pravil Janson, když se vyjasnilo, že Rojer už nehodlá nic říct, a podíval se na Tetovaného. „Jsi-li připraven, pane Flinne, Jeho Milost je nyní ochotná tvé poselstvo přijmout.“

„Ale Leesha…“ začal Rojer.

Ministr našpulil rty. „Jeho Milost nemá zájem přijímat ve svém trůnním sále ženy,“ sdělil mu. „Ujišťuji tě, že mistryně Leesha je s vévodkyní matkou a jejími dvorními dámami v dobrých rukou. Můžete jí slyšení vylíčit, až vás Jeho Milost propustí.“

Tetovaný se zakabonil a chvíli se s ministrem měřili pohledy. Maličkému mužíkovi pod těma pronikavýma očima zatrnulo, ale neustoupil, jen pohledem střelil po gardistech u dveří.

„Dobrá,“ řekl nakonec Tetovaný. „Prosím, veď nás.“

Janson zakryl úlevný povzdech poklonou. „Tudy, prosím.“

*

Vévoda Rhinebeck byl na Angiersana vysoký, ale pořád menší než většina lidí z Osvoboditelovy Kotliny. Byl to zavalitý padesátník, svaly mládí už se roztekly na sulc. Smaragdově zelený kabátec, plný mastných skvrn, hnědé přiléhavé kalhoty, obé ze vzácného krasijského hedvábí. Na naolejovaných hnědých vlasech prokvetlých šedinami sídlila lakovaná dřevěná angierská koruna, prsty byly obsypané prsteny, na hrdle se skvěly náhrdelníky z milnského zlata.

O stupínek níž seděl po vévodově pravici jeho bratr, korunní kníže Mickael, skoro stejně starý jako vévoda, jen trochu statnější. Oděný byl stejně nákladně a vlasy měl spoutané zlatým kroužkem. Po vévodově levici seděl Pastýř Pether, Rhinebeckův prostřední bratr. Přestože prostá hnědá kutna a vyholená hlava hlásala odříkání a skromnost, byl Pastýř pastýřů ještě sádelnatější než Rhinebeck. Jistě, na rozdíl od hrubé pytloviny, v níž chodila většina pastýřů, měl Pastýř pastýřů kutnu z nejjemnější vlny převázanou pásem ze žlutého hedvábí.

Pod stupínkem stál kníže Thamos ve svém chraněném lakovaném kyrysu a holenicích. Kopí držel ve střehu stejně jako Dřevní vojáci u dveří, přestože Rojera, Gareda i Tetovaného před vstupem do trůnního sálu prohledali a obrali o zbraně. Ale i tak se Rojer vedle Gareda a Tetovaného cítil stejně bezpečně, jako by stál v Osvoboditelově Kotlině na prudkém slunci.

„Jeho Milost vévoda Rhinebeck Třetí,“ ohlásil Janson, „Strážce Lesní pevnosti, Nositel Dřevěné koruny a pán celého Angiers.“ Rojer poklekl na koleno, Gared udělal to samé. Tetovaný se jen poklonil.

„Ohni hřbet před svým vévodou,“ zavrčel Thamos a namířil na Tetovaného kopí.

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Bez urážky, Výsosti, ale nejsem Angiersan.“

„Co je to za nesmysl?“ vyjel na něj kníže Mickael. „Ty jsi Flinn Drvoštěp z Drvoštěpské Kotliny, Angiersan rodem i vychováním. Chceš tím říct, že Kotlina už se nepovažuje za součást vévodství?“ Thamos pevně sevřel kopí, napřáhl ho na ně, Rojer ztěžka polkl a zadoufal, že Tetovaný ví, co dělá.

Ale Tetovaný tu výhrůžku okázale přeslechl a znovu zavrtěl hlavou. „Nic takového jsem nemyslel, Výsosti. Flinn Drvoštěp bylo jen jméno sdělené u brány kvůli povolení ke vstupu. Za ten klam se omlouvám.“ Znovu se uklonil.

Janson, který se stáhl za malý písařský pult u stupínku, začal zuřivě psát.

„Máš milnský přízvuk,“ poznamenal Pastýř Pether. „Jsi snad zavázán přísahou Euchorovi?“

„Pobýval jsem v hradišti Milnu nějaký čas, ale nejsem ani Milňan,“ odvětil Tetovaný.

„Tak uveď své jméno a město,“ vyzval ho Thamos.

„Mé jméno je moje věc,“ odtušil Tetovaný, „a žádné město nenazývám svým domovem.“

„Jaká troufalost?!“ zaprskal Thamos a postoupil s kopím blíž. Tetovaný ho obdařil nechápavým pohled muže hledícího na chlapce, který mává pěstmi. Rojer zadržel dech.

„Tak dost!“ zaburácel Rhinebeck. „Thamosi, odstup!“ Kníže Thamos se zakabonil, ale poslechl, stáhl se ke stupínku a odtamtud metal po Tetovaném nasupené pohledy.

„Prozatím si své tajemství podrž,“ pravil Rhinebeck a zvedl ruku, aby předešel dalším námitkám. Kníže Mickael zpražil svého staršího bratra nevrlým pohledem, ale držel jazyk za zuby.

„Tebe si pamatuji,“ obrátil se Rhinebeck na Rojera s očividnou nadějí, že trochu vylehčí napětí v sále. „Rojer Krčma, ten spratek Arricka Libohlase, co si pletl můj fraucimor s jeslemi.“ Zachichotal se. „Tvého mistra nazývali Libohlasem, protože jeho hlas dělal ženám libě mezi nohama. Stal se z učedníka mistr?“

„Já svou hudbou mámím jen jadrnce, Milosti,“ odpověděl s úklonou Rojer, vykouzlil na tváři úsměv a vztek skryl za žonglérskou maskou.

Rhinebeck se chechtal, až se plácal do kolen. „Tak oni se jadrnci dají zmámit jako nějaká hloupá coura? Máš Arrickův humor, to se musí nechat!“

Pan Janson si odkašlal. „Eh?“ opáčil Rhinebeck, pootočil se a podíval se na svého písaře.

„Podle zpráv od poslů projíždějících Kotlinou dokáže mladý pan Krčma opravdu démony očarovat hudbou, Milosti,“ pravil.

Vévoda vytřeštil oči. „Čestné slovo?“ Janson přikývl.

Rhinebeck se rozkašlal, aby skryl rozpaky, pak se obrátil zase k nim a podíval se na Gareda. „Ty jsi kapitán Gared od drvoštěpů?“ zeptal se.

„Eh, jen Gared, Ctihodnosti,“ zablekotal Gared. „Vedu drvoštěpy, to jo, ale žádný kapitán. Jen šikovný se sekerou, řek bych.“

„Nesnižuj se, hochu,“ řekl Rhinebeck. „Nikdo nechválí muže, který se nechválí sám. Kdyby byla pravda jen polovina z toho, co jsem o tobě slyšel, možná bych ti sám propůjčil důstojnickou hodnost.“

Gared otevřel ústa k odpovědi, ale zjevně neměl ponětí, co by se na to mělo říct, a tak se prostě uklonil, a to tak hluboko, až si Rojer říkal, jestli se nepraštil bradou o podlahu.

*

Leesha srkala čaj, vykukovala přes okraj šálku a pátravě si prohlížela vévodkyni matku, která ji pozorovala neméně zvědavě. Než Araininy služky zmizely, prostřely na stolek mezi nimi nablýskaný stříbrný čajový servis a k tomu hromadu cukrovinek a tenounkých chlebíčků. Vedle podnosu stál stříbrný zvonek, aby je v případě potřeby bylo možno přivolat.

Wonda seděla strnule jako socha ve snaze být pro vévodkyni matku stejně neviditelná jako pro jadrnce v chraněném plášti a toužebně zírala na podnos s chlebíčky, ale zjevně se bála nějaký si vzít, aby nevzbudila pozornost.

Vévodkyně matka se k ní obrátila. „Děvče, jestli se chceš oblékat jako muž a nosit kopí, tak se přestaň chovat jako nějaká ustrašená mladá dívenka, která právě vstupuje do společnosti a přišel se jí dvořit první nápadník. Jez. Ty lahůdky tu nejsou pro parádu.“

„Promiňte, Milosti,“ řekla Wonda, neohrabaně se uklonila, shrábla hrst pastiček a nacpala si je do pusy. Ubrousek a talíř zcela opominula. Araine zvedla oči k nebesům, ale spíš pobaveně než pobouřeně.

Pak se vévodkyně matka obrátila k Leeshe. „A pokud jde o tebe, vidím ti na nose, že hoříš zvědavostí, takže se můžeš rovnou ptát. Já čekáním nijak neomládnu.“

„Jsem jen… překvapená, Milosti,“ řekla Leesha. „Nejsi taková, jak jsem čekala.“

Araine se rozesmála. „Z čeho jsi soudila, snad z mého křehkého, stařeckého chování před muži? Stvořiteli, děvče, Bruna říkala, že jsi bystrá, ale jestliže jsi tohle nedokázala prokouknout, tak o tom mám jisté pochybnosti.“

„Znovu se napálit nenechám, to tě ujišťuji,“ řekla Leesha, „ale uznávám, že nechápu, k čemu je takové chování dobré. Bruna nikdy nepředstírala, že je…“

„Vetchá?!“ zeptala se Araine s úsměvem, vybrala si z podnosu křehkou sušenku, zlehka ji smočila v čaji a snědla na dvě rychlá sousta. Wonda se ji pokusila napodobit, ale nechala sušenku v čaji příliš dlouho a polovina se odlomila do šálku. Araine si jen přezíravě odfrkla, když do sebe dívka bleskurychle hodila čaj se sušenkou na jeden hlt.

„Jak říkáš, Milosti,“ souhlasila Leesha.

Vévodkyně matka na Leeshu opět shlédla tím svým káravým způsobem. Leeshe to připomnělo výraz pana Jansona a napadlo ji, jestli se to první ministr nenaučil od ní. „Je to nutné,“ pravila Araine, „protože před ráznými ženami se muži mění na tvrdé dřevo, ale před prostoduchostí tají na papírovou kaši. Žij ještě pár desítek let a zjistíš, co tím myslím.“

„Budu na to pamatovat při slyšení u Jeho Milosti,“ odvětila Leesha.

Araine se ofrněla. „Kdo chce s vlky býti…, děvče, toto je slyšení. To, co se odehrává v trůnním sále, je jen pro parádu. Ať si o sobě myslí, co chtějí, tak mí synové neřídí toto město o nic víc než Smitt Kotlinu.“ Leeshe zaskočil zákusek a málem rozlila čaj. Vyjeveně se na Araine podívala.

„Ale stejně, přijít sem bez Smitta, to nebyl zrovna šťastný nápad,“ povzdechla si Araine. „Bruna tyhle tanečky nenáviděla, ale alespoň holé základy tě naučit mohla. Znala je dost dobře. Mí chlapci se vyvedli po otci a vidí málo užitku v ženách u dvora, pokud jim zrovna nenosí jídlo na stůl. Jsou přirozeně přesvědčeni, že tón udává ten tvůj pan Flinn – pokud se tak vůbec jmenuje – a dokonce i toho opičáka Gareda a Arrickova spratka budou chovat ve větší vážnosti než tebe.“

„Tetovaný za Kotlinu nemluví,“ namítla Leesha. „Ani ti ostatní ne.“

„Myslíš, že jsem slabomyslná, děvče?“ opáčila Araine. „Stačil mi jeden pohled, abych věděla, jak to je. Ale tím se na věci stejně nic nemění. Všechno už je rozhodnuto.“

„Jakže?“ užasla zmatená Leesha.

„Když jsem si včera večer přečetla Jansonovo hlášení, dala jsem mu pokyny a on se jimi teď řídí,“ odvětila Araine. „Pokud žádný z těch pávů, co se teď naparují a holedbají v trůnním sále, nevyvolá rvačku, bude výsledek slyšení tento:

Vy se vrátíte do Kotliny, kde vyčkáte příchodu družiny mých nejlepších chraničářů, kteří se seznámí s vašimi bojovými chranami. Chci, aby do zimy každý chraničář v Angiers, který stojí aspoň za dva floky, ryl na zbraně chrany jako divý, dokud nebude mít každý natvrdlý lovec, který dokáže napnout luk, toulec chraněných šípů a v pouličních stáncích nebudou k dostání levná chraněná kopí.

Chraničáře bude doprovázet Thamos s Dřevními vojáky,“ pokračovala Araine, „jak pro jejich ochranu, tak proto, aby je vaši drvoštěpové vycvičili v lovu démonů.“

Leesha přikývla. „Jistě, Milosti.“ Araine se nad tím přerušením shovívavě usmála a Leeshe došlo, že právě dostává příkazy od vrchnosti, nikoli náměty k úvaze.

„Pastýři Stvořitele jsou z toho tvého potetovaného přítele celí vyjukaní,“ pokračovala Araine. „Polovina z nich si myslí, že je to sám Osvoboditel, a ta druhá si myslí, že je horší než matka všech démonů. Vašemu mladému pastýři Jonovi patrně nedůvěřuje ani jedna strana, přestože on sám se zjevně přiklání k té první skupině. Chtějí ho vyslýchat. Úředně si dopisuji se svými rádci z rady pastýřů a shodli jsme se, že Jona bude povolán sem, aby vypovídal před radou, a mezitím bude za něj do Kotliny poslán náhradník, pastýř Hayes, aby pečoval o věřící. Hayes je dobrý člověk, žádný náboženský šílenec ani hlupák. On posoudí víru Kotliňanů ohledně Tetovaného a rada posoudí Jonovu.“

Leesha si odkašlala. „Promiň, Milosti, ale Kotlina není město s tucty pastýřů. Lidé Jonovi věří, protože si jejich důvěru vysloužil mnohaletou prací. Oni nepůjdou za jen tak nějakým mužem v hnědé kutně a nesmíří se snadno s představou, že jste Jonu odvlekli k výslechu.“

„Jestli je Jona věrný svému řádu, půjde dobrovolně, čímž všechny pochybnosti rozptýlí,“ prohlásila Araine. „Jestli ne… nu, tak bych stejně jako rada chtěla vědět, komu je vlastně věrný.“

„A když výslech před radou dopadne nepříznivě?“ otázala se Leesha.

„Už je to sice hodně dlouho, co pastýři naposledy upálili kacíře,“ odtušila Araine, „ale počítám, že dosud vědí, jak se to dělá.“

„Pak pastýř Jona nikam nepůjde,“ odvětila Leesha, odložila šálek a zpříma se podívala vévodkyni matce do očí, „ledaže byste chtěli vyzkoušet, co svedou ti vaši Dřevní vojáci proti mužům, kteří ve dne porážejí stromy a v noci lesní démony.“

Araine povytáhla obočí a chřípí se jí rozšířilo, ale závoj klidu se okamžitě vrátil, tak rychle, že si Leesha pomyslela, že se jí ten záblesk zloby jen zdál. Araine se obrátila a pátravě se zadívala na Wondu.

„Je to pravda, děvče?“ zeptala se. „Zvedla bys ty zbraň proti svému vévodovi, kdyby si pro vašeho pastýře přišli Dřevní vojáci?“

„Já budu bojovat s každým, na koho mi Leesha ukáže,“ odtušila Wonda a poprvé od chvíle, co se setkala s drobounkou vévodkyni matkou, se hrdě narovnala.

I v pouhých patnácti letech byla Wonda Drvoštěpova vyšší než většina mužů z Osvoboditelovy Kotliny, a že to byli muži známí jako ti největší ve vévodství. I vsedě se vysoko tyčila nad drobounkou stařenkou, ale Araine to spíš pobavilo než polekalo. Přikývla, jako by Wondu propouštěla zpátky do jejího předešlého pohodlného posezu, a zadívala se zase na Leeshu. Nehtem poťukávala na křehký čajový šálek.

„Dobrá,“ řekla nakonec. „Osobně se zaručím za to, že pastýř Jona nedojde žádné úhony a vrátí se do Kotliny, i když se možná vrátí zbaven své kutny.“

„Děkuji, Milosti,“ řekla Leesha a sklonila hlavu na znamení, že podmínky přijímá.

Araine se usmála a zvedla šálek. „Nakonec jsi možná přece jen Brunina následnice.“ Leesha se usmála a společně se napily.

„Ten Tetovaný,“ řekla po chvíli Araine, „pojede sám do Milnu, aby osobně vylíčil Euchorovi své poznatky o Krasijcích a naši naléhavou prosbu o pomoc.“

„Proč zrovna Tetovaný, a ne tvůj herold?“ zeptala se Leesha.

Araine si přezíravě odfrkla. „Jansonův nafintěný synovec? Toho kluka by Euchor sežral zaživa. Pokud se ti to ještě nedoneslo, tak Euchor a můj syn sebou navzájem hluboce pohrdají.“

Leesha se na ni tázavě zadívala, ale vévodkyně to jen zamítavě odmávla. „Do těchto komnat nos nestrkej, děvče. Břečťanový a železný trůn se svářily už dávno předtím, než na ně jejich současní majitelé umístili své ztučnělé zadky, a budou se svářit ještě dlouho poté, co tito dva odejdou. Je zvykem mužů dštít na své soky oheň a síru.“

„To ještě nevysvětluje, proč by to měl být Tetovaný, a ne vévodský posel,“ namítla Leesha. „Ujišťuji tě, že i kdyby souhlasil, že tam půjde – a ty možná zjistíš, že přimět ho k něčemu je těžší, než si myslíš – půjde tam kvůli sobě, ne kvůli tobě.“

„Ovšemže,“ souhlasila Araine, „což je právě důvod, proč chci mít toho chlapa co nejdál od svého města. Ať chce nebo ne, stačí, aby někam přišel, a lidé začnou propadat nábožnému třeštění a to není pro chod státní správy to nejlepší. Ať jde dělat rozruch do Milnu, třeba mu Euchor odsouhlasí, co budeme chtít, jen aby se ho zbavil.“

„A co přesně budeme ‚my‘ chtít?“ opáčila Leesha.

Araine si ji pátravě změřila a Leesha nedokázala poznat, jestli ji ta drzost víc pobavila nebo rozzlobila. „Spojenectví proti Krasii, samozřejmě,“ řekla nakonec vévodkyně matka. „Jedna věc je škorpit se kvůli nějakým kárám s dřevem či rudou, a něco úplně jiného je štěkat na sebe jako ovčáčtí psi ve chvíli, kdy už jsou vlci v ohradě.“

Leesha se na tu ženu zadívala, chtěla se hádat, jenže shledala, že souhlasí. Na jednu stranu se cítila s Arlenem tak bezpečně, že si přála, aby Kotlinu nikdy neopustil. Jenže na druhou stranu – a ten pocit stále sílil – ji jeho přítomnost… dusila. Přesně jak se obával, Kotliňané a uprchlíci raději čekali, až je zachrání Tetovaný, než aby se zachraňovali sami. Ale nedělá ona to samé? Možná bude opravdu pro všechny nejlepší, když Tetovaný na nějakou dobu odejde.

Když chvíle, kterou Leesha dostala na odpověď, minula beze slova, Araine přikývla a vrátila se ke svému čaji. „Ještě se musím rozhodnout, co s tím Arrickovým klukem. Jeho takzvaná houslová magie taky nemá daleko k vyšetřování, ale v tomto směru jsem si ještě názor neudělala.“

„To není magie,“ řekla Leesha. „Rozhodně ne tak, jak ji známe. On prostě… mámí jadrnce. Tak jako žonglér ovládá náladu davu. Je to užitečná schopnost, ale je to účinné, jenom když hraje Rojer, on není schopen naučit ten fortel někoho jiného.“

„Možná by z něj byl dobrý herold,“ dumala Araine. „Rozhodně lepší než ten Jansonův hejsek, i když to ještě nic neznamená.“

„Raději bych, aby Rojer zůstal se mnou, Milosti,“ řekla Leesha.

„Ohó! Opravdu?“ opáčila pobaveně Araine. Natáhl se přes stůl a štípla Leeshu do tváře. „Líbíš se mi, děvče. Nebojíš se říct svůj názor.“ Opřela se, chvíli se na Leeshu dívala, pak pokrčila rameny. „Jsem zrovna ve šlechetném rozmaru,“ pravila a dolila si čaj. „Nech si ho. Tak, a teď k tomu ‚Osvoboditeli‘.“

„Tetovaný netvrdí, že je Osvoboditel, Milosti,“ řekla Leesha. Opovržlivě si odfrkla. „Noci, vždyť on by nejraději utrhl hlavu každému, kdo se o něčem takovém jen zmíní.“

„Ať si říká, co chce, lidé věří, že je Osvoboditel,“ prohlásila Araine, „jak dokazuje náhlá změna názvu vaší vesnice… navíc bez svolení vrchnosti.“

Leesha pokrčila rameny. „To bylo rozhodnutí vesnické rady, ne moje.“

„Ale tys tomu nebránila,“ poznamenala Araine.

Leesha znovu pokrčila rameny.

„A ty tomu věříš?“ zeptala se Araine a podívala se jí zpříma do očí. „Je to ten seslaný Osvoboditel?“

Leesha se na vévodkyni matku dlouho jen dívala. „Ne,“ řekla nakonec. Wonda vyjekla a Leesha se zachmuřila.

„Vypadá to, že tvoje ochránkyně nesouhlasí,“ poznamenala Araine.

„Mně nepřísluší říkat lidem, čemu mají věřit a čemu ne,“ odsekla Leesha.

Araine přikývla. „Přesně tak. A nepřísluší to ani vaší vesnické radě. Janson už napsal vévodské zamítnutí změny názvu. Jestli má vaše rada rozum, tak své cedule honem rychle přemaluje.“

„Sdělím jim to, Milosti,“ řekla Leesha. Araine nad tou mlhavou odpovědí podezřívavě přimhouřila oči, ale nic neřekla.

„A co uprchlíci?“ zeptala se Leesha.

„Co je s nimi?“ opáčila Araine.

„Přijmete je?“ zeptala se Leesha.

Vévodkyně matka si odfrkla. „A kam je dáme? Jak je nakrmíme? Mysli, děvče! Angiers je přijme, ale hradiště jich tolik pojmout nemůže. Ať se rozejdou do vísek, jako je ta vaše. Chraničáři a vojáci, které pošlu do Kotliny, předvedou v této těžké chvíli našim sousedům vévodovu plnou podporu, a kromě toho vám odpustíme náklady stavebního dříví, které Kotlina zatím nedodala.“

Leesha našpulila rty. „Potřebujeme toho víc, Milosti. Lidé se rozdělili do trojic, které mají dohromady jednu deku. Děti pobíhají v hadrech. Jestliže nemáte jídla nazbyt, pošlete alespoň šatstvo. Nebo vlnu z Ovčácké Doliny, abychom si mohli utkat látku a ušít svoje. Teď mají zrovna období střiže, ne?“

Araine se na chvilku zamyslela. „Nechám poslat pár vozů surové vlny a také přihnat stohlavé stádo ovcí.“

„Dvě stě,“ prohlásila Leesha, „alespoň polovinu v chovném věku, a sto dojnic.“

Araine se zamračila, ale přikývla. „Dohodnuto.“

„A osivo ze Selského Cvalíkova a Zálesí,“ dodala Leesha. „Je doba setí a my máme dost rukou na vyklučení půdy a vypěstování bohaté sklizně, jen pokud bude dostatek osiva.“

„To je v zájmu všech,“ uznala Araine. „Dostanete tolik, kolik můžeme postrádat.“

„Jak můžeš vědět, že se muži na těchto podmínkách dohodnou?“ zeptala se Leesha.

Araine zakdákala. „Mí synové si bez Jansona ani nezavážou střevíce a Janson se zodpovídá mně. Nejenže rozhodnou tak, jak jim poradí, ale ještě půjdou do hrobu s představou, že to byl všechno jejich nápad.“

Leesha měla pořád pochybnosti, ale vévodkyně matka jen pokrčila rameny. „Uslyšíš to sama, až vyjdou ven a řeknou ti, co dojednali. A mezitím si dopijeme čaj.“

*

„Proč předstupujete před břečťanový trůn?“ otázal se Rhinebeck.

„Krasijské tažení nás ohrožuje všechny,“ řekl Tetovaný „Uprchlíci zaplavují venkov, je jich víc, než vesnice dokážou pojmout, a až Krasijci vytáhnou na Lakton…“

„To je nesmysl,“ přerušil ho kníže Mickael. „A alespoň ukaž tvář, když mluvíš s vévodou.“

„Omlouvám se, Výsosti,“ řekl Tetovaný, maličko se uklonil a shodil kápi. Ve slunečním světle, které dovnitř proudilo okny, to vypadalo, že se chrany plazí po jeho kůži jako živé. Thamos s Jansonem, kteří už to viděli, zachovali klid, ale ostatní nedokázali skrýt zděšení.

„Stvořiteli,“ zašeptal Pether a nakreslil před sebe do vzduchu chranu.

„Protože nemáš žádné jméno, předpokládám, že po nás budeš chtít, abychom tě oslovovali pane Chrano?“ otázal se Mickael a svižně překroutil svůj úžas na posměšný škleb.

Tetovaný zavrtěl hlavou a unaveně se pousmál. „Já jsem sedlák jako poleno, Výsosti. Žádný pán žádné země.“

Mickael si přezíravě odfrkl. „I když si odmyslím okolnosti původu, stejně mi přijde zatěžko uvěřit, že se muž, který vystupuje jako Osvoboditel, nepovažuje ani natolik za šlechtice jako kdokoli z vévodské krve. Nebo snad soudíš, že jsi nad takové věci povznesen?“

„Já nejsem Osvoboditel, Výsosti,“ prohlásil Tetovaný. „Nikdy jsem to netvrdil.“

„Čemuž ovšem nevěří ani tvůj pastýř v Drvoštěpské Kotlině, podle jeho vlastních slov,“ poznamenal Pastýř Pether a zamával před sebou složkou lejster.

„To není můj pastýř,“ odtušil nevrle Tetovaný. „Může si věřit, čemu chce.“

„Ve skutečnosti nemůže,“ vložil se do toho Janson. „Pokud zastupuje Stvořitelovy pastýře z Angiers, tak je povinován věrností Jeho Milosti Pastýři a radě pastýřů. Pokud káže kacířské bludy…“

„Dobrá připomínka, Jansone,“ usoudil Pether. „Na to si budeme muset posvítit.“

„Možná bys mohl přesvědčit radu pastýřů, aby pastýře Jonu předvolala a vyslechla, Milosti,“ navrhl Janson.

„Slyšte, slyšte,“ ozval se Mickael a podíval se na bratra. „Tohle bys měl učinit v nejvyšším spěchu, bratře.“ Pether přikývl.

„Vhodnou náhradou za něj by byl v Kotlině tvůj bývalý učitel pastýř Hayes, který by poskytl uprchlíkům odpovídající duchovní péči, Milosti,“ navrhl Janson. „Má zkušenosti s prací s chudými a je věrný břečťanovému trůnu. Snad bys mohl radu přesvědčit, aby poslala jeho?“

„Přesvědčit je?!“ rozkatil se Pether. „Jansone, já jsem jejich Pastýřem! Ty jim sdělíš, že jsem řekl, ať tam pošlou pastýře Hayese!“

Janson se poklonil. „Jak si přeješ, Milosti!“

„A pokud jde o tebe,“ obrátil se Pether zpátky k Tetovanému, „pročpak Kotliňané přejmenovali svou vesnici na Osvoboditelovu Kotlinu, když tam nemáš žádné slovo?“

„Já jsem to nikdy měnit nechtěl,“ odvětil Tetovaný „Udělali to proti mé vůli.“

Mickael si odfrkl. „Tyhle pivní historky si schovej do šenku opilců. Ovšemže jsi to změnit chtěl.“

„K čemu, Výsosti?“ otázal se Tetovaný „Vždyť to jen živí představy, které bych raději zadusil.“

„V takovém případě nebudeš mít samozřejmě nic proti, když Jeho Milost pošle vesnické radě vévodský výnos nařizující, aby to změnili zpátky,“ ozval se Janson.

Tetovaný pokrčil rameny.

Rhinebeck přikývl. „Proveď to.“

„Jak si přeješ, Milosti,“ pravil Janson.

„Tohle k ničemu nevede,“ zavrčel kníže Thamos, udeřil kopím o podlahu a podíval se na Tetovaného. „Vyzkoušeli jsme tvé chrany. Osobně jsem tím šípem zabil lesního démona. Chci další. A všechny ostatní bojové chrany, které jsi vyvinul, a taky výcvik pro své vojáky. Co za to chceš?“

„Na tom, co chce, nezáleží,“ upozornil ho Rhinebeck. „Kotliňané jsou moji poddaní a já nebudu platit za něco, co břečťanovému trůnu náleží tak jako tak.“

„Jak jsem již řekl knížeti Thamosovi a panu Jansonovi, Milosti,“ pravil Tetovaný, „tím skutečným nepřítelem jsou jadrnci. Já neodepřu chraněné zbraně nikomu, kdo je chce.“

Rhinebeck něco zamručel, Thamosovi vstoupil do očí chtivý lesk.

„Mohu se poradit s cechem chraničářů, zda by do Kotliny neposlal vybrané chraničáře, pokud si to Tvoje Milost přeje,“ navrhl Janson. „Snad s oddílem Dřevních vojáků, který by je střežil?“

„Povedu je osobně, bratře,“ dodal kníže Thamos, obrátil se a podíval se na vévodu.

Rhinebeck přikývl. „Dobrá,“ souhlasil.

„A co uprchlíci z Rizonu?“ zeptal se Tetovaný. „Přijmete je?“

„V mém městě není místo pro tisíce uprchlíků,“ ujistil ho Rhinebeck. „Ať jim poskytnou pomoc na venkově. Můžeme jim nabídnout… jak to zase bylo, Jansone?“ zeptal se Rhinebeck.

„Vévodské útočiště,“ sdělil mu Janson, „a ochranu koruny každému, kdo odpřísáhne věrnost Angiers.“ Rhinebeck přikývl.

Tetovaný se poklonil. „To je velmi šlechetné, Milosti, ale ti lidé jsou vyhladovělí k smrti, nemají ani vindru a postrádají základní prostředky k přežití. Jistě jim ve svém milosrdenství můžeš nabídnout něco víc.“

„Dobrá,“ pravil Rhinebeck. „Já nejsem bez srdce. Jansone, co můžeme postrádat?“

„Nu, Milosti,“ řekl Janson, svižně otevřel hlavní účetní knihu, jen to plesklo, a prohlížel položky, „můžeme odpustit Kotlině dlužné dodávky stavebního dříví, samozřejmě…“

„Samozřejmě,“ opakoval Rhinebeck.

„A až budou v Kotlině vévodští chraničáři, mohou nabídnout odborné znalosti k ochraně uprchlíků v noci,“ pokračoval Janson, „stejně jako Dřevní vojáci.“

„Jistě, jistě,“ souhlasil Rhinebeck.

Janson našpulil rty. „Prosím, dovol mi prozkoumat to hlouběji, Milosti, a já ti předložím podrobný seznam, jaké prostředky jsou dostupné.“

„Proveď,“ pravil Rhinebeck.

Janson se znovu poklonil. „Jak nařizuješ.“

„A co s krasijským tažením?“ zeptal se Tetovaný.

„Když nevezmu v potaz tvé tvrzení, tak nevidím žádný důkaz, že Krasijci ještě někam potáhnou,“ odtušil Rhinebeck.

„Potáhnou,“ ujistil ho Tetovaný. „Eveja si to žádá.“

„Víš o těch pouštních krysách a jejich pohanském náboženství nějak moc,“ poznamenal Pether. „Pan Janson říká, že jsi u nich dokonce nějaký čas žil.“

Tetovaný přikývl. „To je pravda, Milosti.“

„Tak jak si můžeme být jisti tvou věrností?“ opáčil Pether. „Zpropadeně, vždyť podle toho, co o tobě víme, můžeš ty sám být stoupencem Eveji. Noci, jestliže nám nechceš říci, kdo jsi a odkud pocházíš, jak vůbec máme vědět, že se pod všemi těmi tvými chranami neschovává Krasijec?“

Gared zachrčel, ale Tetovaný vztyčil prst a obrovitý drvoštěp ztichl. „Ujišťuji tě, že tomu tak není,“ řekl. „Já jsem věrný These.“

Rhinebeck se usmál. „Dokaž to.“

Tetovaný zvídavě naklonil hlavu. „Jakpak to mám dokázat, Milosti?“

„Můj herold je na venkově,“ řekl Rhinebeck, „a beztak nedokáže cestovat tak rychle jako ty. Jeď mým jménem do hradiště Milnu a promluv s vévodou Euchorem. Dovolávej se Dohody.“

„Dohody, Milosti?“ opáčil Tetovaný. Rhinebeck se podíval na Jansona, ten si odkašlal.

„Dohoda o Svobodných městech,“ pravil ministr. „V roce nula, poté, co byly konečně zbudovány první chraněné hradby a do zpustošené země se začalo vracet zdání řádu, podepsali thesští vévodové, kteří přežili pustošení, pakt o vzájemném neútočení zvaný Dohoda o Svobodných městech. V ní potvrdili smrt theského krále i konec jeho rodu a navzájem si uznali svrchovanost svých území. Dohoda zapovídá zabírání území silou a zavazuje všechna města k jednotnému postupu v boji proti narušitelům.“

„Podepsali tu dohodu Krasijci?“ zeptal se Tetovaný.

Janson zavrtěl hlavou. „Krasia nebyla součástí Thesy, takže se Dohody neúčastnila. Nicméně,“ zvedl ruku, aby předešel dalším dotazům, stáhl si brýle na špičku nosu a zvedl starý pergamen, „přesné znění této smlouvy je následující:

Pokud by území či svrchovanost jakéhokoli vévodství byly ohroženy lidským úmyslem, bude povinností všech podepsaných a jejich následníků jednotně zakročit na podporu ohrožené strany.“ Janson odložil pergamen. „Dohoda byla sepsána proto, aby se právně zamezilo veškerému válčení mezi lidmi, neboť nás po pustošení během Návratu zbylo žalostně málo. Čili zůstává závazná bez ohledu na to, zda ji podepsal krasijský vůdce.“

„Myslíš, že se na to vévoda Euchor bude dívat stejně?“ zeptal se Tetovaný Jansona.

„Jsi na slyšení u mého písaře nebo u mne?“ rozlítil se Rhinebeck tak hlasitě, že přitáhl všechny zraky. Rojer postřehl, že vévoda zbrunátněl v obličeji a běsní stejně jako té noci, kdy ho nachytal spícího v posteli jeho oblíbené dámy.

Tetovaný se poklonil. „Omlouvám se, Milosti,“ řekl. „Nechtěl jsem urazit.“

Rhinebecka ta odpověď zjevně trochu obměkčila, ale i tak zůstal nevrlý. „Euchor bude hledat možnost, jak se z Dohody vyvléknout, jako když jadrnec hledá škvíru mezi chranami, ale bez jeho podpory si Angiers nemůže dovolit vytáhnout do boje proti krasijským hordám.“

„Ty sám bys tu Dohodu porušil?“ zeptal se Tetovaný.

„Jednotně zakročit, říká Dohoda,“ zavrčel Rhinebeck. „To bych se měl s těmi pouštními krysami utkat sám, jen aby si pak mohl Euchor slavně přitáhnout, rozprášit obě oslabené armády a prohlásit se králem?“

Tetovaný dlouho mlčel. „Proč já, Milosti?“

Rhinebeck si odfrkl. „Nač ta skromnost? Každý žonglér v These o tobě pěje. Kdyby tvůj příjezd do Milnu vyvolal jen zpoloviny takový rozruch jako v Angiers, nebude mít Euchor jinou možnost než Dohodu dodržet, zejména když žádost podmázneš svými bitevními chranami.“

„Já mu je přece nebudu odpírat proto, abych z toho mohl těžit při vyjednávání,“ namítl Tetovaný.

„Ovšemže ne,“ uklidňoval ho Rhinebeck a zazubil se, „ale to Euchor vědět nemusí, že?“

Rojer se přitočil k Tetovanému. Jako zkušený loutkař uměl křičet i šeptat, aniž by pohnul rty, ba dokonce i vzbudit zdání, že se ten zvuk nese odjinud.

„Jen se tě chce zbavit,“ varoval ho tak, aby ho nikdo jiný nezaslechl ani si ho nevšiml.

Ale jestli ho Tetovaný slyšel, nedal to na sobě znát. „Dobrá, udělám to. Budu potřebovat tvou pečeť, Milosti, aby vévoda Euchor věděl, že posel je důvěryhodný.“

„Dostaneš vše, co budeš potřebovat,“ slíbil Euchor.

*

„Milosti,“ řekla dvorní dáma, „pan Janson mi přikázal, abych ti sdělila, že slyšení poselstva z Drvoštěpské Kotliny u vévody je u konce.“

„Děkuji, Emo,“ řekla Araine. Ani se neobtěžovala zeptat, jak to šlo. „Prosím, sděl panu Jansonovi, že až si dopijeme čaj, sejdeme se s nimi v předpokoji.“ Ema se půvabně uklonila a zmizela. Wonda do sebe hodila zbytek čaje a vstala.

„Žádný spěch, mladá dámo,“ usadila ji Araine. „Mužům jenom prospěje, když musí na ženu tu a tam počkat. Učí je to trpělivosti.“

„Ano, paní,“ řekla Wonda a poklonila se.

Vévodkyně matka vstala. „Pojď sem, děvče, ať se na tebe můžu pořádně podívat,“ vyzvala ji. Wonda přistoupila blíž a Araine ji obešla, prohlédla si obnošené, zalátané šaty a klikaté jizvy na nepůvabné tváři a prohmatala jí ramena a paže, jako když řezník prohlíží dobytek.

„Chápu, proč ses rozhodla vést mužský život, když jsi takhle stavěná,“ poznamenala vévodkyně matka. „Nelituješ někdy, žes neuspěla v životě šatů a zardívání se na ctitele?“ Leesha vstala, ale vévodkyně matka na ni zvedla prst, ani se neotočila, a Leesha se stáhla.

Wonda rozpačitě přešlápla. „Já na to nikdy moc nemyslela.“

Araine přikývla. „Jaké to je, děvče, být mezi muži, kteří táhnou do boje?“

Wonda pokrčila rameny. „Zabíjet démony je fajn. Zabili mi tátu a plno kamarádů. Někteří drvoštěpové se k nám, ženám, zpočátku chovali jinak, snažili se nás schovat za sebe, když přišli démoni, ale my jich pobijeme zrovna tolik jako oni, ale od té doby co pár z nich pěkně podrápali jadrnci, když koukali po nějaké ženské, místo aby se starali o sebe, rychle přišli k rozumu.“

„Místní muži by byli daleko horší,“ poznamenala Araine. „Když mi zemřel manžel, musela jsem odstoupit, přestože můj nejstarší syn je hňup a jeho bratři nejsou o nic lepší. Stvořitel zakazuje ženě usednout na břečťanový trůn. Vždycky jsem tak trochu záviděla staré Bruně, že tak otevřeně vládne i mužům, ale tady se to tak prostě nedělá.“

Znovu Wondu přelétla pohledem. „Rozhodně ne zatím,“ dodala. „Bojuj v noci se vztyčenou hlavou za mne, děvče. Bojuj s hlavou vztyčenou za každou ženu v Angiers a nikdy se nenech nikým, mužem ani ženou, donutit hlavu sklonit.“

„Ano, Milosti,“ řekla Wonda a konečně zvládla řádnou poklonu. „Přísahám na slunce.“

Araine zamručela, chvíli si poklepávala na bradu, pak luskla prsty, popadla ze stolku stříbrný zvonek a zazvonila. Vmžiku se objevila dvorní dáma. „Ihned pošli pro mou švadlenu,“ nařídila jí Araine. Žena udělala pukrle a odcupitala, o chviličku později přišla jiná žena, provázená mladou dívkou, která nesla knihu v kožené vazbě a brk.

„Tato dívka,“ řekla Araine a ukázala na Wondu. „Vezmi jí míry. Všechny.“ Vévodská švadlena přikývla a vytáhla sbírku zauzlíkovaných provázků. Míry volala na dívku, která si je zaznamenávala do knihy. Wonda neohrabaně držela, zatímco jí švadlena hýbala s rukama a nohama, jako by to byla panenka, a přejížděla jí rukama po místech, z nichž dívka rudla vzteky. Jak se tváře rděly, bílé jizvy ještě vystoupily.

Když byla švadlena hotová, šla k Araine a Leeshe. „Je to náročné, Milosti,“ přiznala. „Ta dívka je plochá tam, kde má mít žena obliny, a široká tam, kde má být žena úzká. Snad pár volánků na šatech, které by upoutaly oko, a vějíř, který by pomohl skrýt jizvy…“

„Jsem snad pitomá?“ vyjela na ni Araine. „To bych spíš nacpala do róby Thamose než tuto dívku!“

Žena zbledla a poklesla v kolenou. „Omlouvám se, Milosti,“ řekla. „Cos měla na mysli?“

„To ještě nevím,“ řekla Araine. „Ale určitě mne něco napadne. Teď utíkej.“ Žena přikývla a se svou pomocnicí v patách rychle vyklouzla z místnosti.

Když se Leesha s Wondou sbíraly k odchodu, Araine se ještě obrátila k Leeshe. „Bruna a já jsme byly velké přítelkyně, drahá, a oběma nám to bylo velmi k užitku. Doufám, že i my budeme přítelkyně.“

Leesha přikývla. „Taky doufám.“

Kapitola 18

Cechmistr Cholls

333 p. N. Jaro

„Proč jsi jim odsouhlasil, že tam půjdeš,“ zeptal se Rojer tiše, když Janson doprovodil muže zpátky do předpokoje a nechal je tam samotné čekat na Leeshu a Wondu. „Rhinebeck se tě jen snažil zbavit, protože se bojí, aby se za tebou nehrnuli jeho poddaní.“

„O to já nestojím o nic víc než on,“ odtušil Tetovaný „Já nechci, aby mě lidi začali považovat za nějakého spasitele. Kromě toho mám své vlastní důvody, proč navštívit Miln, a jít tam pod záštitou Rhinebeckovy pečetě je příliš dobrá příležitost, než abych si ji nechal ujít.“

„Ty jim chceš dát své bitevní chrany,“ pochopil Rojer.

Tetovaný přikývl. „Mimo jiné.“

„Dobrá,“ pravil Rojer. „Kdy odjíždíme?“

Tetovaný se na něj podíval. „Tady není žádné ‚my‘, Rojere. Já jedu do Milnu sám. Pojedu tryskem ve dne v noci a nestojím o to, abys mě zdržoval. Kromě toho tu máš své učedníky.“

„Jaký má smysl je učit?“ opáčil trpce Rojer. „Sám nevím, jak to s jadrnci dělám, a už vůbec to nedokážu naučit.“

„Démonské lejno,“ odsekl Tetovaný. „To jsou poraženecké řeči. Cvičíš učedníky teprve pár měsíců. My ty houslové čaroděje potřebujeme, Rojere. Ty musíš najít způsob, jak je to naučit.“ Vzal Rojera za ramena, podíval se mu do očí a Rojer v jeho očích viděl nekonečné odhodlání, ba co víc, viděl, jak moc Tetovaný jemu, Rojerovi věří. „Ty to dokážeš,“ řekl Tetovaný a stiskl mu ramena. Odvrátil se, ale jeho pohled s Rojerem zůstal a Rojer měl pocit, jako by něco z jeho odhodlání přešlo i na něj. Když už to nedokáže naučit své učedníky sám, tak alespoň ví, kdo to dokáže. Stačí jen spolknout strach a zajít za nimi.

K Tetovanému přišel Gared a poklekl na jedno koleno. „Vem s sebou mě,“ prosil. „Já se nebojím jezdit v noci tryskem. Já tě nebudu zdržovat.“

„Vstaň,“ zavrčel Tetovaný a lehce kopl Gareda do kolene, na kterém klečel. Obrovitý drvoštěp se rychle zvedl, ale oči klopil stále. Tetovaný mu položil ruku na rameno.

„Já vím, že bys mě nezdržoval, Garede,“ řekl, „ale ani ty nepojedeš. Jedu do Milnu sám.“

„Ale někdo tě musí chránit,“ namítl Gared. „Svět tě potřebuje.“

„Svět potřebuje víc lidi jako ty než já,“ řekl Tetovaný Garedovi, „a já nepotřebuji ochránce. Pro tebe mám jiný úkol.“

„Cokoli,“ slíbil Gared.

„Já ochránce nepotřebuji, ale Rojer ano,“ řekl Tetovaný. Rojer ho výhrůžně provrtával pohledem, ale Tetovaný si ho nevšímal. „Chci, abys střežil Rojera, tak jako Wonda střeží Leeshu. Jeho houslová magie je jedinečná a nenahraditelná, a pokud ji dokážeme spoutat a využít, může zvrátit běh věcí.“

Gared se hluboce poklonil a vstoupil do pruhu slunečního světla, které dovnitř proudilo oknem. „Přísahám na slunce.“ Podíval se na Rojera. „Nespustím ho z očí.“

S nemalými obavami hleděl Rojer na toho drvoštěpa, na toho nevypočitatelného obra, a váhal, jestli ho to má uklidnit nebo vyděsit. „Nech mne alespoň na záchodě v klidu.“ Gared se zachechtal a poplácal ho po zádech. Vyrazil Rojerovi dech a málem ho srazil na podlahu.

*

„Odjedu do Milnu ještě dnes večer, než se severní brána zavře na noc,“ sdělil Tetovaný Leeshe za jízdy kočárem zpátky do Jizellina špitálu, když ji nejprve obeznámil s výsledkem svého slyšení u vévody, který do puntíku souhlasil s tím, co předpovídala vévodkyně matka. „Vlastně chci vyjet hned, jak naložím Soumračného tanečníka na cestu.“

Leesha řekla Wondě, aby zachovala kamennou tvář, jestli muži potvrdí Arainina slova. Dívka to zvládla obdivuhodně, zato Leesha musela potlačovat úsměv a neustále jí cukaly koutky. „Aha?“

„Rhinebeck chce, abych jel jako jeho vyslanec k vévodovi Euchorovi a naléhavě ho žádal o pomoc při vyhánění Krasijců z theských zemí,“ dodal Tetovaný.

Leesha předstírala zachmuřené přikývnutí a v duchu se s úctou skláněla před vlivem vévodkyně matky. Co by ona dala za to, aby muži takto plnili její přání, a dokonce aniž by to vůbec věděli!

Tetovaný se na ni vyčkávavě díval. „Tak co? Žádné námitky proti mému odjezdu?“ Vypadal skoro zklamaně. „Žádné neodbytné nabídky, že mě doprovodíš?“

Leesha si jen odfrkla. „Já mám práci v Kotlině,“ řekla, ani se mu nepodívala do očí, „a ty se nijak netajíš s tím, že chceš šířit bitevní chrany po všech městech a vesnicích. Bude to tak lepší.“

Tetovaný přikývl. „Taky si myslím.“

Zbytek cesty jeli mlčky. Když dorazili ke špitálu, učednice zrovna sbíraly prádlo ze šňůr.

„Garede, prosím, pomoz dívkám odnosit koše s prádlem,“ řekla Leesha, když prázdný kočár odejel. Gared přikývl a odešel.

„Wondo,“ obrátil se Leesha na dívku, „Tetovaný bude potřebovat na cestu na sever střelivo. Prosím, přines mu pár svazků chraněných šípů.“

„Jo, mistryně,“ řekla Wonda, poklonila se a šla dovnitř.

„Pět minut u dvora a už se všichni klaní,“ zamumlal Rojer.

„Rojere, požádal bys mistryni Jizell, aby řekla dívkám, ať zabalí Tetovanému do sedlových vaků jídlo na cestu?“ zeptala se Leesha.

Rojer se na ně podíval a zachmuřil se. „A nebylo by lepší, kdybych tu zůstal a dohlédl na vás?“

Leesha ho zpražila tak výhrůžným pohledem, až ucukl, předvedl jízlivě okázalou poklonu a odebral se pryč. Leesha doprovodila Tetovaného do stájí pro chraněné sedlo a pancíř pro hřebce.

„Budeš opatrný, že?“ zeptala se ho Leesha.

„Nežil bych tak dlouho, kdybych nebyl,“ odtušil.

„Dobrý postřeh,“ odvětila Leesha, „ale já jsem nemyslela jen na jadrnce. Vévoda Euchor má ještě horší pověst než Rhinebeck.“

„Tím myslíš, že ten se svými rádci nenechá vodit za nos?“ opáčil Tetovaný. „Já vím. Už jsem se s Euchorem setkal.“

Leesha potřásla hlavou. „Je vůbec nějaké místo, kde jsi ještě nebyl?“

Tetovaný pokrčil rameny. „Za východním pohořím. Za západními lesy. Na pobřeží za krasijskou pouští.“ Podíval se na ni. „Ale jednoho dne všechny ty kraje navštívím, budu-li moci.“

„Taky bych je ráda viděla, dá-li Stvořitel,“ povzdechla si Leesha.

„Teď už nikomu z vás nic nezabrání jít kamkoli,“ řekl Tetovaný a zvedl potetovanou dlaň.

Myslela jsem s tebou, řekla by nejraději, ale spolkla to. Jeho slova řekla vše. Ona je jeho Rojer. Už nemá smysl si něco namlouvat.

Tetovaný k ní natáhl ruku. „I ty buď opatrná, Leesho.“

Leesha ruku odstrčila a objala ho. „Sbohem.“

O hodinu později už tryskem cválal na sever, a i když měla Leesha vlhké oči, měla pocit, jako by z ní právě spadla obrovská tíha.

*

Leesha zapadla ve špitále do své staré rutiny a Jizell využila toho, že Leesha dává učednicím hodiny a koná obchůzky, a rychle doháněla zanedbanou poštu. Leesha v koutku duše hladově myslela na pytel s chraničářskými knihami nahoře ve svém pokoji, ale odolala pokušení, protože věděla, že jakmile se jednou ponoří do Arlenovy vědy, nebude už schopná myslet na nic jiného. Učení bylo pro Leeshu stejně opojné jako pro Gareda magický šleh, který přicházel při zabití jadrnce chraněnou sekerou. Ale rozhodla se, že si alespoň na několik hodin dopřeje prosté potěšení z drcení bylinek a ošetřování nemocných, kteří netrpí ničím horším než zlomeninou nebo těžkým nastuzením.

Když skončila poslední obchůzku a zahnala učednice do postele, uvařila konev čaje a vzala si hrnek do Jizelliny společenské světnice. Místnost bývala v tuto pozdní hodinu prázdná a byl tam hřejivý krb a malý psací pultík. Leesha potřebovala dohnat vlastní dopisování s kořenářkami z celého vévodství, s nimiž stále udržovala styky a mnohým bylo nutno teprve sdělit, že je Bruna loni opustila. Stejně jako drcení bylinek, i dopisování s letitými kamarádkami patřilo k věcem, na které Leesha neměla čas od té doby, co se ona a Rojer setkali s Tetovaným.

Ale když přicházela ke společenské světnici, uslyšela cinkot rozbitého skla. Vstoupila do světnice a za Jizelliným stolem uviděla Rojera a před ním otevřenou karafu s pálenkou. Oheň vztekle syčel a prskal, na kamenném obložení před krbem ležely mokré střepy.

„To chceš podpálit celý dům?!“ zařvala na něj Leesha, vytáhla ze zástěry hadr a běžela pálenku utřít, než chytne.

Rojer si jí nevšímal, vzal si další sklenici a nalil si.

„Mistryně Jizell nebude mít radost, že jí rozbíjíš sklenice, Rojere,“ pokárala ho Leesha.

Rojer sáhl do strakatého pytle, který všude nosil s sebou. Byl starý, samý flek a obnošený, ale Rojer o něm stejně mluvil jako o pytli zázraků. A opravdu, mohl do něj dle libosti sáhnout a vždycky vytáhl něco, nad čím kulilo oči i to nejnedůvěřivější obecenstvo.

Hodil na stůl hrst starodávných zlaťáků od Tetovaného. Poskočily, zacinkaly, polovina se skutálela na podlahu. „Za tohle si může koupit stovku dalších.“

„Rojere, co je to s tebou?“ vyjela na něj Leesha. „Jestli jde o to, že jsem tě poslala pryč, když…“

Rojer zamítavě mávl rukou a zhluboka se napil. Leesha odhadovala, že už je pěkně opilý. „Je mi fuk, jak jste se s Arlenem ve stáji loučili.“

Leesha vzplanula. „Já s ním nespala, jestli naznačuješ tohle.“

Rojer pokrčil rameny. „I kdyby, tvoje věc.“

„Tak o co jde?“ zeptala se Leesha tiše a šla k němu blíž. Rojer se na ni chvíli díval, pak znovu sáhl do pytle zázraků, vytáhl tenké dřevěné pouzdro, otevřel ho a ukázal jí těžký zlatý medailón.

„Tohle mi dal ministr Janson,“ řekl. „Je to vévodská medaile za statečnost. Vévoda ji dal Arrickovi za to, že mě zachránil té noci, kdy padl Říční Most. Nikdy jsem se to nedozvěděl.“

„Stýská se ti po něm,“ usoudila Leesha. „To je jen přirozené. Zachránil ti život.“

„Do Jádra zachránil!“ zařval Rojer, popadl řetěz a mrštil medailí přes celou místnost. S tupým zaduněním narazila do zdi a spadla na podlahu, jen to zařinčelo.

Leesha položila Rojerovi ruce na ramena, ale rty se mu znechuceně zvlnily a Leesha si v první chvíli myslela, že ji snad udeří. „Rojere, co se stalo?“ zeptala se tiše.

Rojer se jí vytrhl a odvrátil se. Chvíli si myslela, že zůstane zticha, ale pak začal mluvit.

„Myslíval jsem si, že je to jen noční můra.“ Mluvil s námahou, stísněně, jako by mu měl každým okamžikem selhat hlas. „My jsme tancovali, máma a já, a Arrick hrál na housle. Táta a posel Geral k tomu tleskali. Bylo po sezóně a v krčmě ten večer nikdo nebyl.“

Zhluboka se nadechl a ztěžka polkl. „Pak se ozvalo zapraštění, něco narazilo do dveří. Pamatuju si, že se táta toho dopoledne hádal s mistrem Piterem, chraničářem, ale on i Geral mu říkali, ať si nedělá starosti.“ Nevesele se uchechtl a popotáhl. „Hádám, že jsme měli, protože když jsme se za tím zvukem otočili, vlámal se do dveří skalní démon.“

„Ach, Rojere!“ zvolala Leesha a přitiskla si ruku na ústa, ale Rojer se ani neobrátil.

„A s tím skalním se dovnitř navalil požár ohnivých démonů; zatímco on rozbíjel dveřní překlad a stojky, aby se vecpal dovnitř, tak se nahrnuli dovnitř kolem jeho nohou. Máma mě popadla do náruče a všichni naráz začali křičet, ale já si nepamatuji, co říkali, jenom…“ vzlykl a Leesha měla co dělat, aby se ovládla a neobjala ho.

Rojer se rychle vzchopil. „Geral hodil Arrickovi svůj chraněný štít a křikl na něj, ať odvede mě a mámu do bezpečí. Pak popadl svoje kopí a táta železný pohrabáč z krbu a vyrazili proti jadrncům.“

Rojer dlouho mlčel. Pak nasadil chladný, nezúčastněný, netečný tón. „Máma běžela k Arrickovi, ale Arrick ji odstrčil, popadl svůj pytel zázraků a vyběhl z lokálu.“

Leesha se zajíkla a Rojer přikývl. „Čestné slovo. Arrick mi pomohl jen proto, že mě máma strčila do skrýše za ním, těsně předtím, než ji démoni dostali. I pak se mě ještě snažil opustit.“

Natáhl se k Arrickovu pytli zázraků, prsty přejížděly po vypelichaném sametu a popraskaných kožených záplatách. „Tehdy nebyl ošoupaný a vybledlý. Arrick pracoval pro vévodu a tenhle pytel byl jásavě barevný a nový, jak se na vévodského herolda sluší a patří. Taková je pravda o Arrickově statečnosti,“ procedil skrz zaťaté zuby. „Zachraňoval pytel cetek!“ Popadl pytel do zdravé ruky a sevřel ho tak křečovitě, až mu klouby na rukou zbělely. „Pytel, který všude vláčím s sebou, jako by byl stejně důležitý i pro mě!“ Zatřásl pytlem Leeshe pod nosem, pak střelil očima po sálajícím ohni v krbu a zvedal se, že obejde stůl k ohni.

„Ne, Rojere!“ vykřikla Leesha, skočila mu do cesty a chtěla mu pytel vzít. Rojer ho držel tak křečovitě, že mu ho nedokázala vykroutit, ale alespoň se nesnažil prodrat se přes ni ke krbu. Upřeně na sebe hleděli. Rojer třeštil oči jako zvíře zahnané do pasti. Leesha ho objala, Rojer skryl tvář na jejích prsou a dlouho plakal.

Když křečovité vzlyky konečně polevily, Leesha ho pustila, ale Rojer ji pevně držel dál. Oči měl zavřené, ale ústa se sunula k jejím. Rychle se odtáhla a vzápětí ho chytila, protože opile zavrávoral.

„Promiň,“ řekl.

„To je v pořádku,“ uklidnila ho a odvedla ho zpátky na židli u stolu. Ztěžka dosedl a zadržel dech, jako by krotil rozbouřený žaludek. V obličeji byl bledý a zpocený.

„Napij se ode mne čaje,“ řekla Leesha. Vzala pytel zázraků a Rojer jí ho bez odporu vydal. Postavila ho do tmavého kouta, hezky daleko od ohně, a sebrala z podlahy Arrickův zlatý medailón.

„Proč ho tam nechal?“ mudroval Rojer a díval se na medailón. „Když nás vévoda vyhodil, vzal Arrick z našich komnat všechno, co nebylo přibité. Mohl tu medaili prodat stejně jako všechny ostatní věci, které rozprodával za ty roky, co jsme se toulali z místa na místo. Mohli jsme za ni mít byt a stravu na celé měsíce. Noci, mohly se z ní zaplatit Arrickovy účty ve všech krčmách ve městě a to už je co říct.“

„Možná věděl, že si ji nezaslouží,“ poznamenala Leesha. „Možná se styděl za to, co udělal.“

Rojer přikývl. „Taky myslím. A tím je to bůhvíproč ještě horší. Rád bych ho nenáviděl…“

„Ale byl ti jako otec a ty ho nedokážeš nenávidět,“ dopověděla Leesha. Potřásla hlavou. „Tenhle pocit dobře znám.“

Převrátila medailón v prstech, pohladila hladkou zadní stranu. „Rojere, jak se jmenovali tví rodiče?“

„Kally a Jessum,“ odpověděl Rojer. „Proč?“

Leesha položila medailón na stůl, sáhla do jedné z mnoha kapes na zástěře a vytáhla malý kožený raneček s rydly na chrany. „Jestli to má být medaile na počest tvé záchrany při masakru v Říčním Mostě, tak by měla uctít všechny.“

Úhledným, plynulým písmem vyryla do měkkého kovu KALLY, JESSUM a GERAL. Když byla hotová a jména se zatřpytila ve světle ohně, Rojer se na ně vyjeveně zadíval. Leesha vzala těžký řetěz a přetáhla mu ho přes hlavu. „Když se na ni budeš dívat, nemysli na Arrickovo selhání. Vzpomeň na ty, o jejichž utrpení se nezpívá.“

Rojer se dotkl medailónu, na zlato dopadly slzy. „Nikdy ho neodložím.“

Leesha mu položila ruku na rameno. „Já myslím, že ano, kdyby došlo na to, jestli zachránit medaili nebo někomu život. Ty nejsi Arrick, Rojere. Ty jsi z tužšího těsta.“

Rojer přikývl. „Je načase, abych to dokázal.“ Zvedl se, ale tak vratce se zakymácel, že se musel opřít o stůl, aby neupadl.

„Ráno,“ usoudil.

*

„Rozum do hrsti a řeči nech na mně,“ nabádal Rojer Gareda, když vcházeli do cechovního domu žonglérů. „Nenech se ošálit zářivými úsměvy a strakatými kabátky. Polovina lidí tady ti vytáhne měšec z kapsy, ani si toho nevšimneš.“

Gared se bezděčně poplácal rukou po kapse.

„Ale ani si ji nedrž,“ napomínal ho Rojer. „Tím jen upozorňuješ, kde ho máš.“

„Tak co mám dělat?“ vyjel na něj Gared.

„Prostě nech ruce u boků a dávej pozor, ať do tebe nikdo nestrká,“ poradil mu Rojer a Gared přikývl. Když Rojer s Garedem v patách znalecky brázdil chodby cechovního domu, obrovitý drvoštěp s chraněnými sekerami zkříženými na zádech přitáhl pár zvědavých pohledů, ale ne zas moc. Žonglérský cech si na atrakce potrpěl a ti, kteří na něj zírali, pravděpodobně jen přemítali, jakou roli ten obr asi hraje a v jakém představení.

Konečně došli k cechmistrovým kancelářím. „Rojer Půlručka za cechmistrem Chollsem,“ oznámil Rojer úředníkovi na příjmu.

Písař příkře vzhlédl. Byl to Daved, Chollsův tajemník, s nímž se Rojer již setkal.

„Zbláznil ses, přijít sem po takové době?“ zasyčel na něj Daved a střelil pohledem po chodbě, jestli se nikdo nedívá. „Cechmistr ti ufikne koule!“

„Jestli chce, aby mu zůstaly ty jeho, tak neufikne,“ zavrčel Gared. Daved se k němu obrátil, ale viděl jen dvě svalnaté ruce, založené na hrudi, a musel zaklonit hlavu, aby viděl Garedovi do očí.

„Jistě, pane,“ pravil, ztěžka polkl a zvedl se od maličkého chodbového pultu. „Sdělím cechmistrovi, že tu čekáte.“ šel k těžkým dubovým dveřím do cechmistrovy pracovny, zaklepal a na tlumené vyzvání zmizel uvnitř.

„Tady?! Teď?!“ ozval se zevnitř řev, vzápětí se dveře rozletěly a objevil se cechmistr Cholls. Žádný strakatý kabátek, který nosili skoro všichni žongléři; cechmistr oblékal košili z jemného plátna a vlněnou vestu, vousy měl úhledně zastřižené a vlasy pečlivě sčesané dozadu a naolejované. Vypadal spíš jako šlechtic než jako žonglér. A když na to Rojer myslel, uvědomil si, že vlastně cechmistra nikdy neviděl při představení. Napadlo ho, jestli je Cholls vůbec žonglér.

Hromy blesky na cechmistrově obličeji vytrhly Rojera ze zadumání. „Ty máš ale drzost, takhle si sem přijít, Půlručko! Vystrojili jsme ti velkolepý pohřeb a ještě mi dlužíš…“ letmo zavadil pohledem o Daveda.

„Pět tisíc floků,“ sdělil mu Daved, „plus minus pár tuctů.“

„To můžeme vyřešit hned,“ řekl Rojer, vytáhl z kapsy měšec starodávných mincí od Tetovaného a vrazil ho cechmistrovi. Mince měly nejméně dvakrát tak větší cenu než jeho dluh.

Cholls otevřel měšec a oči se mu nad třpytem dukátů rozzářily. Popadl první, který mu přišel pod ruku, kousl do něj a jeho chmury se rozplynuly nad otiskem zubů v měkkém kovu. Podíval se zase na Rojera.

„Řek bych, že si můžu udělat chvilku a vyslechnout si tvé omluvy,“ poznamenal a ustoupil stranou, aby mohli Rojer s Garedem vejít do jeho pracovny. „Davede, přines našim hostům kapku čaje.“

Daved jim přinesl čaj a Rojer mu podstrčil další zlaťák, pravděpodobně větší peníz, než ten úředník viděl za celý rok. „To je za to papírování, které mne zase přivede zpátky mezi živé.“

Daved přikývl a spokojeně se usmál. „Sundáme tě z pohřební hranice a vrátíme mezi živé do slunce západu.“ Opustil pracovnu a zavřel za sebou dveře.

„Tak dobrá, Rojere,“ pravil Cholls. „Co se vlastně, do noci, loni přihodilo a kde jsi, do Jádra, byl? Jeden den jste ještě s Jaycobem hrabali floky, abyste splatili dluh, a druhého dne jsem dostal od nějakého ouřady připiš, kde mě žádal, abych zaplatil pohřební hranici pro ostatky mistra Jaycoba, které jsou v městské márnici, a po tobě se prostě slehla zem!“

„Mistr Jaycob a já jsme byli přepadeni,“ odvětil Rojer. „Strávil jsem měsíce ve špitále, než jsem se zotavil, a když jsem se dal dohromady, usoudil jsem, že bude nejlepší město na čas opustit.“ Usmál se. „Ale od té doby jsem byl svědkem těch nejúžasnějších událostí, jaké kdy svět viděl, a nejlepší na tom je, že je to všechno pravda!“

„To nestačí, Půlručko,“ zarazil ho Cholls. „Kdo vás přepadl?“

Rojer obdařil cechmistra významným pohledem. „Kdo myslíš?“

Cholls vytřeštil oči a rozkašlal se, aby to zamaskoval. „Jo… no, důležité je, že jsi v pořádku.“

„Někdo tě šoupnul do špitálu?“ probral se Gared a zaťal pěst. „Stačí říct, kde ho najdu, a já…“

„Kvůli tomu tu nejsme,“ přerušil ho Rojer a položil mu ruku na loket, ale nespouštěl oči z Chollse. Cechmistr dlouze vydechl a jako by splaskl.

„Do Jádra s čajem,“ zamumlal Cholls, „dal bych si něco ostřejšího.“ Ruce se mu trochu třásly, když sahal do stolu pro glazovaný hliněný džbánek a tři kalíšky. Štědře každému nalil a podal jim je.

„Na moudrou volbu našich bitev,“ řekl cechmistr, zvedl svůj pohárek, vyměnil si s Rojerem pohled a napili se.

Gared je oba podezřívavě sledoval a Rojera napadlo, jestli je ten hřmotný drvoštěp opravdu tak slaboduchý, jak si všichni myslí. Ale po chvíli Gared pokrčil rameny a hodil do sebe pohárek na jeden lok.

Rázem zbrunátněl v obličeji a oči mu lezly z důlků. Předklonil se a křečovitě se rozkašlal.

„Stvořiteli, chlape, to do sebe nemůžeš jen tak hodit!“ láteřil Cholls. „Tohle je angierská pálenka a pravděpodobně starší než ty. Ta se má usrkávat.“

„Promiň, pane,“ zasípal Gared a zalapal po dechu.

„V Kotlině jsou zvyklí na vodnaté pivo,“ poznamenal Rojer. „Obrovské napěněné korbele, které do sebe obři jako Gared lijí po tuctech. Ta trocha špiritusu, co mají, jde z palírny rovnou do sklenice.“

„Žádný vytříbený cit pro jemnost,“ přikývl chápavě Cholls. „A co ty, Půlručko?“

Rojer se usmál. „Byl jsem Arrickovým učedníkem, ne?“ Dal si z pohárku další doušek, poválel ho po jazyku, prohnal palčivé výpary chřípím, vychutnával si je. „Já jsem pil pálenku ještě dřív, než se mi ochlupatila varlata.“

Cholls se zachechtal, znovu sáhl do stolu a vytáhl kožený míšek na tabák. „Kouříte v Kotlině, ne?“ optal se Gareda, který pořád ještě pokašlával. Gared přikývl.

Cechmistr sebou najednou překvapeně trhl, otočil se jako na obrtlíku a podíval se na Rojera. „Kotlina, říkal jsi?“

„Jo,“ odtušil Rojer, nabral si špetku z Chollsova míšku a nacpal si dýmku, která se jako zázrakem objevila ve zmrzačené ruce. „Říkal.“

Chollsovi spadla čelist. „To ty jsi ten houslový čaroděj od Tetovaného?“

Rojer přikývl, připálil si od lampy na cechmistrově stole tenkou svíčku a rozbafal dýmku dožhava.

Cholls se opřel a ostražitě si Rojera měřil. Po chvíli přikývl. „Hádám, že to není zas až takové překvapení. Vždycky jsem si myslel, že v tom tvém fidlání je kus magie.“

Rojer mu podal svíčku, Cholls rozbafal svou dýmku a podal svíčku Garedovi.

Chvíli mlčky pokuřovali, ale nakonec se Cholls narovnal, vyklepal nedokouřenou dýmku a odložil ji na malý dřevěný stojánek na stole. „Dobrá. Rojere, ty si můžeš takhle ležérně vysedávat třeba celý den, ale já musím řídit cech. Takže tys byl vážně v Drvoštěpské Kotlině, když tam přišel Tetovaný?“

„Já jsem nebyl přímo v Drvoštěpské Kotlině, když tam přišel Tetovaný,“ upřesnil Rojer. „On tam přijel se mnou a s Leeshou Papírovou.“

„Tou, co se jí říká chranová čarodějnice?“ zeptal se Cholls.

Rojer přikývl.

Cholls podezřívavě přimhouřil oči. „Jestli tu na mě zkoušíš nějakou pivní báchorku, Rojere, tak přísahám na slunce, že…“

„Tohle není žádná pivní báchorka,“ přerušil ho Rojer. „Je to pravda pravdoucí do posledního slova.“

„Oba dobře víme, že jde o příběh, za který by každý žonglér vraždil,“ řekl Cholls, „takže pojďme rovnou k věci. Kolik za to chceš?“

„Mně už peníze nezajímají, cechmistře,“ odvětil Rojer.

„Neříkej mi, že jsi dospěl k nějakému svatému prozření,“ zavrčel Cholls. „To by se Arrick obracel v hrobě. On ten Tetovaný možná zaplní místa v hledišti na žonglérském představení, ale ty si přece doopravdy nemyslíš, že je to Osvoboditel, že ne?“

Ozvalo se hlasité zapraštění, Rojer s Chollsem vzhlédli a zjistili, že obr Gared ulomil svému křeslu područku a třímá ji v pěsti. „On je Osvoboditel,“ zavrčel, „a já si to rozdám s každým, kdo by vykládal něco jiného.“

„Nic takového!“ vyhrkl Rojer. „On sám říkal, že není, a jestli nechceš, abych mu řekl, jakého ze sebe děláš osla, tak zůstaneš v klidu.“

Gared ho chvíli nasupeně provrtával očima a Rojer cítil, jak mu v žilách tuhne krev, ale ustál ten pohled, neuhnul očima, neucouvl ani o píď. Gared se po chvíli uklidnil a pokorně se podíval na cechmistra.

„Promiň mi to křeslo,“ řekl a neohrabaně se snažil nasadit područku zpátky.

„Eh… to nic,“ řekl Cholls, i když Rojer věděl, že to křeslo stojí víc, než má běžný žonglér v měšci.

„Já nejsem oprávněný říkat, jestli je to Osvoboditel nebo ne,“ pokračoval Rojer. „Až do loňského roku jsem si myslel, že celý Tetovaný je jen pivní báchorka. Sám jsem jich nemálo stvořil, vymýšlel jsem je za běhu.“ Naklonil se k cechmistrovi. „Jenže on je skutečný. Zabíjí démony holýma rukama a má moc, kterou nedovedu vysvětlit.“

„Žonglérské fígle,“ zamručel přezíravě Cholls.

Rojer zavrtěl hlavou. „Já už jsem magickými fígly oslnil venkovských ťulpasů dost, cechmistře. Já nejsem žádné ťululum, které se dá napálit obratnou rukou a hořícím práškem. Netvrdím, že ho seslal Stvořitel, ale opravdovou magii má tak jistě, jako že slunce svítí.“

Cholls se opřel a sepjal prsty. „Řekněme, že mluvíš pravdu. To pořád ještě nevysvětluje, proč jsi tady, když mi ten příběh nehodláš prodat.“

„Ach, ale já ho prodám,“ zvolal Rojer. „Složil jsem baladu, Bitvu o Drvoštěpskou Kotlinu, po které se bude volat v každé pivnici a na každém náměstí ve městě, a za poslední rok mám nasbíráno tolik příběhů, že tví žongléři budou mít co dělat, aby stačili vysypávat klobouky.“

„Tak co vlastně chceš, když ne peníze?“ otázal se Cholls.

„Potřebuju naučit i jiné, jak využívat houslovou magii,“ vysvětloval Rojer. „Jenže já nejsem žádný učitel. Mám učedníky už několik měsíců a už umí hrát dost dobře na to, aby pohnali tanečníky do kola, jenže žádný z nich nedokáže změnit jadrncům náladu víc než z ‚krvelačný‘ na ‚krvežíznivý‘.“

„Ona hudba má dvě stránky, Rojere,“ řekl Cholls, „zručnost a nadání. Jedno se dá naučit, to druhé ne. Já jsem za všechny své roky neviděl nikoho tak nadaného jako ty. Ty máš přirozený talent, který žádný učitel houslí naučit nedokáže.“

„Takže mi nepomůžeš?“ zeptal se Rojer.

„To jsem neřekl,“ prohlásil Cholls. „Jen jsem tě chtěl předem varovat. Ale možná něco dokážeme i tak. Naučil tě Arrick zvukové pokyny?“

Rojer se na cechmistra zvědavě zadíval a zavrtěl hlavou.

„Jde o to, že rukama dáváš souboru hudebníků znamení,“ sdělil mu Cholls.

„Jako kapelník,“ usoudil Rojer.

Cholls zavrtěl hlavou. „Kapelník řídí muzikanty, kteří ten kousek už znají. Zvukomim může skládat na fleku, a když hráči ta znamení znají, můžou to okamžitě hrát.“

Rojer se na židli narovnal. „Opravdu?“

Cholls se usmál. „Čestné slovo. Máme řadu mistrů, kteří to umí naučit. Pošlu ti jich do Osvoboditelovy Kotliny celou bandu a zdůrazním jim, že tě mají na slovo poslouchat.“

Rojer tupě zamrkal.

„Není to ode mne zcela nesobecké,“ uznal Cholls. „Všechny historky, které nám teď poskytneš, nám sice nějakou dobu vydrží, ale Osvoboditel nebo ne, tohle je jednoznačně největší událost naší doby a ten příběh se ještě plně nerozvinul. Kotlina je jasně jeho ústředním bodem a já tam chci poslat žongléry už drahnou dobu… Jenže nejdřív tam byla ta úplavice a teď zas ti uprchlíci… Nikdo neměl odvahu tam jít. Jestli jim slíbíš bezpečí, byt a stravu, tak… je přesvědčím.“

„To mohu zaručit,“ prohlásil s úsměvem Rojer.

Část třetí

SOUDY

Kapitola 19

Lovecký tesák

333 p. N. Léto

Pár týdnů po Rennině noci v kadibudce dostal statek návštěvu. Srdce v ní poskočilo při pohledu na poutníka na cestě, ale nebyl to Cobie Rybář, byl to jeho otec Garrik.

Garrik Rybář byl velký, hřmotný, zjevem hodně podobný svému synovi. Ve svých padesáti měl v hustých kudrnatých černých vlasech a vousech jen pár bílých pramenů. Přitáhl koni otěže, zastavil káru a stroze kývl Renně na pozdrav.

„Máš tu někde tátu, děvče?“ zeptal se.

Renna přikývla.

Garrik si odplivl přes postranici. „Tak pro něho skoč.“

Renna znovu přikývla a s bušícím srdcem pádila na pole. Co může chtít? Přišel jí dohodit Cobieho? Myslí na ni Cobie ještě? Byla tak zadumaná, že když se z řádků kukuřice zničehonic vynořil otec, málem do něj vrazila.

„Noci, holka! Co to do tebe, do Jádra, vjelo?“ vyjel na ni Harl, chytil ji za ramena a zatřásl s ní.

„Zrovna přijel Garrik Rybář,“ vyhrkla Renna. „Čeká na tebe na dvoře.“

Harl se zamračil. „Tak ten, jo?“ Utřel si ruce do hadru, hmátl po kostěné střence tesáku, jako by se chtěl ujistit, že ho má u sebe, a pak se vydal z polí.

„Jircháři!“ zvolal Garrik. Ještě seděl na káře, když přišli na dvůr. Seskočil a napřáhl ruku. „Rád tě vidím. Vypadáš dobře.“

Harl přikývl a potřásli si rukama. „Ty taky, Rybáři. Copak tě přivádí do těchhle končin?“

„Přivez jsem pár ryb,“ řekl Garrik a ukázal na soudky na káře. „Slušní okouni a sumci, ještě živí a plavou. Hoď jim do sudu trochu chleba a oni ti nějakou chvíli vydrží. Počítám, že už je to pěkný čásek, co jste tady naposledy viděli čerstvou rybu.“

„To je nějaké ochoty,“ poznamenal Harl, když pomáhal Garrikovi složit náklad.

„To nejmenší, co můžu udělat,“ řekl Garrik. Když byli hotoví, otřel si zpocené čelo. „Dneska to ale pere. Máte to sem pěkně daleko a já mám strašnou žízeň. Co takhle kapku si posedět ve stínu na tvé verandě, než se vydám zpátky, co ty na to?“

Harl přikývl a šli si sednout na verandu do starých houpacích židlí. Renna jim skočila se džbánem pro studenou vodu a přinesla ven dva hrnky.

Garrik sáhl do kapsy a vyndal hliněnku. „Nevadí, když si zakouřím?“

Harl zavrtěl hlavou. „Skoč mi pro fajfku a kuřácký míšek, holka,“ řekl. Nabídl z míšku Garrikovi, Renna přinesla od ohně hořící třísku a zapálila jim.

„Mmm,“ povzdechl si Garrik a pomalu, zadumaně bafal. „Dobré kuřivo.“

„Sám si pěstuju,“ podotkl Harl. „Vepř bere většinu kuřiva z Jižní Hlásky a ti si vždycky to nejlepší nechaj pro sebe a jemu prodaj seno.“ Obrátil se k Renně. „Nasyp do míšku panu Rybářovi, holka, ať si vezme s sebou.“

Renna přikývla a zašla dovnitř, ale zůstala hned za dveřmi a poslouchala. Zdvořilostem učinili zadost, brzy se začne mluvit vážně a ona nechtěla propást ani slovo.

„Promiň, že jsem tak dlouho nešel,“ začal Garrik. „Nemyslel jsem to zle.“

„Nic se nestalo,“ řekl Harl a potáhl si z fajfky.

„Celá vesnice si šušká, co asi ty dvě děcka spolu měly,“ poznamenal Garrik. „Maj to od Vepřovy dcery či co. Hospodyně nemaj nic lepšího na práci než drbat a šířit klepy.“

Harl si odplivl.

„Chci se za svojeho kluka omluvit,“ dodal Garrik. „Cobie mi furt vykládá, jak není dospělý, že prý si dokáže svoje věci řešit sám, jenže dospělý jsi, když dospěle jednáš, povídám mu. To, cos udělal, nebylo správné.“

„Slabé slovo,“ zavrčel Harl a znovu si odplivl.

„No, měl bys vědět, že cos ho zahnal domů s ocasem mezi nohama, tak mi došlo, odkud vítr fouká, a zakročil jsem. Slibuju, že už se to nestane.“

„To rád slyším,“ řekl Harl. „Být tebou, vemlátím do kluka trochu rozumu.“

Garrik se zachmuřil. „Být tebou, řeknu své holce, ať si drží sukně u kotníků a necpe hříšné myšlenky do hlavy každému chlapovi, co jde kolem.“

„Eh, já už jí svoje řek,“ ujistil ho Harl. „Ta už znova hřešit nebude. Nacpal jsem do ní strach ze Stvořitele, čestné slovo.“

„Být to moje holka, tak by u slov nezůstalo,“ poznamenal Garrik. „Zmaloval bych jí prdel, že by si nesedla.“

„Ty vychováváš po svém, Rybáři,“ řekl Harl, „a já zas po svém.“

Garrik přikývl. „Svatá pravda.“ Potáhl z fajfky. „Ten poseroutka pastýř by je klidně sezdal, kdybys je nenačapal a oni by stihli dojet na Náhorní Slatiny,“ varoval ho.

Renna se zajíkla a srdce jí vynechalo. Polekaně si přitiskla ruce na ústa a zadržovala dech, dokud si nebyla jistá, že ji neslyšeli.

„Harral byl dycky moc měkký,“ poznamenal Harl. „Pastýř musí bezbožnost trestat, ne nad tím mhouřit oko.“

Garrik souhlasně zachrčel. „Není holce nijak zle?“ Řekl to jakoby nic, ale Renna poznala, že to je všechno, jen ne nic.

Harl zavrtěl hlavou. „Pořád má měsíční krev.“

Garrik vydechl, zřetelně se mu ulevilo a Renna si najednou uvědomila, proč tak dlouho nešel. Ruce jí zabloudily k břichu, litovala, že lůno neožilo, jenže získala Cobieho semeno jen jednou a Harl si vždycky dával pozor, aby se neudělal do ní.

„Nic ve zlém,“ řekl Garrik, „ale ten můj povaleč má prvně v životě slušné vyhlídky a Nomi a já se mu vynasnažíme najít pořádnou nevěstu, žádnou povětrnici.“

„Ještě jednou sáhne tvůj syn na mou dceru a nebude mít vůbec žádné vyhlídky,“ zavrčel Harl.

Garrik se zamračil, ale přikývl. „Nemůžu říct, že bych uvažoval jinak, být to moje dcera.“ Vyklepal fajfku. „Řek bych, že si rozumíme.“

„Řek bych že jo,“ odtušil Harl. „Holka! Kde je to kuřivo?“

Renna nadskočila, dočista na míšek z ovčí kůže zapomněla. Utíkala k soudku s tabákem a nacpala míšek. „Už jdu!“

Když se vrátila, Harl se na ni nevrle mračil a pleskl ji po zadku, že se tak loudala. Dal míšek Garrikovi a pak už se jen dívali, jak leze na káru a odjíždí.

*

„Myslíš, že je to pravda, paní Drápko?“ ptala se toho večera Renna kočky matky, která kojila koťata za polámaným trakařem ve chlévě, kde si schovala svůj vrh. Koťata lezla jedno přes druhé, bojovala o struky a paní Drápka se jim vleže nastavovala. Renna ji teď oslovovala paní Drápko jako řádnou matku, i když jak se dalo čekat, kocour, který jí koťata udělal, se od porodu neukázal.

„Myslíš, že by nás pastýř opravdu oddal, kdybychom za ním šli?“ zeptala se. „Cobie říkal, že jo, a Garrik taky. Ach, umíš si to představit?“ Renna zvedla jedno kotě a políbila ho na hlavičku. Tiše na ni zamňoukalo.

„Renna Poslova,“ řekla. Zkoušela, jak to zní, a usmívala se. Znělo to dobře. Znělo to správně.

„Do Návsí to zvládnu,“ řekla. „Je to daleko, ale já dokážu utíkat i čtyři hodiny nebo tak nějak. Když vyběhnu později, tak to táta nestihne, rozhodně ne s těmi jeho bolavými klouby.“ Zavadila pohledem o káru.

„A už vůbec ne, když nebude moct jet,“ dodala mazaně.

„Ale co když bude Cobie pryč, až přijdu,“ trápila se. „Nebo co když mě už nechce?“ A zrovna když nad tou strašlivou představou hloubala, vrátil se nezdárný kocour s vypasenou myší v hubě. Položil úlovek k paní Drápce a Renna usoudila, že to je znamení od samotného Stvořitele.

*

Pro jistotu několik dní počkala, kdyby měl táta podezření, že Garrika potají vyslechla. V duchu si svůj plán procházela znovu a znovu s vědomím, že tohle je její poslední šance utéct. Jestli ji chytí a hodí zase do kadibudky, tak to asi nepřežije, natož aby měla odvahu utéct znovu.

Táta chodil na oběd každý den po poledni a dával si s jídlem načas, než se vydal zase zpátky na pole. Když vyběhne hned potom, může to pořád stihnout do Návsí tak, že jí zbudou ještě dvě hodiny denního světla. Zato než si Harl všimne, že je pryč, bude už tak pozdě, že už za ní nestihne vyrazit dřív, než povstanou jadrnci, a bude muset počkat do rána, nebo alespoň cestou zastavit a vyhledat přístřeší.

Když bude Cobie v Návsí, tak do večera stihnou vylézt na Náhorní Slatiny a zajít za pastýřem. Když ne, poběží dál nahoru na Jephův statek. Ještě nikdy tam nebyla, ale Lucik ano a říkal, že je to z Návsí dvě hodiny pěšky severní cestou. Když poběží, měla by to pohodlně stihnout, a Ilain ji schová, kdyby ji tam Harl přišel hledat. Věděla, že ji schová.

Když konečně přišel ten den, snažila se neudělat nic, co by se vymykalo zaběhnutému řádu. Chodila si po běžné každodenní práci a domácích povinnostech přesně tak jako každý jiný den posledního týdne a dávala si pozor, aby nic nebylo jinak.

Když přišel Harl z pole na oběd, měla Renna maso už měkké. „Nedáš si ještě?“ zeptala se pak otce, jako by nebyl žádný spěch. „Ráda bych měla prázdný hrnec, abych ho mohla vydrbat a začít večeři do čistého.“

„Další miska tvojeho guláše nezaškodí, Ren,“ zazubil se Harl. „Že já už před lety nepřitáh k plotně místo Beni tebe.“ Jak se naklonila, aby mu přidala, štípl ji do zadku. Nejraději by mu vychrstla vroucí guláš do klína, ale ovládla se, nuceně se zahihňala a s úsměvem mu nandala.

„Úsměv ti sluší, holka,“ řekl Harl. „Co tvoje sestra s děckama odešla, dělala jsi samé kyselé ksichty.“

„Hádám, že už jsem si zvykla, jak se věci maj,“ vypravila ze sebe Renna, vrátila se na své místo a sama si přidala, i když neměla na jídlo ani pomyšlení.

Když se Harl zvedl od stolu, ještě napočítala do sta, pak rychle vstala a šla ke kuchyňské desce, kde měla hromadu zeleniny pod maso, které nikdy nemínila dusit. Vzala si nůž a vyšla do chlíva.

Jedinými tažnými zvířaty, která měli, byly dvě muly. Renna se na ně smutně podívala. Starala se o ně od té doby, co je sem Harl jako hříbata přivedl ze statku Macka Pastviny.

Má to opravdu udělat? Harlův statek je jediný svět, který zná. Při těch pár příležitostech, kdy byla v Návsí nebo na Náhorních Slatinách, měla pocit, že se ze všech těch lidí zadusí, a nedokázala pochopit, jak si někdo může v takovém davu uchovat zdravý rozum. Přijmou ji? Opravdu se na ni dívají jako na nějakou couru? Budou se jí muži násilím nutit v domnění, že je hloupá a svolná?

Srdce jí bušilo, že skoro neslyšela, ale zhluboka dýchala a uklidňovala se, až se ruka s nožem přestala třást. Pak odhodlaně nůž zvedla.

Přeřezala všechny sedlové podpěnky, postroje ke káře, uzdy i otěže. Kladivem vyrazila závlačku z jednoho kola od vozu, kolo skopla a rozštípala kamennou sekerou.

Sekeru pustila na zem, sáhla do kapsy u zástěry a vytáhla dlouhý oblázkový náhrdelník, který jí dal Cobie. Nebyla tak hloupá, aby ho nosila před otcem, ale potají ho chovala jako poklad. Teď si ho navlékla. Spočinul na ramenou jaksepatří. Vhodný zásnubní dar.

Vzala kožený měch s vodou, který tam měla schovaný, vyklouzla z chléva, podkasala si sukně a pádila po cestě, jak nerychleji dokázala.

*

Utíkat bylo těžší, než si Renna myslela, a možná to bylo i dál. Byla silná, ale nebyla zvyklá běhat na dálku. Zanedlouho ji plíce pálily a stehna se bolestivě vzpouzela. Když už nemohla, zastavila se, nalokala se vody z měchu a ztěžka se vydýchala, ale nikdy neodpočívala déle než pár minut, a hned se zase dala do běhu.

Než doběhla k mostu přes říčku, před očima se jí dělaly mžitky a měla pocit, jako by se opila Slatiňákem. Svalila se na břeh, smočila obličej v chladné, tekoucí vodě a zhluboka pila.

Poprvé za poslední hodinu se jí v hlavě vyjasnilo, vzhlédla a podívala se na oblohu. Slunce už klesalo, ale času je ještě dost, když vydrží. Když vstala, nohy, chodidla, hrudník, všechno se vzpíralo, ale Renna překonala řezavou bolest a pádila dál.

Když běžela přes Návsí, uviděla pár lidí; většinou prohlíželi chrany na noc. Zvědavě se na ni podívali a jeden na ni zavolal, ale nevšímala si jich, utíkala na jediné místo, které znal v Tibbetské Říčce každý: do Vepřova hokynářství.

„Maj savženo,“ blábolil na ni Stam Krejčí, který slézal ze schodů z Vepřovy verandy, zrovna když Renna vyrazila nahoru. Zavrávoral a Renna se musela zastavit a chytit ho.

„Co tím myslíš, že je zavřeno?“ zeptala se a snažila se vyhnat z hlasu zoufalství. „Vepř přece má mít otevřeno do západu slunce.“ Neměla ani ponětí, kam jít Cobieho hledat. Jestli nebude v hokynářství, bude muset utíkat dál k Ilain.

„Pžešně moje žeč!“ zařval Stam a důrazně pokyvoval hlavou. „Jojo, tžeba sem měl trochu moc piva a kapku sem se pocintal. Copak to je důvod chudáka Štama vykopnout ven a za vžít džív?“

Na Rennu zavanuly výpary a ucouvla. Zvratky na košili byly ještě vlhké. Na některých drbech, třeba že Stam je ochlasta, je zřejmě pravdy až moc.

Opřela ho o zábradlí, vyběhla po schodech nahoru a zabušila na dveře. „Pane Vepři!“ zaječela. „To jsem já, Renna Jirchářova. Musím za Cobiem Rybářem!“ Mlátila do dveří, až ji pěst bolela, ale nikdo se neozýval.

„Uš je pryš,“ sdělil jí Stam. Držel se zábradlí, jako by mu šlo o život. Byl smrtelně bledý a kymácel se. „Jen ši tu na jeho verandě chvilku posedím, než… še seberu.“ Renna se na něj s hrůzou dívala a Stam si ten pohled vyložil jinak. „Eh, žádný starosti kvůli štarýmu Štamovi Krejčímu, holka,“ řekl a zatřepetal na ni rukama. „Už mockrát šem na tom byl hůž. Já budu v tom… v pohodě!“

Renna přikývla, počkala, až se odpotácí, a oběhla hokynářství dozadu. Pochybovala, že by Vepř někomu, dokonce i Cobiemu, věřil natolik, že by ho nechával v hokynářství samotného. Jestli bydlí Cobie vzadu, tak tam musí být ještě jeden vchod.

Měla pravdu. Našla malou komůrku vedle stájí, pravděpodobně určenou na ukládání koňských postrojů, ale dost velkou na truhlu a postel. Nadechla se a zaklepala. O chvíli později otevřel dveře Cobie a Renna se štěstím rozesmála nahlas.

„Renno, co tady děláš?!“ Cobiemu mohly oči vypadnout. Vystrčil hlavu ze dveří, rozhlédl se, pak ji popadl za loket a vtáhl ji dovnitř. Chtěla ho obejmout, ale nepustil ji, držel si ji od těla.

„Viděl tě někdo?“ zeptal se.

„Jen Stam Krejčí vepředu,“ usmála se Renna, „ale ten je tak opilý, že si to asi ani nepamatuje.“ Znovu se k němu chtěla přivinout, ale on si ji pořád držel dál.

„Neměla jsi sem chodit, Ren,“ řekl Cobie.

Měla pocit, jako by ji udeřil kladivem do prsou.

„Cože?“ užasla.

„Musíš odtud vypadnout, než tě tu někdo najde,“ řekl Cobie. „Jestli mě nezabije tvůj otec, tak ten můj určitě.“

„Máš za sebou třicet let a jsi velký jako kůň!“ zařvala Renna. „Bojíš se snad našich tátů víc než já?“

„Tvůj táta nezabije tebe, Ren,“ namítl Cobie. „Zabije mě.“

„Ne, mě jen donutí se modlit, abych byla mrtvá!“ rozlítila se Renna.

„Jen o důvod víc, abys šla, než nás najde pohromadě,“ řekl Cobie. „I kdyby nás pastýř oddal, oni nás na pokoji nenechají. Ty mojeho tátu neznáš. Vzal si do hlavy, že se ožením s dcerou Ebera Blaťana, i kdyby mě měl dotlačit k oltáři vidlemi. Zaplatil Eberovi za ten slib spoustu ryb.“

„Tak utečeme,“ navrhla Renna a křečovitě se ho chytila za ruku. „Půjdeme na Slunečnou Pastvinu nebo třeba až do Svobodných měst. Mohl bys vstoupit do opravdového poslovského cechu.“

„A spát v noci venku pod širým nebem?“ opáčil zděšeně Cobie. „Zbláznila ses?“

„Ale ty jsi říkal, že mě miluješ,“ vyhrkla Renna a křečovitě sevřela oblázkový náhrdelník. „Říkal jsi, že nás nic nerozdělí.“

„To bylo předtím, než mi tvůj táta málem uříz koule, a můj vyváděl ještě hůř,“ odsekl Cobie a horečnatě se rozhlížel po světnici. „Ani já bych tu dneska neměl zůstávat,“ zamumlal, „co kdyby se sem ještě před setměním přihnal Harl. Ty jdi na Náhorní Slatiny ke své sestře. Já poběžím k tátovi, aby věděl, že jsem nic neproved. Pojď.“ A rukou ji zezadu postrkoval ke dveřím. Šla, otřesená, ohromená, zmatená.

Cobie otevřel dveře a za nimi stál Harl s tesákem v ruce. Vzadu ležela na zemi mula; zhroutila se a sípala do prachu. Jel na holém hřbetě.

„Mám tě!“ zařval Harl a praštil Cobieho do obličeje pěstí, v které svíral těžkou kostěnou střenku, až se Cobiemu otočila hlava a upadl na zem. Volnou rukou popadl Harl Rennu. Do paže se jí bolestivě zaryly tvrdé, kostnaté prsty.

„Jen si utíkej žebrat k sestře o pomoc,“ řekl. Obličej jako jedna vzteklá, nepříčetná maska. „Hned tam budu a vyřídím si to s tebou.“ Postrčil ji ke dveřím a očima střelil po Cobiem.

„To není tak, jak to vypadá!“ zařval Cobie, pracně se vzepřel na koleno a napřáhl ruku, aby Harla odrazil. „Já jsem jí neříkal, aby sem chodila!“

„Do Jádra neříkal,“ zavrčel Harl a zvedl nůž. „Něco jsem ti slíbil, kluku, a taky to dodržím.“

Ohlédl se na Rennu, zkoprnělou strachy. „Padej!“ vyjel na ni. „Už takhle budeš v kadibudce týden. Nedělej si z toho dva!“

Renna v hrůze couvala a Harl se od ní odvrátil. Hlavou jí bleskla vzpomínka na noc v kadibudce. Zdánlivě nekonečné hodiny muk na zlomek vteřiny ožily. Myslela na to, co bude, na pach otcovy postele, na svrasklou kostnatou tíhu na svém těle, na jeho chrochtání a přirážení.

Představila si, že se vrací na statek, a něco uvnitř se zlomilo.

„Ne!“ zaječela a skočila na otce. Nehty se mu zaryly do obličeje jako pařáty. Leknutím upadl na záda a hlavou se praštil o podlahu. Chtěla mu vypáčit tesák z rukou, ale byl silnější a udržel ho.

Cobie tam jen postával a nijak se k nim nehrnul. „Cobie!“ prosila. „Pomoz mi!“

Harl praštil Rennu pěstí do obličeje, shodil ji ze sebe, skočil na ni, aby ji přišpendlil k zemi, ale zahryzla se mu do paže, až zavyl bolestí. Znovu ji do obličeje udeřila pěst, pak třikrát do břicha, dokud zuby nepovolily.

„Ty couro mrňavá!“ zařval, když viděl, že mu z ruky teče krev. Zachrčel, a jak jí šel rukama po krku, upustil tesák.

Renna sebou mlátila ze všech sil, ale Harl ji škrtil a nepovolil. Po ruce mu tekla krev, kapala jí na tvář, Renna lapala po dechu, který nemohl přijít. V otcových očích viděla šílenství a pochopila, že ji chce zabít.

Střelila očima po Cobiem, ale ten tam stál, ani se nehnul. Podařilo se jí zachytit jeho pohled, němě ho prosila.

Cobie sebou trhnul, najednou se probral a šel k nim. „Tak dost!“ zařval. „Vždyť ji zabiješ!“

„Tebe už mám taky po krk, kluku,“ zasyčel Harl, a když se Cobie přiblížil, jednou rukou pustil Rennin krk a sáhl po noži. Jak po něm Cobie hmátl, Harl se bleskurychle otočil a vbodl mu čepel mezi nohy.

Cobie znachověl v obličeji a s hrůzou se podíval dolů. Po tesáku valila krev. Nabral dech, chtěl spustit řev, ale Harl mu nedal šanci, vytrhl nůž a vbodl mu ho do srdce.

Cobie sevřel rukojeť trčící z hrudi, rty ještě němě zaprosily, pak padl na záda a byl mrtev.

Harl se zvedl z Renny, nechal ji chabě štkát na zemi, šel ke Cobiemu a vytrhl tesák. „Varoval jsem tě víc než jednou, kluku,“ řekl a otřel si čepel do Cobieho košile. „Měl jsi mě poslechnout.“

Zastrčil tesák zpátky do pochvy, kde zůstal sotva okamžik – Renna ho vytrhla a vbodla mu ho do zad. Znovu a znovu bodala, ječela a plakala, do obličeje jí stříkala krev a smáčela šaty.

Kapitola 20

Ouřada Raddock

333 p. N. Léto

Jeph Sedlák dokončil obchůzku verandových chran jen taktak. Rodina už byla uvnitř, děti se myly k večeři, Ilain a Norine byly v kuchyni. Díval se, jak poslední paprsky slunce mizí, ze země vyprchává žár a uvolňuje démonům cestu z Jádra.

Když začaly povstávat smrduté, šedivé mlžné cáry, sebral se, že půjde dovnitř, i když se jadrnci zhmotní až za chvilku. Pokud šlo o démony, Jeph na hrdinství nedal.

Ale zrovna když chtěl zavřít dveře, uslyšel úpěnlivé kvílení a vzhlédl. Dole na cestě někdo byl, ze všech sil utíkal ke statku a nepřetržitě ječel.

Jeph vzal sekeru – vždycky ji měl u dveří – a šel, kam až mu to verandové chrany dovolily. Oči úzkostlivě zalétaly k jadrncům, kteří se zhmotňovali na dvoře. Pomyslel na svého nejstaršího syna. Ten by bez váhání běžel neznámému na pomoc. Jenže Arlen je už čtrnáct let mrtvý a Jeph nikdy tak odvážný nebyl.

„Drž se! Utíkej!“ zařval. „Za chvilku jsi v bezpečí!“ Jadrnci, pořád ještě víc dým než tělo, při tom křiku vzhlédli a Jeph pevně sevřel sekeru. Bezpečí chran neopustí, ale kdyby nějaký démon přišel blíž, tak ho praští a uvolní cestu.

„Co se děje?“ zavolala zevnitř Ilain.

„Ať všichni zůstanou uvnitř!“ křikl Jeph. „Ať uslyšíte cokoli, zůstaňte uvnitř!“ Zabouchl dveře a ohlédl se. Ječící neznámý už byl blízko. Byla to žena, šaty samá krev, a běžela, jako by jí šlo o život. A taky opravdu šlo. Něco držela v ruce, ale Jeph nedokázal rozeznat, co to je.

Jadrnci, které míjela, po ní sekali, ale pařátům ještě chyběla hmotná podstata a místo aby trhaly, tak sotva škrábly. Ta žena si jich snad ani nevšimla, ale těžko říct, křičela tak jako tak.

„Běž!“ zařval Jeph znovu v naději, že jí to bezzubé slovo dodá trochu odvahy.

A pak byla na dvoře a skoro u verandy. Jeph ji poznal přesně v okamžiku, kdy jeden ohnivý démon, už plně zhmotněný, zavřískl a skočil jí do cesty.

„Renno,“ vydechl, ale když se tam podíval zas, neviděl Rennu Jirchářovu, ale svou ženu Silvy, kterou před čtrnácti lety na tom samém místě napadl ohnivý démon.

Něco se v něm zatvrdilo a ani nevěděl jak, už byl z verandy dole a vší silou se ohnal ocelovou sekerou. Krunýř ohnivého démona sice dokázal odvrátit ostří jakékoli ruční zbraně, ale tenhle netvor byl malý a Jeph ho sekyrou alespoň odhodil. Démon dopadl do prachu na dvoře a převalil se.

Ostatní jadrnci zavřískli a vrhli se na ně, ale cesta do domu byla volná. Jeph popadl Rennu za loket a vlekl ji za sebou do bezpečí. Na schodech na verandu zakopl a svalili se na hromadu, ale když se na ně vrhl jeden lesní démon, už narazil na vnější síť, ta rozeslala do vzduchu pavučinu stříbřité magie a odhodila ho.

Jeph choval Rennu v náručí a mluvil na ni, ale ona dál jen naříkala, ani nevnímala, že už je za chranami. Byla samá krev, šaty, ruce, obličej, ale neviděl, že by byla zraněná. V pravici křečovitě svírala obrovský tesák s kostěnou střenkou. I ten byl celý od krve.

„Renno, jsi v pořádku?“ zeptal se. „Čí je to krev?“ Dveře se otevřely a ven vyšla Ilain. Při pohledu na sestru vyjekla.

„Čí je to krev?“ zeptal se znovu Jeph, ale těžko říct, jestli ho Renna vůbec slyšela, pořád křičela a vzlykala, do krve a špíny na obličeji se mísily potůčky slz.

„To je tátův tesák,“ poznala Ilain zakrvácenou čepel, kterou Renna tak křečovitě svírala. „Poznala bych ho kdekoli. Nikdy ho neodkládal.“

„Stvořiteli,“ vydechl Jeph a zesinal.

„Ren, co se stalo?“ zeptala se Ilain, naklonila se k nim a vzala sestru kolem ramen. „Jsi zraněná? Kde je táta? Nestalo se mu nic?“

Ale Ilain nedostala ze sestry o nic víc než Jeph, a tak brzy zmlkla a jen poslouchala Rennin pláč a vřískot jadrnců u chran.

„Radši ji vezmem dovnitř,“ usoudil Jeph. „Zažeň děcka do jejich světnice, já ji vezmu k nám.“ Ilain přikývla a šla dovnitř napřed. Jeph zvedl rozklepanou Rennu do náruče.

Uložil Rennu na svůj slamník, a když Ilain přinesla umyvadlo s teplou vodou a čisté šaty, obrátil se Jeph zády. Renna mezitím přestala křičet, ale pořád neodpovídala, ani když jí Ilain vypáčila zkrvavený tesák z ruky a položila ho na noční stolek, ani když ji svlékala a pevnými, rovnoměrnými tahy z ní hadrem smývala krev.

„Co myslíš, že se stalo?“ zeptal se Jeph, když Renna, zachumlaná do pokrývek, pořád němě zírala do prázdna.

Ilain potřásla hlavou. „Já nevím. Z tátova statku sem je to pěšky pěkná dálka, i kdybys seběhl z cesty a vzal to napříč. Musela utíkat několik hodin.“

„Vypadalo to, že běží z vesnice,“ poznamenal Jeph.

Ilain pokrčila rameny.

„Ať se stalo, co se stalo, tak to neudělali jadrnci,“ prohlásil Jeph. „Těžko za bílého dne.“

„Jephe,“ řekla Ilain, „musíš zítra zajít na statek. Třeba je napadli noční vlci nebo je přepadli lupiči. Já nevím. Než se vrátíš, tak tady Rennu schovám.“

„Lupiči a noční vlci v Tibbetské Říčce?“ opáčil pochybovačně Jeph.

„Prostě se tam zajdi podívat,“ naléhala Ilain.

„Co když tam najdu mrtvého Harla, ubodaného nožem?“ zeptal se Jeph s vědomím, že přesně na to oba dva myslí.

Ilain si ztěžka povzdechla. „Tak utřeš krev, postavíš pohřební hranici, a kdyby se o to někdy někdo zajímal, tak uklouzl, když lezl po žebříku na seník, spadl a zlámal si vaz.“

„Nemůžeme jen tak lhát,“ namítl Jeph. „Jestli někoho zabila…“

Ilain se na něj vztekle otočila. „A co jiného podle tebe, do Jádra, celé ty roky děláme?“ rozčílila se. Jeph zvedl ruku, aby ji uklidnil, ale Ilain se nedala.

„Jsem ti dobrou manželkou?“ vyjela na něj. „Udržuji ti dům? Dávám ti syny? Miluješ mě?“

„Ovšemže ano,“ řekl Jeph.

„Tak to pro mne udělej, Jephe Sedláku,“ řekla. „Uděláš to pro nás všechny, i pro Beni a její kluky. Kdo stojí o to, aby se cokoli, co se na tom statku dělo, dostalo k vesnickým uším? Dost na tom, co si navymýšlejí sami, už to je zlé ažaž.“

Jeph dlouho mlčel. Měřili sílu vůle a pohledu. Nakonec přikývl. „Dobře. Po snídani vyjedu.“

*

Jeph vstal s rozbřeskem, a i když ho bolely všechny kosti, spěšně oběhl obvyklé ranní povinnosti. Celou noc se snažili dostat z Renny nějaké vysvětlení, ale ta jen zírala do stropu, nespala ani nejedla. Po snídani osedlal jejich nejlepší kobylku.

„Počítám, že cestě se radši vyhnu,“ řekl Ilain. „Vezmu to zkratkou přes jihovýchodní pole.“ Ilain přikývla, vrhla se mu kolem krku a pevně ho k sobě přitiskla. Objímal ji a žaludek se mu svíral strachy, co tam asi najde. Nakonec ji pustil. „Měl bych už vyrazit, abych se stihl vrátit ještě dneska.“

Zrovna nasedal na koně, když k jeho uším dolehl klapot koňských kopyt. Vzhlédl a zjistil, že k nim přijíždí kára s kořenářkou Coline Trigg, která si ustaraně mnula ruce, a starostkou Selií Jalovou, která se nasupeně mračila. Selii už bylo skoro sedmdesát, byla vysoká a hubená, ale pořád tuhá jako stará kůže a ostrá jako drvoštěpská sekera.

Z jedné strany jel vedle káry Rusco Vepř, z druhé Garrik Rybář a Ouřada Raddock, Garrikův prastrýc a mluvčí Rybářské Zátoky. Pěšky za nimi šel pastýř Harral a za ním snad polovina chlapů z Rybářské Zátoky, vyzbrojených tenkými rybářskými oštěpy.

Když se statek objevil na dohled, Garrik patami pobídl koně do slabin, tryskem dojel k verandě, kde stála Ilain, a na místě zarazil koně tak ostře, div se zvíře nevzepjalo na zadní.

„Kde je?“ vyjel na ni Garrik.

„Kdo?“ opáčila Ilain a vydržela jeho nasupený pohled, ani nemrkla.

„Nehraj si se mnou, ženská!“ zavrčel na ni Garrik. „Přišel jsem si pro tu tvoji kurevnickou sestřičku, tu čarodějnici vražednickou, a ty to dobře víš!“ Seskočil z koně, vyrazil rovnou k ní a zahrozil jí pěstí do obličeje.

„Dál ani krok, Garriku Rybáři,“ ozvala se Norine Drvoštěpova, která vyšla z domu s Jephovou sekerou. Přišla na Jephův statek ještě předtím, než mu zemřela žena, a patřila do rodiny zrovna tak jako všichni ostatní. „Tady nejsi na svém. Jestli nechceš dráždit jadrnce bosou nohou, tak se drž hezky zpátky a řekni, o co ti jde.“

„Jde mi o to, že Renna Jirchářova zavraždila svojeho vlastního tátu a mojeho syna a já ji za to nacpu Jádru!“ zaburácel Garrik. „Nemá smysl ji tu schovávat!“

Došel pastýř Harral a vstoupil mezi Garrika a ženy. Byl mladý a silný, rovnocenný protivník pro staršího, i když stejně tak statného Garrika. „Ještě se nic nedokázalo, Garriku! Jen se jí musíme na pár věcí zeptat, to je všechno,“ řekl a obrátil se k Ilain. „A také tebe, jestli něco řekla.“

„My chceme něco víc, pastýři,“ ozval se Raddock a slezl z koně. Rodem byl Rybář, ale všichni v Říčce mu říkali Ouřada Raddock, protože byl mluvčím Zátoky ve vesnické radě a rozhodčím sporů ve svém okrsku. Od brady až k uším se táhla houština šedivých vousů, zato temeno bylo holé jako vejce. Byl starší než Selia, ale prchlivější a plný spravedlivého hněvu, se schopností probouzet ho v ostatních. „Ta holka se musí zodpovídat ze svých zločinů.“

Další sesedl Vepř. Veledůstojný jako vždy, muž, kterému patřila polovina Tibbetské Říčky přímo a zbytek zadlužením. „Garrik říká svatou pravdu, tvůj otec a Cobie jsou skutečně mrtví,“ sdělil Ilain. „Včera večer jsem se šel se svýma holkama podívat do skladu, co to tam bylo za randál, a pak jsme je našli mrtvé v té zadní komoře, co jsem ji pronajal Cobiemu. Nejen ubodané, ale… zohavené. Oba. Stam Krejčí říká, že tam těsně předtím viděl tvou sestru.“

Ilain se zajíkla a přitiskla si ruce na ústa.

„Strašné,“ souhlasil Harral, „a proto by bylo nejlepší, kdybychom mohli mluvit s Rennou hned.“

„Takže uhni ze dveří!“ vyjel na ni Raddock a dral se dál.

„Já jsem starostka Tibbetské Říčky, Ouřado Raddocku, ne ty!“ vyštěkla Selia a všichni zmlkli. Jeph k ní natáhl ruce, aby jí pomohl dolů z káry. Sotva se nohama dotkla země, rovnou popadla sukně do hrsti, aby si je neucourala, a už si to rázovala k nim, zosobněná síla, před kterou couvali i mladší muži, několikrát těžší než ona.

Dožít se Seliina věku nebylo v Tibbetské Říčce nic snadného. Život v Říčce byl tvrdý, šedin se dožívali jen ti nejprůbojnější, nejchytřejší a nejschopnější, a ostatní se k nim podle toho chovali. Když byla Selia mladší, byla plná sil. Teď to byla síla sama.

Jediný Raddock neuhnul. Za ty roky porazil Selii jako starostku nejednou, a kdyby v Tibbetské Říčce rozhodoval věk, měl by navrch, byť ne o moc.

„Coline, Harral, Rusco, Raddock a já musíme za ní dovnitř,“ sdělila Selia Jephovi. To nebyla žádost. Těch pět tvořilo polovinu vesnické rady a Jeph mohl jen přikývnout, ustoupit stranou a umožnit jim vejít.

„Já jdu taky!“ zaburácel Garrik. Kolem něj se srotil houf rybářských, jeho přátelé a příbuzní, a zlostně přikyvovali.

„Ne, vy ne,“ sdělila jim Selia a všechny je uzemnila nasupeným ocelovým pohledem. „Pění se vám krev a nikdo vám to nevyčítá, ale my jsme tu proto, abychom zjistili, co se stalo, a ne proto, abychom tu dívku bez soudu postavili na pranýř.“

Raddock položil Garrikovi ruku na rameno. „Ona se z toho nedostane, Gare, to ti slibuju,“ řekl. Garrik zaťal zuby, ale přikývl, ustoupil a radní vešli dovnitř.

Renna ležela pořád ve stejné poloze, jak ji večer uložili, a zírala do stropu. Občas mrkla. Coline šla rovnou k ní.

„Ach ne,“ vydechla Selia, když uviděla na nočním stolku zakrvácený tesák. Jeph v duchu zaklel. Proč ho tam jen nechával? Měl ho hodit do studny hned, jak ho uviděl.

„Stvořiteli,“ vydechl Harral a nakreslil do vzduchu chranu.

„A tady,“ zavrčel Raddock a kopl do umývadla u dveří, v němž byly namočené Renniny šaty. Voda zrůžověla krví. „Pořád si myslíš, že jsme sem přišli jen položit pár otázek, pastýři?“

Coline starostlivým okem a jistou rukou prozkoumala modřiny na Rennině obličeji, pak se obrátila k ostatním a hlasitě si odkašlala. Muži na ni chvíli nechápavě zírali, pak se probrali, obrátili se zády a Coline odhrnula pokrývky.

*

„Zlomeného nic,“ oznámila Coline, když skončila s prohlídkou a přišla za Selií, „ale je pořádně zbitá a na krku má pohmožděniny, jako by ji někdo škrtil.“

Selia si šla sednout k Renně na postel. Něžně se k ní naklonila a shrnula vlasy ze zpoceného obličeje. „Renno, drahoušku, slyšíš mě?“ Dívka ani nemrkla.

Selia svraštila čelo. „To je takhle celou noc?“ zeptala se.

„Jo,“ odtušil Jeph.

Selia si povzdechla, opřela se rukama o kolena a zvedla se na nohy. Vzala tesák, všechny vyprovodila ze světnice ven a zavřela za nimi dveře.

„Tohle jsem už viděla, převážně po démonském útoku,“ řekla. Coline souhlasně přikyvovala. „Sice přežijou, ale zažijou víc strachu, než dokážou unést, a pak jen tupě zírají do prázdna.“

„Zlepší se to?“ zeptala se Ilain.

„Někdy se z toho za pár dní proberou,“ řekla Selia. „Někdy…“ Pokrčila rameny. „Nebudu ti nic nalhávat, Ilain Selko. Tohle je to nejhorší, co se v Tibbetské Říčce stalo, kam až moje paměť sahá. S přestávkami jsem starostkou už třicet let a viděla jsem spoustu lidí zemřít dřív, než přišel jejich čas, ale nikdo nikdy nebyl zabit ve vzteku. Něco takového se možná stává ve Svobodných městech, ale ne tady.“

„Renna by nikdy…!“ Ilain se zalkla, Selia ji vzala kolem ramen a konejšila ji.

„Proto jsem doufala, že si s ní nejdřív promluvím, drahá, abych z jejích úst slyšela, co se stalo.“ Střelila pohledem po Raddockovi. „Rybáři lační po krvi a nic než krev nebo pořádné vysvětlení je neuspokojí.“

„Taky k tomu máme dobrý důvod,“ zavrčel Raddock. „Mrtvý je z našeho okrsku.“

„Pokud jste si nevšimli, tak z našeho taky,“ vzplanula Ilain a zlostně ho zpražila pohledem.

„Jen o důvod víc chtít spravedlnost,“ odsekl Raddock.

Selia zasyčela a všichni ztichli. Podala zakrvácený tesák pastýři Harralovi.

„Pastýři, byl bys tak laskav, zabalil ho a skryl ve své kutně, než se dostaneme do vsi? Byla bych ti vděčná.“ Harral přikývl a natáhl se pro něj.

„Co si to o sobě, do Jádra, myslíš?“ zaburácel Raddock a chňapl po tesáku dřív, než si ho pastýř stihl vzít. „Tohle má právo vidět celá vesnice!“ řval a oháněl se s ním kolem sebe.

Selia ho chytila za zápěstí a Raddock, víc jak dvakrát tak těžší, se chechtal, dokud mu nedupla podpatkem na nárt. Zavyl bolestí, pustil tesák a popadl se za chodidlo. Selia chytila tesák dřív, než spadl na zem.

„Mysli, Ouřado!“ vyjela na něj. „Ten nůž, to je důkaz a všichni mají právo ho vidět, ale ne ve chvíli, kdy dva tucty mužů venku třímají oštěpy a uvnitř je bezbranná dívka němá strachy. Pastýř ho neukradne.“

Ilain přinesla plátno, Selia tesák zabalila, dala ho pastýři a ten ho bezpečně utopil v kutně. Pak vzala sukně do hrsti, rázně vyšla ven a s vypnutou hrudí a hrdě zdviženou hlavou předstoupila před muže shromážděné na dvoře, kteří vztekle brblali a zálibně hladili oštěpy.

„Není v stavu mluvit,“ oznámila jim Selia.

„My na nějaké řeči kašlem!“ zařval Garrik a všichni rybáři přikyvovali na souhlas.

„Mně je fuk, na co kašlete,“ odsekla Selia. „Dokud se v této věci nesejde vesnická rada, tak nikdo nic dělat nebude.“

„Rada?!“ rozkatil se Garrik. „Tohle přece není žádný útok jadrnců! Ona mi zavraždila syna!“

„To nevíš, Garriku,“ ozval se Harral. „Je možné, že se on a Harl zabili navzájem.“

„Ona to udělala, i kdyby ten tesák nedržela,“ trval na svém Garrik. „Uhranula mého syna, svedla ho ke hříchu a dělala hanbu svému otci!“

„Zákon je zákon, Garriku,“ řekla Selia. „Dostane se jí spravedlivého zasedání rady, kde ty můžeš vznést své obvinění a ona k tomu sdělit své, než ji prohlásíme za vinnou. Dost na tom, že tu máme dvě zabití, já nedovolím, aby se tvoje banda dopustila třetího jen proto, že se nemůžete dočkat spravedlnosti.“

Garrik hledal pohledem podporu u Raddocka, ale mluvčí za Rybářskou Zátoku mlčel a nenápadně se sunul k Harralovi. Zničehonic přirazil pastýře ke zdi a prošacoval ho.

„Neříká vám všechno!“ zařval Raddock. „Ta holka měla šaty rudé od krve!“ Zvedl Harlův tesák, aby ho všichni viděli. „A zakrvácený nůž!“

Rybáři sevřeli oštěpy, vztekle zařvali a už se hotovili vtrhnout do domu. „Do Jádra s tvým zákonem, jestli to znamená, že nemůžu pomstít syna,“ řval Garrik na Selii.

„Tu nebohou dívku zavraždíš jen přes mou mrtvolu,“ řekla Selia a postavila se přímo přede dveře stejně jako zbytek vesnické rady a Jephova rodina. „Tak co chcete?“ zvolala. „Být sami prohlášeni za vrahy? Všichni rybáři?“

„Pah, všechny nás pověsit nemůžeš,“ vysmál se jí Raddock. „My si tu holku vezmem a bude. Uhni, nebo půjdem rovnou přes tebe.“

Rusco zvedl ruce a ustoupil stranou. Selia ho zlostně zpražila pohledem. „Zrádče!“

Ale Rusco se jen usmál. „Já nejsem zrádce, paní. Jen obchodník, který zaskočil na návštěvu, a není na něm, aby se v takovémto sporu přikláněl na něčí stranu.“

„Patříš do vesnice stejně jako každý jiný!“ zařvala Selia. „Jsi v Návsí dvacet let a skoro stejně dlouho v radě! Ale jestli máš nějaký jiný domov než tenhle, tak možná přišel čas se tam vrátit!“

Rusco se znovu usmál. „Promiň, paní, ale já musím být spravedlivý ke všem. Stát proti celému okrsku prostě neprospívá živnosti.“

„Nejmíň jednou za rok za mnou chodí polovina vesnice, že tě mám vyhnat za šizení, stejně jako tě vyhnali z Milnu a Angiers a Stvořitelví, odkud ještě,“ odtušila Selia, „a každý rok jim to rozmluvím. Připomínám jim, jakým přínosem je tvoje hokynářství a jak to chodívalo, než jsi sem přišel. Ale jestli teď zůstaneš stranou, tak zařídím, aby práh tvého hokynářství už žádný slušný člověk nepřekročil.“

„To nemůžeš!“ zaječel Vepř.

„Ale můžu, Vepři,“ řekla Selia. „Zkus si pokoušet mou trpělivost, jestli si myslíš, že nemůžu.“ Raddock se zachmuřil a pak se otráveně ušklíbl, když se Vepř vrátil a postavil se zase k Selii do dveří.

Vepř se střetl s jeho pohledem. „Nechci nic slyšet, Raddocku. Den dva můžeme počkat. Každý chlap, který vztáhne ruku na Rennu Jirchářovu dřív, než se sejde vesnická rada, bude z hokynářství vykázán.“

Selia se obrátila k Raddockovi. Oči jí planuly. „Jak dlouho, Ouřado? Jak dlouho vydrží Rybářská Zátoka bez zrna a dobytka od sedláků? Bez blaťanské rýže? Slatiňáka? Dřeva od drvoštěpů? Vsadím se, že ani zdaleka ne tak dlouho jako my bez těch vašich úžasných ryb!“

„Dobrá, svolej radu,“ řekl Raddock. „Ale tu holku dáme až do soudu pod zámek v Rybářské Zátoce.“

Selia vybuchla smíchy. „To si opravdu myslíš, že bych vám ji svěřila?“

„Tak kam?“ zeptal se. „Ať se propadnu do Jádra, jestli ji nechám tady u rodiny, odkud může kdykoli utéct.“

Selia si povzdechla a letmo se ohlédla na dům. „Dáme ji do mé přádelny. Jsou tam pevné dveře, a jestli chceš, tak můžeš zatlouct okenice a postavit tam stráž.“

„Je to moudré?“ opáčil Rusco a povytáhl obočí.

„Ale no tak,“ řekla Selia a mávla nad tím rukou. „Vždyť je to jen malá holka.“

„Malá holka, která zabila dva dospělé chlapy,“ připomněl jí Rusco.

„Nesmysl,“ odsekla Selia. „Pochybuji, že by sama dokázala zabít třebas jen jednoho z těch siláků, natož dva.“

„Dobrá,“ zamručel Raddock, „ale tohle si nechám až do zasedání rady,“ zvedl nůž, „a ty zakrvácené šaty taky.“ Selia se zakabonila, střetli se pohledem, měřili sílu vůle. Věděla, že Ouřada Raddock těmi věcmi dokáže vybičovat vesnici k zuřivosti, ale neměla moc na vybranou.

„Ještě dnes rozešlu poslíčky,“ řekla Selia. „Sejdeme se za tři dny.“

Jeph vynesl Rennu ven na svou káru a odvezli ji dolů do Seliina domu v Návsí, kde ji zamkli do přádelny. Garrik osobně zatloukl zvenčí okenice a ještě prkna pořádně vyzkoušel, než spokojeně zamručel a odešel.

Kapitola 21

Vesnická rada

333 p. N. Léto

Přišel rozbřesk dalšího dne a Selii zabolely kosti, když přehodila nohy přes pelest. Bolest postihla klouby před několika lety. Když bylo deštivo nebo chladno, bylo to horší, ale v poslední době ji píchalo dokonce i za těch nejteplejších, nejsušších dnů. Počítala, že než zemře, bude to jen horší.

Ale Selia si nikdy nestěžovala, dokonce ani Coline Trigg ne. Tahle bolest byla jejím břemenem. Byla starostkou Tibbetské Říčky, a to znamenalo, že od ní lidé čekají, že bude silná a bude se stavět za to, co je správné. Bez ohledu na to, jak údy naříkaly, nikdo nikdy neviděl žádnou známku, že by Selia byla nějaká jiná, než bývala vždycky, pevná skála, o kterou se lze opřít.

Ale dnes na ni tohle břímě doléhalo dvojnásob, když vstávala, umývala se a oblékala si jedny ze svých těžkých volných šatů, upnutých až ke krku. Rennu ani její sestry moc dobře neznala, ale znala jejich matku, kterou dostali jadrnci, a věděla, jak s ní Harl zacházel. Někteří lidé dokonce vykládali, že se vydala démonům dobrovolně, jen aby mu unikla. Jestli se choval stejně ke svým dcerám, tak si Selia dovedla docela dobře představit, že ho Renna musela v sebeobraně zabít.

Když byla hotová, zašla za Rennou, oblékla jí jedny svoje volné šaty a posadila ji, aby ji mohla nakrmit. Když dívka kaši dojedla, utřela jí Selia pořádně ústa, odešla z přádelny a zasunula závoru.

Pak se taky najedla a šla ven. Na její pěšině stál Rik Rybář a třímal svůj tenký rybářský oštěp. Bylo mu sedmnáct a ještě nebyl ženatý, ale Selia ho vídala chodit s Janou, dcerou Ferda Mlynáře. Jestli Ferd ten svazek odsouhlasí, asi budou brzy zasnoubeni.

„Musím si vyřídit nějaké pochůzky,“ sdělila mu Selia.

„Je mi líto, paní,“ odvětil Rik. „Ouřada Raddock mi nařídil, abych stál zrovínka tady a dával pozor, aby ta holka neutekla, ať si říká, kdo chce, co chce.“

„Ale, opravdu?“ opáčila Selia. „A mám pravdu, že tvého bratra Borryho bych našla vzadu u svých krásných okenic, které Garrik zatloukl hřebíkama?“

„Ano, paní,“ řekl Rik.

Selia se vrátila do domu a vyšla s koštětem a hráběmi. „Kolem mého domu se žádné zahálčivé ruce potloukat nebudou, Riku Rybáři. Jestli tu chceš zůstat, tak mi do čisťounka umeteš přední chodníček a bratrovi řekneš, ať vzadu shrabe listí a starou trávu.“

„Já nevím, jestli…“ začal Rik.

„Ty bys nechal starou ženskou dělat práci, na kterou jsi sám moc líný?“ užasla Selia. „Asi se o tom zmíním Ferdovi Mlynářovi, až ho zase uvidím.“

Rik popadl koště a hrábě, ani nestačila větu dokončit. „Hodný chlapec,“ pochválila ho. „Až budeš hotový, můžeš mi obejít chrany. Kdyby za mnou někdo přišel, posaď ho na verandu. Vrátím se brzy.“

„Ano, paní,“ řekl Rik.

Vzala si hliňák máslových koláčků, šla na místo, kam si v Návsí chodívaly hrát děti, a těm nejrychlejším rozdala koláčky za to, že vyřídí její vzkazy. Než se vrátila domů, měl Rik chodníček umetený a zrovna zametal verandu. Na schodech na verandu sklesle seděl Stam Krejčí, první člověk, kterého si pozvala, a trpitelsky se držel za hlavu.

„Lituješ včerejšího piva?“ zeptala se Selia s vědomím, že se ani ptát nemusí. Stam vždycky litoval včerejšího piva, a to ještě když sahal po dnešním.

Stam místo odpovědi jen zasténal.

„Tak pojď dovnitř a dej si čaj na bolení hlavy,“ řekla Selia. „Chci s tebou mluvit o tom, cos viděl předvčírem v noci.“

Zevrubně vyslýchala Stama a pak i další, kteří tvrdili, že viděli Rennu utíkat k hokynářství. Ale bylo jich nějak moc, než aby se jim dalo věřit. Jako by ji viděla celá vesnice, jak se žene po cestě, s planoucíma očima a tesákem v ruce. Raddock a Garrik prošli Říčku z jednoho konce na druhý, se zakrváceným nožem a šaty, a najednou chtěli být všichni účastni toho dramatu.

„Cobie byl sice ztělesněný slaboch,“ řekl jí pastýř Harral, když si vybavoval, co se dělo po pohřbu Fernana Slatináře, „ale s Rennou se chtěl oženit opravdu, viděl jsem mu to jasně na očích. A na ní taky. To Harl měl při tom pomyšlení vraždu v očích.“

„Můj Lucik se včera večer serval se dvěma rybáři,“ řekla jí později Meada Slatinářka. „Prohlašovali, že Renna chtěla zabít svého tátu celou dobu a snažila se svést Cobieho, aby to udělal za ni. Lucik rozbil jednomu nos a oni mu zlomili ruku.“

„Lucik jednoho praštil pěstí?“ otázala se Selia.

„Můj kluk bydlel s Rennou Jirchářovou skoro čtrnáct let,“ odvětila Meada, „a když on říká, že to není vražedkyně, tak mi to stačí.“

„Ty teď mluvíš za Náhorní Slatiny, když je Fernan po smrti?“ zeptala se Selia.

Meada přikývla. „Kopec hlasoval včera.“

Další přišla Coline Trigg. „Pořád se sama sebe ptám,“ pravila kořenářka, „proč byl chudák Cobie bodnutý mezi nohy? Musela to udělat ona, to by přece žádný chlap žádnému chlapovi neudělal. Třeba nebyla tak svolná, jak se povídá, když za ní Cobie byl. Počítám, že ji znásilnil a ona ho šla za to zabít. Když se jí v tom otec snažil zabránit, nezbylo jí než ho zabít taky.“

*

Odpoledne dorazil Jeph s Ilain a Beni. Jeph se ochranitelsky držel těsně u žen a dokonce vstoupil mezi Beni a Rika Rybáře, když se na sebe zlostně dívali.

„Jak je Lucikovi?“ zeptala se Selia Beni, když vstoupili dovnitř.

Beni si povzdechla. „Coline říká, že mu dlahy sundá za dva měsíce, ale dostalo nás to do ouzkých, nevím, jak splníme Vepřovy objednávky na pivo. A taky si dělám starosti o své kluky, jestli se tahle msta povleče dál.“

Selia přikývla. „Radši si drž kluky hezky nablízku. Raddock rybáře rozpálil do běla a oni si teď myslí, že mají nárok na krev, ber kde ber. A já se mrknu, jestli se ve vesnici nenajdou nějaké zahálčivé ruce, které by se daly nahnat do pivovaru.“

„Děkuji, starostko,“ řekla Beni.

Selia se na všechny tři přísně podívala. „Všichni musíme udělat svůj díl, když na nás dolehnou zlé časy.“ Obrátila se a odvedla je do přádelny. Renna seděla na židli a zírala do zdi.

„Jedla?“ zeptala se ustaraně Ilain.

Selia přikývla. „Co jí dám do pusy, to spolkne, a když ji odvedu na záchod, použije ho. Dokonce mi včera večer šlapala na šlapadlo u kolovrátku. Jen vůle je pryč.“

„Takhle mi to připadalo taky,“ souhlasila Ilain. Beni se podívala na Rennu a rozplakala se.

„Nevadilo by, kdybys nás chvilku nechala, starostko?“ zeptal se Jeph.

„Jistěže ne,“ odtušila Selia, odešla z přádelny a zavřela za sebou dveře.

*

Jeph postával vzadu, aby nechal Ilain a Beni, které šly k sestře, trochu soukromí. Tiše si spolu šuškaly, ale Jeph slyšel na svých polích krtka rýt na třicet yardů a tady chytal každé slovo.

„Udělala to,“ řekla Beni. „Nikdy bych nevěřila, že ublíží Cobiemu Rybáři, ale byla k smrti vyděšená z toho, co asi bude táta dělat, až zůstanou sami. Prosila mě, abych ji vzala s námi…“ Znovu se rozeštkala a Ilain se rozplakala taky. Držely se v náručí, dokud slzy nepřešly.

„Ach, Ren,“ řekla Ilain, „proč jen jsi ho musela zabít? Já jsem to vždycky trpně snášela.“

„Tys nikdy nic trpně nesnášela,“ vyjela na ni Beni. „Tys to udělala jako já, schovala ses za prvního chlapa, kterého jsi uviděla. A oběma se nám to podařilo jen proto, že jsme tátovi nechaly další cukrátko.“

Ilain se k ní obrátila s hrůzou v očích. „Nepočítala jsem s tím, že půjde po tobě,“ řekla a vztáhla k ní ruce. „Myslela jsem si, že jsi ještě moc malá.“

Beni ji vztekle odstrčila. „Vědělas to,“ vyplivla. „Já už měla prsa větší než většina hospodyní a byla jsem dost stará na zásnuby. Tys to věděla a stejně jsi odešla, protože jsi myslela víc na sebe než na nás.“

„Neudělala jsi snad ty to samé?“ vytkla jí Ilain. „Jestli tohle není noc, co křičí ‚chyťte tmu‘, tak už nevím co!“

Pustily se do sebe, ale Jeph vmžiku přešel světnici, popadl je za límce a odtrhl je od sebe. „Nic takového se tady dít nebude!“ řekl. Držel je na délku paže a zlostně je probodával pohledem, dokud nesklopily oči. Než je pustil, bojovný duch z nich už vyprchal.

„Možná je načase tohle všechno provětrat před radou,“ nadhodil. Obě ženy na něj vrhly strohý pohled. „Řeknete jim, co byl Harl zač, a jí,“ ukázal bradou na Rennu, „pak třeba nebudou vyčítat, co udělala.“

Ilain se sesula na židli vedle Renny, trávila tu myšlenku, ale Beni ho zlostně zpražila pohledem. „Ty snad ode mne čekáš, že se postavím před někoho jako Ouřada Raddock a Lucikova máma a řeknu, že se mému tátovi líbilo zacházet se svými dcerami jako s manželkami?“ vyjela na něj. „Ty snad čekáš, že ten příběh svěřím krčmáři a té staré drbně Coline Trigg? Noci, jak se pak budu moci podívat svému muži do očí, natož chodit po vsi se vztyčenou hlavou? Jak by mohl kdokoli z nás? Jako by nestačilo, co se stalo, ještě aby to všichni věděli!“

„Bylo by to horší než vidět svou sestru na pranýři?“ otázal se Jeph.

„I kdyby to nebylo horší,“ odsekla Beni, „stejně ti nic nezaručí, že to v radě změní jediný hlas, a možná by z toho nakonec byly tři sestry na pranýři místo jedné.“

Jeph se podíval na Ilain. Nehybně, tiše seděla, před očima se jí vznášela představa, kterou malovala Beni. „Myslím, že horší by asi bylo, kdyby to věděli všichni,“ řekla tiše, hlas se jí zlomil, s posledním slovem se rozeštkala. Jeph se k ní rozběhl, klekl si k ní, a dokud plakala, choval ji v náručí.

„A ty uděláš nejlíp, když o tom taky budeš držet hubu, Jephe Sedláku,“ řekla Beni.

Jeph se zadíval na plačící manželku a přikývl. „Mně nepřísluší rozhodovat za vás dvě. Budu mlčet.“

Ilain se podívala na Rennu a zasténala. Obličej se jí zmučeně stáhl. „Promiň!“ vzlykla a vyběhla ze světnice.

*

„Není ti nic, drahá?“ zeptala se Selia, když Ilain vyklopýtala z přádelny.

„Nemůžu ji takhle vidět,“ zamumlala Ilain.

Selia přikývla, ale nespokojila se s tím. „Sedni si,“ ukázala na židli ve své světnici. „Udělám čaj.“

„Děkuji, starostko,“ řekla Ilain, „ale máme dost práce…“

„Sedni si,“ opakovala Selia, a tentokrát už to nebylo pozvání, ale strohý povel, a Ilain okamžitě poslechla. „Všichni sednout,“ dodala Selia, když dorazila Beni s Jephem.

„Vesnická rada se sejde zítra,“ sdělila jim Selia, když si nalili čaj. „Nejspíš dost časně. Jestli Renna do té doby nepromluví, a to já nepředpokládám, bude Raddock požadovat usnesení bez její výpovědi, a vzhledem k tomu, kolik toho svědčí proti ní a nic pro ni, počítám, že si prosadí svou. Zkusím to pozdržet, než jí bude lépe, ale bude to na radě.“

„Jak myslíš, že se usnesou?“ zeptal se Jeph.

Selia dlouze vydechla. „To se nedá s jistotou říct. Něco takového se ještě nikdy nestalo. Ale rybářští jsou ve zbrani a pro Blaťany a Hlásné je to jen o důvod víc kázat, že se mají děcka držet dál od Návsí a jeho pokušení. Pastýř a Meada proti té dívce nepůjdou, ale těžko říct, co udělají ostatní. Počítám, že ji pověsí na nejbližší strom a Garrik bude tahat za lano.“

Ilain zasténala.

„Tohle není žádná drobnost, děvče,“ řekla Selia. „Máme tu dva mrtvé a příbuzní jednoho jsou pěkně vzteklí. Já se budu na zasedání hádat do krve, ale zákon je zákon. Jakmile rada něco odhlasuje, není jiná možnost než držet hubu a krok.“

Podívala se na Beni a Ilain. „Takže pokud byste mi mohly říct něco, cokoli, co by mi pomohlo, až budu za tu dívku bojovat, musím to slyšet teď.“

Obě sestry střelily pohledem po Jephovi a neřekly ani slovo.

Selia zafuněla. „Jephe, za statky mluví na radě Mack Pastvina. Zajdi za ním a zkus nenápadně vyzvědět, jak bude hlasovat. A zařiď, aby se dozvěděl čistou pravdu, a ne ty báchorky, které šíří Raddock.“

„Na Mackův statek je to hodný kus cesty,“ namítl Jeph. „Do večera sotva dojedu tam.“

„Tak tam přespi a ten čas moudře využij,“ řekla Selia. Hlas opět nabral panovačný tón. Pokynula mu ke dveřím. „Hoď sebou. Já už dohlédnu, aby se Ilain a Beni dostaly domů v pořádku.“

Jeph nervózně zavadil pohledem o Ilain a pak přikývl. „Ano, paní,“ zamumlal a vypadl ven.

Selia se obrátila zase k sestrám, ale tentokrát měla oči sklopené. „Váš otec mi vždycky vrtal hlavou,“ poznamenala a vybrala si z hliňáku na stole máslový koláček. „Naučila jsem se dávat si pozor na chlapy, co jim jadrnci vzali manželku. Někdy jim trochu… přeskočí. Přestávají se chovat soudně. Žádala jsem lidi, ať na Harla dohlédnou, jenže váš táta byl rád sám pro sebe a ty první roky vypadalo všechno dobře.“ Namočila si koláček do čaje, oči pořád upírala na své ruce.

„Ale pak, když jsi utekla s Jephem, Ilain, přestože jeho manželka nebyla ještě ani spálená, mi to zase začalo vrtat hlavou. Před čímpak jsi to utíkala? A Harl, jakého jsem znávala, by sebral pár chlapů, došel by si pro tebe a odvlekl tě domů, ať bys kopala a ječela sebevíc. Sama jsem tak trochu myslela na to, že to udělám.“ Snědla namočený koláček na několik rychlých, labužnických soust a uhlazeně si utřela ústa ubrouskem. Ilain na ni zírala s otevřenými ústy.

„Jenže on to neudělal,“ pokračovala Selia, odložila ubrousek a zpříma se podívala Ilain do očí. „Proč?“ Ilain před Seliiným ostrým pohledem ucukla, ale sklopila oči a jen zavrtěla hlavou.

„Nevím,“ řekla.

Selia svraštila čelo a vybrala si další koláček. „A pak tu byla ta spousta nápadníků, co se chodili dvořit Renně.“ Znovu sklopila oči. „Je to docela hezká holka, zdravá jako kůň, a má dvě starší sestry, které už předvedly, že dají silné syny. Harl jí mohl sjednat dobrý sňatek i pak, když Arlen Sedlák utekl. Mohl mít na statku dalšího chlapa k ruce, dokonce si mohl vzít nějakou vdovu, sám se oženit. Ale zase, on to neudělal. Odháněl kluky zas a zas, někdy na ně dokonce vzal vidle, až byla nejplodnější léta vaší sestry pryč. Tou dobou už byl Cobie Rybář to nejlepší, v co mohla doufat, a statek zoufale potřeboval silný hřbet, ale on zase odmítal.“

Vzhlédla a podívala se na ty dvě. „A tak si říkám, co asi může chlapa přimět k takovému chování, a mám své tušení, jenže co já vím? Vídala jsem vašeho tátu tak jednou dvakrát do roka. Vy dvě jste s ním žily každý den. Počítám, že víte víc než já. Máte k tomu co říct?“

Ilain a Beni se na ni podívaly, pak na sebe, pak na své ruce. „Ne,“ zamumlaly společně.

„Nikdo neviděl, že by alespoň jedna z vás uronila jedinou slzu za svého tátu,“ naléhala Selia. „To není obvyklé, když otec dostane kudlou do zad.“ Ilain a Beni ani nezvedly oči.

Selia se na ně chvíli dívala, pak si ztěžka povzdechla.

„Vypadněte!“ vyštěkla na ně. „Ven z mého domu, než na vás vezmu hůl a zmaluju vám hřbet! A Stvořitel vás chraň, vy mrchy mrňavé sobecké, abyste někdy od někoho potřebovaly zastání!“

Sestry vyběhly z domu, Selia složila hlavu do dlaní a cítila svůj věk jako nikdy dřív.

*

Příštího rána se Selia sotva stihla obléknout, a už měla na svém dvoře Ouřadu Raddocka s Cobieho rodiči Garrikem a Nomi a skoro stovkou obyvatel z Rybářské Zátoky, což byli skoro všichni.

„To jsi tak slabý v kramflecích, Ouřado Raddocku, že potřebuješ všechny své přátele a příbuzné, aby tě podpořili?“ zeptala se, když vycházela na verandu. Dav pohoršeně zašuměl a všichni se jako jeden muž obrátili k Raddockovi, co mají dělat. Raddock otevřel ústa k odpovědi, ale Selia ho nepustila ke slovu.

„Já nesvolávám vesnickou radu proto, aby rokovala před nějakou chátrou!“ zahřímala. Před jejím hlasem se přikrčili i dospělí chlapi. „Jednou jste si zvolili mluvčího, takže kromě těch, kdo vznášejí obvinění, se buď rozejdete, nebo budu zasedání odkládat, dokud se nerozejdete, i kdybyste mi měli dřepět na prahu přes zimu!“

Dav se zmateně rozšuměl a přehlušil Raddockovu odpověď. Po chvíli se začali trousit pryč; někteří zamířili zpátky do Zátoky, ale většina se vydala na náves k hokynářství, kde vyčká rozsudku. Selii se to nelíbilo, ale jakmile opustili její pozemek, těžko s tím mohla něco dělat.

Raddock se na ni nevrle mračil, ale Selia se na něj jen škrobeně usmála a poslala Nomi, ať pomůže prostřít na verandě k čaji.

Jako další dorazila Coline Trigg, která ten povyk slyšela až k sobě domů, a že to bylo o hodný kus dál. Přípravu čaje okamžitě převzaly její učednice, což byly rovněž její dcery, a všichni tři radní společně čekali na ostatní.

Rada měla deset křesel. Všechny okrsky v Tibbetské Říčce každý rok hlasovaly a zvolily si do rady ze svého středu někoho, kdo bude zasedat s pastýřem a kořenářkou. Kromě toho probíhalo všeobecné hlasování o starostovi. Toto křeslo držela většinou Selia, a když ne, mluvila za Návsí.

Křesla v radě obvykle dostával ten nejstarší a nejmoudřejší z každého okrsku a jen vzácně se to z roku na rok měnilo, pokud někdo nezemřel. Fernan Slatinář držel křeslo za Náhorní Slatiny skoro deset let a bylo jen přirozené, že přešlo na jeho vdovu.

Meada Slatinářka přišla jako další, v doprovodu nejmíň padesátky obyvatel z Náhorních Slatin, kteří se rozptýlili po Návsí. Po pěšině ji doprovodil Lucik s rukou v pásce a Beni s černým šálem přes ramena na znamení otcovy smrti. S nimi přišel i pastýř Harral a dva jeho akolyté.

„Předvádět zraněného synáčka ti přízeň nezíská,“ zavrčel Raddock na Meadu, když si vzala čaj a usadila se.

„Předvádět?“ opáčila pobaveně Meada. „To sedí od chlapa, co jezdil z jednoho konce vesnice na druhý a mával zakrvácenými šaty jako vlajkou.“

Raddock se zakabonil, ale než stihl odpovědět, už dusal po cestičce Brine Drvoštěp, rovněž známý jako Brine Ramenáč. „Zdravím, kamarádi!“ zaburácel a sklonil se, aby se nepraštil do hlavy o střechu nad verandou. Vřele poobjímal ženy a mužům tiskl ruce, až je bolely.

Po tom masakru v Podlesí Brine dočasně ztratil paměť a strávil týdny v podobném stavu jako Renna, nicméně teď hrdě vystupoval jako mluvčí Podlesí. Skoro patnáct let vdovec, a přestože na něj často naléhali, nikdy se znovu neoženil, prohlašoval, že by to nebylo správné vůči zemřelé manželce a dětem. Lidé říkali, že v něm věrnost zakořenila stejně, jako zakořenily v zemi stromy, které kácí.

O hodinu později se po pěšině zvolna šinul Coran Blaťan a ztěžka se opíral o hůl. Ve svých osmdesáti byl jedním z nejstarších lidí v Říčce, a když mu jeho syn Keven a vnuk Fil pomáhali do schodů, dostávalo se mu veškerých poklon. Všichni přišli bosí, jak bylo u blaťanských zvykem. Sice už byl bezzubý a roztřesený, ale pořád měl pichlavé, pronikavé černé oči a stroze pokynul ostatním mluvčím na pozdrav.

Další přišel Mack Pastvina, v čele šňůry statkářů včetně Jepha Sedláka. Když vyšli na verandu, Jeph se naklonil k Selii.

„Mack není proti Renně nijak zaujatý,“ zašeptal, „a slíbil mi, že bude soudit spravedlivě bez ohledu na to, co budou vykřikovat rybářští.“ Selia přikývla a Jeph si šel stoupnout k Ilain, Beni a Lucikovi, kteří stáli na opačné straně verandy než Garrik a Nomi Rybářovi.

Schylovalo se k poledni, všeobecný ruch sílil, bylo jasné, že v hojném počtu nepřitáhla jen Rybářská Zátoka. Po cestách chodily stovky lidí; všichni se okázale ubírali ke krejčímu, ševci či jakémukoli jinému živnostníkovi na návsi, a cestou se jen jakoby náhodou ohlíželi k Seliině verandě.

Jako poslední dorazili Hlásní. Jižní Hláska byl nejvzdálenější okrsek, vesnice vlastně sama o sobě, s bezmála třemi sty obyvateli a vlastní kořenářkou a modlitebnou.

Šli v sevřeném procesí, které se od ostatních odlišovalo nápadně strohým oděvem. Všichni muži z Hlásky měli hustý plnovous, černé kalhoty, bílou košili a přes ni černé šle. K tomu i v tom parném letním vedru těžký černý kabát, klobouk a vysoké boty. Všechny ženy chodily v černých šatech, které je halily od kotníků až po bradu a zápěstí, doplněných bílými zástěrami a čepci, a k tomu, když nepracovaly, nosily bílé rukavičky a paraplíčko. Kráčeli se sklopenými hlavami a všichni pořád dokola kreslili do vzduchu chrany, aby se ochránili před hříchem.

V jejich čele šel Jeorje Hláska. Jeorje, mluvčí a pastýř zároveň, byl v Tibbetské Říčce zdaleka nejstarším mužem, dobře o dvě desetiletí. Po Říčce pobíhaly děti, které ještě nebyly na světě, když slavil sté narozeniny. Přesto měl záda stále rovná, pevný krok a přísný pohled. Výrazně se odlišoval od Corana Blaťana, o čtvrt století mladšího a sešlého věkem.

Se svými léty a jednotným šikem hlasů z největšího okrsku by mohl být Jeorje i starostou, jenže on nikdy nezískal jediný hlas mimo Jižní Hlásku a taky nikdy nezíská, dokonce ani od pastýře Harrala ne. Jeorje Hláska byl příliš přísný.

Selia vstala, hrdě se napřímila a šla mu v ústrety.

„Starostko,“ pozdravil ji Jeorje a skousl hořké sousto, že musí takto oslovovat ženu a navíc neprovdanou.

„Pastýři,“ pozdravila ho Selia. Nemínila se nechat zastrašit. Zdvořile se jeden druhému poklonili.

Kolem nich beze slova propluly Jeorjeovy manželky, některé staré a povýšené jako on, jiné mladší, včetně jedné očividně těhotné, a vešly do domu. Selia věděla, že jdou rovnou do kuchyně. Hlásní vždycky obsadili kuchyni, aby si zajistili, že budou dodrženy jejich svérázné požadavky na stravování. Přísně se drželi prostých jídel bez koření a cukru.

Selia mávla na Jepha. „Vytáhni z hokynářství Rusca,“ řekla mu a Jeph vyrazil.

Selia byla vždycky zvolená mluvčí za Návsí, ale v letech, kdy byla rovněž zvolená starostkou, jmenovala mluvčím za Návsí Rusca Vepře, aby byl zachován nezávislý hlas, jak předepisoval vesnický zákon. Málokoho to těšilo, ale Selia věděla, že hokynářství je srdcem Návsí, a když se bude dařit jemu, tak těm ostatním obvykle taky.

*

„Půjdeme dovnitř a dáme si večeři,“ řekla Selia, když se všichni trochu zklidnili. „U kávy pak probereme obvyklé záležitosti rady, a až budou šálky prázdné, přejdeme k té poslední události.“

„Jestli máme na pořadu pořád to samé, starostko,“ ozval Ouřada Raddock, „tak bych klidně odložil večeři i to ostatní na další zasedání a šel rovnou k věci smrti mého příbuzného.“

„Jaké ‚pořád to samé‘, Raddocku Rybáři?“ napomenul ho ostře Jeorje Hláska a bouchl svou lesklou, černou vycházkovou holí do země. „My přece nemůžeme jen tak upustit od našich mravů a obyčejů jen proto, že někdo zemřel. Toto je doba Moru, kdy smrt přicházívá často. Stvořitel trestá hříchy ve správný čas. Ta Jirchářovic dívka bude mít soud, až budou vyřešeny obvyklé záležitosti Říčky.“

Hovořil s nadřazeností člověka, o jehož slovech nikdy nikdo nepochybuje. Přestože starostkou byla Selia, spolkla tu urážku – od Jeorjeho běžnou – protože promluvil v její prospěch. Čím více se připozdí, tím menší je pravděpodobnost, že nad Rennou bude vynesen rozsudek, najmě smrti, ještě ten večer.

„Něco k jídlu by nám všem prospělo,“ ozval se pastýř Harral, přestože on a Jeorje se rovněž často dostali do sporu. „Jak praví Kánon, od muže s prázdným břichem se nelze dočkat spravedlnosti.“

Raddock hledal pohledem podporu u ostatních mluvčích, ale kromě Vepře, který jako vždy přišel poslední a odejde jako první, jasně chtěli všichni zasedat dle obvyklého řádu. Zakabonil se, ale znovu se už neohradil. Garrik užuž otevíral ústa, ale Raddock na něj zavrtěl hlavou a Garrik ztichl.

Povečeřeli a nad kávou a koláčky postupně probírali záležitosti jednotlivých okrsků.

„Počítám, že přišel čas zajít za tou dívkou,“ pravil Jeorje, když byly uzavřeny záležitosti jeho okrsku, které se jako vždy projednávaly naposled. Uzavření běžných záležitostí měla oznámit starostka, ale on Selii znovu předběhl a svou holí bouchl jako starostenským kladívkem. Odeslala svědky ven na verandu a pak odvedla všech devět členů rady za Rennou.

„Nehraje to ta holka?“ zeptal se Jeorje.

„Můžeš ji nechat vyšetřit vaší kořenářkou, jestli chceš,“ odvětila Selia a Jeorje přikývl a vyžádal si svou ženu Trenu, kořenářku z Jižní Hlásky, které už také táhlo na devadesát. Opustila kuchyni a přišla za nimi.

„Ven, lidi,“ nařídil Jeorje a všichni odpochodovali zase zpátky na svá místa u stolu. Selia usedla do čela a Jeorje jako vždy naproti ní.

O nějakou chvíli později se vynořila Trena, podívala se na Jeorjeho a ten přikývl, že může mluvit. „Ať ta dívka udělala cokoli, duševní otřes nehraje,“ řekla a Jeorje jí pokynul, že může jít.

„Takže jste viděli, v jakém je stavu,“ chopila se Selia kladívka dřív, než se Jeorje opět pokusí převzít velení. „Navrhuji, aby jakékoli rozhodnutí bylo odloženo, dokud nebude zase při smyslech a nebude moci sama promluvit na svou obhajobu.“

„Do Jádra s tím!“ zařval Raddock a začal vstávat, ale Jeorje práskl svou vycházkovou holí do stolu a zkrotil ho.

„Já jsem se netáhl takovou dálku proto, abych se koukl na spící holku a odešel, Selio,“ prohlásil. „Nejlepší bude teď řádným způsobem vyslechnout svědky a žalobce.“ Selia se zachmuřila, ale nikdo se neodvážil odporovat, takže starostka nestarostka, kdyby šla proti Jeorjemu, byla by na to sama. Povolala Garrika, aby vznesl obvinění, a pak jednoho po druhém svědky, aby je rada mohla vyslechnout.

„Nepředstírám, že vím, co se toho večera stalo,“ pravila Selia v závěrečné řeči. „Nejsou žádní svědci vyjma té dívky samotné, takže by rozhodně měla promluvit na svou obhajobu, než nad ní vyneseme soud.“

„Žádní svědci?!“ zaječel Raddock. „Zrovna jsme slyšeli Stama Krejčího, který ji těsně předtím viděl, jak jde na místo vraždy!“

„Stam Krejčí byl toho večera namol, Raddocku,“ řekla Selia a podívala se na Rusca, který souhlasně přikývl.

„Pozvracel mi podlahu, tak jsem ho vyhodil a předčasně zavřel,“ potvrdil Rusco.

„Viňte toho, kdo mu nalil, říkám vám,“ pravil Jeorje. Rusco svraštil čelo, ale měl tolik rozumu, aby držel jazyk za zuby.

„Buď tu holku viděl, nebo ne, Selio,“ řekl Coran Blaťan. Ostatní přikývli.

„Viděl ji poblíž, to ano,“ řekla Selia, „ale neviděl, kam šla ani co dělala.“

„Ty naznačuješ, že v tom není zapletená?“ zeptal se nevěřícně Jeorje.

„Jistěže je v tom zapletená,“ odsekla Selia. „To vidí každý moula. Ale nikdo z nás nemůže přísahat na slunce, jak. Možná se ti chlapi servali a zabili navzájem. Možná je zabila v sebeobraně. Jak Coline, tak Trena dosvědčují, že je ošklivě zbitá.“

„Není podstatné, jak, Selio,“ prohlásil Raddock. „Dva muži se prostě nemůžou navzájem zabít jedním nožem. Co se na věci změní, když zjistíme, kterého zabila, nebo jestli oba dva?“

Jeorje přikývl. „A nezapomínejme, že to byly nanejvýš pravděpodobně ženské svody, které vyvolaly v těch mužích spravedlivý hněv. To povětrnost té holky je zavedla na scestí, to ona by měla být volána k odpovědnosti.“

„Dva chlapi se servou kvůli holce, a my budeme vinit tu holku?“ ozvala se Meada. „Nesmysl!“

„To není nesmysl, Meado Slatinářko. Ty jsi zaslepená vzhledem k tomu, z čeho je obžalovaná tvoje příbuzná, a nevidíš dost jasně,“ namítl Raddock.

„Noc křičí: chyťte tmu…“ odsekla Meada. „To samé mohu říct já o tobě.“

Selia udeřila kladívkem. „Kdyby měl být pro podjatost prohlášen nezpůsobilým výpovědi každý z Říčky, jehož se to týká, Raddocku Rybáři, tak by nám nezbyl vůbec nikdo, kdo by mohl něco uvést. Každý má právo promluvit. Takový je náš zákon.“

„Zákon,“ mudroval Raddock. „Četl jsem ten zákon,“ vytáhl knihu v odřené kožené vazbě, „zejména ustanovení pro vrahy.“ Otevřel knihu na založené stránce a začal číst:

„A byl-li přece hanebný čin vraždy spáchán v obvodu Tibbetské Říčky či dosahu její pravomoci, vztyčte v Návsí kůl a přivažte ty, kdo to způsobili, tak, aby je všichni viděli za dne kajícnictví a za noci bez ochrany či pomoci, a všichni mohli být svědky Stvořitelova spravedlivého hněvu, jenž dopadne na ty, kdo porušují toto ustanovení.“

„To snad nemyslíš vážně!“ zvolala Selia.

„To je barbarské!“ přidala se Meada.

„To je zákon,“ ušklíbl se jízlivě Raddock.

„No tak, Raddocku,“ vložil se do toho pastýř Harral. „Ten zákon je určitě tři sta let starý.“

„Kánon je ještě starší, pastýři,“ ozval se Jeorje. „Ten zpochybníš příště? Spravedlnost nemá být laskavá.“

„My tu nejsme od toho, abychom přepisovali zákon,“ prohlásil Raddock. „Zákon je zákon, neříkalas to tak, Selio?“

Selia se ostře nadechla, ale přikývla.

„My tady máme prohovořit pouze to, jestli to způsobila,“ prohlásil Raddock a položil na stůl Harlův zakrvácený tesák, „a já říkám, že je jasné jako den, že ano.“

„Mohla ho sebrat potom, Raddocku, a ty to dobře víš,“ namítl pastýř Harral. „Cobie chtěl Renninu ruku a Harl mu dvakrát vyhrožoval, že mu ufikne koule, jestli to zkusí.“

Raddock se posupně zachechtal. „Pár lidí bys možná dokázal přesvědčit, že se dva muži mohou navzájem zabít jedním nožem, jenže oni nebyli jen zabiti. Byli zohaveni. Můj prasynovec přece nerozsekal Harla na kusy s uříznutým mužstvím a kudlou v srdci.“

„Dobrá připomínka,“ poznamenal Vepř.

Raddock zachrčel. „Tak hlasujme, ať to máme za sebou.“

„Souhlas,“ ozval se Vepř. „Návsí takové davy ještě nezažilo a já se musím vrátit do hokynářství.“

„Tady je v sázce život jedné dívky a tobě záleží jen na tom, kolik bodů vytřískáš z lidí, co přišli očumovat?“ vyjela na něj Selia.

„Nedělej mi tu kázání, Selio,“ zavrčel Vepř. „To já jsem musel vytírat krev ze zadní komory.“

„Všichni pro zahájení hlasování?“ zeptal se Jeorje.

„Já jsem starostka, Jeorje Hlásko!“ vzplanula Selia a namířila na něj kladívko. Jenže to už se ukázala přehlídka rukou ve prospěch hlasování a Selia byla bezmocná. Jeorje přijal pokárání mírným přikývnutím.

„Dobrá,“ řekla Selia. „Já říkám, že ta dívka je nevinná, dokud neprokážeme opak, a na to nemáme žádný důkaz.“ Podívala se doprava na pastýře Harrala, aby v hlasování pokračoval.

„Mýlíš se, Selio,“ řekl Harral. „Jedna věc tu prokázaná je: mladá láska. Mluvil jsem s Cobiem a hleděl jsem Renně do očí. Oba byli dospělí a chtěli si o sňatku rozhodnout sami, jak bylo jejich právem. Harl neměl důvod být proti a já se klidně postavím na slunce a prohlásím, že jsem přesvědčen, že jakékoli krveprolití začal on a s ním také skončilo. Nevinná.“

Další byl Brine Drvoštěp, obr s překvapivě něžným hlasem. „Připadá mi, že ať ta dívka udělala cokoli, udělala to v sebeobraně. Já vím, jaké to je, zažít věci tak hrozné, že to přinutí duši prchnout a skrýt se. Byl jsem na tom stejně, když mi jadrnci vzali rodinu. Selia stála při mně celou dobu a ta dívka si zaslouží to samé. Nevinná.“

„Není nevinná,“ prohlásil Coran Blaťan. „Celá vesnice ví, že Renna Jirchářova je hříšnice, co se nabízela Cobiemu Rybářovi ke smilstvu. Schopná zblbnout každého chlapa, aby šílel chtíčem! Jestliže se chce chovat jako jadrnec, můžeme ji šoupnout mezi ně s lehkým srdcem. Bahenní démoni už pozřeli lepší než ona a slunce pořád ráno vychází. Vinna.“

Další byl Jeorje Hláska. „Ty dcery Harla vždycky soužily. Jen z milosti Stvořitele se mu to nepřihodilo už před patnácti lety s její sestrou. Vinna.“

Ouřada Raddock přikývl. „Všichni víme, že je vinna.“ Obrátil se k Ruscovi.

„Přivázat dívku venku jadrncům napospas je surové bez ohledu na to, co udělala,“ prohlásil Vepř. „Ale jestli to tady tak děláte…“ Pokrčil rameny. „Nelze nechat lidi jen tak chodit a zabíjet druhé. Já říkám, dejme ji ven a skoncujme s tím. Vinna.“

„Uvidíme, jestli tě nechám mluvit za Návsí i příští rok,“ zamumlala Selia.

„Je mi líto, paní, ale já mluvím za Návsí,“ namítl Vepř. „Když lidé přijdou do vsi nakupovat, chtějí se cítit bezpečně. S volně pobíhající vražedkyní se tu nikdo bezpečně cítit nebude.“

„Harl byl zakyslý starý mrzout, který se nikdy ani za mák nestaral o nikoho kromě sebe,“ prohlásila Meada Slatinářka. „Kdysi jsem se sama snažila dojednat Renně sňatek, ale Harl o tom nechtěl ani slyšet. Já ani v nejmenším nepochybuji, že to on zabil mladého Cobieho a Renna udělala, co musela, aby nezabil i ji. Nevinná.“

„Tak proč byl Cobie bodnutý do koulí?“ opáčila Coline. „Já myslím, že ji znásilnil, a ona přišla do vsi, aby si to s ním vyřídila. Bodla ho mezi nohy a pak se rvali, dokud se jí nepodařilo dílo dokončit. Harl ji šel hledat a ona ho napadla zezadu. Ta dívka má na rukou krev, Selio. Mohla jít za někým z nás nebo křičet o pomoc, ale ona se rozhodla řešit své trápení nožem. Já říkám, že je vinna.“

Všechny oči se upnuly na Macka Pastvinu. Se čtyřmi hlasy pro nevinná a pěti pro vinná bylo v jeho moci stanovit nerozhodný výsledek nebo ji prohlásit vinnou. Dlouho tiše seděl, na čele ustarané vrásky, hlavu opřenou o propletené prsty.

„Všichni pořád říkají nevinná nebo vinná,“ řekl nakonec, „ale zákon tohle neříká. Zrovna jsme ho všichni slyšeli. Říká ‚kdo způsobil‘. No, já jsem Harla Jircháře znal. Znal jsem ho dlouhá léta a nikdy jsem toho jadrnského spratka neměl rád, co by se za nehet vešlo.“ Odplivl si na podlahu. „Ale to neznamená, že si zasloužil kudlu do zad. Jak já to vidím, tak ta holka tátu neposlouchala a teď jsou z toho dva mrtví chlapi. Ať už se tím nožem rozmáchla nebo ne, tak stejně to, co se stalo, ‚způsobila‘, jako že slunce vychází.“

Hrůza ochromila Seliinu ruku, kladívko leželo na stole bez povšimnutí, i když hlasování už skončilo. Jeorje udeřil holí do podlahy. „Vinna šest ku čtyřem.“

„Takže dnes v noci uvidím, jak ji pozře Jádro,“ zahučel Raddock.

„Nic takového,“ vyhrkla Selia, která konečně našla hlas. „Zákon říká, že má celý den na to, aby její duše nalezla klid, a dnešek už je skoro za námi.“

Jeorje udeřil holí. „Selia má pravdu. Renna Jirchářova musí být přivázána ke kůlu na Návsí zítra za úsvitu, aby ji všichni viděli a byli svědky, že Stvořitelova spravedlnost byla vykonána.“

„Ty snad předpokládáš, že se budou lidi dívat?!“ zděsil se Vepř.

„Lidé se nepoučí, když půjdou za školu,“ namítl Jeorje.

„Já tam přece nebudu jen tak postávat a dívat se, jak jadrnci trhají někoho na kusy!“ zařvala Coline. I ostatní, dokonce i Coran Blaťan, se vzrušeně ohrazovali.

„Ale ano, budete,“ odsekla Selia. Rozhlédla se po nich, oči tvrdé jak kámen. „Jestliže hodláme tu dívku… zavraždit, tak se všichni budeme dívat a pamatovat si, co jsme udělali, muži, ženy i děti,“ zachrčela. „Zákon je zákon.“

Kapitola 22

Cesty nenastoupené

333 p. N. Jaro

Z hradiště Angiers k mostu přes Meznici, která oddělovala državy vévody Rhinebecka od držav vévody Euchora, to byl celý den jízdy a Tetovaný vyjel příliš pozdě, než aby to stihl do západu slunce.

Což bylo jen dobře. Loučení s Leeshou ho uvrhlo do chmurné nálady, takže uvítal možnost ukázat několika jadrncům slunce. Jardir ho naučil krasijský způsob přijímání bolesti a pomáhalo to docela dobře, ale stejně není hojivějšího balzámu než holýma rukama vymačkat z démona život.

S Leeshou je Kotlina v dobrých rukou. Přinejmenším dokud Krasijci nepotáhnou dál. Leesha je vynikající přirozený vůdce, kterého všichni ctí a který se řídí čistým srdcem a zdravým rozumem. A jestli zatím není lepší chraničářka než on, tak brzy bude.

A je tak krásná, pomyslel si. To se nedá popřít. Tetovaný projel celý širý svět a nikde neviděl jí rovnou. Kdysi by ji možná miloval, ale to bylo před tím, než ho Jardir nechal v písku smrti napospas. Než si musel potetovat tělo, aby přežil.

Teď byl méně než člověk a láska neměla v jeho životě místo.

Padla noc, ale chraněné oči viděly ve tmě jasně. Sáhl na pancíř Soumračného tanečníka, chrany na pancíři měkce zažhnuly a poskytly noční vidění i obrovskému hřebci. Když jadrnci povstali, pobídl koně do trysku, ale po obou stranách cesty byl hustý les a lesní démoni s ním drželi krok, skákali z větve na větev nebo utíkali těsně při kraji lesa. Díky korovitému krunýři byli skoro neviditelní, ale Tetovaný dobře viděl měkce žhnoucí obrysy magie a nenechal se zmást. A nad hlavou mu vřískali větrní démoni, kteří sledovali směr jeho jízdy a snažili se držet s ním rychlost, aby na něj mohli zaútočit shora.

Tetovaný pustil uzdu, vzal si velký luk a obrovského hřebce řídil jen koleny. Zavřísknutí nahoře poskytlo více než dostatečné varování, Tetovaný se otočil a vypustil chraněný šíp. Šíp projel střemhlav útočícímu větrnému démonovi hlavou, magie vybuchla.

Záblesk světla přitáhl snad všechny lesní démony naráz. Vyrojili se z lesa všude kolem něj, nenávistně vřískali, cenili zuby, sekali pařáty.

Tetovaný střílel zas a zas a chraněné šípy propalovaly do jadrnců po obou stranách cesty velké, zčernalé díry. Ty vepředu rozprášil Soumračný tanečník, a jak se chraněná kopyta produsávala vpřed, jiskřila jako prskavky slavnostního ohňostroje.

Démoni se pustili do pronásledování, dlouhými skoky se hnali vedle pádícího koně, ale Tetovaný zastrčil luk zpátky do postroje, vytáhl kopí a bodal po jadrncích útočících ze všech stran tak rychle, že z roztočeného kopí byla vidět jen rozmazaná šmouha. Když jeden démon pronikl až k němu, Tetovaný ho nakopl do mordy. Úderná chrana na patě jadrnce odhodila, jen to zablesklo.

A celou dobu běžel Soumračný tanečník dál a dál.

*

Ačkoli celou noc oka nezamhouřili, byli muž i oř tak nabití silami z nočního lovu, že zůstali svěží a bdělí až do úsvitu, kdy se v dohledu objevil Říční Most.

Už tomu bylo patnáct let, co Říční Most padl. Tehdy to bývala milnská vesnička, ale Rhinebeck chtěl podíl z mostného a tak vybudoval novou vesnici na své, jižní straně Meznice.

Tetovaný si ještě pamatoval na slyšení u vévody, kde Ragen říkal Euchorovi, co Rhinebeck zamýšlí. Vévoda běsnil a vypadalo to, že raději spálí hradiště Angiers na popel, než by nechal Rhinebecka vybírat poplatky na svém mostě.

A tak tam vyrostly dva městysy s pramalou vzájemnou náklonností, na každé straně řeky jeden, a oba se nazývaly Říční Most. V obou stály vévodské strážné bašty a cestující koňmo platili na obou stranách řeky. Ti, kdo platit odmítli, si buď mohli pro převoz sebe a svého zboží najmout prám – často za víc, než by činilo mostné – anebo přeplavat.

Říční Mosty byly jediné opevněné vesnice v celé These. Na milnské straně stály hradby z kamene a malty, na angierské palisády z obrovských nasmolených klád, svázaných těsně k sobě. Obě opevnění se táhla až na samý břeh řeky a stráže, které obcházely po šancích, s oblibou pokřikovaly nadávky na své protějšky za vodou.

Ledva strážní na angierské straně otevřeli bránu vstříc ránu, už projížděl Tetovaný dovnitř. Na rukou rukavice, kápi staženou hluboko do čela, aby zakryl tvář. Strážným to možná připadalo divné, ale on neprojevil sebemenší snahu něco vysvětlovat, dokonce ani nezpomalil vytrvalý klus, jen jim zvedl před oči Rhinebeckovu pečeť. Panští poslové měli na obou stranách řeky průjezd zdarma, takže strážní sice brblali nad takovým nezdvořákem, ale nezastavili ho.

Vzduchem se ještě táhl ranní opar a většina Mostečanů si teprve vařila kaši, takže Tetovaný projel oběma městysy takřka bez povšimnutí. Takhle to bylo snazší. Potetovaná kůže obvykle doháněla část lidí k tomu, že před ním prchali jako před jadrncem, zatímco ta druhá před ním padala na kolena a nazývala ho Osvoboditelem. Opravdu nevěděl, co je horší.

Z Říčního Mostu vedla cesta do hradiště Milnu rovnou na sever. Průměrně to poslovi trvalo dva týdny. Průměr jeho učitele Ragena byl lepší: jedenáct dní. V sedle Soumračného tanečníka a bez obav ze tmy zvládl Tetovaný tu cestu za šest, a to ještě za sebou nechával stopu z démonského popela. Hardenovým Hájkem, vesnicí jeden den jižně od Milnu, projel plným tryskem za nejhlubší noci, a když se před ním objevilo hradiště Miln, zbývalo mu do svítání ještě pár hodin.

V jistém smyslu mu bylo to horské město domovem stejně jako Tibbetská Říčka, a přestože tolikrát přísahal, že už se tam nikdy nevrátí, přemohlo ho dojetí, když ho zase uviděl. Na lov byl příliš rozrušený, a tak si rozložil cestovní kruh, utábořil se, čekal na svítání a mezitím se snažil vybavit si co nejvíc o vévodovi Euchorovi.

Tetovaný se setkal s Euchorem jen jednou, ještě jako kluk, ale pracoval v Euchorově knihovně a poznal jeho duši. Euchor hamounil vědění, jako jiný člověk hamouni třeba jídlo nebo zlato. Kdyby dal bitevní chrany Euchorovi, vévoda by se o ně se svým lidem nepodělil, naopak, držel by je pod zámkem, aby posílil vlastní moc.

A to Tetovaný nemohl dopustit. Chtěl, aby se chrany co nejrychleji rozšířily do všech chraničářství ve městě. A Miln přece má provázanou síť chraničářů, vždyť ji sám pomáhal budovat. Kdyby dopravil ty chrany ke Cobovi, svému bývalému mistrovi, mohly by se rozšířit po celém hradišti dřív, než Euchor stihne nové znalosti utajit.

Úvahy o Cobovi otevřely stavidlo dávno zasutých vzpomínek. Osm let se svým mistrem nepromluvil, stejně jako s nikým jiným z Milnu. Psal jim dopisy, ale nikdy nenašel sílu je poslat. Daří se Ragenovi a Elisse dobře? Jejich dceři Marye už bude osm. A co Cob, co kamarád Jaik? A co Mery?

Mery. Právě představa Mery ho první roky odrazovala od návratu. Před Jaika by se klidně znovu postavil, i před Ragena nebo Coba. Věděl, že by ho Elissa hubovala, že je opustil bez rozloučení, ale pak by mu odpustila. To Mery nechtěl vidět. Mery, jedinou dívku, kterou si kdy dovolil milovat.

Myslí na mě ještě? ptal se v duchu. Čeká na mě, myslí si, že se třeba vrátím? Na to se ptal sám sebe za ty roky snad tisíckrát, ale jednou ho odmítla a on si nikdy netroufl zeptat se zas.

A teď… Podíval se na potetovanou kůži. Teď nemůže předstoupit před nikoho z nich, nesnesl by, kdyby viděli, jaká zrůda se z něj stala. Spolehne se na Coba, protože stejně jinou možnost nemá, ale pro všechny ostatní bude nejlepší, když si budou myslet, že je navždy pryč nebo dokonce mrtvý. Vzpomněl si na dopisy ve své torbě. Ty říkají dost. Nechá je doručit a všem dá vědět, že pisatel je nenávratně mrtev.

Přemohla ho obrovská únava, lehl si, a když ho zmohl spánek, zdálo se mu o Mery, o tom večeru, kdy se rozešli.

Ale sny minulost změnily. Tentokrát nenechal Mery odejít. Vzdal se touhy stát se poslem, zůstal, vedl Cobovo chraničářství a necítil se nijak stísněný, ale naopak svobodnější, než když chodil sám v pusté noci.

Viděl, jak je Mery ve svatebních šatech krásná, viděl půvabnou oblinu rostoucího břicha, viděl ji rozesmátou, obklopenou šťastnými, zdravými dětmi. Viděl usměvavé zákazníky, jejichž domovům dal bezpečí, a viděl pýchu v Elissiných očích. Mateřskou pýchu.

Údy se svíjely v prachu, marně se snažily odvolat duši od těch vidin, sen se ho zmocnil a nebylo úniku.

Znovu viděl tu noc, kdy se rozešli, tentokrát tak, jak to bylo doopravdy, i s tím, jak po hádce bez dalšího slova odjíždí. Ale pak ve snu vídal Mery dlouhá léta chodívat na milnské hradby a vyhlížet, jestli se nevrátí. Všechna radost a barva z tváře vyprchala a zpočátku ji smutek dělal ještě krásnější. Ale jak plynul čas, tak se krásná, smutná tvář propadla, vychrtla, kolem úst naskočily žalostné vrásky a pod očima bez života tmavé kruhy. Nejlepší léta svého života promarnila čekáním na hradbách, v slzách a modlitbách.

Potřetí viděl tu noc, kdy se rozešli, a s tou poslední vidinou se sen změnil v noční můru. Protože i v něm odejel, ale nezůstal po něm žádný žal, žádná velká bolest. Mery plivla do prachu u městské brány, odvrátila se, obratem si našla jiného a zapomněla, že kdy existoval. Ragen a Elissa, tak posedlí svou maličkou dcerkou, si ani nevšimli, že je pryč. Cobův nový tovaryš se svému mistrovi odvděčil lépe, nechtěl nic víc než být mu jako syn a převzít jeho dílnu. Tetovaný se vytrhl ze spánku, ale obraz s ním zůstal a on se zastyděl za svůj děs, protože věděl, že je to od něj sobecké.

Ta poslední vidina byla pro všechny nejlepší, pomyslel si.

*

Tucet let na ně živly útočí, a přesto mají hradby na místě, kde Jednoruký prolomil milnskou chranovou síť, dosud jinou barvu, všiml si Tetovaný, když ráno skládal tábor a balil chraněný pancíř Soumračného tanečníka.

Ty tři sny mu pořád nešly z hlavy. Který z nich najde uvnitř? A má se je vůbec pokoušet hledat, alespoň pro vlastní klid, když už ne pro klid jiných?

Ne, radil mu vnitřní hlas. Přijel jsi za Cobem, takže jdi za ním. Ty tady nejsi kvůli těm ostatním. Ušetři je trápení. Ušetři sebe. Ten hlas s ním byl pořád, naléhavý a varovný. Považoval ho za hlas svého otce, i když Jepha Sedláka neviděl skoro patnáct let.

Byl zvyklý ho neposlouchat.

Jen se podívám, pomyslel si. Ona mě ani neuvidí. A i kdyby, nepozná mě. ]en jeden pohled, který si vezmu zpátky do noci.

Jel tak pomalu, jak mu jen netrpělivost dovolovala, ale přesto se brána teprve otevírala dni, když se blížil. Nejdříve vyšli biřicové a doprovodili skupinu chraničářů s učedníky na vymezené prostranství, kde se chraničáři sklonili k zemi a začali sbírat chraněné sklo, jen ho ještě narychlo prohlíželi, jestli ho jadrnský dotyk patřičně nabil. Sklářské chrany přinesl do Milnu Arlen osobně, ale i jeho ohromilo, jak je ta výroba snadná. Výrobky byly stejně dobré jako v Kotlině, i když ne tak užitné. Milnští chraničáři zřejmě vyráběli hlavně okrasné, nákladné věci: vycházkové hole, sochy, okna a šperky. Až se z nich smyje krev po návnadě, budou průzračné jako broušený démant a mnohem tvrdší.

Když dojel k bráně, strážní vzhlédli. V chladném vlhkém ránu nevypadalo nijak divně, že má na hlavě kápi, ale při pohledu na zbraně v postrojích na Soumračném tanečníkovi napřáhli kopí. Tetovaný jim ukázal měšec s Rhinebeckovou pečetí.

„Jsi venku nějak časně, posle,“ poznamenal jeden, když se uklidnili.

„Jel jsem tryskem, chtěl jsem to stihnout bez zastávky v Hardenově Hájku,“ odtušil Tetovaný Ta lež prošla snadno. „Už jsem si myslel, že to snad opravdu stihnu, ale pak jsem v dálce uslyšel poslední zvonění a bylo mi jasné, že k bráně do slunce západu nedojedu. Položil jsem kruhy jen míli daleko od města a zůstal jsem na noc venku.“

„Zatracená smůla,“ poznamenal strážný „Studená noc na to, aby jeden zůstal trčet venku, kousek od teplých stěn a vlídného přístřeší.“

Tetovaný, který už léta necítil horko ani chlad, přikývl, silou vůle se rozklepal a stáhl si kápi níž, jako by zaháněl lezavý chlad. „Nepohrdl bych teplou světnicí a horkou kávou. Naopak, ještě bych za to i něco vysázel na dřevo.“

Strážný přikývl a už to vypadalo, že na něj mávne, ať jede dál, ale zničehonic vzhlédl. Tetovaný se napjal, čekal, že bude vyzván, aby shodil kápi.

„Je to na jihu tak zlé, jak se povídá?“ zeptal se místo toho strážný. „Rizon dobyt, všude žebrají uprchlíci a ten nový Osvoboditel s tím nic nedělá?“

Až takhle daleko na sever připlynuly zvěsti. „Nejdřív musím doručit zprávy vévodovi, pak se o to teprve budu moci podělit s někým jiným,“ řekl Tetovaný, „ale ano, na jihu je to zlé.“

Strážný zamručel a mávl na něj, ať pokračuje do města.

*

Tetovaný si našel hostinec a odvedl Soumračného tanečníka do stájí. Už tam byl pohůnek, zrovna kydal hnůj ze stání. Nemohlo mu být víc jak dvanáct a byl špinavý.

Služebná kasta, uvědomil si Tetovaný, což vysvětlovalo, proč chlapec pracuje od časného rána. Ten kluk pravděpodobně ve stájích i přespával a ještě to počítal za štěstí. Tetovaný sáhl do měšce, vytáhl těžký zlaťák a vložil mu ho do dlaně.

Pohůnkovi nad tou mincí lezly oči z důlků. Bylo to pravděpodobně víc peněz, než kdy držel v ruce, dost na nové šaty a jídlo a střechu nad hlavou na celý měsíc.

„Dohlídni, ať je o mého koně dobře postaráno, a až si pro něj přijdu, dostaneš další,“ řekl mu Tetovaný. Bylo to výstřední a mohlo to vyvolat rozruch, ale pro něj už peníze nic neznamenaly a on dobře věděl, jak snadno se z milnských sluhů stanou žebráci. Nechal kluka být a šel do lokálu.

„Potřebuji pokoj na pár dní,“ sdělil hostinskému a zdařile předstíral, že sedlové vaky a výstroj jsou těžké k neuzvednuti, přestože pro něj byly jako pírko.

„Pět měsíců za noc,“ sdělil mu hostinský Byl mladý, očividně příliš mladý na to, aby vedl živnost, a podezřele okázale se klaněl, snažil se nakouknout pod kápi.

„Ohnivý démon mi plivl do obličeje,“ zavrčel Tetovaný. Ten nelíčené podrážděný hlas hostinského zahnal. „Není to hezký pohled.“

„Jistěže, posle,“ řekl hostinský a znovu se uklonil. „Omlouvám se. Nemám co takhle zírat.“

„To je v pořádku,“ zamručel Tetovaný, odnesl si výstroj nahoru, zamkl ji ve svém pokoji a vydal se do města.

*

Milnské ulice byly veselé a důvěrně známé, smrad z hořících lejn v domech a uhlí v hutích byl skoro vítaný. Vypadaly přesně tak, jak si je pamatoval, a přece byly cizí.

On byl jiný.

Cesta do Cobovy dílny mu byla druhou přirozeností dokonce i teď, ale to, co našel, ho ohromilo. Po obou stranách stály rozlehlé přístavby. Malý domek za dílnou, kde s Cobem bydleli, strhli a nahradili mnohokrát větším skladištěm. Když Arlen odcházel, tak se sice Cobovi dařilo, ale to nebylo nic ve srovnání s tímto. Obrnil se a šel k hlavnímu vchodu.

Když otevřel dveře, zvonky se rozcinkaly a ten zvuk ho rozechvěl jako bolestně postrádaná část duše. Dílna teď byla větší, ale pořád plná důvěrně známých věcí a vůní. Tamhle je chraničářský ponk, nad kterým se hrbil nesčetné hodiny. Malá kárka, kterou tahal po celém městě. Šel k okennímu parapetu a bázlivě přejel prsty v rukavici po chranách, které kdysi sám vyrýval do kamene. Měl pocit, že by snad mohl vzít chraničářské náčiní a vrátit se k práci, jako by se posledních osm let nikdy nestalo.

„Mohu vám nějak pomoci?“ ozvalo se za ním a Tetovaný strnul, krev mu ztuhla v žilách. Ztratil se v jiném čase a neslyšel nikoho přicházet, ale aniž se otočil, věděl, kdo to je. Věděl to a byl hrůzou bez sebe. Co tady dělá? Co to znamená? Pomalu se k ní obrátil, ale tvář si stále stínil kápí.

Léta byla k Matce Elisse laskavá. Už čtyřicet šest zim měla za sebou a dlouhé vlasy byly stále tmavé a husté a tváře hladké, jen kolem očí a úst se objevily slaboulinké vrásky. Vrásky od smíchu, slyšel je nazývat, a ty mu daly trochu úlevy.

Snad žila posledních osm let s úsměvem, pomyslel si.

Elissa otevřela ústa, chtěla něco říct, ale přiběhla k nim holčička s dlouhými hnědými vlasy a velkýma hnědýma očima a přitáhla její pozornost na sebe. Oblečená byla v šatech z kaštanově hnědého sametu a stejnou stuhu měla ve vlasech. Stuha byla našikmo, husté lokny padaly do obličeje, tváře a ruce byly bílé od křídy, která poznamenala i šaty. Tetovaný okamžitě poznal Maryu, dceru Ragena a Elissy, kterou choval v náručí jen pár chvil poté, co přišla na svět. Byla nevinná a krásná a srdce ho zabolelo, když na ní viděl všechnu radost let, která promeškal.

„Mami, koukej, co jsem nakreslila!“ vyhrkla holčička a strkala jí břidlicovou tabulku, na níž byl namalovaný chranový kruh. Tetovanému stačilo na ty chrany jen letmo mrknout a věděl, že jsou silné. Ba co víc, poznal, že mnohé z nich jsou jeho, z těch, co s sebou přinesl z Tibbetské Říčky. Potěšilo ho vědomí, že se nějakým malým způsobem dotkl jejího života.

„Jsou krásné, zlatíčko,“ pochválila ji Elissa, sklonila se, aby znovu spoutala dceři vlasy stužkou, a pak políbila Maryu na čelo. „Táta tě brzy začne brát na svoje chraničářské pochůzky.“ Holčička zapištěla radostí.

„Máme tu zákazníka a musíme se mu věnovat, zlato,“ řekla Elissa, vzala holčičku kolem ramen a obrátila se zpátky k Tetovanému. „Jsem Matka Elissa.“ I po těch letech zněla v jejím hlase zřetelná pýcha na společenské postavení. „A toto je moje dcera…“

Holčička skočila matce do řeči. „Ty jsi pastýř?“ zeptala se ho.

„Ne,“ odpověděl Tetovaný hlubokým, chraplavým hlasem, který si osvojil od dob, co si tetoval tělo. Ještě aby ho Elissa poznala po hlase, to by mu tak chybělo.

„Tak proč se tak oblékáš?“ vyjela na něj holčička.

„Mám jizvy od démonů,“ řekl jí, „a nechci tě vylekat.“

„Já se nebojím,“ prohlásila dívenka a snažila se nakouknout pod kápi. O krok ucouvl a stáhl si kápi níž.

„Jsi nevychovaná!“ plísnila ji Elissa. „Utíkej si hrát s bratříčkem.“

Holčička vzpurně pohodila hlavou, ale Elissa ji zpražila pohledem, a tak se vrátila zpátky na druhou stranu dílny k ponku, kde si chlapec snad pětiletý stavěl na sebe kostky pomalované ze všech stran chranami. Tetovaný viděl v dětské tvářičce Ragena a z duše to štěstí svému učiteli přál. Radost mu kalil jen hluboký žal, že toho chlapce – ani muže, který z něj vyroste – nikdy nepozná.

Elissa tonula v rozpacích. „Omlouvám se. I můj manžel má jizvy, které netouží vystavovat světu na odiv. Takže ty jsi posel?“

Tetovaný přikývl.

„Jak ti mohu pomoci?“ zeptala se. „Nový štít? Nebo snad oprava chranového kruhu?“

„Hledám chraničáře jménem Cob,“ řekl. „Bylo mi řečeno, že tuto dílnu vlastní.“

Elissa zesmutněla a zavrtěla hlavou. „Cob je už téměř čtyři roky po smrti,“ řekla a její slova drásala víc než démonské drápy. „Dostal ho rak. Přenechal dílnu mému manželovi a mně. Kdo ti řekl, že ho tu najdeš?“

„Jeden… posel, co jsem ho znal,“ odpověděl zmateně Tetovaný.

„Jaký posel?“ naléhala Elissa. „Jak se jmenoval?“

Tetovaný zaváhal, myšlenky pádily jako splašené. Žádné jméno ho nenapadalo a věděl, že čím déle bude otálet, tím víc hrozí, že bude odhalen. „Arlen z Tibbetské Říčky,“ vybreptl a v tu ránu se za to proklínal.

Elisse se rozzářily oči. „Vyprávěj mi o Arlenovi,“ prosila ho a položila mu ruku na loket. „Kdysi jsme si byli velmi blízcí. Kde jsi ho naposledy viděl? Daří se mu dobře? Můžeš mu něco vyřídit? Můj manžel a já ti zaplatíme, co budeš chtít.“

Když v jejích očích uviděl to náhlé zoufalství, uvědomil si, jak moc ji svým odchodem ranil. A teď, hloupě a pošetile, jí dává falešnou naději, že možná Arlena někdy zase uvidí. Jenže chlapec, kterého znala, je mrtvý tělem i duší. I kdyby shodil kápi a řekl jí pravdu, tak jí ho tím nevrátí. Bude pro ni líp dát tomu příběhu konec.

„Té noci o tobě Arlen mluvil,“ řekl. Už se rozhodl. „Jsi každým coulem tak krásná, jak mi vyprávěl.“

Elissa se nad tou lichotkou usmála, oči měla ještě vlhké, ale pak strnula, jako by jí najednou plně došlo, co říkal. „Jaké noci?“

„Té noci, kdy jsem byl zjizven,“ odpověděl. „Na cestě přes krasijskou poušť. Arlen zemřel, abych já mohl žít.“ Svým způsobem to byla vcelku pravda.

Elissa se zajíkla, přitiskla si dlaně na nos a ústa. V očích, které ještě před chvílí zářily radostí, se zaleskly slzy, rysy se bolestně stáhly.

„Jeho poslední myšlenky patřily vám,“ řekl, „jeho přátelům z Milnu, jeho… rodině. Chtěl, abych sem zašel a řekl vám to.“

Elissa ho sotva slyšela. „Ach, Arlene!“ rozplakala se a zavrávorala. Tetovaný se k ní vrhl, zachytil ji, dovedl ji k jednomu ponku a posadil ji na lavici. Křečovitě se rozvzlykala.

„Mami!“ zaječela Marya a přihnala se k nim. „Mami, co je? Proč pláčeš?“ Naštvaně se podívala na Tetovaného.

Klekl si k holčičce. Sám nevěděl, jestli si kleká proto, aby připadal dítěti méně výhrůžný, nebo aby ho mohla uhodit, kdyby chtěla. Skoro doufal, že ho uhodí. „Obávám se, že jsem přinesl špatné zprávy, Maryo,“ řekl něžně. „Někdy je povinností poslů říkat lidem i věci, které slyší neradi.“

A v tu chvíli Elissa najednou vzhlédla a rázem přestala plakat. Zhluboka se nadechla, vzchopila se, krajkovou manžetou si osušila oči a objala dceru. „Má pravdu, drahoušku. Já se hned seberu. Vezmi na chvilku bratra dozadu, prosím.“

Marya ještě jednou střelila po Tetovaném nevrlým pohledem, pak přikývla, popadla bratra a opustila dílnu. Díval se za nimi a cítil se pod psa. Vůbec sem neměl chodit, měl poslat posluhu nebo zajít za nějakým jiným chraničářem. Jenže nikomu nedůvěřoval tak jako Cobovi.

„Mrzí mě to,“ řekl. „Nechtěl jsem tě ranit.“

„Já vím,“ povzdechla si Elissa. „Jsem ráda, že jsi mi to řekl. Svým způsobem se mi ulehčilo, jestli chápeš.“

„Jistě,“ souhlasil Tetovaný. Přehrabal se v měšci, vytáhl štos dopisů a grimoár bitevních chran, zabalený do voskovaného plátna a převázaný silnou šňůrou. „Tohle je pro vás. Arlen chtěl, abych vám to dal.“

Elissa si balíček vzala a přikývla. „Děkuji. Zdržíš se v Milnu déle? Manžel je zrovna pryč, ale určitě se tě bude chtít na spoustu věcí vyptat. Arlen mu byl jako syn.“

„Jsem ve městě jen na den, paní,“ řekl. Nijak netoužil po rozhovoru s Ragenem. Ragen by chtěl znát podrobnosti něčeho, co není. „Vezu zprávy pro vévodu, musím vykonat pár zdvořilostních návštěv a odjíždím.“

Věděl, že už by do toho neměl šťourat, jenže škoda už byla stejně hotová a nechtě z něj vypadla další slova. „Řekni mi… bydlí Mery ještě v domě pastýře Ronnella?“

Elissa zavrtěla hlavou. „Už mnoho let ne. Ona…“

„To je jedno,“ přerušil ji Tetovaný. Nechtěl slyšet víc. Mery si našla někoho jiného. Nebylo to nijak velké překvapení a on nemá právo být dotčený.

„A co ten chlapec, Jaik?“ zeptal se. „Pro něho mám taky dopis.“

„To už není žádný chlapec,“ řekla Elissa a pátravě se na něj podívala. „To už je muž. Bydlí na Mlýnské Cestě, ve třetím robotnickém domku.“

Tetovaný přikývl. „Tak já, když dovolíš, už půjdu.“

„Možná tě nepotěší, co tam najdeš,“ poznamenala Elissa.

Tetovaný vzhlédl, díval se na ni, ale z těch uplakaných, opuchlých očí se nedalo vyčíst, co tím myslí. Vypadala zemdleně a bezelstně. Obrátil se k odchodu.

„Jak jsi věděl, jak se jmenuje moje dcera?“ zeptala se Elissa.

Ta otázka ho zaskočila. Zaváhal. „Představila jsi ji, když přiběhla.“ Jak to řekl, už se v duchu proklínal, protože holčička přece přerušila Elissu dřív, než ji stihla představit, a on mohl klidně tvrdit, že se to dozvěděl od Arlena.

„Asi ano,“ souhlasila Elissa. Překvapilo ho to. Vzal to jako zásah štěstěny a vykročil ke dveřím. Ruka už brala za kliku, když se Elissa znovu ozvala.

„Stýskalo se mi po tobě,“ řekla tiše.

Zastavil se, bojoval s touhou obrátit se a běžet zpátky, sevřít ji do náruče a prosit za odpuštění.

Beze slova chraničářskou dílnu opustil.

*

Rázoval si to po ulici a v duchu se proklínal. Poznala ho. Nevěděl jak, ale poznala, a svým odchodem ji pravděpodobně ranil ještě víc než zprávou o své smrti. Elissa mu byla jako matka a to, že teď odešel, jí muselo připadat jako naprosté a nezvratné odmítnutí její lásky Jenže co mohl dělat? Ukázat jí, co ze sebe udělal? Ukázat jí, jaká zrůda se stala z chlapce, kterého přijala za vlastního?

Ne. Ať si radši myslí, že se k ní obrátil zády. Lepší jakákoli lež než pravda.

I když si zaslouží pravdu? otázal se ho ten šťouravý vnitřní hlas.

Ta otázka bolela a tak ji vyhnal z hlavy a upnul se na pravý důvod, proč přišel do Milnu. Rhinebeckovo poselství. Ohlásil se u tvrze vévody Euchora, ale strážní u brány nebyli nijak vstřícní.

„Jeho Milost nemá čas vybavovat se s každým darmožroutským pastýřem ve městě,“ zavrčel jeden, když viděli kápi a hábit.

„Mě přijme,“ odvětil Tetovaný a ukázal poslovskou mošnu s Rhinebeckovou pečetí. Strážní vytřeštili oči, ale pak si ho podezřívavě změřili.

„Nejsi z těch panských poslů, s kterými jsem se už setkal,“ řekl ten první, „a že je znám všechny.“

„A vůbec, jaký posel by chodil v pastýřské kutně?“ dodal druhý.

Tetovaný se ještě nevzpamatoval ze setkání s Elissou a opravdu neměl na malichernou nabubřelost nějakých panošíků náladu. „Takový, co ti rozlouskne lebku, jestli tu bránu okamžitě neotevřeš a neohlásíš mě,“ odsekl a shodil kápi.

Strážní uviděli potetovaný obličej a o krok ucouvli. Tetovaný panovačně ukázal na bránu a strážní se mohli přerazit, jak se mu hnali otevřít. Jeden pak utíkal napřed do paláce.

Tetovaný si kápi zase nasadil a skryl úsměv. Alespoň k něčemu je dobré být zrůdou.

Cílevědomým krokem se vydal k paláci, cestou přitahoval zraky celého nádvoří, k ostrému sluchu doléhalo čilé šuškání. Zanedlouho se vynořila vévodská komoří Matka Jone v doprovodu strážného od brány a vyšla mu vstříc. Kost a kůže, už když ji Tetovaný viděl naposledy, což bylo víc jak deset let, a za ty roky Jone skoro vyschla, zbyla jen průsvitná, bledá, tenká pleť s jaterními skvrnami a vystouplé modré žíly. Ale záda byla dosud rovná a krok rychlý. Ragen přirovnával komoří ke svéráznému jadrnskému plemeni a žádné jeho setkání s ní mu nedalo důvod tento názor pozměnit. O pár kroků pozadu ji nenápadně následovala dvojice gardistů.

„To je on, Matko,“ řekl strážný.

Jone přikývla a mávnutím ruky strážného propustila. Vydal se zpátky do strážnice, ale Tetovanému neuniklo, že se za ním trousí mnozí zvědavci z nádvoří, žádostiví drbů.

„Ty jsi ten, jehož nazývají Tetovaný, že?“ zeptala se Jone.

Tetovaný přikývl. „Přicházím s naléhavými zprávami od vévody Rhinebecka a rovněž přináším vlastní nabídku.“

Jone nad tím povytáhla obočí. „Mnozí věří, že jsi Osvoboditel, který znovu sestoupil na svět. Jakpak to, že jsi ve službách vévody Rhinebecka?“

„Nejsem v ničích službách,“ odvětil Tetovaný. „Přináším Rhinebeckovo poselství, protože jeho a mé zájmy se protínají. Krasijský útok na Rizon doléhá na nás všechny.“

Jone přikývla. „Jeho Milost souhlasí a tak ti udělí slyšení…“

Tetovaný přikývl a vykročil k paláci, ale Jone vztyčila prst. „…zítra,“ dopověděla.

Tetovaný se zamračil. Vévodové sice mají ve zvyku nechávat posly nějakou chvíli čekat, aby jim předvedli svou důležitost, ale odložit slyšení vévodského posla s vážnými zprávami až na další den, když slunce ještě nedospělo ani do vrcholu? Neslýchané.

„Snad sis mylně vyložila význam mých zpráv,“ zkusil to Tetovaný opatrně.

„A ty sis mylně vyložil svůj,“ odtušila Jone. „Na jih od Meznice jsi snad proslulý dost, ale tady jsi na území vévody Euchora, Světla Hor a Strážce Severní země. Přijme tě, až mu to pracovní rozvrh dovolí, a to je zítra.“

Taková nafoukanost. Euchor mu chce předvést, jak je důležitý, tím, že ho odbude.

Jistě, mohl by trvat na svém. Mohl by dělat uraženého a hrozit návratem do Angiers či dokonce si vynutit průchod přes stráže násilím. Nikdo by ho nedokázal zadržet, pokud sám nebude chtít.

Jenže on potřebuje Euchorovu dobrou vůli. Ragen sice dostane grimoár bitevních chran, který dal Elisse, a bude už vědět, co s ním má udělat, ale jen Euchor může Angiers poskytnout nutné lidi a zásoby dřív, než bude pozdě. To stojí za den čekání.

„Výborně. Zítra za úsvitu budu čekat u brány.“ Obrátil se k odchodu.

„V Milnu máme zákaz vycházení,“ ozvala se Jone. „Nikdo nemá dovoleno vycházet na ulici před svítáním.“

Tetovaný se k ní otočil, zvedl hlavu, nechal ji nahlédnout pod kápi. Usmál se, mezi potetovanými rty se jasně blýskly zuby.

„Tak ať mě strážní u brány vsadí do šatlavy,“ poradil jí.

Taky se může naparovat a holedbat.

Jone stroze semkla rty. Jestli ji pohled na potetovaný obličej znepokojil, nedala to na sobě znát. „Za úsvitu,“ souhlasila, rázně se obrátila a kráčela zpátky do paláce.

*

Vévodskou tvrz opouštěl s několika biřici v patách. Byli nenápadní a drželi si odstup, ale nebylo pochyb, že chtějí vystopovat, kde se ubytoval, a zjistit, s kým bude mluvit.

Ale Tetovaný žil v Milnu léta a znal město dobře. Zahnul za roh do slepé uličky, a jakmile jim zmizel z očí, vyskočil na okno na protější straně v patře deset stop nad zemí, chytil se podezdívky, odtud snadno přeskočil na okno v druhém patře na protější straně uličky a poté dál na protější střechu. Přes okraj střechy se podíval dolů na biřice, kteří trpělivě čekali, až mu dojde, že ulička je slepá, a vyjde zase ven. Čekání je brzy unaví a jeden se půjde do uličky podívat, ale to on už bude dávno pryč.

*

Když se blížil ke třetímu domku na Mlýnské Cestě, vybavila se mu poslední Elissina slova, která naznačovala cosi záhadného o Jaikovi. Vede se mu dobře? Nestalo se mu něco?

Když tady vyrůstal, byli Jaik a Mery jeho jedinými kamarády. Jaik snil o tom, že bude žonglérem, a chlapci uzavřeli dohodu, že až Arlen dostane poslovskou koncesi, tak budou jezdit spolu, jak to poslové a žongléři často dělávali.

Jenže zatímco Arlen se na svůj sen upnul a cílevědomě si za ním šel, Jaik nikdy nebyl ochoten věnovat žonglérství dlouhé hodiny tvrdé dřiny, které takové umění vyžaduje, takže když přišel čas Arlenova odjezdu, neuměl Jaik žonglovat o nic víc než zamávat rukama a vzlétnout.

Ale vypadalo to, že se o sebe postaral docela dobře. Sice žádné panské sídlo jako Ragen s Elissou, ale na stísněné milnské poměry byl ten bytelný, dobře udržovaný domek docela prostorný. Jaik bude v tuto denní dobu pravděpodobně ve mlýně, což je jen dobře. Doma najde někoho z rodiny, kdo může převzít balíček dopisů, a ten někdo by pravděpodobně nepoznal ani Arlena Sedláka, natož Tetovaného.

Nic ho nepřipravilo na to, že mu otevře Mery.

Vyjekla, když ho uviděla, jen kápi a hábit, a o krok ucouvla. Tetovaný, zrovna tak zděšený a zaskočený, udělal víceméně to samé.

„Ano?“ vyhrkla Mery, která se mezitím už vzpamatovávala. „Mohu pro tebe něco udělat?“ Držela dveře tak, aby je mohla okamžitě zabouchnout.

Byla starší, než jak si ji pamatoval, ale v ničem jí to neubralo, naopak, Mery, kterou si pamatoval, byla jarní poupě ve srovnání s tímto květem. Hubené údy mládí se zaoblily do bujných křivek, boubelatý obličej s jemnými rty, které tisíckrát líbal, rámovaly lokny hustých hnědých kadeří. Díval se na ni a ruce se mu třásly; nakolik nebyl připraven na to, že je tak krásná, ještě víc s ním otřáslo vědomí, co znamená to, že mu otevřela právě ona.

Vzala si Jaika. Jaika, který ho učíval míčovou a kradl pro ně z pekařova zadního okna sladkosti. Jaika, který za ním všude chodil a nábožně poslouchal, když mu Arlen vykládal, že se stane poslem. Jaika, který byl pro Mery vždycky neviditelný, protože měla oči jen pro Arlena.

„Omlouvám se,“ řekl. Byl tak vyjevený, že dokonce ani hlas nepozměnil. „Musel jsem dostat špatnou…“ Obrátil se, odešel, dlouhé kroky ho odnášely po Mlýnské Cestě pryč.

Za sebou uslyšel sípavý dech a přidal do kroku.

„Arlene?“ zavolala. Dal se do běhu.

Ale i když se jí vzdaloval, slyšel, že stejně pořád běží za ním. „Arlene, stůj! Prosím!“ křičela, ale on na to nedbal, hledal jen únik a silné nohy ho rychle odnášely od ní dál.

Na cestě ležela polámaná kára, převrácená, vysypaná, nad haraburdím se hádali dva chlapi. Obíháním ztratil drahocenné vteřiny a Mery ho začala dohánět. Jako šipka se vrhl mezi dva domky v naději, že proběhne skrz, ale průchod, na který si vzpomínal, byl pryč, ulička teď končila kamennou zdí tak vysokou, že se nedala přeskočit.

Zavřel oči, silou vůle se snažil odhmotnit tak, jak to předvedl v Leeshině chalupě, ale dnes na něj svítilo slunce a magie nepřišla. Otočil se a běžel zpátky, ale už bylo pozdě. Vrazil rovnou do Mery, která zrovna zahnula do uličky, a oba se svalili na zem. Při pádu na dlažební kostky si Tetovaný pohotově přidržel kápi, aby mu nesjela, a chtěl hned vyskočit, jenže Mery se na něj vrhla a pevně ho objala.

„Arlene,“ štkala, „kdysi jsem tě nechala odejít. Přísahala jsem Stvořiteli, že už to nikdy neudělám.“ Pověsila se na něj, plakala do jeho hábitu a on zůstal sedět na zemi v ústí uličky, držel ji v náručí a kolébal ji. I když čelíval démonům malým i velkým, tohle objetí ho děsilo způsobem, který byl nad jeho chápání.

Po chvíli se Mery vzpamatovala, popotáhla a rukávem si utřela nos. „Musím vypadat hrozně,“ zasípala.

„Jsi krásná,“ řekl, ale vyznělo to spíš jako prostá pravda než jako lichotka.

Rozpačitě se rozesmála, sklopila oči a znovu popotáhla. „Chtěla jsem počkat,“ zamumlala.

„Nic se neděje,“ odpověděl.

Ale Mery zavrtěla hlavou. „Kdybych si myslela, že se vrátíš, čekala bych věčně.“ Vzhlédla k němu, nakukovala do stínu pod kápí. „Nikdy bych…“

„…si nevzala Jaika?“ zeptal se, snad méně laskavě než chtěl.

Odvrátila pohled a oba se neohrabaně zvedli na nohy. „Byl jsi pryč,“ řekla, „a on byl tady Celé ty roky je na mě hodný, Arlene, ale…“ Vzhlédla, podívala se na něj, zaváhala. „Kdybys chtěl…“

Útroby se mu sevřely. Kdyby chtěl co? Aby s ním odešla? Nebo aby zůstali v Milnu, ale aby odešla od Jaika k němu? Hlavou se mihly vidiny ze snu.

„Ne, Mery,“ prosil. „Neříkej to.“ Pro něho už nebylo cesty zpět.

Odvrátila se, jako by jí dal facku. „Ty ses nevrátil kvůli mně, že?“ zeptala se. Zhluboka dýchala, jako by zadržovala slzy. „Ty ses tu jen stavil za svým starým kamarádem Jaikem, abyste se poplácali po zádech a povykládali si, než se zase vydáš na cesty.“

„Tak to není, Mery,“ řekl, stoupl si za ni a vzal ji za ramena. Byl to divný pocit, známý a přece tak cizí. Ani nepamatoval, kdy se naposledy někoho takhle dotýkal. „Doufal jsem, že sis někoho našla, když jsem byl pryč. Doslechl jsem se, že ano, a nechtěl jsem to kazit.“ Odmlčel se. „Jen jsem nečekal, že to bude Jaik.“

Mery se obrátila a znovu ho objala, ale ani tak mu do očí neviděla. „Je na mě hodný. Táta promluvil s baronem, co mu patří mlýn, a oni z něj udělali stárka. Já jsem šla dělat zápisy na břidlicové tabulky do školy Matek, abychom si mohli dovolit tenhle domek.“

„Jaik je dobrý chlap,“ souhlasil Tetovaný.

Vzhlédla k němu. „Arlene, proč pořád schováváš obličej?“

Tentokrát se odvrátil on. Na chvíli si dovolil zapomenout. „Odevzdal jsem ho noci. Není to nic, co bys chtěla vidět.“

„Nesmysl,“ prohlásila Mery a sáhla po kápi. „Hlavně že jsi naživu. Myslíš, že se starám o to, jestli máš jizvy?“

Rychle ucukl, odstrčil ruku. „Je to složitější.“

„Arlene,“ řekla a založila si ruce v bok přesně tím způsobem, jak to dělávala kdysi dávno, když chtěla naznačit, že těch hloupostí už bylo dost, „už je to osm let, co jsi beze slova opustil Miln. Sebrat odvahu a ukázat mi svou tvář je to nejmenší, co pro mne můžeš udělat.“

„Pokud si vzpomínám, tak jsi odešla ty,“ poznamenal.

„Myslíš, že to nevím?“ zařvala na něj Mery. „Celé ty roky si to vyčítám, a přitom ani nevím, jestli jsi zemřel někde na cestě nebo zůstal v náručí nějaké jiné ženy, a to všechno jen proto, že jsem byla sobecká a jednou večer jsem se rozčílila! Jak dlouho ještě mám být trestána za to, že jsem se jednou špatně zachovala, když jsi mi řekl, že budeš klidně riskovat život, jen aby ses dostal pryč z toho vězení, které pro tebe znamená život tady se mnou?“

Díval se na ni a věděl, že má pravdu. V tomhle jí ani nikomu jinému nikdy nelhal, ale přesto ji klamal, když ji nechal slepě uvěřit, že se jeho sny o poslovství rozplynuly.

Pomalu zvedl ruce a shodil kápi.

Když se objevilo tetování, Mery vytřeštila oči, vyjekla a zakryla si ústa. Jen na samotném obličeji byly tucty symbolů, táhly se po čelistech, podél rtů, přes nos a kolem očí, dokonce i po uších.

Bezděčně uskočila. „Tvůj obličej, tvá krásná tvář! Arlene, cos to udělal?“

Tohle si představoval nesčetněkrát, tohle už zažil od mnoha lidí po celé These, ale přesto nebyl připraven na to, jak ho to raní. Výraz v jejích očích vynesl soud nad vším, čím byl. Tak malý a bezmocný se necítil už roky.

Ten pocit ho rozvzteklil a Arlen z Milnu, který po dlouhých letech začal opatrně vystrkovat růžky, uprchl zpátky do tmy, vlády se opět ujal Tetovaný a oči mu ztvrdly.

„Udělal jsem to, co jsem musel, abych přežil,“ zachraptěl drsně.

„To není pravda,“ prohlásila Mery a zavrtěla hlavou. „Mohl jsi žít tady v Milnu, v bezpečí, pod střechou. Vlastně jsi mohl žít v jakémkoli Svobodném městě. Ty ses… nezohavil proto, abys přežil. Tys to udělal, protože se tak moc nenávidíš, až si myslíš, že si nezasloužíš nic lepšího než být venku v pusté noci. Tys to udělal, protože se bojíš otevřít své srdce a milovat cokoli, co by ti jadrnci mohli vzít.“

„Co mi můžou jadrnci udělat?“ namítl. „Svobodně si chodím po nocích a nebojím se žádného démona malého ani velkého. Oni přede mnou prchají, Mery! Přede mnou!“ udeřil se pěstí do hrudi, aby to zdůraznil.

„Ovšemže před tebou prchají,“ zašeptala Mery. Po hladkých, boubelatých tvářích se kutálely slzy. „Sám ses stal netvorem.“

„Netvorem?!“ zaburácel Tetovaný a Mery polekaně uskočila. „Dokázal jsem něco, co žádný člověk nedokázal stovky let! Něco, o čem jsem vždycky snil! Přináším zpět moc, která byla pro lidstvo ztracena od první války s démony!“

Mery si jen odplivla, tohle na ni neudělalo žádný dojem. Ten pohled ho zkrušil, tohle viděl už v noci, ve svém třetím snu.

„Za jakou cenu?“ vyjela na něj. „Jaik mi dal dva syny, Arlene. Budeš i po nich chtít, aby šli na smrt v další válce s démony? Mohli být tvoji, tvůj dar světu, ale ty místo toho dáváš světu jen způsob, jak se zničit.“

Tetovaný otevřel ústa, chtěl odseknout něco jadrného, ale nic ho nenapadlo. Říkat mu takové věci někdo jiný, vztekle by vybuchl, ale Mery všechny jeho námitky hravě smetla předem. Co vlastně dal světu? Budou tisíce mladých mužů pochodovat s jeho zbraněmi do noci na smrt?

„Ale uznávám, Arlene, žes opravdu dokázal to, o čem jsi vždycky snil,“ dodala Mery. „Zajistil sis, že už se k tobě nikdy nikdo nepřiblíží.“ Potřásla hlavou, obličej zkrabatěl, z něžných rtů unikl vzlyk, přitiskla si dlaň na ústa, obrátila se a utekla od něj.

Tetovaný dlouho stál a hleděl na dlažební kostky. Kolem chodili lidé a potetovaná tvář zažehávala jiskřičky vzrušených rozhovorů, ale on to nevnímal. Podruhé ho Mery opustila v slzách a on už toužil jen po tom, aby ho pohltila zem.

*

Bezcílně se toulal ulicemi a snažil se přijít na kloub tomu, co mu Mery řekla, ale bylo to nad jeho síly. Má pravdu? Otevřel někomu své srdce od té noci, co mámu pohltilo Jádro? Odpověď znal a ta jen přidala výčitkám na váze. Šel po ulici a lidé se mu zdaleka vyhýbali, jeho potetované tělo je odrazovalo stejně jako jadrnce. Jen Leesha se k němu snažila proniknout a i ji odstrčil.

Po nějaké době vzhlédl a zjistil, že se bezděky zatoulal zpátky ke Cobově dílně. Táhlo ho to na to důvěrně známé místo tak, že neměl sílu odolat. V nitru cítil prázdno. Pusto. Jen ať Elissa láteří a bije ho pěstmi. Nic horšího, než co se stalo, už se mu stát nemůže.

Když vstoupil, Elissa zrovna zametala podlahu. Byla sama. Když zacinkaly zvonky, vzhlédla a jejich oči se setkaly. Dlouho nepadlo ani slovo.

„Proč jsi mi neřekla, že se vzali?“ zeptal se nakonec. Bylo to ubohé a bolestínské, ale nic jiného ho nenapadlo.

„Ani ty jsi nepovažoval za vhodné říkat mi všechno,“ odtušila. V jejím hlase nezněla zlost ani výčitky. Řekla to věcně, jako by mluvila o tom, co měla k snídani.

Přikývl. „Nechtěl jsem, abys mě takhle viděla.“

„Jak?“ opáčila Elissa něžně, odložila koště a plavným krokem přešla k němu. Položila mu ruku na loket. „Zjizveného? Takových už jsem viděla.“

Odvrátil se od ní a Elissa nechala ruku sklouznout. „Své jizvy jsem si udělal sám, dobrovolně.“

„I takové máme všichni,“ řekla.

„Mery stačil jediný pohled a uprchla, jako bych byl jadrnec,“ namítl.

„To je mi líto,“ řekla Elissa, stoupla si za něj a ovinula ho rukama.

Tetovaný se chtěl odtáhnout, ale v její náruči v něm roztály poslední zbytky odhodlání. Obrátil se, objal ji, vdechoval důvěrně známou vůni, zavřel oči, otevřel se bolesti a nechal ji ze sebe odplynout.

Až příliš brzy se Elissa odtáhla. „Chci také vidět to, cos ukázal jí.“

Zavrtěl hlavou. „Já…“

„Huš,“ řekla Elissa něžně, sáhla do kápě a položila mu prst na rty. Všechno se v něm napjalo, když se její ruce pomalu zvedly, vzaly kápi a sundaly ji. Projel jím strach, zmrazil krev, ale stál jako socha, už nemohl dál vzdorovat.

Stejně jako Mery, i Elissa vytřeštila oči a zajíkla se, ale ona neucukla. Jen se na něj dívala a smiřovala se s tím.

„Nikdy jsem neuměla chrany řádně ocenit,“ řekla po chvíli. „Dříve to byly jen další nástroje jako třeba kladivo nebo oheň.“ Zvedla ruku, dotkla se jeho tváře. Něžné prsty přejížděly po chranách na obočí, čelisti, lebce. „Teprve teď, když pracuji v této dílně, vidím, jak moc krásné mohou být. Cokoli, co chrání naše drahé, je krásné.“

Zalkl se, neohrabaně se zhoupl, začínal vzlykat, ale Elissa ho zachytila, pevně objala a podepřela.

„Pojď domů, Arlene,“ řekla. „I kdyby jen na noc.“

Kapitola 23

Na Euchorově dvoře

333 p. N. Jaro

Tetovaný opustil chraničářskou dílnu, chvíli šel po ulici, a pak se znovu vyšvihl na střechy, aby měl jistotu, že ho cestou do Ragenova a Elissina sídla nebude nikdo sledovat.

Bylo menší, než jak si ho pamatoval. Když jako jedenáctiletý kluk přišel do Milnu, připadal mu palác Ragena a Elissy, obklopený zahradami s domky pro služebnictvo a obehnaný vysokými zdmi, jako vesnice sama pro sebe. Teď se cítil stísněně dokonce i na nádvoří, které mu kdysi, když byl malý a učil se jezdit a bojovat, připadalo nekonečné. Tolik si zvykl chodit volně za noci, že se teď dusil v jakýchkoli zdech.

Elissa předem poslala jednoho poslíčka do sídla a druhého do hospody pro Soumračného tanečníka a cestovní vaky, takže ho pacholci u vrat teď beze slova pustili dál. Tetovaný přešel přes nádvoří, vstoupil do paláce a po mramorových schodech vyšel nahoru do svého starého pokoje.

Pokoj zůstal přesně tak, jak ho opustil. Za svého pobytu v Milnu nahromadil Arlen spoustu věcí – knihy, šatstvo, nářadí, chraničářské vzorky, příliš mnoho na to, aby to bral s sebou na cesty, kde je posel omezen tím, co unese jeho kůň. Většinu tady nechal, ani se neohlédl, a zdálo se, jako by se čas pokoje nedotkl. Pravda, postel byla čistě povlečená a nikde ani smítko, ale jinak se s ničím nehnulo. Dokonce i nepořádek na jeho stole zůstal, jak byl. Tetovaný dlouho seděl, vyhříval se v bezpečí důvěrně známého prostředí a měl pocit, že je mu zase sedmnáct.

Ze snění ho vytrhlo rázné zaklepání na dveře. Otevřel a za dveřmi našel Matku Margritu; statné paže založené na hrudi, z očí sršely hromy blesky. Margrit se o něj starala od chvíle, kdy přišel do Milnu; tehdy mu ošetřila rány a pomohla mu pochopit městské mravy. Tetovaného překvapilo, že i po takové době z ní má pořád strach.

„Tak se ukaž,“ pravila Margrit.

Ani se nepotřeboval ptát, co tím myslí. Připravil se na nejhorší a shodil kápi.

Margrit na něj nějakou chvíli hleděla, ale proti jeho očekávání se ani nezděsila, ani neužasla. Jen zamručela a sama pro sebe si přikývla.

Pak mu vrazila facku rovnou do obličeje.

„To máš za to, že jsi mé paní zlomil srdce!“ zaječela. Byla to překvapivě silná facka a ještě se z toho ani úplně nevzpamatoval, když mu vrazila další.

„A tohle za to, že jsi ho zlomil mně!“ rozeštkala se, vrhla se mu kolem krku, přitiskla ho k sobě, plakala a drtila ho v náručí, až v plicích nezbyl žádný vzduch. „Díky Stvořiteli, že jsi v pořádku,“ zalykala se.

*

Brzy poté se vrátil Ragen. Poplácal Tetovaného po rameni, podíval se mu do očí a k jeho tetování nepoznamenal vůbec nic. „Dobře, že tě máme zpátky,“ řekl.

Popravdě byl spíš Tetovaný vyjevený z Ragena, který měl na prsou těžkou zlatou jehlici ve tvaru klíčové chrany, symbol chraničářského cechu.

„Ty jsi teď chraničářský cechmistr?“ zeptal se.

Ragen přikývl. „Cob a já jsme se po tvém odchodu stali společníky a to chranové zprostředkovatelství, které jsi založil, z nás udělalo nejsilnější milnskou společnost. Tři roky sloužil jako cechmistr Cob, než mu rak vysál síly. Bylo přirozené, že jako jeho dědic jsem byl jeho nástupcem zvolen já.“

„A nikdo v Milnu toho rozhodnutí nelituje,“ vložila se do toho Elissa a s pýchou a láskou se podívala na svého manžela.

Ragen pokrčil rameny. „Dělám, co můžu. Ovšem,“ podíval se na Tetovaného, „měl jsi to být ty. Pořád můžeš. Cobova poslední vůle jasně říká, že jeho podíl ve společnosti, který je rozhodující, má být převeden na tebe, pokud se někdy vrátíš.“

„Dílna?“ zeptal se Tetovaný, celý vyjevený, že ho starý mistr po takové době vůbec zahrnul do poslední vůle.

„Dílna, chranová směnárna, sklady a sklářství,“ vypočítal mu Ragen, „všechno až do poslední učednické smlouvy.“

„Dost na to, abys byl jedním z nejbohatších a nejvlivnějších mužů v Milnu,“ dodala Elissa.

Tetovanému bleskla hlavou vidina, jak kráčí hradními síněmi vévody Euchora, radí Jeho Milosti jak postupovat, velí tuctům, ne-li stovkám chraničářů. Zprostředkovává moc… buduje spojenectví…

Čte hlášení.

Rozdílí zodpovědnost.

Je obklopen služebnictvem, které se stará o všechno, co potřebuje.

Dusí se v městských hradbách.

Zavrtěl hlavou. „Já to nechci. Nic z toho nechci. Arlen Sedlák je mrtvý.“

„Arlene!“ zvolala Elissa. „Jak můžeš něco takového říkat, když stojíš přímo před námi?“

„Já nemohu prostě jen tak sebrat svůj život tam, kde jsem ho odložil, Elisso,“ řekl, shodil kápi, sundal si rukavice. „Já už jsem si svou cestu vybral. Už nikdy bych nemohl žít uvnitř hradeb. Už teď mám pocit, že je tu dusno, hůř se mi dýchá…“

Ragen mu položil ruku na rameno. „Já jsem taky posloval,“ připomněl mu. „Já vím, jak chutná vzduch pod širým nebem a jak po něm žízníš za městskými hradbami. Ale žízeň časem pomine.“

Tetovaný se na něj podíval a oči mu potemněly. „Proč bych to měl chtít?“ zavrčel. „A proč ty? Proč trčíš ve vězení, když máš klíče?“

„Kvůli Marye,“ odpověděl Ragen. „A kvůli Arlenovi.“

„Arlenovi?“ opáčil zmateně Tetovaný.

„Ne kvůli tobě,“ odsekl Ragen, v němž už taky kypěla žluč. „Kvůli svému pětiletému synovi Arlenovi, který potřebuje otce víc než jeho otec čerstvý vzduch!“

Byla to facka stejně tvrdá jako Margritina a Tetovaný věděl, že si ji zasloužil. Choval se k Ragenovi stejně jako kdysi k vlastnímu otci. Jako by to byl Jeph Sedlák z Tibbetské Říčky, zbabělec, který jen nečinně přihlíží, když jeho vlastní ženu pohlcuje Jádro.

Jenže Ragen není žádný zbabělec. To dokázal tisíckrát zas a zas. Tetovaný ho na vlastní oči viděl čelit démonům jen s pouhým kopím a štítem. Ragen neopustil noc ze strachu. Ne, on to udělal proto, aby nad strachem zvítězil.

„Promiň,“ řekl. „Máš pravdu. Neměl jsem právo…“

Ragen vydechl. „Nic se nestalo, chlapče.“

Tetovaný šel k řadám portrétů na stěnách v Ragenově a Elissině salónu. Zadávali každý rok jeden, aby zaznamenávali běh života. Na tom prvním byl jen Ragen s Elissou, oba velmi mladí. O kousek dál byl jeden o pár let pozdější a Tetovaný se díval na svou vlastní tvář bez chran, něco, co neviděl už léta. Arlen Sedlák, dvanáctiletý kluk, seděl na židli v popředí, Ragen a Elissa stáli za ním.

Na dalších obrazech stárnul, až přišel rok, kde stál mezi Ragenem a Elissou a choval miminko Maryu.

Na portrétu z dalšího roku nebyl, ale brzy poté se objevil nový Arlen. Tetovaný se něžně dotkl plátna. „Škoda, že jsem tu nebyl a nezažil, jak se narodil. Jak rád bych tu pro něj byl teď.“

„Můžeš,“ prohlásila Elissa pevně. „My jsme rodina, Arlene. Ty nemusíš žít jako tulák. Tady budeš mít vždycky domov.“

Tetovaný přikývl. „Teď to chápu. Chápu to tak jako nikdy předtím, a proto je mi to líto. Vy si zasloužíte něco lepšího, než jsem vám dal já. Zasloužíte si víc, než vám můžu dát. Ostatně hned po slyšení u vévody z Milnu odjíždím.“

„Cože?!“ zvolala Elissa. „Vždyť jsi teprve přijel!“

Tetovaný potřásl hlavou. „Já už jsem si svou cestu vybral a musím po ní jít až do konce.“

„A kam pojedeš?“ zeptala se Elissa.

„Pro začátek do Tibbetské Říčky,“ odpověděl, „ale jen na tak dlouho, než jim předám bitevní chrany. A pak – pokud vy zprostředkujete chrany Milnu a jeho vesnicím – udělám já to samé pro angierské a laktonské.“

„Ty snad čekáš, že každá maličká víska povstane a bude bojovat?“ užasla Elissa.

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Já nikoho nežádám, aby bojoval. Ale kdyby měl můj táta luk a chraněné šípy, mohla být máma ještě naživu. Všem dlužím šanci, kterou ona neměla. Jakmile se ty chrany rozšíří po kraji, jakmile budou všude, tak už nikdy nebudou moci být ztraceny a lidé se budou moci sami rozhodnout, co s nimi udělají.“

„A pak?“ naléhala Elissa. Pořád chovala naději, že se Arlen možná jednoho dne natrvalo vrátí.

„Pak budu bojovat,“ odpověděl Tetovaný „Každý, kdo se mi postaví po bok, bude vítán a budeme pobíjet démony, dokud se Marya a Arlen nebudou dívat na západ slunce beze strachu, nebo dokud nepadneme.“

*

Bylo pozdě a sloužící se už dávno odebrali ke spánku. Ragen, Elissa a Tetovaný seděli v pracovně, vzduch zhoustl voňavým kouřem z pánských dýmek, dávali si jemnou pálenku.

„Byl jsem pozván na zítřejší vévodovo slyšení s Tetovaným,“ poznamenal Ragen, „ale musím říct, že by mne ve snu nenapadlo, že je řeč o tobě.“

Jízlivě se ušklíbl. „Mám převléknout chraničáře za sluhy, aby se nenápadně pokusili zaznamenat tvoje tetování, až budeš zabrán do rozhovoru s Jeho Milostí.“

Tetovaný přikývl. „Nechám si kápi na hlavě.“

„Proč?“ podivil se Ragen. „Proč bys držel v tajnosti chrany, které chceš dát všem?“

„Protože po nich bude Euchor prahnout,“ odtušil Tetovaný. „A to se mi může při vyjednávání hodit. Ostatně zatímco on se soustředí na to, jak je ode mne koupit, vy je budete moci v klidu šířit po všech chraničářstvích ve vévodství. Roznesete je tak daleko, aby je Euchor už nikdy nemohl zatajit.“

Ragen zamručel. „Chytré,“ uznal, „ale Euchor bude vzteky bez sebe, až zjistí, že jsi ho napálil.“

Tetovaný pokrčil rameny. „To už budu dávno pryč. A člověk, který drží všechny znalosti starého světa pod zámkem v knihovně, kam pustí jen hrstku lidí, si nic lepšího nezaslouží.“

Ragen přikývl. „Takže asi udělám nejlíp, když se k tobě při slyšení vůbec nebudu znát. Jestli vyjde najevo tvoje totožnost, budu z toho stejně vyjevený jako všichni ostatní.“

„To je, myslím, rozumné,“ souhlasil Tetovaný. „Kdo tam podle tebe ještě bude?“

„Co nejméně lidí,“ odpověděl Ragen. „Euchor je ve skutečnosti rád, že přijdeš hned za úsvitu, protože se s tebou bude moci rozloučit dřív, než pastýři a vévodští zvětří, že se nějaká schůzka vůbec koná. Kromě vévody a Jone tam budu já, poslovský cechmistr Malcum, Euchorovy dcery a mí chraničáři převlečení za sluhy.“

„Řekni mi něco o Euchorových dcerách,“ požádal ho Tetovaný.

„Hypatia, Aelia a Lorain,“ řekl Ragen, „všechny stejně natvrdlé jako jejich otec a žádná hezčí. Všechny Matky, porodily syny. Kdyby Euchor nezplodil syna sám, rada Matek vybere příštího vévodu mezi těmi ničemnými spratky.“

„Takže kdyby Euchor zemřel, stane se vévodou nějaký kluk?“ užasl Tetovaný.

„Úředně ano,“ připustil Ragen, „ale přesnější je, že by se jeho matka stala vévodkyní ve všem všudy kromě titulu a vládla by místo něj, dokud by nedosáhl dospělosti… a pravděpodobně i potom. Žádnou z nich nepodceňuj.“

„Jistě,“ odvětil Tetovaný.

„Taky bys měl vědět, že vévoda má nového herolda,“ dodal Ragen.

Tetovaný pokrčil rameny. „Co na tom záleží? Toho starého jsem taky neznal.“

„Záleží,“ odvětil Ragen, „protože tím novým je Keerin.“

Tetovaný ostře vzhlédl. Už to bylo tak dávno, co malý Arlen zmrzačil Jednorukého a co ho Ragen našel na cestě, zraněného, v bezvědomí a stíženého démonskou horečkou. A tehdy byl Keerin Ragenovým žonglérem. Byl to zbabělec, který se choulil pod dekou a kvílel, když démoni doráželi na chrany, a přitom ho o léta později Tetovaný nachytal při představení, kde tvrdil, že Jednorukého zmrzačil sám. Démona, který se noc co noc snažil vlámat do města, aby se Arlenovi pomstil, a jednou se mu dokonce podařilo prorazit hradby. Arlen Keerina veřejně nazval lhářem a Keerinovi učedníci za to jeho a Jaika zle zbili.

„Jak může chlap, který se bojí cestovat, dělat vévodského herolda?“ užasl Tetovaný.

„Euchor pevně třímá otěže moci jak hromaděním znalostí, tak získáváním lidí,“ řekl Ragen „Díky té bezduché směšné písni o Jednorukém začali Keerina vyhledávat vévodští a tak si ho všiml i Euchor. Brzy poté byl Keerin povolán do vévodských služeb a teď vystupuje výhradně na vévodovo přání.“

„Takže to není opravdový herold,“ usoudil Tetovaný.

„Ale je,“ odvětil Ragen. „Do většiny vísek se dá dojet, aniž se musíš vzdát bezpečného přístřeší, a na cestách do těch ostatních Euchor dokonce tomu mrňavému nedovtipnému filutovi vybudoval zastávky.“

*

Za úsvitu se brána do vévodské tvrze otevřela a nikdo nevyšel ven pozdravit Tetovaného jako Keerin.

Keerin byl víceméně stejný, jak si ho Tetovaný pamatoval. I na Milňana vysoký, s vlasy jako mrkev a jasně zelenýma očima. Trochu přibral, nepochybně díky dobrodiní svého nového mecenáše. Řídký věchýtek kníru se dosud odmítal spojit s kudrlinami vousů na bradě, vrstva pudru, pokus zachovat vadnoucí mládí, ve vráskách na obličeji popraskala.

Ale zatímco naposledy viděl Keerina ve strakatém žonglérském kabátku, teď před ním stál vévodský herold, patřičně oděný. Pláštík sesazený z Euchorovy šedé, bílé a zelené mu dodal na důstojnosti, jen volné pantalóny si ponechal pro případ, že by byl náhodou požádán dělat přemety, a vnitřek černého pláště si nechal podšít pestrobarevným hedvábím, které se dalo snadno předvést, stačilo se zatočit.

„Je mi ctí se s tebou setkat, pane!“ pravil Keerin a obřadně se uklonil. „Jeho Milost před tvým slyšením ještě čeká na několik svých nejvýznamnějších rádců. Půjdeš-li laskavě se mnou, doprovodím tě do salónu, kde můžeš počkat.“

Tetovaný za ním kráčel palácem. Když tudy šel naposledy, panoval tu čilý ruch, všude kmitalo služebnictvo a Matky ve vévodských záležitostech. Ale takhle časně zrána byly chodby ještě prázdné až na náhodné sluhy vycvičené k čemukoli, jen ne být vidět.

Bzučící lampy jim vrhaly na cestu pulsující světlo. Nepotřebovaly olej ani knot, ba ani lučebniny kořenářek. Lektrika se to nazývalo, další poznatek staré vědy, který si Euchor nechával jen pro sebe. Vypadalo to jako magie, ale z dob strávených ve vévodské knihovně Tetovaný věděl, že je to jen spoutaný magnetismus, který se nijak neliší od větru nebo tekoucí vody otáčející mlýnským kolem.

Keerin ho uvedl do místnosti vystlané sametem a vyhřívané krbem. Po stěnách se táhly police s knihami a stál tam mahagonový psací stůl. Být tam sám, mohlo to být příjemné místo na čekání.

Jenže Keerin nevypadal, že by chtěl odejít. Šel k stříbrnému příborníku, nalil dva poháry kořeněného vína, vrátil se k Tetovanému a jeden mu podal. „I já jsem bojovník s démony jistého věhlasu. Možná jsi slyšel píseň, kterou jsem o tom složil, zvanou ‚Jednoruký‘?“

V mladém Arlenovi by se pěnila krev, že si Keerin dosud lživě nárokuje jeho rekovné činy, ale Tetovaný už byl nad takové věci povznesen. „Vskutku ano,“ odpověděl a poplácal vysokého žongléra po rameni. „Jaká čest, setkat se s někým tak odvážným. Pojď se mnou dnes večer ven, najdeme si nějakou tlupu skalních démonů, jimž ukážeme slunce!“

Keerin nad tou nabídkou zesinal, jeho pleť nabrala chorobnou bledost. Tetovaný se ve stínu kápě usmál. Možná přece jen ještě není nad takové věci úplně povznesen.

„Já… eh, děkuji za nabídku,“ vykoktal Keerin. „Byla by to pro mne samozřejmě čest, ale závazky k vévodovi mi to nedovolí.“

„Chápu,“ odtušil Tetovaný. „Ještě že jsi nebyl takto vázán tehdy, když jsi zachránil život tomu malému chlapci z tvé písně. Jakže se vlastně jmenoval?“

„Arlen Sedlák,“ řekl Keerin a nasadil nacvičený úsměv. Už se vzpamatovával. Šel blíž a vzal Tetovaného důvěrně kolem ramen.

„Mezi námi bojovníky s démony,“ zašeptal, „bylo by mi ctí zvěčnit tvé rekovné činy v písni, pokud bys mi – až si vyřídíš své záležitosti u Jeho Milosti – věnoval krátký rozhovor.“

Tetovaný se k němu obrátil a zvedl hlavu, aby mohlo lektrické světlo z lamp dopadnout pod kápi. Keerin se zajíkl, sundal ruku a rychle se odtáhl.

„Já nezabíjím démony pro slávu, žonglére,“ zavrčel Tetovaný a vykročil proti nebohému heroldovi. Keerin couval, až narazil zády do police s knihami, která se vratce zakolébala. „Já zabíjím démony,“ naklonil se ještě blíž, „protože zasluhují zabít.“

Keerinovi se třásly ruce, až rozlil víno. Tetovaný o krok ustoupil a usmál se. „Co třeba o tomhle napsat píseň,“ navrhl mu.

Keerin přesto neodešel, ale už neřekl ani slovo a Tetovaný to přijal s povděkem.

*

I Euchorova velká síň byla menší, než si Tetovaný pamatoval, ale pořád působila velkolepým dojmem. Vznosné sloupy podpíraly neskutečně vysoký strop vymalovaný tak, aby vypadal jako modrá obloha, skrz kterou uprostřed proráží žlutobílé slunce. Mozaiková podlaha, na stěnách tapisérie. Bylo tu místa pro davy lidí a vévoda tu opravdu pořádal plno bálů a slavností, které sledoval ze svého trůnu na konci síně.

Vévoda Euchor čekal na svém trůnu i teď, když přicházel Tetovaný. Za ním stály na vévodském stupínku tři ženy, jejichž nepůvabné obličeje, tak podobné vévodovu, a nákladné róby obsypané šperky dávaly jasně najevo, že jde o jeho dcery. U schodů na stupínek stála Matka Jone s psací podložkou a brkem. Naproti ní postávali cechmistři Ragen a Malcum, oba poslové na odpočinku, zjevně v družném vztahu; Ragen Malcumovi něco pošeptal, ten se uchechtl a vysloužil si za to od Jone káravý pohled.

Vedle Jone stál pastýř Ronnell, vévodský knihovník. A otec Mery.

Tetovaný se proklel. Mělo ho napadnout, že se tu setká s Ronnellem. Jestli mu Mery řekla…

Ale i když na něj Ronnell hleděl se zájmem, nebyla v jeho očích ani jiskřička poznání. Takže jeho totožnost je utajena, alespoň prozatím.

Dva gardisté za nimi zavřeli dveře a zevnitř přes ně zkřížili kopí. Na protější straně sloupoví velenenápadně zevlovali ‚sloužící‘ s psacími podložkami a po očku ho bedlivě pozorovali.

Zblízka byl Euchor tlustší a mnohem starší, než jak si ho Tetovaný pamatoval. Buclaté prsty byly pořád obsypané prsteny a ve zlatých řetězech měl celé jmění, ale vlasů pod zlatou korunou povážlivě ubylo a kdysi úctyhodná osobnost teď vypadala, jako by se bez pomoci snad ani nezvedla z trůnu.

„Vévodo Euchore, Světlo Hor a pane Milnu,“ zvolal Keerin, „dovol mi představit ti Tetovaného muže, posla vévody Rhinebecka, Strážce Lesní pevnosti a pána Angiers.“

Jako vždycky, když se setkal s nějakým vévodou, i teď uslyšel v duchu Ragenův hlas. Kupci a vévodští po tobě budou šlapat, když se necháš. Před nimi se musíš chovat jako král a nikdy nezapomenout, kdo z vás riskuje život.

S těmito slovy na paměti se narovnal v ramenou a rázně předstoupil „Buď pozdraven, Milosti,“ zvolal, aniž vyčkal, až bude osloven, a vysekl uhlazenou poklonu, jen se mu hábit zatřepetal. Ozvalo se pohoršené mumlání nad takovou troufalostí, ale Euchor to velkoryse přehlédl.

„Vítej v Milnu,“ pravil. „Hodně jsme o tobě slyšeli. Přiznávám, že jsem byl jedním z těch mnoha, kdo tě považovali za báchorku. Snažně tě prosím, uspokoj mou…“ rukou naznačil, ať si sundá kápi.

Tetovaný přikývl, shodil kápi a vysloužil si od celého sálu zajíkavé lapání po dechu. Dokonce i Ragen se zmohl na přiměřeně ohromený výraz.

Počkal, až si ho všichni dobře prohlédnou. „Úžasné,“ vydechl Euchor. „Pověsti opravdu nebyly dostatečně výstižné.“ Zatímco mluvil, Ragenovi chraničáři se pilně pustili do práce, namáčeli brky a za usilovné snahy vypadat nenápadně si zakreslovali každý symbol, na který viděli.

Tentokrát se mu vybavil Cobův hlas. Hradiště Miln, to není jako Tibbetská Říčka, chlapče. Tady se za věci platí. Pochyboval, že by z toho vytěžili nějak moc – záplava symbolů byla příliš drobná a hustá – ale aniž spustil oči z vévody, nenuceně si kápi zase nasadil. To gesto bylo jasné. Nedá své tajemství zadarmo.

Euchor letmo střelil pohledem po chraničářích a zachmuřil se nad jejich nedostatkem prohnanosti.

„Přináším poselství od vévody Rhinebecka Angierského,“ oznámil Tetovaný a vytáhl mošnu s pečetí.

Vévoda to přezíravě přeslechl. „Kdo jsi?“ zeptal se stroze. „Odkud pocházíš?“

„Jsem Tetovaný,“ odpověděl. „Pocházím z Thesy.“

„To jméno se v Milnu nevyslovuje,“ varoval ho vévoda.

„Přesto je to tak,“ odtušil Tetovaný.

Euchor nad takovou opovážlivostí vytřeštil oči, pak se opřel a uvažoval. Euchor byl jiný než ostatní vévodové, s nimiž se Tetovaný na svých cestách setkal. V Laktonu a Rizonu nebyl vévoda o moc víc než loutka tlumočící vůli městské rady. Rhinebeck v Angiers sice vládl, ale stejně jako on očividně rozhodovali i jeho bratři a Janson. Ale Euchor v Milnu rozhodoval o všem sám. Jeho rádci zřetelně podléhali jemu a ne naopak. A skutečnost, že vládl už tak dlouho, byla zřejmým dokladem protřelosti.

„Opravdu dokážeš zabíjet jadrnce holýma rukama?“ zeptal se vévoda.

Tetovaný se znovu usmál. „Jak jsem již navrhoval tvému žonglérovi, Milosti, vyjdi se mnou po setmění za hradby a já ti to předvedu osobně.“

Euchor se rozesmál, ale byl to nucený smích, z brunátné, těstovité tváře vyprchala krev. „Snad jindy.“

Tetovaný přikývl.

Euchor na něj dlouho hleděl, jako by si nad něčím lámal hlavu. „Takže co?“ pravil nakonec. „Jsi, nebo nejsi?“

„Milosti?“ opáčil Tetovaný.

„Osvoboditel,“ upřesnil vévoda.

„Rozhodně ne,“ zachechtal se pastýř Ronnell, ale vévoda na něj stroze mávl a pastýř okamžitě ztichl.

„Jsi?“ otázal se znovu.

„Ne,“ odpověděl Tetovaný. „Osvoboditel je legenda, nic víc.“ Knihovník k tomu chtěl zjevně něco dodat, ale pak zavadil pohledem o vévodu a zůstal zticha. „Jsem jen muž, který našel dávno ztracené chrany.“

„Bitevní chrany,“ ozval se Malcum a oči se mu zaleskly. Kromě Ragena to byl jediný člověk v místnosti, který kdy čelil jadrncům v noci a sám, takže jeho zájem nebyl nijak překvapivý. Poslovský cech by dal pravděpodobně cokoli za to, aby mohl své lidi vyzbrojit chraněnými kopími a šípy.

„A jakpak jsi k těm chranám přišel?“ dotíral Euchor.

„V rozvalinách mezi městy se dá najít mnohé,“ odvětil Tetovaný.

„Kde?“ zeptal se Malcum. Tetovaný se jen usmál a nechal je dál úpět na skřipci.

„Tak dost,“ pravil Euchor. „Kolik zlata za ty chrany?“

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Za zlato je neprodám.“

Euchor se zaškaredil. „Mohl bych rozkázat svým gardistům, ať tě přesvědčí,“ varoval ho a ukázal bradou ty dva u dveří.

Tetovaný se usmál. „Jen bys shledal, že máš o dva gardisty méně.“

„Možná,“ odtušil vévoda, „ale já jich mám dost. Rozhodně dost na to, aby tě přidrželi, než si mí chraničáři obkreslí chrany z tvého těla.“

„Nic z toho, co mám na kůži, ti nepomůže chranit kopí ani jakoukoli jinou zbraň,“ zalhal Tetovaný. „Ty chrany jsou zde,“ zaťukal si přes kápi na spánek, „a v celém Milnu není tolik ozbrojenců, aby je ze mě dostali násilím.“

„Já bych si tím nebyl tak jistý,“ varoval ho Euchor, „ale vidím, že máš přece na mysli nějakou cenu, takže se vyslov, ať to máme za sebou.“

„Hezky jedno po druhém,“ prohlásil Tetovaný a podal Joně Rhinebeckovu mošnu. „Vévoda Rhinebeck žádá o spojenectví proti Krasijcům, kteří obsadili Rizon.“

„Ovšemže se chce Rhinebeck spojovat,“ odfrkl si Euchor. „Trčí za dřevěnými palisádami v úrodných krajích, po kterých budou ty pouštní krysy celé divé. Ale jaký mám já důvod vytáhnout do boje?“

„Dovolává se Dohody,“ sdělil mu Tetovaný.

Euchor počkal, až mu Jone podá dopis, chňapl po něm a rychle si ho přečetl. Pak se zachmuřil a zmačkal ho.

„Rhinebeck Dohodu porušil,“ zavrčel, „už tím, že na své straně řeky vybudoval Říční Most. Ať nejdřív zaplatí mostné za posledních patnáct let, pak možná budu ochoten věnovat jeho městu nějakou tu myšlenku.“

„Milosti,“ pravil Tetovaný, zatímco bojoval s touhou skočit na stupínek a toho chlapa uškrtit, „otázku Říčního Mostu lze řešit jindy. Krasijci ohrožují oba vaše národy mnohem víc než nějaký malicherný spor.“

„Malicherný?!“ rozkatil se vévoda. Ragen maličko zavrtěl hlavou a Tetovaný rázem zalitoval volby svých slov. Se šlechtici nikdy neuměl jednat tak obratně jako jeho učitel.

„Krasijci nepřicházejí kvůli berním, Milosti,“ naléhal. „Nepleť se, oni přicházejí zabíjet, znásilňovat a dobývat, dokud nenaverbují do své armády celý sever.“

„Já se žádných pouštních krys nebojím,“ zaburácel Euchor. „Jen ať si přijdou a rozbijí se o mé hory! Jen ať si mě zkusí obléhat v těchto mrazivých zemích, uvidíme, k čemu jim budou dobré ty jejich písečné chrany proti sněžným démonům, až budou umírat hlady před mými hradbami.“

„A co tvoje vesnice?“ zeptal se Tetovaný. „Ty taky obětuješ?“

„Já si dokážu své vévodství ubránit i bez pomoci,“ odsekl Euchor. „V knihovně mám knihy o válečném umění, kde jsou nákresy zbraní a strojů, kterými můžu ty barbary porazit na hlavu, přičemž my utrpíme jen malé ztráty.“

„Směl bych k tomu něco poznamenat, Milosti?“ ozval se pastýř Ronnell. Všechny zraky se obrátily k němu. Ronnell se hluboce poklonil, a když Euchor přikývl, střelhbitě vyběhl po stupínku, sklonil se a něco mu šeptal.

Bystrý sluch Tetovaného zachytil každé slůvko.

„Milosti, jsi si jistý, že je moudré vrátit taková tajemství světu?“ šeptal pastýř. „Vždyť to byly právě lidské války, které přivodily Mor.“

„Dal bys snad přednost krasijskému moru?“ zasyčel Euchor. „Co asi bude s pastýři Stvořitele, když přijdou evejští?“

Ronnell se odmlčel. „Trefný postřeh, Milosti.“ Odklaněl se pryč.

„Takže Meznici udržíš,“ řekl Tetovaný. „Ale jak dlouho vydrží Miln bez zrna, ryb a dříví z jihu? Vévodské zahrady možná pokryjí spotřebu tvé tvrze, ale až začne město hladovět, lidé tě vykopou z tvých vlastních hradeb.“

Euchor cosi zavrčel, ale zaváhal. „Ne,“ prohlásil nakonec, „rozhodně nepošlu milnské vojáky na jih umírat za Rhinebecka, aniž bych za to od něj něco dostal.“

V Tetovaném kypěla krev nad takovou krátkozrakostí, ale nečekané to nebylo. Teď už to byla jen otázka vyjednávání.

„Vévoda Rhinebeck mne zmocnil k jistým ústupkům,“ pravil Tetovaný. „Nestáhne své lidi ze své poloviny Říčního Mostu, ale za tvou pomoc ti bude po dobu deseti let odevzdávat polovinu mostného.“

„Jen polovinu a pouhých deset let?“ zachechtal se posupně Euchor. „To nepokryje ani vojenské příděly.“

„Je tu jistý prostor k vyjednávání, Milosti,“ odvětil Tetovaný.

Euchor potřásl hlavou. „To nestačí. To zdaleka nestačí. Jestli chce Rhinebeck ode mne pomoc, tak chci ještě něco víc.“

Tetovaný naklonil hlavu. „A to je, Milosti?“

„Rhinebeckovi se dosud nezdařilo zplodit následníka, že?“ zeptal se Euchor na rovinu. Matka Jone se zajíkla, lidé v síni se rozpačitě ošili nad takovou neomaleností.

„Víceméně jako Tvojí Milosti,“ odtušil Tetovaný, ale Euchor nad tou odvetou jen mávl rukou.

„Já mám vnuky,“ prohlásil. „Můj rod je zajištěn.“

„Odpusť, ale jak to souvisí se spojenectvím?“ otázal se Tetovaný.

„Pokud si Rhinebeck přeje spojenectví, bude se muset oženit s jednou z mých dcer,“ prohlásil Euchor a ohlédl se po nehezkých ženách stojících za jeho trůnem. „A mostné jí dá jako svatební dar.“

„Nejsou snad všechny tvé dcery Matky?“ podivil se Tetovaný.

„Ovšem,“ odtušil Euchor, „prokazatelně plodné, všechny porodily syny a dosud jsou v květu mládí.“

Tetovaný znovu přelétl pohledem ženy. Nevypadaly v květu ničeho, ale nic na to neřekl. „Myslel jsem tím, Milosti… Cožpak nejsou všechny vdané?“

Euchor pokrčil rameny. „Všechny za nižší šlechtice. Jejich slib mohu zrušit mávnutím ruky a každá by byla pyšná, kdyby usedla na trůn vedle Rhinebecka a dala mu syna. Dokonce bych mu dal i vybrat.“

Rhinebeck zemře dřív, uvědomil si Tetovaný. Tohle nebude spojenectví.

„Nejsem zmocněn vyjednávat takové věci,“ odpověděl.

„Ovšemže ne,“ souhlasil Euchor. „Ještě dnes tu nabídku sepíšu a pošlu s ní na Rhinebeckův dvůr svého herolda, aby ji doručil osobně.“

„Milosti,“ vypískl Keerin, už zase chorobně bledý, „víš jistě, že mne tu nepotřebuješ na…“

„Buď pojedeš do Angiers, nebo tě shodím z věže,“ uťal ho Euchor.

Keerin se uklonil, pokusil se nasadit žonglérskou masku, ale zoufalství stejně prosvítalo skrz. „Ovšemže je mi velkou ctí jet, budu-li zproštěn svých místních povinností.“

Euchor něco zamručel, pak se opět zahleděl na Tetovaného. „Pořád jsi mi neřekl, kolik chceš za ty bitevní chrany.“

Tetovaný se usmál, sáhl do své mošny a vytáhl grimoár, ručně sešité stránky svázané v kůži. „Tyto?“

„Mám dojem, že jsi říkal, že je nemáš s sebou,“ podotkl Euchor.

Tetovaný pokrčil rameny. „Lhal jsem.“

„Co za ně chceš?“ zeptal se znovu vévoda.

„Až tvůj herold pojede do Angiers, pošleš s ním do Říčního Mostu chraničáře a potřebné zásoby,“ řekl Tetovaný. „K tomu mu dáš s sebou vévodský výnos, že přijmeš všechny uprchlíky z druhé strany Meznice, odpustíš jim mostné a poskytneš jim jídlo, přístřeší a pomoc přes zimu.“

„Tohle všechno za knihu chran?“ rozkatil se Euchor. „Neslýchané!“

Tetovaný pokrčil rameny. „Chceš-li si raději koupit od Rhinebecka tu, co jsem prodal jemu, uděláš dobře, když s ním budeš jednat dřív, než Krasijci spálí jeho město na popel.“

„Cech chraničářů ty náklady tvé Milosti samozřejmě uhradí,“ ozval se na tu narážku Ragen.

„Poslovský cech rovněž,“ dodal rychle Malcum.

Euchor se na ně nevrle podíval a Tetovaný věděl, že vyhrál. Euchor věděl, že jestli odmítne, koupí si cechmistři ty chrany sami a vyfouknou mu vládu nad největším objevem v magii od první války s démony.

„Něco takového bych od svých cechů nikdy nežádal,“ pravil vévoda. „Koruna náklady samozřejmě pokryje. Koneckonců,“ dodal k Tetovanému, „přijmout všechny uprchlíky, kteří přežili a došli až sem na sever, je to nejmenší, co může Miln udělat. Samozřejmě za předpokladu, že složí vazalskou přísahu.“

Tetovaný svraštil čelo, ale přikývl. Euchor pokynul Ronnellovi, ten přiklusal k Tetovanému a vzal si od něj knihu. Malcum na ni hladově zíral.

„Využiješ na zpáteční cestě do Angiers pohodlí naší karavany?“ zeptal se vévoda ve snaze zamaskovat touhu, aby už byl Tetovaný pryč.

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Děkuji, Milosti, ale já si poradím sám.“ Uklonil se, ani nepočkal, až bude propuštěn, obrátil se a rázným krokem vyšel ze sálu.

*

Setřást slídily, které na něj Euchor nasadil, bylo snadné, ve městě už začal čilý ranní ruch. Když Tetovaný mířil do vévodské knihovny, bylo na ulicích živo, a když stoupal po mramorových schodech do největší budovy v These, vypadal jen jako další pastýř.

Vévodská knihovna jako vždy naplnila Tetovaného radostným vzrušením i smutkem zároveň. Tady Euchor a jeho předchůdci shromáždili skoro všechny knihy ze starého světa, které přežily požáry knihoven, podpálených ohnivými démony během Návratu. Věda. Medicína. Magie. Historie. Všechno. Vévoda Milnský dal všechny znalosti pod zámek a odepřel lidstvu jejich užitek.

Když Tetovaný ještě jako chraničářský tovaryš chranil v této knihovně police a zařízení, vysloužil si trvalé povolení ke vstupu do archivů. Jistě, dnes nijak netoužil prozrazovat svou totožnost, dokonce ani nějakému akolytskému písaříčkovi ne, ale tentokrát taky nebyly jeho cílem police s knihami. Jakmile byl v budově, zahnul do postranní chodby a rychle se ztratil všem z očí.

Počkal si na pastýře Ronnella v jeho pracovně. Když se knihovník s grimoárem bitevních chran vrátil, v první chvíli si ho nevšiml. Rychle za sebou zamkl dveře, s úlevou vydechl, obrátil se a zvedl knihu na světlo.

„Zvláštní, že dal Euchor tu knihu tobě, a ne představenému svého cechu chraničářů, který by byl spíše schopen ji přelouskat,“ poznamenal Tetovaný. Ronnell zaječel a uskočil, až klopýtl. A vytřeštil oči ještě víc, když zjistil, koho má před sebou. Ruka rychle načrtla do vzduchu chranu.

Když se vyjasnilo, že ho Tetovaný nezamýšlí napadnout, tak se pastýř vzchopil a zase se narovnal. „Já jsem samozřejmě plně schopen tuto knihu odborně prozkoumat, neboť chraničářství je součástí akolytského vzdělání. Ale co když svět není připraven na to, co tato kniha obsahuje? Jeho Milost mi nařídila, abych to předem posoudil.“

„To je tvým posláním, pastýři? Rozhodovat o tom, na co je lidstvo připraveno, jako byste ty nebo Euchor měli právo upírat lidem možnost bojovat s jadrnci?“

Ronnell si přezíravě odfrkl. „Ty mluvíš, pane, jako někdo, kdo dává chrany zdarma, a ne kdo je draze prodává.“

Tetovaný šel k Ronnellovu stolu. Deska byla dokonale uklizená a bez poskvrnky, stála tam jen lampa, vyleštěná mahagonová písařská souprava a mosazný pultík s pastýřovým osobním kánonem. Nedbale knihu zvedl. Jeho ostrému sluchu neuniklo, že se pastýř majetnicky nadechl, ale jinak neřekl nic.

Kniha vázaná v kůži byla ohmataná a inkoust vybledl. Nebyl to žádný výstavní kousek, spíš průvodce často dotazovaný, nad jehož tajemstvími se pravidelně hloubá. Právě tuto knihu dal Ronnell Arlenovi číst během jeho pobytu v knihovně, jenže Arlen postrádal Ronnellovu víru ve svaté písmo, neboť stálo na dvou předpokladech, na které nemohl přistoupit, a to že existuje všemocný Stvořitel a že jadrnci jsou součástí Jeho plánu a trestem za lidské hříchy.

Podle jeho názoru byla právě tato kniha víc než co jiného zodpovědná za bídný stav lidstva, za to, že se ustrašeně krčí a je slabé, zatímco by mělo stát s hlavou vztyčenou, za to že se stále bojí a nikdy nedoufá. Ale přes to všechno bylo v kánonu mnoho úvah o lidském bratrství a přátelství, v které Tetovaný hluboce věřil.

Listoval knihou, až našel potřebný úryvek, a začal číst:

„Není člověka v tvorstvu, jenž by nebyl tvým bratrem,

ani ženy, jež by nebyla tvou sestrou, či dítěte, jež by nebylo tvým,

proto Mor souží všechny, spravedlivé i hříšné, rovným dílem,

a všichni se musí spojit, aby odolali noci.“

Tetovaný zavřel knihu, jen to plesklo, a knihovník leknutím nadskočil. „Jakou cenu jsem já žádal za ty chrany, pastýři? Aby Euchor pomohl bezmocným, kteří přijdou k jeho dveřím. Jaký prospěch z toho budu mít já?“

„Třeba jsi ve spolku s Rhinebeckem,“ namítl Ronnell. „Třeba tě platí za to, abys ho zbavil žebráků, kteří začínají sužovat jih od Meznice.“

„Poslouchej se trochu, pastýři!“ zavrčel Tetovaný. „Vždyť ty hledáš výmluvy, proč se neřídit vlastním kánonem!“

„Proč jsi přišel?“ zeptal se Ronnell. „Kdybys chtěl, mohl jsi dát ty chrany všem v Milnu.“

„Už se stalo,“ odtušil Tetovaný. „Ani ty, ani Euchor už je neutajíte.“

Ronnell vytřeštil oči. „Proč mi to říkáš? Keerin odjíždí až zítra. Pořád ještě mohu vévodovi doporučit, aby odvolal slib, že poskytne uprchlíkům útočiště.“

„Ale ty to neuděláš,“ odtušil Tetovaný a významně uložil kánon zpátky na pultík.

Ronnell se zakabonil. „Co ode mne vlastně chceš?“

„Dozvědět se víc o těch válečných strojích, o kterých se zmiňoval Euchor,“ odpověděl Tetovaný.

Ronnell se zhluboka nadechl. „A když ti to odmítnu?“

Tetovaný pokrčil rameny. „Tak půjdu do knihovny a najdu si to sám.“

„Archivy jsou nepřístupné všem vyjma těch, kdo mají vévodskou pečeť,“ odvětil Ronnell.

Tetovaný shodil kápi. „I mně?“

Ronnell užasle zíral na potetovanou kůži. Dlouho mlčel, a nakonec jen odcitoval další verš z Kánonu: „Neboť bude poznamenán na holém těle…“

„…a démoni nesnesou ten pohled a v hrůze před ním budou prchat,“ dokončil Tetovaný. „Sám jsi mne přinutil naučit se tento úryvek zpaměti toho roku, co jsem chranil tvé police s knihami.“

Ronnell na něj dlouho zíral, snažil se sloupat chrany a léta. Najednou v očích svitlo poznání. „Arlen?“ vydechl.

Tetovaný přikývl. „Dal jsi mi slovo, že budu mít přístup do knihovny po celý život,“ připomněl knihovníkovi.

„Jistě, jistě…“ začal Ronnell, ale pak se odmlčel a potřásl hlavou, jako by si chtěl vyjasnit myšlenky. „Jaktože jsem to nepochopil?“ zamumlal.

„Co?“ podivil se Tetovaný.

„Tebe.“ Ronnell klesl na kolena. „Ty jsi Osvoboditel, seslaný skoncovat s Morem!“

Tetovaný se zachmuřil. „Nic takového jsem neříkal. Ostatně jsi mne znal už jako chlapce! Byl jsem svéhlavý a vznětlivý. Nikdy jsem nevkročil do modlitebny. Dvořil jsem se tvé dceři, načež jsem odešel a zrušil zasnoubení.“ Naklonil se k pastýři blíž. „A dřív pozřu démonské lejno, než bych uvěřil, že si lidstvo zaslouží Mor.“

„Jistěže nezaslouží,“ souhlasil Ronnell. „Osvoboditel musí věřit v opak.“

„Já nejsem žádný zatracený Osvoboditel!“ rozčílil se Tetovaný, ale tentokrát knihovník neucukl, jen na něj zbožně třeštil oči.

„Jsi,“ prohlásil Ronnell. „To je jediné možné vysvětlení těch zázraků.“

„Zázraků?“ opáčil nevěřícně Tetovaný. „Nekouřil jsi čarovník, pastýři? Jakých zázraků?“

„Ať si Keerin zpívá o tom, jak tě našel na cestě, co chce, já vím od mistra Coba své,“ prohlásil Ronnell. „To tys uťal hnát tomu skalnímu démonovi, to tys ho vlákal do chraničářské pasti, když prolomil hradby.“

Tetovaný pokrčil rameny. „No a co? Takové věci dokáže každý, kdo má základní chraničářské znalosti.“

„Nenapadá mne nikdo, kdo to kdy dokázal,“ odtušil Ronnell. „A tobě bylo pouhých jedenáct let, když jsi toho démona zmrzačil, sám v pusté noci.“

„Kdyby mne Ragen nenašel, tak bych na svá zranění zemřel,“ namítl Tetovaný.

„Přežil jsi několik nocí, než tě našel,“ prohlásil Ronnell. „Jistě ho poslal sám Stvořitel, když byla tvá zkouška u konce.“

„Jaká zkouška?“ užasl Tetovaný, ale Ronnell ho neposlouchal.

„Malý žebrák nalezený na cestě,“ pokračoval knihovník. „A přesto jsi přinesl Milnu nové chrany a dal chraničářskému řemeslu novou mízu dokonce ještě dřív, než jsi skončil učení!“ Hovořil, jako by viděl každý čin, o němž se zmínil, v novém světle, jako by doplňoval kousky nějaké obrovské skládačky.

„Tys chranil Svatou knihovnu,“ zdůraznil s úctou. „Chlapec, pouhý učedník, a já jsem tě nechal chranit tu nejdůležitější budovu na světě.“

„Jen zařízení,“ podotkl Tetovaný.

Ronnell přikývl, jako by zapadl další kousek. „Stvořitel chtěl, abys byl přímo tady, v knihovně. Její tajemství byla shromážděna pro tebe!“

„To je nesmysl,“ zavrčel Tetovaný. Ronnell se zvedl na nohy. „Snažně tě prosím, nasaď si kápi,“ požádal ho a vykročil ke dveřím.

Tetovaný na něj chvíli vyjeveně zíral, pak mu vyhověl. Ronnell ho odvedl ze své pracovny do hlavního archivu a rázoval si to labyrintem polic krokem člověka, který svižně křižuje vlastní dům, když začne pískat konvice.

Tetovaný ho následoval neméně rychle. Chranil v této budově každou polici, stůl i lavici a vnitřní uspořádání se mu pevně vrylo do paměti. Brzy došli ke klenutému vchodu oddělenému provazem. Vchod střežil statný akolyta a nahoře byla do vrcholového klenáku vyryta písmena př. N.

Uvnitř byly uloženy ty nejcennější knihy z archivu – originály z doby před Návratem. Byly uchovávány pod sklem a jen vzácně se jich směl někdo dotýkat, neboť od jejich napsání uplynula již drahná doba. V oddílu př. N. bylo rovněž uloženo nesčetně rukovětí, filosofických spisů a kronik, které knihovník, vždy oddaný pastýř Stvořitele, nepovažoval za vhodné ukazovat dokonce ani milnským učencům.

Tetovaný se z těchto knih těšil už jako kluk. Nejednou si tajně vypůjčil nějaký zapovězený román nebo neseškrtané dějiny, když nebyli nablízku akolyté, kteří zakázané oddělení hlídali, přes noc ho přečetl a vrátil ho dřív, než si někdo všiml, že chybí.

Když došli ke vchodu, akolyta se pastýři hluboce poklonil a Ronnell šel rovnou do jednoho z těch oddělení, které byly pro veřejnost uzavřené. Byly tu doslova tisíce knih, ale vévodský knihovník znal každý svazek popaměti a při hledání ani nezaváhal, nemusel prohlížet police ani hřbety, šel, vytáhl svazek, obrátil se a podal ho Tetovanému. Na ručně malovaných deskách stálo: Bronie starego swiata.

„Věk vědy znal strašlivé zbraně,“ poznamenal Ronnell. „Zbraně, které dokázaly zabíjet po stovkách, ba po tisících. Žádný div, že se na nás Stvořitel rozhněval.“

Tetovaný přešel tu poznámku mlčky. „Euchor je bude chtít zase sestrojit?“

„Sestrojit ty nejstrašlivější je nad naše možnosti, neboť to vyžaduje obrovské čističky a velké množství lektrické síly,“ odpověděl Ronnell. „Ale hodně z nich by dokázal sestrojit každý, kdo má přístup k prostým lučebninám a kovárně. V této knize,“ ukázal na svazek, který držel Tetovaný v rukou, „je podrobný výčet všech zbraní a popis, jak jsou sestrojeny. Vezmi si ji.“

Tetovaný povytáhl obočí. „Co když Euchor zjistí, že je pryč?“

„Bude zuřit a požadovat, abych ji znovu sepsal z původních pramenů,“ odvětil Ronnell a ukázal na řady skleněných vitrín. Sklo, na nějž Tetovaný osobně vyleptával chrany.

Pastýř Ronnell sledoval jeho pohled. „Když začal cech chraničářů sklo nabíjet, nechal jsem je rovněž vystavit noci. Díky tvým chranám jsou ty vitríny nyní nerozbitné. Další zázrak.“

„Ne abys někomu řekl, kdo jsem,“ varoval ho Tetovaný. „Ohrozil bys všechny, které jsem znal.“

Ronnell přikývl. „Prozatím je dost na tom, že to vím já.“

Kdyby to Ronnellovi neřekl on, pravděpodobně by mu to řekla Mery, ale v životě by nečekal, že tento strohý muž upřímně uvěří, že on, Arlen Sedlák, je Osvoboditel. Tetovaný zachmuřeně strčil knihu do mošny.

*

Za poslední noci novoluní vystopoval mozkový démon Tetovaného až k hradišti Milnu. Jadrnský princ sice mohl povstat jen za tří nejtemnějších nocí lunace, ale pak chytil stopu své oběti rychle – pach, který ulpěl ve vzduchu, dokázal zvětřit i celé dny poté, co někudy prošla. A tento pach byl navíc velmi zajímavý – ne úplně lidský a navíc prohřátý nakradenou magií z Jádra.

Ze hřbetu okřídleného měňavce hleděl mozkovec dolů na síť nad lidskou líhní. Hradby byly mocně chraněné, ale mezi magickými čarami křižujícími střechy zely velké díry. Okřídlený rab by takovou mezeru našel jen náhodou, ten není schopný síť vidět, dokud neožije, ale pro jadrnského prince to byl jasně zřetelný obrazec a snadno navedl svého měňavce tak, aby hladce proklouzl dolů do města.

Okenice byly zavřené, ulice tmavé a prázdné. Mozkovec cítil tah domovních chran, které se mu snažily vysát magii, ale měňavec klouzal kolem tak rychle, že se nestihly přisát. Neumělé chranové sítě byly po celém městě, ale jadrnský princ se jim vyhýbal stejně snadno jako člověk kalužím.

Prolétali městem po neviditelné vzdušné stezce. Zastavili se u velké vnitřní tvrze, ale očenichání brány vyjasnilo, že to nebyla poslední zastávka. Pak doletěli k velké budově, jejíž chrany byly tak mocné, až jadrnský princ vztekle zasyčel; jejich tah cítil již zdálky. Uprostřed každé líhně bylo obvykle nejméně jedno takové místo, jemuž je vždycky lépe se vyhnout. A tomuto tím spíš, že tam pronásledovaný nezůstal. Čerstvější pach mířil od budovy pryč.

Stopa nakonec vedla k dalšímu chranovému opevnění, ale tohle bylo sestrojeno neprodyšně a bez trhlinky. Chrany sice nebyly určeny přímo proti jejich druhu, ale jadrnský princ věděl, že při průchodu skrz síť by stejně ožily a že by to bylo pro něj i měňavce velmi bolestivé. Takže nezbylo než některé vyřadit, aby mohli bezpečně proniknout dovnitř.

Tiše pluli k obydlí a tam, v okně, konečně zahlédl toho, po němž pátral. Ti, co tam byli s ním, to byla jen mdlá, bezkrevná stvoření, ale ten jeden si pochranil tělo a silně žhnul nakradenou magií.

Příliš silně. Jadrnský princ byl tisíce let stár a byl to tvor činů rázných, leč veskrze obezřetných a rozvážných. Takhle hluboko v líhni raby k útoku povolat nemůže a svého měňavce by dával v sázku jen nerad. Při pohledu na toho člověka mu bylo nad veškerou pochybnost jasné, že je nutné ho zabít, ale v následujících lunacích se jistě najdou lepší příležitosti, kdy bude méně zaštítěn. Rovněž bylo nutno nejprve vyjasnit záhadu, jak vůbec přišel k takové moci.

Doletěl k oknu a dychtivě vstřebával primitivní chrochtání a posunky lidské havěti.

*

„Shledal bys, že máš o dva gardisty méně,“ chechtal se Ragen z plných plic. „Myslel jsem, že Euchora na místě klepne pepka! Říkal jsem ti, aby ses choval jako král, a ne jako nějaký krasijský sebevrah!“

„Nečekal jsem, že bude požadovat sňatek,“ bránil se Tetovaný.

„Euchor velmi dobře ví, že žádného přímého následníka nezplodí,“ řekl Ragen, „takže je moudré dostat alespoň jednu dceru z města dřív, než kvůli jeho trůnu rozervou Miln na kusy. A ať si Rhinebeck vybere kteroukoli, tak ta pravděpodobně uvítá možnost uniknout, tím spíš že bude mít šanci získat vlastní vliv na trůnu v Angiers.“

„Rhinebeck na to nikdy nepřistoupí,“ namítl Tetovaný.

Ragen potřásl hlavou. „To záleží na tom, jak moc velké nebezpečí se z Krasijců vyklube,“ řekl. „Jestli je to jen způlky tak zlé, jak říkáš, tak asi nebude mít Rhinebeck moc na vybranou. Ukážeš mu tu Euchorovu knihu o zbraních?“

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Já přece nemám zájem ani na vévodských intrikách, ani na tom, aby se Thesané zabíjeli navzájem. Dost na tom, že tu máme Krasijce a na chrany nám dorážejí jadrnci. Jistě, raději bych ty zbraně obrátil proti jadrncům, pokud to půjde.“

„Žádný div, že tě Ronnell považuje za Osvoboditele,“ uchechtl se Ragen.

Tetovaný ho nevrle sjel pohledem.

„Nedívej se na mě tak,“ řekl Ragen. „Já tomu nevěřím o nic víc než ty. Přinejmenším ne tomu, že jsi božského původu. Ale třeba je přirozené, že se v pravou chvíli objeví muž nezdolné vůle a síly, aby nás ostatní vedl.“

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Já nikoho vést nechci. Já jen chci, aby se bojové chrany rozšířily tak, že už se nikdy nebudou moci ztratit. Ať se lidé vedou sami.“

Šel k oknu a mezi závěsy vyhlédl na oblohu. „Před rozbřeskem odjíždím, aby si nikdo nevšiml…“

Málem ho přehlédl, jak se díval na nebe, a ne na zem. Byl to jen záblesk, který se rozplynul dřív, než ho oko stihlo zachytit, ale tu zář si jeho chraněné oči splést nemohly.

Na nádvoří byl démon.

Obrátil se, běžel ke dveřím, cestou si strhl hábit a odhodil ho na mramorovou podlahu. Elissa vyjekla, když ho uviděla.

„Arlene, co je?“ zvolala.

Nevšímal si jí, zvedl závoru na těžkých dubových dveřích a rozrazil je, jako by nic nevážily. Vyběhl na dvůr a rozhlížel se jako šílený.

Nic.

Vzápětí už byl u dveří i Ragen, s kopím v ruce a chraněným štítem na paži. „Cos viděl?“ vyhrkl.

Tetovaný se pomalu otáčel, pátral po nádvoří po známkách magie, napínal všechny smysly, aby zachytil nějaký náznak, který by mu potvrdil, že se nemýlil.

„Na nádvoří je démon,“ řekl. „A mocný. Zůstaň za chranami.“

„Dobrá rada i pro tebe,“ zavolala Elissa. „Pojď dovnitř, než mi srdce vypoví službu.“

Tetovaný ji neposlouchal. Pohyboval se po nádvoří, pátral. Uvnitř Ragenova opevnění byly domky pro služebnictvo, zahrady, stáje. Mnoho míst, kde se skrýt. Kráčel tmou a všechno viděl naprosto jasně, dokonce líp než za světla.

Ve vzduchu něco bylo, něco jako pach, který ulpí, něco nehmotného, co se nedá vystopovat. Svaly se napínaly, tělo bylo připravené na sebemenší popud skočit.

Ale nikde nic. Prohledal nádvoří z jednoho konce na druhý a nic nenašel. Zdálo se mu to?

„Nic?“ zeptal se Ragen, když se Arlen vrátil. Cechmistr stál dosud ve dveřích, sice v bezpečí za chranami, ale připravený kdykoli okamžitě vyrazit ven.

„Kdybys mě zabil,“ povzdechl si Tetovaný a pokrčil rameny. „Třeba se mi to jen zdálo.“

Ragen zamručel. „Za přehnanou opatrnost Jádro ještě nikoho nepohltilo.“

Tetovaný se vrátil dovnitř a vzal si Ragenovo kopí. Pro posla je kopí věrným společníkem na cestách a Ragen, i když neposloval už skoro deset let, ho pořád udržoval dobře naolejované a nabroušené.

„Ještě než odejdu, vyryju ti na něj chrany,“ řekl. Vykoukl ven. „A ty hned ráno pořádně prohlédni svou chranovou síť.“ Ragen přikývl.

„Musíš jít tak brzy?“ zeptala se Elissa.

„Vyvolávám ve městě příliš velký rozruch a nechci dovést zvědavce až sem,“ odpověděl Tetovaný. „Raději odtud odjedu před východem slunce, a jak se brána s ránem otevře, budu venku.“

Elissa se netvářila nijak nadšeně, ale pevně ho objala a políbila. „Doufám, že tě znovu uvidíme dřív než za deset let,“ kladla mu na srdce.

„Uvidíte,“ slíbil Tetovaný. „Čestné slovo.“

*

Když Tetovaný těsně před úsvitem opouštěl Ragena s Elissou, cítil se tak dobře, jako už léta ne. Odmítli jít spát, zůstali s ním vzhůru celou noc, líčili mu, co se v Milnu přihodilo od jeho odchodu, a vyptávali se na podrobnosti jeho života. Vyprávěl jim příhody ze svých raných dobrodružství, ale nikdy nemluvil o době strávené na poušti, kdy Arlen Sedlák zemřel a zrodil se Tetovaný, ani o letech potom.

Přesto měli příběhů na vyplnění noci ažaž. Jen taktak stihl odejet před jitřním zvoněním a musel to vzít tryskem, aby nepřitáhl pozornost k Ragenovu sídlu, až lidé začnou otevírat chraněné dveře a okenice.

Usmíval se. Elissa pravděpodobně měla celou dobu v úmyslu zdržet ho tak, aby zmeškal jitřní zvonění a byl nucen zůstat ještě jeden den, jenže ona ho nikdy nedokázala udržet mezi zdmi.

Když dorazil k jitřní bráně, strážní teprve po ránu protahovali ztuhlé tělo, ale brána už byla otevřená. „Vypadá to, že dneska vstávaj všichni nějak brzy,“ poznamenal jeden, když Tetovaný projížděl skrz.

Lámal si hlavu nad tím, co to znamená, ale pak minul kopec, kde prvně potkal Jaika. Jeho dávný kamarád tam seděl na obrovském balvanu a čekal na něj.

„Zdá se, že jsem to stihl jen taktak,“ podotkl Jaik. „Musel jsem kvůli tomu porušit zákaz vycházení.“

Tetovaný seskočil z koně a šel k němu. Jaik nevstal, ani ruku mu nepodal, a tak si Tetovaný prostě sedl na balvan vedle něj. „Ten Jaik, co jsem ho kdysi potkal na tomto kopci, by zákaz vycházení nikdy neporušil.“

Jaik pokrčil rameny. „Neměl jsem moc na vybranou. Bylo mi jasné, že se za úsvitu pokusíš nenápadně vykrást.“

„Copak ti ten Ragenův pacholek nepřinesl moje dopisy?“ zeptal se Tetovaný.

Jaik vytáhl svazek a hodil ho na zem. „Neumím číst a ty to víš.“

Tetovaný si povzdechl. Popravdě na to úplně zapomněl. „Stavil jsem se za tebou,“ řekl. „Nečekal jsem, že tam najdu Mery a ona mne nijak nepřemlouvala, abych se zdržel.“

„Já vím,“ odsekl Jaik. „Přiběhla za mnou do mlýna v slzách. Všechno mi pověděla.“

Tetovaný svěsil hlavu. „To mě mrzí.“

„Aby ne,“ odtušil Jaik. Chvíli jen seděl a mlčky hleděl na krajinu, která se prostírala před nimi.

„Vždycky jsem věděl, že se jen prostě se mnou spokojila,“ řekl nakonec. „Tys byl pryč už rok, než se na mě prvně podívala jako na něco víc než jen rameno, na kterém se může vyplakat. A dva další, než souhlasila, že se stane mou ženou, a ještě jeden, než jsme složili svatební slib. A ještě toho dne ani nedýchala, pořád doufala, že vtrhneš dovnitř a přerušíš obřad. Noci, sám jsem v to tak trochu doufal.“

Pokrčil rameny. „Nelze jí nic vyčítat. Provdala se o třídu níž, já nejsem vzdělaný a na pohled taky nic moc. Proto jsem pořád všude chodil za tebou, když jsme byli malí. Tys byl vždycky ve všem lepší než já. Já jsem ti nebyl dost dobrý ani na to, abych byl tvůj žonglér.“

„Jaiku, já přece nejsem o nic lepší než ty,“ namítl Tetovaný.

„Jo, to vidím teď.“ Jaik si odplivl. „Já jsem lepší manžel, než bys kdy byl ty. Víš proč? Protože na rozdíl od tebe, já jsem tu pro ni byl.“

Tetovaný se zachmuřil a veškerá lítost a kajícnost ho rázem opustila. Vztek a bolest by od Jaika přijal, ale ten blahosklonný tón pálil.

„To je konečně ten Jaik, na kterého si pamatuji,“ řekl. „Ten co se holedbá a naparuje, hlavně aby se moc nenadřel. Slyšel jsem, že se Meryin táta musel přimluvit ve mlýně, aby sis mohl dovolit odstěhovat se z koberce svých rodičů.“

Ale s Jaikem to ani nehnulo. „Já jsem tu pro ni byl tímhle,“ zavrčel a ukázal si na spánek, „a tímhle!“ ukázal si na srdce. „Tys byl hlavou i srdcem vždycky někde tam venku,“ máchl rukou k obzoru. „Co kdyby ses tam prostě vrátil? Tady o to tvoje osvobozování nikdo nestojí.“

Tetovaný přikývl a vyšvihl se na hřbet Soumračného tanečníka. „Opatruj se, Jaiku.“ A odjel.

Kapitola 24

Bratři za noci

333 p. N. Jaro

„Hej! Dávej pozor na hrboly! Ladím!“ křikl Rojer, ale povoz drandil po cestě dál.

Starodávné housle od Tetovaného Rojer opatrně vyčistil, navoskoval a v žonglérském cechovním domě si koupil drahé nové struny. Jeho předešlé housle původně patřívaly mistru Jaycobovi a ten laciný výrobek musel věčně ladit. A ještě předtím hrál na Arrickovy housle, ty byly lepší, i když zažily léta používání a byly už řádně odřené, když je Jasin Zlatohlásek a jeho učedníci rozbili.

Ale tyhle, zachráněné z nějakých zapadlých rozvalin, to byla úplně jiná klasa. Krk a tělo měly odlišné křivky, než byl Rojer zvyklý, ale byla to vynikající řemeslná práce a dřevo přečkalo staletí jako dny. Housle vhodné i pro vévodu.

„Promiň, Rojere,“ pravila Leesha, „ale zdá se, že ta cesta se vůbec nestará o to, že zrovna ladíš. Já nevím, co to do ní vjelo.“

Rojer na ni vyplázl jazyk. Palcem a ukazováčkem zmrzačené ruky jemně dotahoval poslední kolíček, palcem druhé ruky drnkal na strunu.

„Mám to!“ zařval nakonec. „Zastav!“

„Rojere, do setmění musíme ujet ještě míle,“ namítla Leesha. Rojer věděl, že se užírá každým okamžikem, kdy je pryč z Kotliny, že si dělá starosti o vesničany jako matka o své děti.

„Jen na minutku,“ žebral Rojer. Leesha se ofrněla, ale vyhověla mu. Gared s Wondou rovněž přitáhli koním uzdy a zvědavě se zadívali na povoz.

Rojer si stoupl na kozlík a ohnal se houslemi a smyčcem. Pak si zasunul nástroj pod bradu, smyčcem polaskal struny a tiše je rozezvučel.

„Poslouchejte,“ žasl. „Hebké jako med. Ve srovnání s nimi byly Jaycobovy housle dětská hračka.“

„Když myslíš, Rojere,“ pravila Leesha.

Rojer chvíli vraštil čelo, pak nad ní opovržlivě mávl smyčcem. Když pořádně roztáhl oba zbývající prsty, padl mu smyčec do zmrzačené ruky jako ulitý, roztančil se po strunách, Rojer vypustil hudbu z houslí k nebesům a nechal se unášet smrští tónů.

Na holé hrudi příjemně spočíval Arrickův medailón, schovaný pod strakatou tunikou. Už to nebyl přivolávač bolestných vzpomínek, teď to byla uklidňující tíha, možnost, jak uctít ty, kteří pro něj zemřeli. Když věděl, že tam je, držel se hrději.

Nebyl to první talisman, který Rojer nosil. Léta míval v tajné kapse na opasku u strakatých kalhot dřevěnou panenku na šňůrce, s loknou zlatých vlasů svého mistra. Předtím to byla matčina panenka, s kadeří jejích rusých vlasů.

Ale s tím medailónem měl Rojer pocit, že na něj dohlížejí jak Arrick, tak rodiče, a on s nimi hovořil svými houslemi. Hrál jim svou lásku a hrál jim svou osamělost a žal. Vyprávěl jim všechno, o čem nikdy v životě nebyl schopen mluvit.

Když konečně dohrál, Leesha a ostatní na něj vyjeveně hleděli a oči se jim leskly jako očarovaným jadrncům. Uplynulo pár chvil ticha, než potřásli hlavou a vzpamatovali se.

„Nikdy jsem nic tak krásného neslyšela,“ řekla Wonda. Gared zachrčel, Leesha vytáhla kapesník a zdrženlivě si osušila oči.

Zbytek cesty do Osvoboditelovy Kotliny byl plný hudby, Rojer hrál každou minutu, kdy neměl ruce zaměstnané něčím jiným. Věděl, že se vracejí ke stejným starostem, jaké tam zanechali, ale s příslibem pomoci od vévody i žonglérského cechu a s uklidňujícím medailónem na krku znovu získal naději, že se všechna jejich trápení vyřeší.

*

Ještě den cesty jim zbýval do Kotliny, když narazili na houfy uprchlíků. Mnozí si vztyčovali stany a pokládali chranové kruhy přímo na cestě. Leesha v nich okamžitě poznala Laktoňany, protože celkově byli spíš podsadití, malí a s kulatými obličeji a pohybovali se jako lidé zvyklí chodit spíš po palubě rybářského člunu než po suché zemi.

„Co se stalo?“ zavolala Leesha na prvního člověka, k němuž dojeli, mladou matku, která přecházela sem a tam a konejšila plačící miminko. Vpadlé oči se nechápavě dívaly, jak Leesha slézá z káry. Pak si všimla Leeshiny zástěry s kapsáři a do očí se vrátil jas.

„Prosím,“ řekla a podala jí plačící dítě. „Myslím, že je nemocný.“

Leesha vzala dítě do náruče, citlivými prsty mu změřila tep a teplotu. Po chvíli si ho prostě posadila na loket a strčila mu prst do pusinky. Chlapeček okamžitě ztichl a dychtivě se přisál.

„Nic mu není,“ řekla, „jen cítí, jak je máma vyděšená.“ Žena se viditelně uklidnila a úlevou si oddechla.

„Co se stalo?“ zeptala se Leesha znovu.

„Krasijci,“ řekla žena.

„Stvořiteli, to vytáhli na Lakton tak brzy?“ užasla Leesha.

Žena zavrtěla hlavou. „Rozlili se na rizonský venkov, ženy nutí, aby se zahalovaly, muže odvlékají do boje s démony. Z rizonských dívek si vybírají manželky, jako si statkář vybírá slepici na podříznutí, a chlapce nahánějí do výcvikových táborů, kde je učí nenávidět vlastní rodinu.“

Leesha se zachmuřila.

„V laktonských vískách už taky není bezpečno,“ dodala žena. „Ti, co mohli, se odstěhovali do hradiště Laktonu, pár zůstalo, že budou o svůj domov bojovat, a my ostatní jsme šli do Kotliny hledat Osvoboditele. Nebyl tam, ale lidi říkali, že šel do Angiers, a tak jsme se vydali tam. Však on to dá do pořádku. To by se vidělo, aby nedal.“

„V to doufáme všichni,“ povzdechla si Leesha, i když měla své pochybnosti. Podala jí dítě zpátky a vylezla na povoz.

„Musíme okamžitě do Kotliny,“ řekla ostatním a podívala se na Gareda.

„Uhněte z cesty!“ zaburácel obrovitý drvoštěp a popohnal hřebce a lidé se mohli přerazit, jak před ním uskakovali a rychle odklízeli stany, deky, chrany. Leeshu to mrzelo, ale bylo to nutné, povoz nemohl jet mimo cestu a její děti ji potřebovaly.

Když konečně rozehnali nával uprchlíků, počtem tisíce, pohnali koně do cvalu, ale ani tak to do tmy do Kotliny nestihli. Stačil jeden prosebný pohled od Leeshy a Rojer vytáhl housle a jeli dál potmě, na cestu jim svítila jen Leeshina světelná hůl a jeho housle držely jadrnce na uzdě.

Na hranici světla je Leesha viděla; pohupovali se do rytmu hudby a poklidně, jako uhranutí, táhli za Rojerem.

„Byla bych radši, kdyby zaútočili,“ zamumlala Wonda. Byla připravená, obrovský luk si nechala napnutý a chraněný šíp měla nasazený na tětivě.

„Je to proti přírodě,“ souhlasil Gared.

Do půlnoci to stihli do Leeshiny chalupy na kraji Kotliny a na chvilku tam zastavili, jen než Leesha uložila nejvzácnější náklad, a hned zase jeli tmou dál do vlastní vesnice.

Jestli tam bylo těsno předtím, bylo to teď mnohonásobně horší. Uprchlíci z Laktonu dorazili sice lépe vybavení, se stany, chranovými kruhy a krytými povozy se zásobami, jenže se skoro na všech stranách přelili přes okraje odpuzení, čímž oslabovali velechranu.

Leesha se obrátila na Gareda a Wondu. „Sežeňte drvoštěpy a obejděte odpuzení. Každý stan nebo povoz do vzdálenosti deseti stop od kraje velechrany se musí odsunout, jinak budeme mít za chvíli jadrnce na ulicích.“ Oba přikývli a odjeli.

Obrátila se k Rojerovi. „Najdi Smitta a Jonu. Chci, aby se ještě dnes sešla rada, a je mi fuk, kdo je v posteli.“

Rojer přikývl. „Počítám, že se asi ani nemusím ptát, kde budeš ty.“ Seskočil z káry, nasadil si kapuci chraněného pláště a Leesha stočila povoz ke špitálu.

*

Když se Abban vbelhal do trůnního sálu, Jardir vzhlédl. „Dnes vypadáš docela čiperně, chaffite.“

Abban se poklonil. „To jarní vzduch mi dává sílu, Šar’damo Ka.“

Ašán, stojící po Jardirově boku, si přezíravě odfrkl. Jayan a Asome zachovali škrobenou zdvořilost, už se naučili Abbana v otcově přítomnosti nepopichovat.

Jardir si jich nevšímal. „Co víš o vesnici zvané Osvoboditelova Kotlina?“ zeptal se.

„Ty hledáš Tetovaného?“ otázal se Abban.

Ašán po něm skočil a chytil ho pod krkem. „Kdepak jsi to jméno slyšel, chaffite?! Jestli jsi zase uplácel nie’damy, aby ti donášeli, tak ti…!“

Abban se zalkl a chabě se vzpouzel. „Dost, Ašáne!“ zařval Jardir, a když damaji dost rychle neposlechl, Jardir už to znovu neopakoval a rovnou ho tvrdě nakopl do boku. Ašán odletěl a natloukl si o lesklou kamennou podlahu.

„Tys udeřil mne, svého věrného damaji, kvůli vepřožravému chaffitovi?“ zeptal se nevěřícně Ašán, když zase popadl dech.

„Nakopl jsem tě za neuposlechnutí rozkazu,“ opravil ho Jardir a pohledem přelétl sešlost v sále. Aleveraka a Madžiho, Jayana a Asoma, Ašána, Hasika, dokonce i stráže. Jen Inevera, uvelebená ve svých průsvitných závojích na zářivě barevných hedvábných polštářích vedle jeho trůnu, jeho výstražnému pohledu unikla. „Už mne tato hra unavuje, takže to řeknu jednou provždy: ještě jednou někdo někoho udeří v mé přítomnosti, aniž k tomu dám svolení, a já ho zabiju.“

Abban se začal jízlivě uculovat, ale Jardir se k němu zlostně otočil a zpražil ho pohledem. „A pokud jde o tebe, chaffite,“ zavrčel, „ještě jednou odpovíš na otázku otázkou a já ti vyloupnu pravé oko a nacpu ti ho do chřtánu.“

Abban zbledl, Jardir vztekle odkráčel ke svému trůnu a ztěžka na něj dosedl. „Jakpak ses dozvěděl o muži, jehož nazývají Tetovaný? Dantové museli nasadit tvrdý výslech, aby to jméno vypáčili ze rtů chinských duchovních.“

Abban potřásl hlavou. „Chinové o ničem jiném nemluví, Osvoboditeli. Pochybuji, že nějakým výslechem získáš víc, než se dozvíš na ulicích za pár drobtů chleba či laskavé slovo.“

Jardir se zakabonil. „A ty výpovědi se shodují na tom, že je ve vesnici zvané Osvoboditelova Kotlina?“ zeptal se. Abban přikývl. „Co o ní víš?“

„Ještě před rokem se nazývala Drvoštěpská Kotlina,“ začal Abban. „Malá vesnička podřízená vévodovi angierskému, kde se kácí stromy na stavební dříví a na otop. Dřevo se na převážení přes poušť nehodí, takže jsem s nimi měl máloco do činění, ale mám tam jeden obchodní styk, který snad zůstal. Prodejce prvotřídního papíru.“

„A k čemu je to dobré?“ vyjel na něj Ašán.

Abban pokrčil rameny. „To nevím, dantaji.“

„A co od té doby, co je přejmenovaná?“ zeptal se Jardir.

„Loni, když byla vesnice zamořená morem a chrany selhávaly, tam přišel Tetovaný muž,“ pokračoval Abban. „Sám a holýma rukama pozabíjel stovky alagaí a naučil vesničany vést alagai’šarak.“

„Nemožné,“ prohlásil Jayan. „Chinové jsou příliš slabí a zbabělí na to, aby hrdě čelili noci.“

„Třeba ne všichni,“ podotkl Abban. „Vzpomeň na Par’china.“

Jardir ho zlostně zpražil pohledem. „Na Par’china nikdo nevzpomíná, chaffite,“ zavrčel. „A ty bys udělal dobře, kdybys na něj také nevzpomínal.“ Abban přikývl a poklonil se tak hluboko, jak mu to berla dovolovala.

„Zajedu se tam podívat osobně,“ rozhodl se Jardir, „a ty pojedeš se mnou.“ Všichni se na něj vyjeveně podívali. „Hasiku, najdi Šandžata,“ nařídil Jardir. „Řekni mu, ať svolá Osvoboditelovy kopiníky.“ Takto se začala nazývat původní Jardirova jednotka z Labyrintu, když se z ní stala jeho osobní stráž. Bylo to padesát nejlepších krasijských dal’šarúmů, sloužících pod kai’šarúmetn Šandžatem.

Hasik se poklonil a okamžitě vyrazil.

„Jsi si jistý, že je to moudré, Osvoboditeli?“ otázal se Ašán. „Na nepřátelském území je nebezpečné oddělovat se od své armády.“

„Nic na světě není bezpečné pro ty, kdo vedou šarak ka,“ odvětil Jardir. Položil Ašánovi ruku na rameno. „Ale děláš-li si starosti, můžeš jet se mnou, příteli.“

Ašán se hluboce poklonil.

„Je to hloupost,“ zavrčel Aleverak. „Sejde-li se těch neduživých chinů tisíc, tak dokážou přemoci i Osvoboditelovy kopiníky.“

Jayan si odfrkl. „O tom silně pochybuji, starče.“

Aleverak se obrátil k Jardirovi a Jardir souhlasně přikývl. Prastarý damaji jen jakoby mimochodem sáhl po Jayanovi a chlapec najednou ležel na zádech.

„Za tohle tě zabiju, starče,“ zavrčel Jayan a rychle se převalil na nohy.

„Zkus to, chlapče,“ popíchl ho Aleverak, pevně se rozkročil do šarusahkového postoje a svou jedinou rukou mu vyzývavě pokynul. Jayan zavrčel, ale v poslední chvíli zavadil pohledem o otce.

Jardir se usmál. „Rozhodně to zkus.“

Po Jayanově tváři se rozlil šeredný úšklebek, ale vzápětí byl zase na zemi a Aleverak mu páčil ruku, aby zesílil pomalý tlak patou na Jayanovu průdušnici.

„Dost,“ zasáhl Jardir a Aleverak Jayana okamžitě pustil a ustoupil. Jayan se rozkašlal, vstával a mnul si krk.

„I mí vlastní synové musí chovat damaji v úctě, Jayane,“ varoval ho Jardir. „Napříště snad budeš rozumnější a budeš držet jazyk za zuby.“

Obrátil se k Aleverakovi. „Za mé nepřítomnosti bude vládnout Everamově Štědrotě Damaji, vedená tebou.“

Aleverak mhouřil oči, jako by váhal, jestli má proti Jardirově odjezdu ještě něco namítat, nebo ne. Nakonec se hluboce poklonil. „Jak Šar’dama Ka poroučí. Kdo bude mluvit za Kadžije, než se vrátí damaji Ašán?“

„Můj syn dama Asukadži,“ sdělil mu Ašán a bradou ukázal na mladíka. Asukadžimu sice ještě nebylo osmnáct, ale na bílý kaftan byl starý dost, což znamenalo, že je dost starý i na černý turban, pokud ovšem bude dost silný na to, aby si ho udržel.

Jardir přikývl. „A pokud se Jayan podřídí, bude zastávat postavení Šarúma Ka.“

Všechny oči se obrátily k Jayanovi, který jen ohromeně zíral. Po chvíli a pravděpodobně poprvé v životě poklekl na jedno koleno a jednu ruku položil na zem. „Ovšemže budu sloužit damajské radě.“

Jardir přikývl. „Až budu pryč, dohlédněte na to, aby nižší kmeny pokračovaly v podrobování chinů,“ řekl Asukadžimu a Aleverakovi. „Potřebuji na šarak ka nové válečníky, a ne hašteřivé kmeny, které si navzájem kradou studny.“ Oba muži se poklonili.

Inevera se zvedla ze svého polštářového lože; skrz průhledný závoj prosvítala poklidná tvář.

„Promluvila bych si se svým manželem v soukromí,“ pravila.

Ašán se poklonil. „Ovšemže, damajo.“ Rychle odvedl všechny ostatní ze síně ven, vyjma Asoma, který vzdorně zůstal.

„Něco tě trápí, synu?“ otázal se Jardir, když ostatní odešli.

Asome se poklonil. „Pokud bude Jayan Šarúmem Ka, když budeš pryč, pak bych po právu měl být já Androu.“

Inevera se rozesmála. Asome nevrle přimhouřil oči, ale zachoval klid a neosopil se na ni.

„To by tě vyneslo nad tvého staršího bratra, synu,“ řekl Jardir. „Něco takového se žádnému otci nečiní lehce. A navíc Šarúm Ka je jmenován, zatímco Andra je postavení, které si člověk musí vysloužit.“

Asome pokrčil rameny. „Svolej Damaji. Celou ji pobiju, pokud se po mně žádá tohle.“

Jardir hleděl synovi do očí a viděl v nich ctižádost, ale i dravou pýchu, a ta mohla chlapce, který sotva překročil osmnácté narozeniny, dohnat k jedenácti smrtelným vzpourám včetně zabití vlastního bratra nebo Asukadžiho, svého nejlepšího přítele, a šuškalo se, že i milence. Bílý kaftan sice Asomovi zakazoval dotknout se zbraně, ale přesto byl daleko nebezpečnější než Jayan a dokonce i Aleverak udělá dobře, když kolem něj bude chodit po špičkách.

Jardir cítil, jak s jeho chlapcem cloumá domýšlivost. Už si myslel, že se jeho druhorozený třeba ukáže jako lepší následník než Jayan, jenže to by musel nejdřív získat zkušenosti. A dokud bude prvorozený Jayan dýchat, tak nikdy nedopustí, aby ho bratr předčil.

„Dokud žiji, Krasia žádného Andru nepotřebuje,“ sdělil mu Jardir. „A Jayan bude nosit bílý turban jen po tu dobu, co budu pryč. Ty budeš k ruce Asukadžimu, aby si udržel vládu nad Kadžiji.“

Asome otevřel ústa, ale Inevera ho uťala.

„Dost,“ řekla. „Tato záležitost je uzavřená. Nech nás.“

Asome se zakabonil, ale poklonil se a odešel.

„Jednoho dne z něj bude velký vůdce, pokud se toho ovšem dožije,“ utrousil Jardir, když se za jeho synem zavřely dveře.

„Často si myslívám to samé o tobě, drahý,“ řekla Inevera a obrátila se tváří k němu. Ta slova pálila, ale Jardir na to nic neřekl, věděl, že jakékoli řeči jsou beztak marné, dokud jeho žena neřekne vše, co chce.

„Aleverak a Ašán měli pravdu,“ poznamenala Inevera. „Není zapotřebí, abys tu výpravu vedl osobně.“

„Není snad povinností Šar’damy Ka shromáždit vojsko na šarak ka?“ opáčil Jardir. „Ti chinové podle všeho vedou svatou válku. Musím to jít zjistit.“

„Alespoň jsi mohl počkat, až budu moci vrhnout kostky,“ namítla Inevera.

Jardir se zachmuřil. „Není zapotřebí vrhat kostky pokaždé, když opouštím palác.“

„Ale je,“ prohlásila Inevera. „Šarak ka není žádná hra. Jestli máme uspět, tak musíme využít vše, co se dá.“

„Pokud si Everam přeje, abych uspěl, tak nic víc nepotřebuji,“ odtušil Jardir. „A jestli ne…“

Inevera zvedla svůj plstěný míšek s alagai’horami. „Snažně tě prosím, vyhov mi.“

Jardir si povzdechl, ale přikývl. Odebrali se do komnaty za trůnním sálem, kterou si Inevera zabrala pro sebe. Komnata byla jako vždy plná zářivě barevných polštářů a omamné vůně z kadidla. Jardir cítil, jak se mu zrychluje tep, tělo se ozývalo, spojovalo si vůni s Ineveřiným lůnem. Když byla Dživa Ka ukojená, klidně se o něj dělila, ale ve své dychtivosti byla skoro mužská, takže se tato postranní komnata často využívala právě k těmto účelům a Damaji a Jardirovi rádcové nejednou nuceně čekávali venku v trůnním sále.

Inevera šla zatáhnout závěsy a Jardir sledoval její tělo rýsující se pod průsvitnými závoji, což už teď bylo to jediné, co nosívala. Dokonce i ve více než čtyřiceti letech – nikdy to neříkala přesně – byla z jeho manželek zdaleka nejkrásnější; křivky stále oblé a pevné, pleť hladká. Byl v pokušení si ji na místě vzít, ale pokud šlo o kostky, byla Inevera neoblomná a Jardir věděl, že dokud nebudou vrženy, jen by ho odbyla.

Klekli si na hedvábné polštáře a kostkám nechali volný prostor mezi sebou. Inevera jako vždy potřebovala na zaříkávání jeho krev a získala ji rychlým řezem chraněným nožem. Pak olízala čepel dočista, vrátila nůž do pochvy na svém opasku, přitiskla dlaň na ránu, do zakrvácené dlaně si vysypala kostky, zatřásla, kostky divoce zažhnuly do tmy a Inevera je vrhla.

Rozprchly se po podlaze a Inevera je rychle prohlížela. Jardir už zjistil, že rozložení vrhu je stejně důležité jako symboly, které padnou, ale tím jeho chápání kostek končilo. Mnohokrát zažil, jak se jeho manželky dohadují o výkladu vrhu, ale Ineveřin výklad by si žádná z nich nikdy zpochybnit nedovolila.

Damaja vztekle zasyčela nad výsledkem vrhu a příkře se na Jardira podívala.

„Nemůžeš odejet,“ prohlásila.

Jardir se zamračil, šel k oknu a popuzeně popadl závěs. „Nemůžu?“ rozčílil se a odhodil těžkou látku. Komnatu zaplavilo jasné slunce a Inevera jen taktak stihla vrátit kostky do míšku.

„Já jsem Šar’dama Ka,“ prohlásil. „Není nic, co bych nemohl.“

Záblesk vzteku se mihl přes Ineveřinu tvář, ale vmžiku byl pryč. „Kostky věstí pohromu, jestli půjdeš,“ varovala ho.

„Už mne nebaví poslouchat tvoje kostky,“ odsekl Jardir. „Tím spíš, že ti zjevně vždycky říkají víc, než uznáš za vhodné mi sdělit. Jdu.“

„Pak půjdu s tebou,“ prohlásila Inevera.

Jardir zavrtěl hlavou. „Nic takového. Ty zůstaneš tady a budeš dávat pozor, aby se naši synové navzájem nezabili, než se vrátím.“

Rázně k ní přistoupil a pevně jí stiskl rameno. „Ale teď naposledy před cestou na sever okusím svou manželku.“

Jako by se Inevera jen pootočila a zlehka ho klepla přes ruku, ale jeho stisk rázem ztratil na síle a Inevera poodstoupila. „Jedeš-li sám, můžeš počkat,“ sdělila mu. Na rtech jí pohrával krutý úsměšek. „Jen o důvod víc vrátit se živý.“

Jardir se zamračil. Stokrát může být Šar’damou Ka a jejím manželem, stejně nemá cenu vynucovat si to násilím.

*

Dveře do Leeshiny chalupy otevřela Rojerovi s Garedem Wonda a pustila je dovnitř. Když se dozvěděla, že Tetovaný nařídil Garedovi střežit Rojera, nenechala si vzít, že bude dělat to samé pro Leeshu, a přespávala v chalupě noc co noc. Leesha na ni začala přesouvat běžné povinnosti, aby ji ta dívka svou péčí nezadusila, ale Wonda pomáhala ráda a Leesha si nakonec musela přiznat, že si na svůj hrozivý stín pomalu začíná zvykat.

„Drvoštěpové už vykáceli stromy a vyčistili prostor pro další velechranu,“ poznamenal Rojer, když usedli ke stolu a nalili si čaj. „Čtvereční míle, jak jsi chtěla.“

„To je dobře,“ řekla Leesha. „Můžeme hned začít pokládat kameny, abychom si vyznačili okraje chrany.“

„V kraji se to hemží lesouny,“ upozornil ji Gared. „Jsou jich stovky. Mýcení je táhne jak hnůj mouchy. Měli bysme sebrat vesnici a vyhladit je, než začnem stavět.“

Leesha se na něj pátravě zadívala. Ten obrovitý drvoštěp vždycky doporučoval bojovat, jak ostatně dosvědčovaly podrápané a omlácené železné rukavice na jeho opasku. Ale Leesha si nikdy nebyla jistá, jestli jedná z lásky k vesnici nebo z lásky k masakru a magickému šlehu.

„Má pravdu,“ ozval se Rojer, když Leesha zůstala zticha. „Až chranu zapojíme, tak vytlačí všechny démony za okraj, čímž jejich houfy ještě zhoustnou a budou číhat na každého, kdo jen klopýtne přes odpuzení. Bylo by lepší vybít je hned, na volném prostranství, než je pak honit po lesích.“

„Zrovínka tak by to udělal Tetovaný,“ souhlasil Gared.

„Tetovaný by jich polovinu pobil sám,“ odtušila Leesha, „ale ten tady není.“

Gared přikývl. „Proto potřebujem tebe. Budem potřebovat hrompalice a tekutý démonský oheň. Spoustu.“

„Chápu,“ odtušila Leesha.

„Já vím, že máš kupu práce,“ dodal Gared. „Řeknu lidem, namíchaj to, když jim řekneš jak.“

„Ty po mně chceš, abych ti svěřila tajemství ohně?“ rozesmála se Leesha. „To bych radši ty znalosti sprovodila ze světa!“

„Jak se to liší od mojí chraněné sekyry?“ namítl Gared. „Jedno lidem svěříš a druhé ne?“

„Rozdíl je v tom, že tvoje sekera nevybuchne a nezničí všechno v dosahu padesáti stop, když ji upustíš nebo necháš venku na slunci,“ odvětila Leesha. „I moje vlastní učednice si budou považovat za velké štěstí, jestli jim jednoho dne svěřím tajemství ohně.“

„A to máme stavět uprchlickou vesnici na půdě zamořené démony?“ rozlítil se Gared.

„Bude to jen rozšíření Kotliny, a ne uprchlická vesnice,“ opravila ho Leesha, „a samozřejmě že ne. Vyznačte půdorys, a když bude v pořádku, tak já už udělám, co bude zapotřebí. Ale,“ dodala významně, „budu u toho, abych měla jistotu, že žádný tupohlavý blb nepodpálí ani sebe, ani ten zatracený les.“

Gared zavrtěl hlavou. „To je nebezpečné. Tebe potřebujou ve špitále, kdyby se někdo zranil.“

Leesha si založila ruce na hrudi. „Pak budete bojovat bez ohňometů.“

I Wonda si založila ruce na hrudi. „Dokud u toho budu já, Garede Drvoštěpe, tak na mistryni Leeshu žádný démon pařát nevztáhne, a já taky nehodlám dřepět ve špitále.“

„Za týden,“ slíbila Leesha. „To je spousta času připravit půdu i namíchat lučebniny. Dejte taky vědět Bennovi. Můžeme rovnou nechat démony nabít nějaké to sklo, než jim ukážeme slunce.“

Ani Gared, ani Rojer se netvářili dvakrát nadšeně, ale Leesha věděla, že jim nezbývá než kývnout a souhlasit. Tak obratná jako vévodkyně Araine sice není, ta by je přesvědčila, že sami přišli s nápadem, aby byla při tom, ale nebylo to zlé. Napadlo ji, jestli Bruna nebyla vlastně stejná, když vládla Kotlině ze své malé chatrče, aniž si toho vůbec někdo všiml.

*

Tryskem se hnali krajinou, padesát válečníků na černých pouštních ořích, v čele Jardir a Ašán na bílých hřebcích. Vzadu, v jejich stopách, ale pořád na dohled, i když jen taktak, jel Abban na svém dlouhonohém velbloudovi. Několikrát museli zastavit, aby je dohnal, obvykle u nějaké říčky, kde mohli rovnou napojit koně. Voda byla v Žírných krajích skoro všude a pouštní válečníci nad tím nepřestávali žasnout.

„U Everamova vousu, tyhle cesty jsou ale kamenité,“ skučel Abban, když opět konečně dorazil k jedné říčce. Divže při slézání nespadl ze sedla a pak jen sténal a třel svůj úctyhodný zadek.

„Nechápu, proč jsme sebou museli vláčet chaffita, Osvoboditeli,“ poznamenal Ašán.

„Protože kromě tebe a sebe chci mít s sebou ještě někoho dalšího, kdo umí počítat dál než jen na prstech,“ odtušil Jardir. „Abban vidí věci, které jiní nevidí, a já potřebuji vidět v Žírných krajích všechno, jestli je mám co nejlépe využít na šarak ka.“

Abban si stěžoval pořád, na každý hrbol na cestě i na studený vítr, ale Jardir zjistil, že za jízdy je celkem snadné to nekonečné lamentování nevnímat. Takhle svobodný se necítil už desetiletí. Jako by mu z ramen spadla neuvěřitelná tíha. Po celou dobu, kterou jim tahle výprava zabere, a to budou možná týdny, nebude zodpovědný za nic kromě Abbana, Ašána a padesát otrlých dal’šarúmů v zádech. V koutku duše toužil jet takto navěky, pryč od starostí s chiny, damaji a damami’ting.

Cestou potkali pár žírňanských uprchlíků, ale ti před nimi utíkali a Jardir je nepronásledoval, protože v tom neviděl žádný smysl. Byli opěšalí a cestovat v noci se báli – těžko by je mohli předběhnout a varovat Kotlinu. A na Osvoboditelovy kopiníky si beztak nikdo z nich netroufne. Těm se v noci vyhýbají dokonce i jadrnci. Jardir nedal se západem slunce zastavit a Abbanovi se nějak podařilo držet s nimi krok i za tmy. Dokonce popohnal svého velblouda mezi válečníky a strpěl i jejich posměšky a plivance, jen aby byl v bezpečí.

A za jedné takové noci dojeli ke Kotlině. Až daleko na cestu se nesly výkřiky, hromový rachot a mohutné blýskání.

Zpomalili a Jardir zahnul do lesa. Po sluchu jel za tím hlukem a jeho válečníci ho následovali. Konečně dojeli na kraj velkého pásu vymýcené země plné pařezů, kde chinové bojovali svůj severský alagai’šarak.

V dlouhých příkopech planuly obrovské ohně, jejichž záři násobilo trvalé blýskání chran po celém bitevním poli, mýtina byla osvětlená jako ve dne a posetá mrtvými alagai. Ohně a chrany naváděly démony na místa, kde stáli připravení seveřané a rozsekávali je na kusy.

„Oni si připravili bitevní pole,“ mudroval Jardir.

Abban se rozhlédl kolem, našel si vhodný plácek, přivázal velblouda ke kolíku, vytáhl ze sedlových vaků cestovní chranový kruh a začal ho kolem sebe a velblouda rozkládat.

„I mezi tolika válečníky se musíš skrývat za chranami jako zbabělec?“ zeptal se ho Jardir.

Abban pokrčil rameny. „Já jsem chaffit,“ odtušil prostě. Jardir si jen opovržlivě odfrkl, obrátil se k němu zády a dál sledoval severský boj.

Na rozdíl od chinů z Everamovy Štědroty byli tito seveřané vysocí a svalnatí. Ti největší nebojovali kopím a štítem, ale obrovskými chraněnými sekerami a krumpáči. Byli to chlapi velikosti lesních démonů a jadrnce podtínali jako stromy.

Seveřané bojovali dobře, ale lesních démonů, co se na ně valili, byly stovky. Už to vypadalo, že budou chinové poraženi, když se najednou rozestoupili a uvolnili prostor řadě lučištníků, kteří začali čistit bitevní pole.

Jardirovi klesla čelist, když zjistil, že lučištníci mají na sobě dlouhé šaty oblíbené mezi severskými ženami a vystavují své obličeje a polovinu poprsí jako děvky.

„Jejich ženy se zapojily do alagai’šaraku?“ užasl zkoprnělý Ašán. Jardir si prohlédl bitevní pole pozorněji a zjistil, že dokonce i někteří sekerníci jsou ženy.

A pak tam byl jeden obr, obrovský dokonce i na tyto urostlé lidi. Do každého útoku vyrážel s hromovým řevem, který se rozléhal na míle daleko. Jednou rukou se oháněl obrovskou dvojbřitou bradaticí jako sekyrkou, v druhé ruce třímal mačetu, jako by to byl křivák.

Jednoho seveřana praštil osmistopý lesní démon a muž klesl na kolena, ale obr démona vyřídil dřív, než stihl zasadit smrtící ránu. V té mele sice ztratil zbraně, ale když po něm ten alagai skočil, nic to na věci neměnilo. Obr démona jednou rukou zarazil a přidržel si ho a druhou rukou mu zasadil ránu, která vyvolala záblesk magie, a alagai odvrávoral. Jardir si všiml, že obr má hrubé rukavice s kovovými pásky s chranami.

Obr nedal lesnímu démonovi čas se vzpamatovat; padl na něj a mlátil ho do hlavy, dokud alagai neznehybněl. Pak obr pohodil hlavou a zaburácel do noci – s tou svou hustou hřívou vlasů a vousů a celý postříkaný od ichoru ze všeho nejvíc připomínal lva ležícího na úlovku.

Přiblížil se další démon, ale do cesty mu vstoupil jakýsi štíhlý klouček, bledý a zrzavý, oblečený v pestrobarevné zářivé strakatině jako chaffit, a zvedl nějaký inštrument. Vyloudil drásavý zvuk, alagai se chytil za hlavu a zmučeně zavřískl. Vrzání pokračovalo, démon se dal v hrůze na úprk a naběhl rovnou na nastavenou sekeru dalšího china.

„U Everamova vousu,“ vydechl Abban.

„Co to má za magii?“ užasl Ašán.

„To se musí zjistit,“ prohlásil Jardir.

„Osvoboditeli, dovol mi toho obra zabít a přivést ti toho kluka,“ žebral Hasik. Do očí mu vstoupil šílený lesk jako vždycky před bitvou.

„Nic takového,“ zarazil ho Jardir. „My jsme tady na výzvědách, ne kvůli boji.“ Cítil, že válečníkům se jeho odpověď nelíbí, ale bylo mu to jedno, protože jeho zrak upoutaly dvě další postavy. Jedna byla jasně žena a neměla žádnou zbraň, jen malý košík. Ta druhá byla mnohem větší a oblečená jako muž, ale nesla si luk jako seveřanka. Obličej zjizvil démon.

Obě na sobě měly skvostné pláště a na nich vyšité stovky chran a chodily si mezi tím masakrem, aniž by je obtěžoval jediný alagai. Ostatní seveřané jim zdvořile ustupovali z cesty.

„Oni jsou pro alagai neviditelné, jako by měly Kadžiho plášť,“ vydechl Ašán.

Jeden démon zaťal nějakému muži drápy do hrudi, muž vykřikl, padl, upustil sekeru. Ženy v plášti už k němu spěchaly, vyšší vypustila do démona šíp, ta drobnější si klekla k raněnému, shodila kápi a Jardir jí uviděl do tváře.

Byla ještě krásnější než Inevera. Z vlasů černých jako krunýř skalního démona ostře vystupovala pleť bílá jako mléko.

Zatímco žena roztrhla muži košili a ošetřila mu ránu, její ochránkyně nad ní držela stráž a střílela po každém alagai, který se odvážil přiblížit.

„Že by nějaký druh severské damy’ting?“ mudroval Jardir nahlas.

„Nanejvýš nějaká pohanka, co si na to hraje,“ utrousil Ašán.

Kráska po chvíli dala pokyn své ochránkyni, ta si pověsila luk přes rameno a zvedla zraněného do náruče. Cestu zpět jim zatarasila tlupa alagai, ale severská dama’ting sáhla do svého váčku a cosi vytáhla. V druhé ruce se objevil oheň. Zažehla to, pak se rozmáchla a hodila. Výbuch smetl alagai z cesty, zem posely nehybné mršiny.

„Třebas pohanka,“ odtušil Jardir, „ale bezmocné tyhle seveřanky rozhodně nejsou.“

„Ti muži musí být ještě větší zbabělci než chaffité, když spoléhají na to, že je ženy zachrání,“ podotkl Šandžat. „To bych radši zemřel na bitevním poli.“

„Ne,“ prohlásil Jardir, „to my jsme zbabělci, když se tu schováváme ve stínu, zatímco chinové bojují alagai’šarak.“

„Jsou to naši nepřátelé,“ namítl Ašán.

Jardir se na něj podíval a zavrtěl hlavou. „Snad ve dne, ale za noci jsou všichni lidé bratry.“ Vytáhl si svůj noční závoj přes obličej, tasil kopí a s válečným pokřikem se vrhl do boje.

Jeho muži překvapeně zaváhali, ale pak i oni zařvali a vyrazili.

*

„Krasijci!“ zaječela řezníkova žena Merrem. Rojer překvapeně vzhlédl a shledal, že má pravdu. Na mýtinu vtrhly tucty černě oděných krasijských válečníků, kteří se hrozivě oháněli kopími a ječeli jako posedlí. Krev mu ztuhla v žilách, smyčec sjel z houslí.

V tu chvíli ho málem zabil jeden démon, ale hnát, který po něm sekl, včas uťala Garedova mačeta.

„Oči na démonech!“ zaburácel Gared, aby ho všichni drvoštěpové slyšeli. „Krasijci se k boji ani nedostanou, jestli jadrncům dovolíme, aby tu práci udělali za ně!“

Ale rychle se vyjasnilo, že Krasijci nemají v úmyslu útočit na Kotliňany. Vedl je muž v bílém turbanu a s chraněným kopím, které vypadalo jako celé z lesklého kovu. Vrhli se na lesní démony jako smečka vlků do kurníku a zabíjeli je cílevědomě a zkušeně.

Vůdce neohroženě vyrážel do smeček démonů samojediný, ale jeho nebojácnost byla zřejmě opodstatněná, protože rozséval zkázu v démonských řadách stejně snadno jako Tetovaný; kopí se jenjen míhalo, údy se pohybovaly nadlidsky rychle.

Ostatní válečníci srazili štíty do bojových klínů a kosili démony jako letní ječmen. Jednu skupinu vedl muž v čistě bílém hábitu, který mezi černě oděnými válečníky ostře vynikal. Muž v bílém neměl žádné zbraně, ale přesto si to rázoval bitevním polem bez bázně a hany. Když po něm skočil jeden lesní démon, muž prostě ukročil stranou, plavně se provinul kolem něj, přitom do něj strčil a nahnal ho rovnou na kopí jednoho svého válečníka.

Napadl ho další démon, ale muž v bílém se vychýlil celým tělem doleva, doprava a hladce se démonským pařátům vyhnul, i když nohy se ani neodlepily od země. Při třetím výkyvu chytil démona za pařát, zkroutil mu ho a s využitím síly jeho rozmachu si ho nechal přeletět přes záda, kde ho jeden válečník jen tak mimochodem probodl.

Rojer i ostatní předpokládali, že jim čištění prostoru zabere celou noc, a měli v záloze bojovníky, kteří by zasáhli dle potřeby nebo až jim začnou docházet Leeshiny ohňomety.

Jakmile se do boje zapojili Krasijci, bylo během několika minut po bitvě.

*

Poslední démon padl, Krasijci a Žírňané stáli jako ochromení a vyjeveně na sebe zírali. Všichni dál svírali své zbraně, jako by si nebyli jistí, jestli čas boje již pominul, ale nikdo se neodvažoval pohnout první, čekali na pokyn od svých vůdců.

„Ti chinové nás jedním okem pořád sledují,“ řekl Jardir Ašánovi.

Ašán přikývl. „A tím druhým se dívají na toho obra a toho zrzavého chaffitského kluka, před kterým alagai s hrůzou prchali.“

„Ti jsou stejně vyjevení jako ostatní,“ poznamenal Jardir.

„Takže to asi nejsou opravdoví vůdcové,“ hádal Ašán. „To budou nějací kai’šarúmové nebo co to ti pohané mají. Přitom ten obr by klidně mohl být jejich Šarúmem Ka.“

„Stejně si zaslouží úctu,“ prohlásil Jardir. „Jdeme.“

Rázným krokem vyrazil k těm dvěma. Kopí si zastrčil do postroje na rameni a ukázal jim prázdné dlaně, aby dal najevo, že nechová zlé úmysly. Zastavil se před nimi a zlehka se uklonil.

„Jsem Ahmann, syn Hoškaminův, z rodu Jardirova, syna Kadžiho,“ sdělil jim dokonalou thesštinou a všiml si, že mužům v očích svitlo poznání. „Toto je damaji Ašán,“ ukázal na Ašána, který napodobil jeho drobnou poklonu.

„Je mi ctí,“ pravil Ašán.

Žírňané se na sebe rozpačitě podívali. Nakonec rusovlasý chlapec pokrčil rameny a obr se trochu uvolnil. Jardir si s překvapením uvědomil, že ten chlapec má navrch.

„Rojer, syn Jessumův, z Krčmářů z Říčního Mostu,“ pravil rusovlasý kluk, plavně odhodil pestrobarevný plášť dozadu, jednu nohu předsunul, druhou couvl dozadu a vysekl jakýsi druh žírňanské poklony.

„Gared Drvoštěp,“ pravil obr. „Eh… syn Steavův.“ Ten byl méně vychovaný, předstoupil a napřáhl ruku tak rychle, že ho málem Jardir chytil za zápěstí a zlomil mu ji. Až na poslední chvíli mu došlo, že si ten obr chce jen potřást rukou na pozdrav. Mačkal tvrdě, pravděpodobně nějaká primitivní zkouška mužnosti, a Jardir mu to oplácel, až měli oba pocit, že si navzájem rozdrtí kosti. Když se konečně pustili, obr na něj uznale kývl.

„Šar’damo Ka, jdou sem další chinové,“ podotkl krasijsky Ašán. „Jeden z těch kacířských duchovních a ta pohanská léčitelka.“

„Já si tyhle lidi nechci znepřátelit, Ašáne,“ řekl Jardir. „Pohané nepohané, budeme k nim zdvořilí, jako by to byl dama a dama’ting.“

„Mám jim taky umýt ty jejich chaffitské nohy?“ otázal se znechuceně Ašán.

„Když ti to nařídím,“ odtušil Jardir a hluboce se příchozím poklonil. Rusovlasý chlapec uhlazeně zajistil představování. Jardir se seznámil s duchovním, poklonil se, okamžitě zapomněl, jak se jmenuje, a obrátil se k té ženě.

„Mistryně Leesha Papírova,“ představil ji Rojer, „kořenářka Osvoboditelovy Kotliny.“ Leesha roztáhla sukně, hluboce se poklonila a Jardir shledal, že dokud se nenarovná, není schopen odtrhnout oči z ňader, která se vystavovala ve výstřihu. Směle mu pohlédla do očí a on s ohromením zaznamenal, že jsou modré jako nebe.

Z náhlého popudu uchopil Jardir její ruku a políbil ji. Věděl, že je to troufalé, zejména mezi lidmi, kteří se neznají, ale říkalo se, že Everam přeje odvážným. Leesha se nad tím zajíkla a bledé tváře lehce zrůžověly. Pokud to vůbec bylo možné, byla v tu chvíli ještě krásnější.

„Děkujeme za pomoc,“ pravila Leesha a hlavou ukázala na stovky alagaiských mršin na mýtině.

„Všichni lidé jsou za noci bratry,“ pravil Jardir s úklonou. „Jsme jednotní.“

Leesha přikývla. „A za dne?“

„Vypadá to, že severské ženy ovládají víc než jen boj,“ zamumlal Ašán krasijsky.

Jardir se usmál. „Věřím, že i za dne by měli být všichni lidé jednotní.“

Leesha přimhouřila oči. „Jednotní pod tebou?“

Jardir vycítil, že se jak Ašán, tak žírňanští muži napjali. Jako by tu najednou na nikom jiném nezáleželo. Jen oni dva, on a ta žena, rozhodnou, jestli černý démonský ichor na bitevním poli brzy překryje rudá lidská krev.

Ale Jardir se toho nijak nebál, měl pocit, jako by toto setkání předurčil osud již dávno. Bezradně rozevřel dlaně. „Bude-li to Everamova vůle, snad jednoho dne.“ Znovu se poklonil.

Koutek Leeshiných rtů zvlnil úsměv. „Alespoň jsi upřímný. A snad je jen dobře, že noc je ještě mladá. Dáš si ty a tví rádcové s námi čaj?“

„Bude nám ctí,“ odvětil Jardir. „Mohou si mí válečníci, zatímco budou čekat, vztyčit na této mýtině stany a uvázat koně?“

„Na protějším konci,“ odvětila Leesha. „Na této straně máme ještě práci.“

Jardir se na ni zvídavě podíval a pak si všiml Žírňanů, kteří přišli až po boji. Byli menší a slabší než válečníci se sekerami a teď začali na bitevním poli sbírat třpytivé předměty.

„Co to dělají?“ zeptal se, ale spíš aby zase slyšel její hlas, než že by ho doopravdy zajímalo, co to tam ti severští chaffité tropí.

Leesha se rozhlédla, pak se shýbla, sebrala zazátkovanou skleněnou láhev a podala mu ji. Bylo to půvabně vyfoukané sklo, překrásné ve své jednoduchosti.

„Rozbij to kopím,“ řekla mu.

Jardir nad tím vraštil čelo, nechápal, jaký má smysl ničit něco tak krásného. Ale třeba je to nějaký druh přátelského obřadu. Vytáhl Kadžiho kopí a vyhověl jí, jenže ratiště od láhve odskočilo, jen to cinklo, a na skle nezůstalo ani škrábnutí.

„U Everamova vousu,“ zamručel Jardir. Několikrát za sebou se pokusil láhev rozbít, ale nezdařilo se. „Neuvěřitelné.“

„Chraněné sklo,“ sdělila mu Leesha, zase láhev zvedla a dala mu ji.

„Královský dar,“ poznamenal krasijsky Ašán. „Alespoň že jsou zdvořilí.“ Jardir přikývl.

„Naše národy by se mohly jeden od druhého mnohému naučit, kdybychom udržovali mír za dne stejně jako za noci,“ dodala Leesha.

„Souhlasím,“ řekl Jardir a zahleděl se jí do očí. „Pojďme si i o tomto pohovořit u čaje.“

*

„Viděl jsi jeho korunu?“ zeptala se Leesha.

Rojer přikývl. „A to kovové kopí. To je ten, o kterém mluvili Marick a Tetovaný.“

„Jasně,“ souhlasila Leesha. „Ale já myslela tu korunu jako takovou. Tetovaný má na čele ty samé chrany.“

„Opravdu?“ zeptal se překvapeně Rojer.

Leesha přikývla a ztišila hlas, aby ji slyšel jen on. „Myslím, že nám Arlen neřekl všechno, co o tom muži ví.“

„Pořád nemůžu uvěřit, žes ho pozvala na čaj,“ zamumlala Wonda.

„Měla jsem mu radši naplivat do očí?“ opáčila Leesha.

Wonda přikývla. „Nebo mi říct, ať ho zastřelím. V Rizonu pobil polovinu mužů a své bojovníky poslal znásilnit všechny rozkvetlé ženy ve vévodství!“

Wonda najednou strnula, obrátila se k Leeshe a naklonila se blíž. „Ty ho chceš omámit, že?“ zeptala se a oči se jí zaleskly. „Zajmout ho a jeho muže taky?“

„Nic takového neudělám,“ odvětila Leesha. „Všechno, co o něm víme, máme z doslechu. S jistotou víme jen to, že nám on a jeho válečníci pomohli pobít dvě stovky lesních démonů. Je naším hostem, dokud svými činy neukáže, že bychom s ním měli jednat jinak.“

„Nemluvě o tom, že unést jejich Osvoboditele je ta nejjistější cesta pod sluncem, jak přivést krasijskou armádu rovnou do Kotliny,“ zamumlal Rojer.

„To taky,“ souhlasila Leesha. „Řekni Smittovi, ať uklidní v šenku, a svolej vesnickou radu. Ať každý uvidí a posoudí tohoto údajného démona pouště sám.“

„Není vůbec takový, jak jsem čekal,“ utrousil pastýř Jona.

„Takový zdvořilý,“ souhlasil Gared. „Samá přetvářka, jak ti slouhové ve vévodském paláci.“

„Tomu se říká vychování, Garede,“ poučila ho Leesha. „Tobě i jiným mužů by pár lekcí jen prospělo.“

„On má pravdu,“ podotkl Rojer. „Já čekal nestvůru, a ne šlechetné úsměvy v naolejovaném vousu.“

„Já vím, co myslíš,“ povzdechla si Leesha. „Sama jsem nečekala, že bude tak pohledný.“

Jona, Rojer a Gared strnuli, jako by do nich hrom udeřil. Leesha ušla ještě několik kroků, než si všimla, že s ní nejdou. Ohlédla se a zjistila, že na ni vyjeveně zírají. Dokonce i Wonda vypadala překvapeně.

„Co je?“ zeptala se.

„Budeme prostě předstírat, žes nic neřekla,“ pravil po chvíli Rojer. Vykročil dál a ostatní ho následovali. Leesha potřásla hlavou a šla za nimi.

*

„Ti Žírňané jsou horší, než jsme si mysleli,“ podotkl Ašán, když kráčeli zpátky ke svým bojovníkům. „Nemůžu uvěřit, že si nechají velet od ženy!“

„Ale jaké ženy!“ zvolal Jardir. „Silné, výjimečné a krásné jako jitro.“

„Obléká se jako děvka,“ zavrčel Ašán. „Měl jsi ji na místě zabít už za to, že si troufla podívat se ti do očí.“

Jardir zasykl a opovržlivě nad tou představou mávl rukou. „Za zabití damy’ting je smrt.“

„S odpuštěním, Šar’damo Ka, ale tohle není dama’ting,“ upozornil ho Ašán. „Je to pohanka. Všichni Žírňané jsou bezvěrci, kteří vzývají nepravého boha.“

Jardir potřásl hlavou. „Následují Everama, ať už to vědí nebo ne. Eveja zná jen dva boží zákony: uctívej jednoho boha a bojuj alagai’šarak. S touto výjimkou má každý kmen právo zachovávat vlastní zvyky. Třeba se ti Žírňané od nás zas tolik neliší. Třeba jsou nám jejich mravy prostě jen cizí.“

Ašán otevřel ústa, chtěl něco namítnout, ale Jardirův výraz mu dal jasně najevo, že rozhovor již skončil. Ašán ústa zase zavřel a poklonil se. „Jistěže, když to říká Šar’dama Ka, musí to být pravda.“

„Jdi říct dal’šarúmům, ať vztyčí tábor,“ nařídil mu Jardir. „Ty, Hasik, Šandžat a Abban půjdete se mnou na čaj.“

„My s sebou bereme chaffita?“ zakabonil se Ašán. „Ten není hoden pít čaj s muži.“

„Je v jejich jazyce mnohem zběhlejší než ty, příteli,“ odvětil Jardir, „a Hasik se Šandžatem dají dohromady sotva hrstku žírňanských slov. Toto je ten pravý důvod, proč jsem se rozhodl vzít ho s sebou. Na této schůzce bude nedocenitelný.“

*

Než Krasijci dorazili, shromáždila se u Smittovy krčmy snad celá vesnice. Leesha nechala vpustit dovnitř jen vesnické radní s manželi či manželkami, ale posíleni houfem Smittových dětí a vnoučat, kteří všechno připravovali a přinášeli, byli Kotliňané proti Krasijcům v těžké přesile.

Když Jardir kráčel ke krčmě, dav zlověstně hučel. „Vrať se zpátky na písek!“ vykřikl někdo a mnohé hlasy souhlasně mručely.

Pokud se tím Krasijci vůbec zabývali, nedali to na sobě znát. Nesli se skrz dav beze strachu a s hlavou vztyčenou. Jen jeden, kulaťoučký chlapík v zářivých barvách hleděl na Kotliňany ostražitým okem, když se o holi belhal špalírem. Leesha stála u dveří, připravená zasáhnout, kdyby se dav rozezlil doopravdy.

„Měla jsi pravdu, je hezký,“ zašeptala jí do ucha Elona.

Leesha se k ní překvapeně obrátila. „Kdopak ti pověděl, že jsem něco takového řekla?“ Elona se jen usmála.

„Vítej,“ řekla Leesha, když Jardir došel ke dveřím, a spolu s matkou vysekly stejné pukrle. Jardir se podíval na Elonu, pak přeskočil pohledem na Leeshu. Byly si tak podobné, že nikdo nemohl přehlédnout příbuzenství.

„Tvoje… sestra?“ zeptal se Jardir.

„Moje matka Elona,“ řekla Leesha a zvedla oči k nebesům, když se Elona zahihňala a nechala si od Jardira políbit ruku. „A můj otec Ernal,“ pokynula k otci. Jardir se mu poklonil.

„Dovol mi představit ti své rádce,“ řekl Jardir a ukázal na muže za sebou. „S damaji Ašánem ses již seznámila. Toto je kai’šarúm Šandžat a dal’šarúm Hasik, můj osobní strážce.“ Muži se při představování poklonili. Pátého člena svého doprovodu se Jardir vůbec neobtěžoval představit, rovnou kráčel v čele své družiny dál, klaněl se a představoval.

Ten pátý byl jiný než ostatní. Zatímco oni byli štíhlí, on byl tlustý. Zatímco oni se oblékali do tmavých, střízlivých oděvů, on byl křiklavě barevný jako nějaký žonglér. A zatímco oni kypěli zdravím a silou, on se opíral o berlu tak ztěžka, že by bez ní zřejmě upadl.

Když vcházel, Leesha otevřela ústa k pozdravu, ale jeho oči po ní jen sklouzly a rovnou se poklonil jejímu otci. „Těší mne, že tě konečně poznávám, Ernale Papíre.“

Erny se na něj tázavě zadíval. „My se známe?“

„Abban am’Haman am’Kadži,“ představil se muž.

„Já… prodával jsem ti papír,“ vykoktal po chvíli Erny. „Já, eh… vlastně mi ještě v dílně leží tvá poslední objednávka. Už jsem čekal platbu, když z Rizonu přestali docházet poslové.“

„Šest listů květinových výlisků tvé dcery, myslím,“ řekl Abban.

„Noci, tos byl ty?!“ zvolala Leesha. „Víš, kolik hodin jsem se dřela s těmi listy jako otrok, jen aby teď ležely v sušárně jako… jako kompost!“

Jardir přerušil představování se Smittem, jako by bylo zcela bezvýznamné, a rázem byl u nich.

„Čím jsi urazil naše hostitele, chaffite!?“ zahřměl.

Abban se poklonil tak hluboko, jak mu jen berla dovolovala. „Zdá se, že dlužím jejímu otci nějaké peníze, Osvoboditeli, za papír, který pro mne ona a její otec vyrobili před dvěma lety a který jsem si po uzavření hranic nemohl vyzvednout.“

Jardir zavrčel a hřbetem ruky ho vztekle srazil na zem. „Zaplatíš mu trojnásobek dluhu, a to hned!“ Abban vykřikl, upadl a vyplivl krev.

Leesha Jardira odstrčila, přehnala se kolem něj a klekla si k Abbanovi. Chtěl se odtáhnout, ale pevně popadla jeho hlavu do dlaní a prohlédla ho. Ret měl roztržený, ale usoudila, že to nepotřebuje zašít.

Rychle vstala a zpražila Jardira pohledem. „Co to do tebe, do Jádra, vjelo?!“

Jardir z toho byl tak vyjevený, jako by Leeshe najednou narostly rohy. „Je to jen chaffit,“ namítl. „Slaboch bez cti.“

„Mně je jedno, co je!“ rozčílila se Leesha a přihrnula se k Jardirovi tak blízko, že se skoro dotýkali nosy. Oči jí planuly jako modrý plamen. „Je to host pod naší střechou tak jako ty a jestli chceš, aby to tak zůstalo, tak si budeš dávat pozor na ty svoje zatracené manýry i ruce!“

Jardir stál jako opařený a jeho rádcové byli stejně zkoprnělí. Všichni se obrátili ke svému vůdci, čekali na nějaký náznak, co mají dělat. Válečníci si protahovali prsty, jako by chtěli tasit krátká kopí zavěšená přes ramena, a Leeshu svrběly dlaně, jak toužila sáhnout do kapsáře pro hrst oslepujícího prášku pro případ, že by k něčemu opravdu došlo.

Ale Jardir od ní odtrhl oči, ustoupil a hluboce se poklonil. „Máš samozřejmě pravdu. Omlouvám se, že jsem zavlekl násilí k tvému stolu.“ Obrátil se k Abbanovi. „Koupím ty listy od tebe za trojnásobek toho, co musíš zaplatit jejímu otci,“ pronesl nahlas a po očku se podíval na Leeshu. „Cokoli, co je pro mistryni Leeshu tak drahocenné, musí být skutečným pokladem.“

Abban se čelem dotkl podlahy, a pak se vzepřel o berlu, aby vstal. Erny se mu hrnul na pomoc, i když takový drobný mužík s Abbanovým mohutným tělem moc nezmohl.

Jardir se obrátil a usmál se na Leeshu. Zářil pýchou, jako by byl upřímně přesvědčen, že na ni ukázka jeho bohatství jistě udělala lepší dojem než projev násilí.

„Pohledný nepohledný, stejně je to nafoukaný osel,“ zamumlala Leesha tiše k Rojerovi.

„Snad,“ souhlasil Rojer, „ale osel, který může Kotlinu rozdrtit jako štěnici, když se mu zachce.“

Leesha se zachmuřila. „Na to nevsázej.“

*

„Ty severské ženy v sobě mají ocel,“ poznamenal Hasik krasijsky, když byli uvedeni k jednomu vysokému žírňanskému stolu s tvrdými lavicemi.

„To ty naše taky,“ odvětil Jardir, „jen to více skrývají pod závoji.“ Všichni, dokonce i Abban, se rozchechtali, nikdo neodporoval.

Děti podaly čaj a roznesly podnosy se sušenkami. Severský duchovní si odkašlal a všechny zraky se obrátily k němu. Ašán hleděl na pastýře jako dravec na králíka. Žírňanský duchovní pod damovým pohledem zbledl, ale statečně pokračoval.

„Máme ve zvyku se před jídlem modlit,“ oznámil.

Elona si přezíravě odfrkla a Jona ji zpražil pohledem. Jardir to přešel mlčky, přestože její nevychovanost otřásla i s ním. „I my to máme ve zvyku, pastýři,“ řekl s úklonou. „Je správné vzdávat za vše díky Everamovi.“

Jonovi maličko zacukaly rty nad jménem, které Jardir přidělil Stvořiteli, ale přikývl, víceméně ho to uchlácholilo.

„Stvořiteli,“ zanotoval a v dlaních zvedl čajový šálek jako oběť, „děkujeme ti za jídlo a pití, jež jsou před námi, symbol života a štědrých plodů, jež dáváš. Snažně tě prosíme, dej nám sílu lépe ti sloužit, a žádáme tě, požehnej nám i všem těm, kdo dnešního večera nemají stůl, u něhož by se shromáždili.“

„Letos ty plody dvakrát štědré nejsou,“ zamumlala Elona, vybrala si jednu tvrdou sušenku a znechuceně nad ní ohrnula nos. Pak sebou zničehonic trhla a ze zlostného pohledu, který vrhla na Leeshu, Jardir uhodl, že ji dcera pod stolem kopla.

„Je mi líto, že vás nemůžeme uctít lépe,“ řekla Leesha, když zachytila Jardirův pohled, „ale na naši vesnici těžce dolehlo válečné drancování, neboť tisíce uprchlíků nesmyslně ztratily vše, co měly, a rovněž tak mnoho svých drahých.“

„Nesmyslně?“ zašeptal Ašán krasijsky. „Oni urážejí tebe i tvou svatou cestu, Osvoboditeli!“

„Ne!“ zasyčel Abban. „Jen tě zkouší. Odpovídej opatrně.“ Ašán ho nevrle zpražil pohledem.

„Buďte zticha, oba dva!“ zasykl Jardir, odtrhl pohled od Leeshi a její matky a zdvořile se obrátil k pastýři.

„Tvá modlitba nad chlebem je víceméně stejná jako naše,“ řekl. „V Krasii se modlíme dokonce i nad prázdnou miskou, protože je-li to Everamova vůle, dokáže prázdná miska posílit způsobem, jakým plná nemůže.“

Podíval se zpátky na Leeshu. „Bylo mi řečeno, že před rokem byla vaše vesnice malá a málo se lišila od jakékoli jiné,“ řekl. „A přesto jste nyní velcí a mocní. Na vašich ulicích nevidím hlad. Žádné žebráky, truchlící ani mrzáky Naopak, noci čelíte s hrdostí a démony porážíte po stovkách. Můj příchod vaši vesnici posílil a zakalil jako ocel.“

„Tys nic nezakalil,“ zavrčel Gared. „To udělal Tetovaný, když ty jsi ještě žral písek někde na poušti.“

Hasik se napjal. Jardir pochyboval, že tomu Žírňanovi pořádně rozuměl, ale jeho tón byl výmluvný ažaž. Třepl prsty na Hasika, ať se uklidní.

„Rád bych se o tom Tetovaném dozvěděl víc,“ řekl. „Mnohé jsem o něm slyšel v Everamově štědrotě, ale nic od nikoho, kdo toho muže doopravdy viděl.“

„Je to Osvoboditel, to je všechno, co potřebuješ vědět,“ odsekl Gared. „Vrátil nám magii, kterou jsme před dávnými lety ztratili.“

„Soubojové chrany pro boj s alagai?“ zeptal se Jardir. Gared přikývl.

„Mohl bych vidět nějakou zbraň, kterou chranil?“ zeptal se Jardir.

Gared zaváhal, očima střelil po Leeshe. Jardir přirozeně sledoval jeho pohled a znovu se málem utopil v tajemných hlubinách těch očí modrých jako chladná voda. Usmála se a Jardir se zatetelil.

„Ukážeme ti je,“ usmála se zdrženlivě Leesha, „když nám ty ukážeš nějaké své. Snad své kopí?“

Dokonce i Abban se zajíkl nad takovou troufalostí, ale Jardir se jen usmál. Sáhl pro své kopí, ale Ašán ho chytil za ruku.

„Ne, Osvoboditeli!“ zasyčel Ašán. „Kadžiho kopí nepatří do chinských rukou!“

„To už není Kadžiho kopí, Ašáne,“ řekl Jardir krasijsky. „Je to Ahmannovo kopí a já si s ním budu dělat, co se mi zlíbí. Nebude to poprvé, co se ho dotknou chinské ruce, a přece jeho požehnání trvá.“

„Co když se ti ho pokusí ukrást?“ namítl Hasik.

Jardir se na něj podíval a v očích měl chlad. „Kdyby se o to pokusili, zabijeme všechny v této vesnici do posledního muže, ženy a dítěte a srovnáme ji se zemí.“

Tím byla ta záležitost uzavřena a Jardir zvedl kopí vodorovně před sebe. Nato Gared sáhl k opasku a vytáhl dlouhou dýku. Hasik a šandžat se napjali, připraveni zasáhnout, ale obr dýku obrátil, vzal ji za čepel a podal ji Jardirovi jílcem napřed. Bleskurychle si zbraně vyměnili.

Nebylo žádné předstírání dobrých mravů, na obou stranách se zkušení chraničáři o překot hrnuli prohlédnout si novou zbraň.

Jardir dlouhou dýku převracel a nastavoval tak, aby po složitých chranách vyrytých do čepele přejížděly třpytivé proudy světla. Okamžitě poznal, že většina chran je stejná, jako používají jeho lidé k chranění svých zbraní, symboly získané z Kadžiho kopí, na němž byly skoro všechny existující soubojové chrany.

Ale tohle chranění přesahovalo střízlivou účelnost, jakou měla nahrubo vyrytá dal’šarúmská kopí. Tohle bylo mistrné dílo, které překonávalo vše, co kdy Jardir viděl, kromě samotného svého kopí. Stovky chran plynoucích v souladu tkalo neuvěřitelně mocnou síť, jak krásnou na pohled, tak neúnosně strašlivou pro alagai.

„Vynikající,“ zamumlal Jardir.

„Neocenitelné,“ pravil Abban.

„Že by ten Tetovaný ukradl symboly z Anocha Slunce?“ podivoval se Ašán.

„Nesmysl,“ zavrhl to Jardir. „V Anochu Slunci už tisíc let nebyl nikdo kromě…“

Podíval se na své muže. Všem se v očích zableskl stejný nápad.

„Ne,“ zamítl to nakonec Jardir. „Ne, ten je mrtvý.“

„Jistěže, musí to tak být,“ opakoval bezduše po krátké odmlce Ašán a všichni ostatní přikyvovali.

Vzhlédli a podívali se na Leeshu a jejího otce, který si mezitím nasadil skřipec. Prohlíželi si Kadžiho kopí nějak moc důkladně. Už ho měli dost dlouho na to, aby mohli ocenit jeho krásu, ale Jardir neviděl žádný důvod vydávat v plen všechna jeho tajemství hned napoprvé.

„Silné chrany,“ řekl, jílcem napřed podal dýku Garedovi zpátky, významně ukázal na kopí a Žírňané ho neochotně vrátili. Toužebný pohled v Leeshiných očích, když se kopí vracelo k němu, ho potěšil. Dychtila po tajemství té zbraně.

„Kde vlastně je ten Tetovaný?“ zeptal se Jardir Gareda, když měl kopí zase bezpečně zavěšené na rameni. „Moc rád bych se s ním seznámil.“

„Přichází a odchází, jak se mu zachce,“ zasáhla Leesha dřív, než obr stihl odpovědět.

Jardir se obrátil k ní. „To on ti dal tvůj nádherný plášť? Vskutku je jako roucho samotného Kadžiho, když ti dovoluje chodit mezi alagai neviděna.“

Leeshe se zarděly tváře a Jardir usoudil, že jí zřejmě nějakým způsobem složil poklonu.

„Pláště neviditelnosti jsou mým vlastním dílem,“ řekla. „Upravila jsem chrany zmatení a vidění a přidala mírné odpuzení, aby žádný jadrnec, velký či malý, neviděl toho, kdo ho má na sobě.“

„Neuvěřitelné,“ zvolal Jardir. „Sám Everam musel vést tvou ruku, když jsi upravovala chrany, neboť jsi vpravdě stvořila dílo božské krásy a moci.“

Leesha sklouzla pohledem na svůj plášť a roztržitě ho promnula v prstech. Nakonec pohodila hlavou, vstala a rozepnula stříbrnou spínací chranu na krku. „Vezmi si ho,“ řekla a podala mu ho.

„Zbláznila ses?!“ zařvala Elona a vrhla se jí do cesty podobně jako předtím Ašán jemu.

„Ten plášť je dobrý jenom proti démonům,“ řekla stejně tak matce jako Jardirovi. „Vezmi si ho, aby ti připomínal, kdo je tvým skutečným nepřítelem, až zítra vyjde slunce.“ Vysmekla se matce a podala plášť Jardirovi.

Jardir položil dlaně na stůl a poklonil se. „Je to příliš velký dar a já nemám nic na oplátku. U Everama, já to nemohu přijmout.“

„Vše, co chci oplátkou, je, aby ti to připomínal,“ řekla Leesha. Jardir se znovu uklonil a vyjeveně ten přenádherný dar přijal. Tvořily-li chrany na dýce od takzvaného Tetovaného harmonii, tak Leeshin plášť neviditelnosti, to byla hotová symfonie. Opatrně ten dar poskládal a strčil si ho pod kaftan dřív, než ho začne on nebo některý jeho rádce zkoumat a zapomene na svět.

„Děkuji, mistryně Leesho, dcero Ernyho, kořenářko z Osvoboditelovy Kotliny,“ řekl a znovu se poklonil. „Velmi jsi mne svým darem poctila.“

Leesha se usmála a vrátila se na své místo. Posléze předvedli Žírňané velkolepou ukázku popíjení čaje, přičemž si mezi sebou čile šuškali. Jardir je nechal chvíli rokovat a podíval se na Abbana.

„Řekni mi něco o tom rusovlasém chlapci, co se obléká jako chaffit,“ vyzval ho.

Abban se poklonil. „On je to, co Žírňané nazývají žonglérem, Osvoboditeli. To jsou potulní vypravěči a muzikanti, kteří se oblékají do křiklavých barev, aby tak hlásali své řemeslo. Považuje se to za úctyhodnou živnost a ti nejlepší jsou pro své názory často vysoce vážení a ctění.“

Jardir přikývl a trávil nové poznatky. „On má svou muzikou moc nad alagai. On je tou muzikou ovládá. Jak to?“

Abban pokrčil rameny. „Příběhy o Tetovaném vyprávějí o jednom takovém, co svou magií očarovává alagai, ale já o této moci nic nevím. Myslím jen, že to není běžné.“

*

Rojer znepokojeně sledoval, jak Krasijci vrhají jeho směrem kradmé pohledy. Bylo jasné, že mluví o něm, ale i když Rojerův cvičený sluch už začal rozpoznávat hlásky a stavbu jejich překvapivě libozvučného jazyka, k porozumění měl pořád hodně daleko.

Krasijci ho děsili i přitahovali zároveň, asi jako Tetovaný Rojer byl stejně dobrý houslista jako vypravěč a spředl o Krasii mnohou báji, a přesto ještě nikdy nikoho z té země nepotkal. Tisíce otázek se mu honilo hlavou, ale všechny uvízly v houštině zmatku dřív, než se stihly dostat na jazyk, protože tohle nebyli ti cizokrajní vládcové z jeho příběhů. Rojer jel po rizonské cestě a viděl jejich dílo. Ušlechtilí neušlechtilí, tohle jsou vrazi, násilníci a lupiči.

Jardir se znovu ohlédl jeho směrem, a než se Rojer stihl jeho pohledu vyhnout, jejich oči se setkaly. Rojer sebou polekaně trhnul, cítil se jako zajíc zahnaný do pasti.

„Odpusť, byli jsme nezdvořilí,“ omluvil se Jardir a poklonil se.

Rojer předstíral, že se škrábe na hrudi, ale byla to jen záminka, jak se dotknout talismanu. Čerpal sílu jak z medailónu, tak z uklidňující Garedovy přítomnosti po svém boku. Nikoli poprvé byl tomu statnému drvoštěpovi vděčný za přísahu, že ho bude chránit.

„Nic se nestalo,“ odpověděl a pokývl.

„U nás žádní žongléři nejsou,“ řekl Jardir. „Tvoje povolání nás zajímá.“

„Vy nemáte muzikanty?“ užasl vyjeveně Rojer.

„Máme,“ odpověděl Jardir, „ale v Krasii se hudba provozuje jen ke chvále Everama, nikoli k okouzlování démonů na bitevním poli. Řekni mi, je tato schopnost na severu běžná?“

Rojer vybuchl smíchy. „Ani v nejmenším.“ Hodil do sebe čaj a zalitoval, že nemá v šálku něco ostřejšího. „Dokonce ani naučit to nedokážu. Sám pořádně nevím, jak to dělám.“

„Snad k tobě promlouvá Everam,“ nadhodil Jardir. „Snad požehnal tvému rodu touto mocí. Projevuje se slibně nějaký tvůj syn?“

Rojer se znovu rozesmál. „Syn? Já ještě nejsem ani ženatý.“

Krasijce to zjevně ohromilo. „Muž takové moci by měl mít mnoho nevěst, aby mu rodily mnoho synů,“ poznamenal Jardir.

Rojerovi smíchy zaskočilo a zvedl šálek na pozdrav. „Souhlasím. Měl bych mít mnoho nevěst.“

Leesha si přezíravě odfrkla. „Ráda bych viděla, jak bys zvládl jednu.“ Obě strany stolu se rozchechtaly. Strpěl to mlčky, žerty na jeho účet nebyly v Kotlině ničím novým, ale stejně cítil, že mu hoří tváře. Podíval se na Jardira, jen aby zjistil, že krasijský vůdce k posměváčkům nepatří.

„Mohu ti položit osobní otázku, synu Jessumovu?“ zeptal se Jardir.

Rojer se dotkl medailónu, otcova jména, a přikývl.

„Jak jsi přišel k té jizvě?“ zeptal se Jardir a ukázal na Rojerovu zmrzačenou ruku, na níž chyběly dva prsty a navíc kus dlaně. „Vypadá to, že je stará, příliš stará na to, abys ji získal v boji s alagai jako muž, a navíc ti překáží jen málo, jako bys ji opravdu měl již mnoho let.“

Rojerovi ztuhla krev v žilách. Očima střelil po tom tlustém kupeckém šlechtici v zářivém hedvábí, s nímž jeho druhové jednali s takovým pohrdáním, protože byl chromý. Napadlo ho, jestli ho Krasijci nepovažují za méněcenného, když má jen půl dlaně.

Všichni zmlkli a čekali, co Rojer odpoví. Všichni kradmo poslouchali již předtím, ale teď už je sledovali nepokrytě.

Rojer se zachmuřil. Jsou Kotliňané o tolik jiní? napadlo ho. Nikdo z nich, dokonce ani Leesha se o jeho zmrzačené ruce nikdy slůvkem nezmínil, vždycky se snažili předstírat, že to nic není, a pak na tu ruku zírali, když si mysleli, že se Rojer nedívá.

Ten je ve své zvědavosti alespoň upřímný, pomyslel si Rojer, když se podíval zpátky na Jardira. Do Jádra s tím, co si o mně myslí.

„Když mi byly tři roky, démoni prolomili naše chrany,“ řekl. „Táta se jim postavil s železným pohrabáčem z krbu a odrážel je, než máma se mnou uprchne. Jeden ohnivý démon jí skočil na záda a prokousl se skrz moji ruku do jejího ramene.“

„Jak jsi to přežil?“ užasl Jardir. „Táta tě zachránil?“

Rojer zavrtěl hlavou. „To už byl táta mrtvý. Máma toho ohnivého démona zabila a mě strčila do skrýše.“

Celý stůl vyjekl a dokonce i Jardir vytřeštil oči.

„Tvoje matka zabila ohnivého démona?“ užasl.

Rojer přikývl. „Strhla ho ze mě a utopila ho ve škopku s vodou. Voda vařila, až jí na ruce naskákaly puchýře, a než sebou přestal mlátit, měla ruku opařenou do ruda.“

„Rojere, to je strašné!“ zasténala Leesha. „Nikdy jsi mi o tom neřekl!“

Rojer pokrčil rameny. „Nikdy ses neptala. Na moji ruku se mě ještě nikdy nikdo neptal. Všichni, i ty, se jí vyhýbají očima.“

„Vždycky jsem si myslela, že si to chceš nechat pro sebe,“ přiznala Leesha. „Nechtěla jsem tě uvádět do rozpaků a poukazovat na tvoje…“

„Znetvoření?“ doplnil Rojer, podrážděný jejím soucitným tónem.

Jardir rázně vstal. Tvář věstila hromy blesky. Obě strany stolu se napjaly, připravené dát se okamžitě do boje nebo na útěk.

„Toto je alagaiská jizva!“ zařval, natáhl se přes stůl, popadl Rojera za ruku a zvedl ji nahoru, aby ji všichni viděli. „Nie ať pozře toho, kdo na tebe hledí se soucitem; toto je znamení cti!

Jizvy ukazují náš vzdor vůči alagai!“ řval. „A vůči Nie samotné! Říkají jí, že jsme pohleděli jejím bezedným hlubinám do chřtánu a plivli do něj. Hasiku!“ ukázal Jardir na svého nejstatnějšího válečníka. Na jeho pokyn válečník vstal, rozevřel vypancéřovaný kaftan a ukázal půlkruhový otisk zubů, který zabíral polovinu trupu.

„Hlinný démon,“ oznámil se silným přízvukem. „Velký,“ dodal a roztáhl paže.

Jardir se obrátil ke Garedovi a vyzývavě přimhouřil oči.

„Nijak zlé,“ zamručel Gared. „Ale řek bych, že ho trumfnu.“ Vyhrnul si košili, odhalil svalnatou hruď a obrátil se, aby ukázal hluboké šrámy po spárech, které se táhly od pravého ramene k levému boku. „Lesoun mě dostal parádně,“ dodal. „Menšího chlapa by asi rozsek vejpůl.“

Rojer užasle sledoval, jak to postupuje kolem šenku, jako když běží vlnka po hladině, lidé na obou stranách stolu vstávali, ukazovali jizvy, vyřvávali svůj příběh a hádali se, čí jizvy jsou větší. Za poslední rok sotva zbyl v Kotlině člověk, který by neměl alespoň jednu.

Ale v šenku nebyl žádný žal. Lidé řvali smíchy, když se připomínaly a někdy předváděly jejich neúspěchy, a dokonce i Krasijci se nadšením plácali do kolen. Rojer se díval na Wondu, která měla děsivě zjizvenou tvář, a poprvé za celou dobu, co ji znal, na ní viděl úsměv.

Když halas vrcholil, vylezl Jardir na lavici jako nějaký mistr žonglér. „Jen ať alagai vidí naše jizvy a zoufají si!“ zařval a odhodil svůj kaftan.

Pod olivovou pletí se vlnily svaly, ale to nebylo to, co vyvolalo ohromené vyjeknutí po celém šenku. To byly jeho jizvy. Chrany. Stovky, možná tisíce chran vyřezaných do kůže jako tetování.

„Noci, možná je to přece jen Osvoboditel,“ zamumlal Rojer.

Kapitola 25

Za každou cenu

333 p. N. Jaro

„Měl by ses belhat rychleji,“ poradil s chechotem Hasik Abbanovi, „nebo tu zůstaneš sám ve tmě.“

Abban se šklebil bolestí, po obličeji s tučným podbradkem stékaly čúrky potu. Zpátky do krasijského tábora nasadil Ahmann brutální tempo, rázoval si to v čele s Ašánem a nebohého Abbana nechal trčet mezi Hasikem a Šandžatem, dvěma muži, kteří ho týrali už v dětství a teď ještě víc.

Zrovna před týdnem znásilnil Hasik jednu Abbanovu dceru, když přišel do jejich pavilónu vyřídit vzkaz. Předtím to byla jedna jeho žena. Jurim a Šandžat okázale brali Abbanovy nie’šarúmské syny v kadži’šaraji pod svá křídla a vštěpovali jim takový odpor ke svému chaffitskému otci, že to mohlo Abbanovi srdce utrhnout. Všichni Osvoboditelovi kopiníci se mu pošklebovali a plivali po něm, a když nebyl nablízku Šar’dama Ka, mlátili ho dle libosti. Všichni znali Ahmanna odedávna a žárlili na to, že Abbanovi popřává sluchu, zatímco jim ne. Abban věděl, že jestli někdy upadne v nemilost, budou jeho dny brzy sečteny.

Jenže jakmile opustili odpuzení vytvářené obří chranou Osvoboditelovy Kotliny, naskočila Abbanovi husí kůže a chtě nechtě se smířil s tím, že cokoli mu šarúmové mohou provést, nic není tak potupné, aby mu hrdost zabránila pokorně u nich hledat v noci ochranu.

Takový je osud chaffitů.

„Opravdu nechápu, proč s těmi chinskými slabochy jednáš, jako by to byli opravdoví muži,“ řekl cestou Ašán Ahmannovi.

„Je to silný lid,“ odvětil Ahmann. „Dokonce i jejich ženy mají alagaiské jizvy.“

„Jejich ženy jsou nestydaté jako děvky,“ odsekl Ašán, „a mělo by se jim dostat pádnější ruky od jejich manželů. A ta, která je vede, je ze všech nejhorší! Pořád nemůžu věřit, že sis od ní nechal spílat jako od nějaké… nějaké…“

„Damy’ting?“ navrhl Ahmann.

„Spíš damaje,“ odvětil Ašán. „A tahle ženská není ani jedno.“

Ahmann maličko svraštil obličej, skoro nepostřehnutelná známka nevrlosti, která by takového Abbana obvykle zahnala do nejbližší díry, pokud by bylo kam utéct.

Ale ovládl se. „Mysli, Ašáne,“ řekl. „Měl bych snad plýtvat válečníky a posílat je podrobit tento lid kvůli šaraku ka, když už s alagai bojují?“

„Ale oni nebojují pod tebou, Šar’damo Ka,“ namítl Ašán. „Eveja káže, že všichni válečníci musí poslouchat Osvoboditele, aby bylo možno šarak ka vyhrát.“

Ahmann přikývl. „A tak tomu také bude. Ale já jsem ani krasijské kmeny nesjednotil krvavým násilím. Jednota vyšla ze spojení mé krve s jejich tím, že jsem se oženil s jejich damami’ting. Nevidím žádný důvod nečinit na severu to samé.“

„Ty by sis vzal tu… tu…“ Ašán tomu nemohl uvěřit.

„Tu co?“ opáčil Ahmann. „Tu nádhernou ženu, která zabíjí alagai mávnutím ruky a chranit umí jako čarodějnice z dávných časů?“ Vytáhl chraněný plášť, který mu dala, zvedl si ho k obličeji, zavřel oči a zhluboka vdechoval. „Dokonce i její vůně mne opájí. Musím ji mít.“

„Vždyť to ani není evejanka!“ odplivl si Ašán. „Je nevěřící!“

„I nevěřící jsou součástí Everamova plánu, příteli,“ poučil ho Ahmann. „Cožpak to nevidíš? Jedinému kmeni na severu, který vede alagai’šarak, velí žena, severská léčitelka požehnaná mocí dosud nevídanou. Když se s ní ožením, mohu připojit jejich sílu k naší bez jediné kapky prolité krve. Jako by ten sňatek sjednal sám Everam. Cítím, že ve mně zvučí jeho vůle, a já nepůjdu proti ní.“

Ašán by se přel dál, ale bylo jasné, že to Ahmann považuje za vyřízené. Ašán se zachmuřil, ale poklonil se. „Jak si Osvoboditel přeje,“ procedil skrz zaťaté zuby.

Konečně došli do tábora a Abban si s úlevou oddechl, když viděl, že na Ahmanna čeká vztyčený pavilón, obklopený dal’šarúmy, kteří se střídali na stráži proti démonům či čemukoli jinému.

„Abbane, ty pojď se mnou,“ řekl Ahmann. „Šandžate a Ašáne, dohlédněte na mužstvo.“

Damaji a kai’šarúm si vyměnili uštěpačný pohled, ale bez námitek šli. Hasik vykročil za Ahmannem, ale Ahmann ho jediným pohledem zastavil.

„Já opravdu nepotřebuji osobního strážce na schůzku s chaffitem,“ sdělil mu.

Hasik se poklonil. „Předpokládal jsem, Osvoboditeli, že pokud mi nepřidělíš jiný úkol, je mé místo po tvém boku.“

„Můj pavilón by potřeboval vztyčit,“ nadhodil Abban.

Ahmann přikývl. „Hasiku, zařiď to.“

Hasik vrhl na Abbana vražedný pohled, ale Abban, bezpečně schovaný za Ahmannem, nepředvedl žádnou úslužnou chaffitskou poklonu, leč úšklebek plný jízlivosti. Pak se obrátil, vstoupil do pavilónu a podržel Ahmannovi stanovou chlopeň, aby mohl vejít. Bezmocný vztek na Hasikově tváři, když chlopeň spouštěl, mu byl ubohým zadostiučiněním za dceřino panenství, ale Abban se mstil tak, jak mohl.

*

Jakmile byli sami, obrátil se Jardir k Abbanovi.

„Omlouvám se, že jsem tě udeřil,“ řekl. „Chtěl jsem…“

„Udělat dojem na tu ženu, já vím,“ přerušil ho Abban. „A vyplatilo by se to, kdyby to na ni zabralo, jenže dunové vidí svět jinak než my.“

Jardir přikývl, vzpomněl si, jak Par’chin vždycky Abbana bránil. „Naše mravy jsou si navzájem urážkou samy o sobě. Mělo mě to napadnout.“

„Při jednání s chiny si člověk musí dávat obzvláštní pozor,“ souhlasil Abban.

Jardir zvedl Kadžiho kopí. „Já jsem válečník, Abbane. Mé uvažování je vhodné pro podrobování lidí a pobíjení alagai. Já neovládám ten druh… úlisného jednání,“ vyplivl přezíravě, „v němž tak vynikáš ty a Inevera.“

„Lži ti na jazyku vždycky hořkly, Ahmanne,“ souhlasil Abban s úklonou, v níž hraničila uctivost s výsměchem.

„Takže jak mám tu ženu získat?“ zeptal se Jardir. „Viděl jsem, jak se na mne dívá. Myslíš, že má ve volbě manžela stejnou svobodu jako damy’ting, nebo bych měl jít za jejím otcem?“

„Damy’ting mají svobodu, protože jejich otcové nejsou známi,“ odtušil Abban. „Mistryně Leesha si dala záležet na tom, aby nám svého otce představila, a pak ti dala ten plášť, což je jasná známka, že je přístupná dvoření. Obyčejná panna by možná dala nápadníkovi hezké šaty, ale její dar je hodný Osvoboditele.“

„Takže by to měla být jen otázka dohody s jejím otcem o svatebním daru,“ usoudil Jardir.

Abban zavrtěl hlavou. „Erny je sice tvrdý obchodník, ale on bude ta jednoduchá část. Větší starosti bych si dělal s tím, že by se proti sňatku mohla postavit damaja a Damaji ji v tom podpořila.“

„Zabiji každého damaji, který mi v tom bude bránit,“ prohlásil Jardir. „I Ašána.“

„A co asi vzkážeš své armádě tím, Ahmanne,“ opáčil Abban, „že zabiješ vlastního damaji kvůli chinské ženě?“

Jardir se zachmuřil. „Co na tom záleží? Inevera nemá důvod stavět se proti.“

Abban pokrčil rameny. „Já o tom mluvím jen proto, že damaja možná usoudí, že ovládat tuto seveřanku není tak snadné jako ovládat tvé ostatní dživy sen.“

Jardir věděl, že Abban má pravdu. Vždycky považoval Ineveru za nejmocnější ženu na světě, ale Leesha z Osvoboditelovy Kotliny s ní zjevně soupeří ve všech směrech. Ta by roli podřízené manželky nehrála a Inevera by nic jiného nestrpěla.

„Jenže jestli mám vést chiny do šaraku ka, tak potřebuji mít po svém boku právě takovou vtělenou nezdolnost,“ namítl Jardir. „Třeba bych se s ní mohl oženit v tajnosti.“

Abban zavrtěl hlavou. „Zpráva o tom svazku by k damaje nakonec dospěla a ta by ho mohla jediným slovem zrušit, což by Leeshin kmen mohl brát jako neodpustitelnou urážku.“

Jardir potřásl hlavou. „Musí tu být nějaká možnost. Toto je Everamova vůle. Já to cítím.“

„Snad…“ začal Abban a prsty se probíral v prstýncích naolejovaných vousů.

„Ano?“ opáčil Jardir.

Abban byl chvíli zticha, ale pak potřásl hlavou a zamítavě nad tím mávl rukou „Jen takový nápad, ale děravý jako řešeto.“

„Jaký nápad?“ otázal se Jardir a z jeho tónu bylo jasné, že tu otázku nehodlá opakovat.

„Eh,“ řekl Abban, „jen mne tak napadlo… Co když je damaja jen tvou krasijskou Dživou Ka? Pokud by tomu tak opravdu bylo, možná by bylo moudré ustanovit rovněž severskou Dživu Ka, která by sjednávala sňatky s chinkami v Žírných krajích.“ Potřásl hlavou. „Ale dokonce ani Kadži nikdy neměl dvě Dživy Ka.“

Jardir to zvažoval, mnul si prsty, cítil hladké jizvy chran vyřezaných do kůže.

„Kadži žil před třemi tisíci lety,“ řekl nakonec, „a písmo svaté je neúplné. Kdo může s jistotou říci, kolik Dživ Ka doopravdy měl?“

Když mazaný Abban hned neodpověděl, Jardir se usmál. „Zítra půjdeš do domu Leeshina otce vyrovnat svůj dluh,“ nařídil mu, „a zjistíš, jaký svatební dar za ni žádá.“

Abban se poklonil a obrátil se k odchodu.

*

O berli s velbloudí hlavou se Abban belhal vesnicí a usmíval se na Žírňany. Hleděli na něj ostražitě, mnozí nedůvěřivě, ale zatímco v Krasii jeho berla sváděla k hrubostem, na chiny měla zjevně opačný účinek. Styděli by se udeřit muže, který se nemůže pořádně bránit, stejně jako by se styděli udeřit ženu. To vysvětlovalo, proč jejich ženy požívají takové svobody.

Jak šel čas, Abban zjišťoval, že se mu v Žírných krajích líbí víc a víc. Nepanovala zde ani nesnesitelná vedra, ani nesnesitelné zimy, zatímco poušť znala obě krajnosti, ale zato tu panoval blahobyt, o jakém se Abbanovi nikdy ani nesnilo. Možnosti zisku byly nekonečné. Už teď mu v Everamově Štědrotě jeho ženy a děti vydělaly celé jmění a to ještě do většiny Žírných krajů ani drápek nezaťali. V Krasii byl bohatý, ale pořád ho nepovažovali za celého muže. Na severu by si mohl žít jako damaji.

Nikoli poprvé Abban přemítal nad čistotou Ahmannových úmyslů. Opravdu věří, že je Osvoboditelem a že takové věci jako oženit se s touto ženou jsou Everamovou vůlí, anebo je to jen záminka jak získat moc?

Být to kdokoli jiný, byl by si Abban myslel to druhé, ale Ahmann byl v takových věcech vždycky upřímný a nezáludný, takže je klidně možné, že propadl nějakým falešným velikášským představám.

Jistě, bylo to nesmyslné a směšné, jenže v jeho božství věřili skoro všichni muži, ženy i děti v Krasii a to mu dávalo tak nesmírnou moc, že už téměř nezáleželo na tom, je-li to pravda či není. V každém případě sloužil Abban tomu nejmocnějšímu muži na světě, a pokud se jejich dávné přátelství neobnovilo, tak alespoň zapadli do staré šablony.

Jenže tato šablona byla teď opět v ohrožení, a to damajou, a Abban byl dost dobrý pletichář na to, aby od pohledu poznal jiného. Inevera obratně naváděla Ahmanna k vlastním cílům a ty cíle nebyly jasné dokonce ani Abbanovi, který si nadělal celé jmění právě svou schopností vidět, po čem srdce jiných prahne.

Damaja má nad Ahmannem nějakou neznámou moc, ale ta už slábne. Z Ahmanna se stal Šar’dama Ka. Kdyby Ahmann přikázal, lidé by ji jemu pro radost bez váhání roztrhali na kusy bez ohledu na to, že je to dama’ting.

Ale Abban nebyl tak hloupý aby mezi ty dva strkal hlavu. Na takové bláhovosti byl už na světě příliš dlouho. Jakmile by Inevera zvětřila z jeho strany nějakou proradnost, rozdrtila by ho jako škorpióna pod sandálem, a ani Ahmann by tomu nemohl zabránit. Abban byl tak hluboko pod damajou jako ona pod Ahmannem. Ještě hloub.

Jediný člověk, který doopravdy dokáže zvládnout ženu, je žena, říkával mu otec mnohokrát, než zemřel. Byla to dobrá rada.

Leesha Papírova otřese Ineveřinou mocí v samotných základech a možná Ahmanna zbaví Inevery úplně. A nejlepší na tom je, že damaja nikdy nezjistí, že v tom má prsty Abban.

Abban se šťastně usmíval od ucha k uchu.

*

Abban ke svému potěšení shledal, že osobně dokáže Erny smlouvat stejně schopně jako přes své posly Abban choval hluboké opovržení ke každému, kdo smlouvat neuměl. Z tohoto pravidla vyjímal pouze Ahmanna, ale to především proto, že Ahmann spíš nesmlouval, než že by to neuměl.

Výsledkem byla rozumná cena, ale když ji Abban dle Ahmannova rozkazu ztrojnásobil, byla to pozoruhodná suma. Ernyho a jeho ženu zjevně potěšilo, když ji Abban vysázel ve zlatě.

„Celá dodávka je zde,“ řekl Erny, postavil na pult krabici s Leeshiným papírem s vlisovanými květy a sundal víko.

Abban lehce přejel prsty po vrchním listu barevného papíru a ucítil umně uspořádané květy zalité do papírové kaše. Zavřel oči a vdechl. „I po takové době pořád ještě svěže voní,“ řekl s úsměvem.

„Uchovávej je v suchu a vydrží ti navěky,“ řekl Erny, „nebo – pro smrtelníka – skoro navěky.“

„Zdá se, že tvé dceři požehnal sám Everam,“ poznamenal Abban. „Dokonalá ve všech směrech, jako nebeský serafín.“

Elona si přezíravě odfrkla, ale Erny ji zpražil pohledem a Elona okamžitě zkrotla.

„To ano,“ souhlasil Erny.

„Můj pán by ji rád získal za ženu,“ řekl Abban. „Zmocnil mne k vyjednávání o svatebním daru a bude nanejvýš velkorysý.“

„Jak velkorysý?“ zajímala se Elona.

„Na tom nezáleží!“ uťal ji Erny. „Leesha není na prodej jako nějaký kůň!“

„Jistě, jistě,“ zvolal Abban a klaněl se, aby získal čas na rozmyšlenou. Ernyho odpověď byla překvapivá a těžko se z ní dalo odhadnout, jestli ho Abban urazil na cti nebo jestli je to jen způsob, jak vyhnat cenu nahoru.

„Prosím, odpusť mi prachmizerný cit pro volbu slov,“ omlouval Abban. „Zdá se, že váš jazyk se mi v rozhodujících okamžicích vzpírá. Nechtěl jsem urazit.“

Zdálo se, že to Ernyho uchlácholilo, a Abban poskládal tvář do úsměvu, jímž zmámil již tisíce zákazníků k přesvědčení, že je jejich přítelem. „Můj pán chápe, že tvoje dcera vede váš kmen a že není žádným běžným předmětem obchodu,“ řekl. „Má v úmyslu ji i váš kmen vysoce poctít tím, že spojí vaši krev se svou. Po jeho boku by byla tvá dcera první ze všech žen na severu a měla by velký vliv jak na Osvoboditelově dvoře, tak v jeho loži, čímž by mohla bránit zbytečnému krveprolévání, až můj pán potáhne dál na sever.“

„To je výhrůžka?“ rozlítil se Erny. „To chceš říct, že jestli ti ji neprodám, tak nás tvůj pán pobije, aby ji dostal?“

Abbana pálily tváře. Takže urazil, a hluboce. Par’chin mu vždycky říkal, jak prý nejsou Krasijci horkokrevní, jenže jak se zdá, seveřané o nic méně, když se s nimi mluví příliš otevřeně.

Abban se hluboce poklonil a rozevřel dlaně. „Prosím, příteli, začněme znovu. Můj pán nikterak nevyhrožuje a nijak netouží urazit. U našeho lidu je povinností otce domlouvat sňatky svých dcer. Součástí dohody je, že ženichova rodina věnuje otci a nevěstě dar, který symbolicky vyjadřuje její cenu. Bylo mi dáno na srozuměnou, že seveřané tento zvyk rovněž dodržují.“

„To ano,“ vyhrkla Elona dřív, než stačil Erny odpovědět.

„Někteří lidé možná takové věci dělají,“ opravil ji Erny, „ale já jsem svou Leeshu takto nevychovával. Jestli si chce tvůj pán mou dívku vzít, tak se jí bude muset dvořit jako každý jiný, a pokud se ona rozhodne, že ho chce, pak může přijít a požádat o mé požehnání.“

Abbanovi to připadalo značně zpátečnické, ale tím se na věci nic neměnilo. Znovu se poklonil. „Objasním svému pánovi tvé podmínky. Očekávám, že se tvé dceři začne dvořit neprodleně.“

Erny vytřeštil oči. „Já jsem ne… au!“ zaúpěl, když mu Elona nanejvýš nešetrně zaryla nehty do paže. Abban to zaznamenal s hlubokým zájmem. Jeho manželky rozhodně nebyly nijak povolné, ale nikdy by si ho nedovolily takhle znemožnit před zákazníkem.

„Však neuškodí, když jí přinese květiny,“ řekla Elona. „Sám jsi řekl, že rozhodnutí je na Leeshe.“

Erny na ni vrhl dlouhý pohled, pak si povzdechl a přikývl. Vzal víko od krabice a opět ho nasunul na Leeshiny papíry.

„Ta krabice je těžká,“ poznamenal. „Mám ti dát poslíčka, aby ti to odnesl?“

Abban přikývl. „Prosím.“

„Myslím, že všichni chlapci mají zrovna plné ruce práce,“ poznamenala Elona, „a mně by procházka udělala dobře. Já ten papír odnesu.“

A znovu byl Abban zmaten. V Krasii se od žen taková práce čekala, ale podle toho, jak Erny na svou ženu vypoulil oči, Abban odhadoval, že ho to naprosto ohromilo.

Díval se, jak Elona obchází pult, a uvědomoval si, jak je krásná, i když mládí už uvadalo. Třeba je to polštářová manželka, která dostává jen lehkou práci, aby byla vždycky po ruce, kdyby se v jejím muži probudily touhy. Mnozí Krasijci si takové drželi, ale Abban tento druh zahálky nikdy netrpěl a i od svých nejmladších a nejkrásnějších manželek očekával práci stejně těžkou jako od ostatních.

Když vyšli na opuštěnou pěšinu od Ernyho dílny, Abban se k ní obrátil. „Modlím se k Everamovi, abyste ty a tvůj manžel nevzali mé nepochopení vašich mravů jako nepřekonatelnou urážku.“

Elona zavrtěla hlavou. „My se od vás zas tolik nelišíme. U nás otcové sňatky opravdu schvalují, ale matky je domlouvají. Dokud nebude dohodnut svatební dar, tak Erny stejně ničemu nepožehná.“

Abban strnul, jako by do něj hrom udeřil. Konečně porozuměl. „Jistěže. Jaká škoda, že Kadživa, matka mého pána, zůstala s jeho manželkami v Everamově štědrotě. Mohu vyjednávat místo ní?“

Elona přikývla, ale povytáhla obočí. „On má ještě další manželky?“

„Ovšemže,“ odvětil Abban. „Ahmann Jardir je šar’dama Ka.“

Elona svraštila čelo. „Tak mu řekni, že jestli má rozum, nikdy se mé dceři o ostatních manželkách ani slůvkem nezmíní. Ta holka žárlí jako bouřkový mrak.“

Abban přikývl. „Jistě mu to poradím, děkuji. Předpokládám, že tvá dcera je panna?“

„Ovšemže je,“ odsekla Elona.

Abban se poklonil. „Prosím, neuraz se. V Krasii prohlíží případné nevěsty první manželka ženicha osobně, ale není-li to u vás zvykem, bude stačit tvé slovo.“

„Je jisté jako Jádro, že u nás není zvykem, aby se nám mezi nohy koukal někdo jiný než manžel a kořenářka,“ zavrčela Elona, „takže ať tebe ani tvého pána ani nenapadne ochutnávat mléko.“

„Jistěže,“ odvětil Abban a usmál se, že smlouvání konečně začalo.

*

Jardir čekající na Abbanův návrat přecházel po svém pavilónu jako divoká šelma.

„Co říkal?“ vyhrkl, jakmile chaffit vstoupil do stanu. „Je to dohodnuté?“

Abban zavrtěl hlavou a Jardir se zhluboka nadechl, aby přijal zklamání a nechal ho beze škody odplynout.

„Mistryně Leesha je více damou’ting, než jsem si myslel,“ pravil Abban, „Má svobodu volby vlastního manžela, nicméně stejně musíš zaplatit svatební dar za otcovské požehnání.“

„Zaplatím cokoli,“ prohlásil Jardir.

Abban se poklonil. „Jak myslíš,“ souhlasil, „ale já, tvůj ponížený služebník, jsem přesto zahájil vyjednávání s cílem co nejvíce snížit dopad na tvou pokladnici.“

Jardir zamítavě mávl rukou. „Takže za ní mohu rovnou zajít?“

„Její otec ti dává svolení, aby ses jí dvořil,“ odvětil Abban. Jardir se usmál, popadl kopí a ještě se narychlo zastavil před stříbrným zrcadlem.

„Co jí řekneš?“ zeptal se Abban.

Jardir se po něm ohlédl. „Nemám ponětí,“ přiznal upřímně. „Ale toto je Everamova vůle, takže věřím, že cokoli řeknu, bude správné.“

Abban svraštil čelo. „Opravdu si myslím, že takhle to nepůjde, Ahmanne.“

Jardir se na Abbana zahleděl s vědomím všech slov, která zůstala nevyřčena. V tomhle směru byl Abban tak podobný Par’chinovi. Zdvořilý. Shovívavý. A veskrze nevěřící.

Jardir hleděl na svého starého přítele a v srdci cítil hlubokou lítost; konečně pochopil, co to znamená být chaffitem. Everam k nim nepromlouvá. Abban se možná ohání Stvořitelovým jménem na každém rohu, ale nikdy doopravdy neslyšel jeho hlas ani nepoznal to blouznivé štěstí, které pramení z odevzdání se jeho božské vůli. K Abbanovi hovoří jen zisk a on bude vždycky jeho otrokem.

Ale i to je součástí Everamova plánu, neboť chaffité vidí věci, které jiný člověk nevidí, věci, které jsou pro Jardira životně důležité, má-li vyhrát šarak ka.

Jardir položil Abbanovi ruku na rameno a smutně se usmál. „Já vím, co si myslíš, příteli, ale pokud nechováš víru ve Stvořitele, měj alespoň víru ve mne.“

Abban se poklonil. „Jistěže. Ale přinejmenším se rozhodně vyhni zmínce o svých dalších manželkách. Její matka mi řekla, že mistryně Leesha je žárlivá jako písečná smršť.“

Jardir přikývl, ani v nejmenším ho nepřekvapilo, že taková žena bude znát svou cenu a očekávat, že jí ostatní ženy půjdou z cesty. O to víc ji chtěl.

*

Rojer vedl houslová cvičení svých učedníků jen na půl ucha. Trochu se zlepšili, ale kdykoli se Kendall sklonila ke svému pouzdru s houslemi, viděl konec jizev, které se táhly přes hruď. Aťsi jsou démonské jizvy známkou cti, pro Rojera byly rovněž připomínkou, jak dalekou cestu musí jeho učedníci ještě ujít, než z nich bude v noci vůbec nějaký opravdový užitek. Zadoufal, že učitelé z žonglérského cechu dorazí brzy.

Za cestou, na Jadrnském hřbitově, probíhal výcvik drvoštěpů. Vybudovat novou velechranu sice vyžadovalo ještě spoustu práce, ale dokud byli na mýtině utáboření Krasijci, žádný drvoštěp neměl zájem tam něco dělat. Gared sestavil drvoštěpské hlídky, které obcházely vesnici, a zbytek shromáždil na hřbitově k výcviku, aby byly pro všechny případy po ruce. Leesha se vztekne, až uvidí, co všechno není hotové, jenže Leesha je i po tom všem, čím si prošla, pořád ještě příliš důvěřivá.

Ozval se výkřik, Rojer vzhlédl a uviděl, že přichází krasijský vůdce v doprovodu dvou osobních strážců, Hasika a Šandžata. Kopí a štíty měli na zádech, ale zatímco Jardir vypadal klidně a spokojeně, jeho válečníci se tvářili jako muži v nepřátelském obklíčení a pěsti, toužící po kopí, se podvědomě zatínaly.

Jardir zamířil rovnou k Rojerovi, Gared zařval a spolu s několika drvoštěpy se jim hnal do cesty. Jardirovi strážci se bleskurychle otočili proti nim a rázem měli v rukou kopí a štíty. Jak to drvoštěpové uviděli, tasili svoje zbraně a už to vypadalo, že šarvátka je nevyhnutelná.

Ale Jardir se obrátil a obhlédl drvoštěpy i šarúmy rovným dílem. „Jsme hosté mistryně Leeshi!“ zvolal. „Mezi našimi lidmi nebude prolita žádná krev, dokud ona nerozhodne jinak.“

„Tak řekni svým chlapům, ať odhoděj ty kopí,“ křikl Gared, v jedné ruce sekeru, v druhé chraněnou dýku. Ze Hřbitova už se sem sbíhaly tucty drvoštěpů a řadili se za něj, ale Hasika se šandžatem to netrápilo ani v nejmenším, ti byli plně ochotni pustit se do křížku s celou hordou. Rojer, který už viděl krasijské válečníky v boji, cítil, že mnohem víc škody napáchají, než utrží.

Ale Jardir zařval něco krasijsky, jeho strážci zasunuli kopí do postrojů a nechali si v rukou jen štíty.

„Já neříkal ukliděj, já říkal odhoděj,“ zavrčel Gared.

Jardir se usmál. „Po hostech se obvykle nežádá, aby nechali své nože u dveří, Garede, synu Steavův.“

Gared chtěl něco odpovědět, ale Rojer mu skočil do řeči.

„Ovšem, máš pravdu,“ řekl nahlas Jardirovi a podíval se na Gareda. „Sekyru na záda,“ nařídil obrovitému drvoštěpovi.

Gared vytřeštil oči. Bylo to poprvé, co mu dal Rojer na veřejnosti nějaký rozkaz, a navíc takový, jaký mohl klidně odmítnout, protože když on zasune sekeru na záda, všichni ostatní drvoštěpové udělají to samé.

Jejich oči se střetly a Gared mu vyzývavě vzdoroval, ale Rojer byl mim a snadno napodobil strohý výraz Tetovaného i jeho drsný, chraplavý hlas, kterým obvykle děsíval lidi a držel si je od těla.

„Nebudu ti to říkat dvakrát, Garede,“ zavrčel a vycítil, že se obr podvolil. Gared přikývl, ustoupil, vrátil sekeru do postroje a dýku do pochvy. Ostatní drvoštěpové se na něj překvapeně podívali, ale udělali to samé, čerpali jistotu z početní převahy.

Rojer se obrátil k Jardirovi. „Mohu ti být v něčem nápomocen?“

„Vlastně ano,“ řekl Jardir a poklonil se. „Přál bych si mluvit s mistryní Leeshou.“

„Není ve vsi,“ odpověděl Rojer.

„Chápu,“ řekl Jardir. „Můžeš mi říci, kde bych ji našel?“

„Do Jádra!“ zaburácel Gared, ale ani Rojer ani Jardir si ho nevšímali.

„Proč?“ zeptal se Rojer.

„Tím pláštěm mi dala dar nevídané ceny,“ řekl Jardir. „Rád bych jí věnoval dar stejně hodnotný.“

„Jaký dar?“ otázal se Rojer.

Jardir se usmál. „To je záležitost jen mezi mistryní Leeshou a mnou.“

Rojer se nad tím zahloubal. Na jednu stranu mu něco říkalo, ať tomuhle usměvavému pouštnímu démonovi, který už tolik lidí povraždil a znásilnil, nevěří, jenže Jardir očividně dodržoval nějaká vlastní pravidla cti a Rojer si nemyslel, že by se pokusil Leeshe ublížit, dokud bude panovat příměří. A jestli má ten dar, který jí nabízí, opravdu magii stejné hodnoty, byli by asi hloupí, kdyby ho odmítali.

„Dovedu tě k ní, pokud necháš své válečníky tady,“ prohlásil.

Jardir se poklonil. „Jistě.“ Strážci se hlasitě ohrazovali stejně jako Gared a pár dalších drvoštěpů, ale Rojer s Jardirem k nim opět byli hluší. „Mé úmysly vůči mistryni Leeshe jsou počestné a samozřejmě přistoupím na to, že bude mít v mé přítomnosti doprovod,“ sdělil mu Jardir.

Byla to prapodivná volba slov, ale Rojer nenacházel žádný další důvod k námitkám. A tak zanedlouho už kráčeli po pěšině k Leeshině chalupě. Gared si nenechal vzít, že půjde taky, a celou cestu vrhal na Jardira hněvivé pohledy, ale krasijský vůdce k tomu byl naštěstí zjevně slepý.

*

„Proč mistryně nežije na vaší zázračné vesnické velechraně?“ zeptal se Jardir. „Já bych ji považoval za příliš cennou, než abych ji nechal ohrožovat alagai.“

Rojer se rozesmál. „I kdyby dnes v noci povstalo celé Jádro, nebylo by na světě bezpečněji než v Leeshině chalupě.“

Jardirovi přišlo zatěžko tomu uvěřit, ale když se přiblížili k domu, nalezl chodníček z kamenných chran a každá z nich byla tak velká, že se na kámen dalo stoupnout, aniž by se chrana zaclonila.

Jardir se na místě zastavil a užasle se na ty kameny zahleděl. Pak si dřepl a přitiskl na kámen ruku. „U Everamova vousu. Vytesat něco takového muselo vyžadovat tisíc otroků.“

„My nejsme žádná banda špinavých pouštních otrokářů jako vy,“ zamumlal Gared. Z prvního popudu by ho Jardir nejraději zabil, ale to jasně nebyl způsob, jak udělat na mistryni dojem. A tak tu urážku přijal, dál už jí nevěnoval jedinou myšlenku a zaměřil se zase na chodníček.

„Ty chrany se netesaly, ale odlévaly,“ vysvětloval Rojer. „Jsou vyrobené ze směsi kamene a vody zvané eton, která vysycháním tvrdne. Do země je zapouštěla Leesha osobně a kameny odlévali svobodní mužové.“

Jardir užasle sledoval chodníček pohledem dál a dál. „To jsou soubojové chrany. A propojené.“

Rojer přikývl. „Jakýkoli démon, který vloží hnát na tento chodníček, jako by vstoupil rovnou do slunce.“

Jardir si uvědomil, jak byl předtím se svými posměšky nafoukaný a prostoduchý. Nakolik jsou jejich mravy barbarské, tak dokonce ani Šarik Hora nemá takovou sílu jako některá chraničení téhle seveřanky.

Dvorek nebyl o nic méně ohromující, plný dalších etonových chodníčků, které splétaly kolem chalupy a okolí uzavřenou chranovou síť. Velká, pestře rozkvetlá zahrada, bylinky a květiny zasázené do úhledných záhonků, opět ve tvaru chran. Mnohé Jardir ani neznal, ale viděl dost na to, aby poznal, že dokážou mnohem víc než jen odhánět či zabíjet jadrnce.

Ještě silněji než předtím v něm zvučela Everamova vůle. Tato žena je osudem předurčena stát se jeho nevěstou. S ní a Ineverou v zádech, co na světě by nedokázal?

*

Wonda štípala dříví na oheň, Leesha naslouchala uklidňujícímu rytmu její sekery a vařila oběd. Prostá činnost jí pomáhala vyjasnit si myšlenky; v duchu si zas a zas procházela noční události a porovnávala válečníky, s nimiž se setkala, s vyprávěním uprchlíků a Arlenovými varovnými slovy.

Ne že by nevěřila vyprávěním, ale raději si dělala vlastní názory. Mnozí uprchlíci vykládají jen to, co mají z doslechu, a ještě přehánějí, a Arlenovo srdce bývá někdy zatvrzelé a nelítostné. V Krasii se mu něco stalo, něco mu ublížilo tak, že nemohl odpustit, ale protože o tom nemluvil, mohla se Leesha jen dohadovat, co to bylo.

Ale ať už je to ostatní o Krasijcích pravda nebo ne, jsou to válečníci, jimž není rovno. To poznala Leesha hned, když je viděla bojovat. Drvoštěpové byli celkově urostlejší a mnohem svalnatější, ale jejich pohyby postrádaly dokonalost, jakou se vyznačovali dal’šarúmové. Ta padesátka utábořená na mýtině by dokázala nadělat v Kotlině pěknou paseku, než by se je podařilo zdolat, a jestli je zbytek Jardirovy armády jen zpoloviny tak zdatný, mají proti nim Kotliňané pranepatrnou šanci, a to i se všemi tajemstvími ohně, která by dokázala dát dohromady.

A tak se rozhodla, že bojovat se nesmí, bude-li alespoň trochu možné se tomu vyhnout. Zabíjet démony je jedna věc, ale každý lidský život je drahocenný. V knihách starého světa stojí, že lidstvo se kdysi počítalo na miliardy, ale kolik jich zůstalo po Návratu? Čtvrt miliónu? Z představy, že poslední lidé na světě spolu válčí, se jí dělalo zle.

Ale vzdát se taky nemůže. Neplivne si na ruku a nenavlhčí Kotlinu pro Krasijce. Příliš se nadřela, když po úplavici dávala Kotliňany dohromady a pak zas, když přijímali uprchlíky z Rizonu a Laktonu, než aby ji teď jen tak vydala. Pokud je nějaká možnost, jak vyjednat mír, musí ji najít.

První setkání s krasijským vůdcem naznačovalo, že tu snad nějaká možnost je. Byl zdvořilý a rozumný, vůbec ne jako ta vzteklá sběř, kterou líčili uprchlíci, a zřetelně upřímně lpěl na své víře, i když ji Leesha často považovala za surovou a krutou. Dívala se mu hluboko do očí a žádnou krutost v nich nenalezla. Jako přísný otec, který udílí potřebný výprask, činí Ahmann Jardir to, co pro lidstvo považuje za nejlepší.

Leesha si uvědomila, že štípání dřeva venku ustalo, nechala na chvíli vaření a vzhlédla. Dveře se otevřely a na prahu stála Wonda.

„Umyj se a prostři na stůl,“ vyzvala ji Leesha. „Oběd bude za pár minut.“

„Odpusť, mistryně, ale přišli za tebou Rojer s Garedem,“ sdělila jí Wonda.

„Tak jim řekni, ať jdou dál, a prostři ještě pro dva,“ odtušila Leesha.

Wonda dál postávala ve dveřích. „Nejsou sami.“

Leesha odložila nůž na kuchyňskou desku, utřela si ruce a šla ke dveřím. Na přední verandě stál Ahmann Jardir, klidně a nevzrušeně, netečný ke Garedovým nasupeným pohledům. Přes válečnickou čerň měl nádherný bílý plášť, který ladil s turbanem, v němž hnízdila jeho koruna. Leeshiny oči okamžitě zabloudily k jejím chranám, ale silou vůle se od nich odtrhla a sklopila pohled k jeho očím, jenže to bylo ještě horší, protože se do ní zavrtávaly tak horoucně, až měla pocit, že jí vidí až na dno duše.

Jardir se hluboce poklonil. „Odpusť, že přicházím neohlášen, mistryně.“

„Stačí slovo a já ho odvleču zpátky, Leesho,“ ozval se Gared.

„Nesmysl,“ řekla Leesha. „Vítej,“ obrátila se na Jardira. „Wonda a já jsme zrovna chtěly zasednout k obědu. Vezmeš si s námi?“

„Bude mi ctí a potěšením,“ odvětil Jardir a znovu se poklonil. Vstoupil za Leeshou do chalupy, u dveří se zastavil, sundal si sandály a nechal je u prahu. Leesha si všimla, že i nohy má zjizvené chranami. Jedno jeho kopnutí by na jadrnci napáchalo pravděpodobně stejně tolik škod jako kopnutí od Tetovaného.

*

K obědu podávala mistryně Leesha dušenou zeleninu, čerstvý chléb a sýr. Jardir sklonil hlavu, když nad miskami prosila o požehnání, a pak se všichni naráz pustili do jídla. Zrovna začal zvedat misku, aby se napil, když si všiml, že Žírňané nechávají misky stát na stole a k dopravení jídla do úst používají jakési nástroje.

Podíval se, co má prostřeno, a uviděl podobné náčiní – dřevěnou plaňku s důlkem na konci. Podíval se na Leeshu, napodobil její počínání a ochutnal. Bylo to lahodné, zahuštěné zeleninou, kterou nikdy nejedl. Pustil se do toho náruživěji a dle příkladu Gareda a Wondy vytřel misku hutným žírňanským chlebem do poslední kapky.

„Vynikající,“ sdělil mistryni a vzrušením se zachvěl, když viděl, jakou má z té pochvaly radost. „Takové jídlo v Krasii nemáme.“

Leesha se usmála. „Je toho hodně, co se můžeme jeden od druhého naučit, pokud dokážeme najít způsob, jak žít v míru.“

„Mír, mistryně?“ opáčil Jardir. „Nic takového na Ale není. Nikoli dokud noci vládnou alagai a lidé se před nimi schovávají.“

„Takže ty pověsti říkají pravdu?“ opáčila Leesha. „Vy nás chcete dobýt a odvést náš lid do šaraku ka?“

„Proč bych měl chtít dobývat vás?“ podivil se Jardir. „Váš lid se sklání před Stvořitelem, hrdinně čelí noci a proléval krev v alagai’šaraku po boku mých válečníků. To z vás dělá evejany, i když o tom nevíte.“

„Tak to teda ne!“ zahučel obr. „My nemáme s tím vaším špinavým…!“

„Garede Drvoštěpe!“ práskl Leeshin hlas jako damův bič a umlčel ho. „Jestli u mého stolu neukázníš svůj jazyk, tak ti dám takovou dávku pepře, že měsíc nepromluvíš!“

Gared se stáhnul a Jardir znovu užasl nad mocí té ženy. Vedle ní vypadaly damy’ting plaše a nesměle.

Leesha se obrátila zase k němu. „Omlouvám se, Ahmanne.“ Zjevně ji zarazilo, když po ní blýskl šťastným úsměvem. „Co jsem řekla?“

„Mé jméno,“ odvětil prostě Jardir.

„Promiň,“ omluvila se Leesha. „Bylo to ode mne nezdvořilé?“

„Naopak,“ odvětil Jardir. „Z tvých rtů to znělo nádherně.“

Žádný závoj nezakrýval tváře a tak Jardir viděl, jak se světlá pleť při jeho slovech zardívá. Ještě nikdy se žádné ženě nedvořil, ale vypadalo to, že sám Everam řídí jeho slova.

„Před více než třemi tisíci lety,“ dodal Jardir, „vládl zemi můj předek Kadži, od Jižního moře až po ledové pláně.“

„Tak praví dějiny,“ souhlasila Leesha, „ovšem tři tisíce let je dlouhá doba a líčení mohou… zmlhavět.“

„Snad tady na severu,“ uznal Jardir, „ale chrám Šarika Hory v Pouštním Kopí stojí celou tu dobu, ba ještě déle, a naše záznamy hovoří jasně. Této zemi vládl Kadži. Někdy kopím, jindy uzavíral s kmeny spojenectví, která pečetil krví.“

Rozhlédl se kolem stolu. „A zde je Kadžiho krev stále silná. Dokonce i váš název, Osvoboditelova Kotlina, ho ctí. Vy nejste chinové, které je nutno podrobit, vy jste ztracení bratři, které je nutno přivítat v našem svazku. Nazývám vás kotlinským kmenem a tímto vám přiznávám všechna práva.“

„Jaká práva?“ užasla Leesha.

Jardir sáhl pod kaftan a vytáhl svou osobní Eveju. Na deskách z měkké kůže byly vyražené chrany, stránky zdobila zlatá ořízka. Rudá stuha k zakládání, listy jemné, zesláblé denním používáním.

„Tato práva,“ řekl a podal jí knihu.

Leesha ji převzala jako člověk, který zná její cenu, a když ji převrátila, aby prozkoumala hřbet, tak si Jardir vzpomněl, že je dcerou knihaře. Odsunula svou misku, vzala z klína ubrousek, rozložila ho na stole a teprve na něj knihu položila a listovala si v ní.

„Je nádherná,“ řekla po chvíli. „Ale nakolik ráda bych znala váš jazyk, bohužel nerozumím ani slovu.“ Zavřela knihu a podala mu ji zpátky.

Jardir odmítavě zvedl ruku. „Nech si ji. Jaká kniha by ti lépe pomohla porozumět našemu jazyku? Možná zjistíš, že její učení je ve shodě s vaší vírou více, než si představuješ.“

„Ach, to nemohu!“ zvolala Leesha. „Je příliš vzácná!“

Jardir se rozesmál. „Ty mi dáš plášť, který soupeří s pláštěm Kadžiho, a odmítáš přijmout knihu jeho učení? Já si mohu napsat další.“

Leesha se podívala zpátky na knihu a pak zase na něj. „Tys ji psal vlastní rukou?“

„Vlastní krví,“ upřesnil Jardir, „během let, která jsem strávil na výcviku v Šariku Horovi.“

Leesha vytřeštila oči.

„Chápu, není to zlato ani šperky,“ řekl Jardir. „Zasypal bych tě jimi, kdybych mohl, ale na sever jsem si s sebou žádné takové tretky nebral. Toto je to nejcennější, co mám, kromě koruny, kopí a nového pláště. Doufám, že ji přijmeš, než Abban dojedná s tvou matkou řádný svatební dar.“

„Svatební dar?“ opáčila užasle Leesha.

„Ovšemže,“ odvětil Jardir. „Tvůj otec mi dal svolení se ti dvořit a tvá matka zařídí, aby byla cena za tebe uspokojivá. Copak ti to neřekli?“

„Ne, do Jádra, neřekli!“ zařvala Leesha a vyskočila tak vztekle, až jí odletěla židle. Rázem byli všichni na nohou. Jardira najednou zachvátil strach. Urazil ji, aniž věděl jak, takže se ani nemohl omluvit.

„Ty synu Jádra!“ zaburácel obr a přes stůl švihla po Jardirovi zavalitá pěst.

Jardir ani nepamatoval, kdy se ho naposledy někdo odvážil udeřit. Být to kdekoli jinde než u stolu mistryně Leeshi, tak by ho Jardir za takovou troufalost zabil, ale měl na paměti, jak se Leeshe příčí násilí, a tak jednal jen v sebeobraně. Chytil Gareda za zápěstí, otočil se, přetáhl ho přes stůl a praštil s ním na záda. Jen palcem u nohy přišlápl Garedovi krk, jen ve dvou prstech držel zápěstí silné jako kláda, ale i když sebou obr mlátil, byl bezmocně přišpendlený k zemi a v obličeji s každou vteřinou brunátněl víc a víc.

„Tví nadřízení spolu hovoří, šarúme,“ řekl. „Strpěl jsem tvé neustálé hrubosti z úcty k mistryni Leeshe, ale jestli na mně ještě jednou vztáhneš ruku, utrhnu ti ji.“ Maličko škubl a Gared zařval bolestí. Všichni hleděli na Leeshu, co mají dělat.

Leesha si založila ruce na hrudi. „Dobře ti tak, Garede Drvoštěpe. Nikdo tě nežádal, abys někoho napadal v mém domě.“ Ukázala bradou na dveře. „Ven. I Rojer a Wonda. Všichni počkáte na dvoře.“

„Do Jádra počkáme!“ zařval Rojer a Wonda důrazně přikyvovala. „Jestli si myslíš, že tě tu necháme samotnou s takovým…!“

U nohou jim něco třesklo, blesklo, oba leknutím nadskočili. Leesha neřekla ani slovo, ale její tvář věstila bouři, když ukázala na dveře. Oba byli okamžitě venku. Jardir pustil Gareda a ten vyběhl ven taky.

Jardir se obrátil k Leeshe a dlouho, hluboce se klaněl. „Omlouvám se, mistryně, ale opravdu jsem nepochopil, čím jsem způsobil takovou svízel. Přišel jsem za tebou a tvou rodinou ve vší počestnosti, a přesto se chováte, jako bych vám chtěl ukrást nejdřív studnu a pak i tebe.“

Leesha dlouho neodpovídala a její vztek byl přímo k nevydržení, až Jardir cítil nutkání zaclonit si oči jako při písečné bouři. Pomalu tu zlost strávila a její tvář zase nabyla klidu.

„Také se omlouvám,“ řekla. „Mé roztrpčení se netýkalo tebe, ale toho, že jsem poslední, kdo zjistil, že jsi přišel na námluvy.“

„Abban sdělil tvým rodičům, že přijdu neprodleně,“ bránil se Jardir. „Předpokládal jsem, že ti to vzkázali.“

Leesha přikývla. „Věřím ti. Má matka má za sebou dlouhou historii snah domlouvat mi sňatek bez mého vědomí.“

Jardir se poklonil. „Potřebuješ-li čas na rozmyšlenou, nemusíš odpovídat hned.“

„Ano…“ začala Leesha, „chci říci ne. Totiž, lichotí mi to, ale vzít si tě nemohu.“

Vezmeš, pomyslel si Jardir. Osud ti předurčil, abys mne milovala, jako již já miluji tebe.

„Proč ne?“ zeptal se místo toho. „Tvá matka říkala, že nejsi zadaná, a já splním jakýkoli požadavek tvé rodiny na svatební dar. Brzy budu vládnout celému severu a ty se mnou. Jaký manžel by ti mohl nabídnout víc?“

Leesha chvíli mlčela, pak potřásla hlavou, jako by si chtěla vyjasnit myšlenky. „Na tom nezáleží. Sotva tě znám, svatební dar pro mne nic neznamená a upřímně nevím, jestli chci, abys čemukoli vládl.“

„Pojď se mnou do Everamovy Štědroty,“ nabídl jí Jardir. „Pojď, uvidíš můj lid, uvidíš, co budujeme. Naučím tě náš jazyk, jak sis přála, a ty mne můžeš poznat a zjistit, jestli jsem… hoden vládnout.“

Leesha na něj dlouho hleděla, ale Jardir trpělivě čekal s vědomím, že její odpověď je inevera. „Dobrá,“ řekla nakonec, „ale s patřičným doprovodem a nerozhodnu se, dokud se v pořádku nevrátím zpátky do Kotliny.“

Jardir se poklonil. „Ovšemže. Přísahám u Everama.“

*

Rojer přecházel po dvoře a nespouštěl oči z Leeshiny chalupy. Garedovy zaťaté pěsti vypadaly jak dvě vypasené šunky a dokonce i Wonda si přinesla luk a napjala ho. Konečně se dveře otevřely a Leesha vyprovodila Jardira na verandu. „Wondo, doprovoď pana Jardira zpátky do vsi,“ řekla. „Garede, ty můžeš doštípat to dříví a narovnat ho do sáhů.“

Gared zamručel a popadl Wondinu sekeru. Wonda s Jardirem se vydali po pěšině dolů. Rojer se podíval na Leeshu, ta trhla hlavou ke dveřím, vstoupila dovnitř a Rojer šel za ní. Leesha šla rovnou k Brunině houpací židli a přehodila si její šál. To nebylo nikdy dobré znamení.

„Jak přijal tvé odmítnutí?“ zeptal se Rojer. Ani se neobtěžoval si sednout.

Leesha si povzdechla. „Nepřijal. Řekl mi, ať si vezmu čas na rozmyšlenou. Pozval mne, ať s ním jedu zpátky do Rizonu.“

„To nemůžeš,“ prohlásil Rojer.

Leesha nad tím povytáhla obočí. „Ty mi nemáš co mluvit do toho, koho si vezmu, o nic víc než moje matka, Rojere.“

„To mi chceš říct, že si ho chceš vzít?“ užasl Rojer. „Po jediném čaji a trapném obědě?“

„Ovšemže ne,“ odvětila Leesha. „Nemám v úmyslu jeho nabídku přijmout.“

„Tak proč by ses mu, do Jádra, vydávala všanc?“ nechápal Rojer.

„Máme na prahu vojsko, Rojere,“ připomněla mu Leesha. „Copak nechápeš, jak je cenné vidět je na vlastní oči? Spočítat stany, zjistit, jak uvažuje jejich vůdce?“

„Nikoli za cenu ztráty vlastního vůdce,“ odtušil Rojer. „Vévoda Rhinebeck taky nechodí osobně do Milnu zjišťovat, co Euchor chystá. Posílá špehy.“

„Já žádné špehy nemám,“ odsekla Leesha.

Rojer si jen odfrkl. „Máš přes tisíc Rizoňanů, kteří ti vděčí za záchranu života, a mnozí tam nechali rodinu. Určitě by se pár z nich dalo přesvědčit, aby se vrátili domů a nastražili uši.“

„Já přece nebudu lidem přikazovat, aby nasazovali život,“ namítla Leesha.

„Ale sama ho nasazovat budeš?“ opáčil Rojer.

„Nemyslím, že by mi Ahmann ublížil,“ bránila se Leesha.

„Přede dvěma dny to byl démon z pouště,“ utrousil Rojer. „A teď je to Ahmann? Neházíš ty náhodou okem po každém chlapovi, co si myslí, že je Osvoboditel?“

Leesha se zachmuřila. „Tak tohle už nikdy nechci slyšet, Rojere.“

„Mně je jedno, co chceš,“ odsekl Rojer. „Slyšelas, jak Krasijci zacházejí s ženami. Ať ti ten úlisný had napovídal, co chtěl, jakmile se dostaneš z dostřelu kotlinských luků, staneš se jeho majetkem, a kdo bude s tebou, dostane kopím do oka.“

„Takže ty se mnou nejedeš?“ zeptala se Leesha.

„Noci, copak jsi vůbec neposlouchala, co ti tady povídám?“ rozčílil se Rojer.

„Každé slovo,“ odtušila Leesha, „ale stejně jdu. Jestli je Ahmann takový, jak si myslím, tak je válka nevyhnutelná a je jedno, co uděláme. Ale jestli je třebas jen slabá naděje, že to, co řekl u stolu, myslel vážně, pak je tu také naděje, že najdeme způsob, jak žít pokojně vedle sebe, aniž bychom se navzájem pozabíjeli, a to má pro svět mnohem větší cenu než osud Leeshi Papírovy.“

Rojer si povzdechl a svalil se na židli. „Kdy odjíždíme?“

Část čtvrtá

VOLÁNÍ JÁDRA

Kapitola 26

Návrat do Tibbetské Říčky

333 p. N. Léto

V černé náladě byl Tetovaný, když hradiště Miln mizelo v dáli. Všechno štěstí, s nímž opouštěl sídlo Ragena a Elissy, smetlo setkání s Jaikem. Přehrával si ten rozhovor v duchu zas a zas, ale všechna slova, která měl říci, ho napadala příliš pozdě a málo pomohla rozptýlit hlodavé pochybnosti, jestli jeho kamarád náhodou neměl pravdu.

Aby odvedl myšlenky jinam, pročítal knihu, kterou mu dal Ronnell, ale nepřinesla mu žádnou útěchu. Nepokrytě se zde předkládala Leeshina kýžená tajemství ohně i s nákresy kovodělných prací, jak využít jejich sílu jako dokonalý nástroj k zabíjení. Nástroj určený k zabíjení nikoli démonů, ale lidí.

Dohnali nás na pokraj zániku jadrnci, přemítal, nebo jsme se tam dohnali sami?

Když slunce začalo zapadat, zahlédl stranou od cesty rozpadlou tvrz. Jeden z Euchorových předchůdců si tady držel posádku, ale tvrz podlehla démonům a už nikdy nebyla opravena. Většina poslů se jí obloukem vyhýbala v přesvědčení, že tam straší. Na pokroucených řetězech nakřivo visela děravá, zrezivělá brána, ve vnějším opevnění zely obrovské díry.

Zajel do tvrze, uvázal Soumračného tanečníka v chranovém kruhu, svlékl se do bederní roušky a vybral si kopí a luk. Když padla tma, začaly skrz rozbitou dlažbu na nádvoří prosakovat smrduté mlžné cáry.

V nechraněných rozvalinách povstávali jadrnci obvykle v hojném počtu, pud jim říkal, že je zde velká pravděpodobnost, že se sem vytoužená kořist možná jednoho dne vrátí. Padesát mužů zemřelo, když chrany této tvrze padly, a pravděpodobně je zabili ti samí démoni, kteří povstávali teď. Ti mužové si zaslouží pomstít.

Tetovaný vyčkal, až ho démoni zpozorují a zaútočí, a pak teprve zvedl luk. V čele byl ohnivý démon, ale první šíp z něj vyhnal život. Další byl skalní, ten vyžadoval střel několik.

Když padl ten skalní, ostatní démoni zaváhali, někteří dokonce couvali, chtěli se dát na útěk, ale chranové kameny, které Tetovaný rozložil kolem děr v opevnění a kolem brány, je uvěznily v tvrzi s ním. Když mu došly šípy, zaútočil kopím a štítem, nakonec odhodil i ty a bil se holýma rukama a nohama.

Noc se krátila, Tetovaný vstřebával další a další magii a sílil víc a víc. Propadl vražednému běsu a nemyslel na nic jiného, až konečně, celý od démonského ichoru, který se škvířil na jeho chranách, už nenašel žádné další démony na zabíjení. Brzy poté začala obloha světlat a těch pár zbylých jadrnců v tvrzi se rozplynulo v mlhu, aby uniklo slunci, které sežehávalo zlovolnou démonskou skvrnu z povrchu zemského.

Ale pak světlo dospělo k němu a pálilo na kůži jako oheň. Ta zář bodala do očí, vyvolávala závrať a nevolnost, spalovala hrdlo. Ustát to byla hotová muka.

Tohle se mu už stalo. Leesha říkala, že v něm sluneční světlo spaluje přemíru magie, ale v hloubi duše, v prapodstatě svého bytí znal pravdu.

Slunce ho nechtělo. Stával se z něj démon a on už nepatřil na zemský povrch.

Jádro ho volalo, vábilo, nabízelo útočiště. Ze země jako sopouchy ústily magické stezky, pro jeho chraněné oči jasně patrné, a všechny pěly tu samou píseň. V náručí Jádra ho žádné slunce nedostane.

Tetovaný se začal odhmotňovat, vypustil kousek svého já po stezce dolů, zkoušel ji.

Jen jednou, říkal si v duchu. Jen ji ohledat, jaké má slabiny. Jen zjistit, jestli se tam dá bojovat. Byla to ušlechtilá představa, avšak ne zcela opodstatněná. Mnohem pravděpodobněji by byl zničen.

Beze mne bude na světě beztak líp.

Ale než se stačil rozpustit, výbuch, blesk – na jednu z doutnajících mršin na nádvoří dopadl sluneční paprsek a ta se rázem vzňala. Přelétl ji pohledem a díval se, jak mršiny chytají jedna za druhou jako na slavnostním ohňostroji.

Jadrnci ještě hořeli, když jeho bolesti polevily. Slunce z něj vysálo síly jako vždy, ale nezničilo ho.

Zatím ne, pomyslel si. Ale brzy. Bude dobře dát Říčce chrany, dokud to ještě jde.

*

Když se Tetovaný blížil k Tibbetské Říčce, začala se objevovat známá místa, která odvedla myšlenky od Jádra zpátky do současnosti. Tady je ta poslovská jeskyně, kde se ukryl s Ragenem a Keerinem. Tamhle ty trosky, kde ho našli. Alespoň ty že jsou zbavené démonů. Zabydlela se tam smečka nočních vlků a Tetovaný se jim moudře zdaleka vyhnul, protože obtěžovat smečku nočních vlků, to si rozmyslí dokonce i jadrnci. Po staletích démonského pronásledování těch nejmenších a nejslabších zůstalo v divočině jen pár opravdu nejdravějších šelem a dospělý noční vlk, pojmenovaný po své jantarově černé kožešině, může vážit až tři sta liber a ve smečce, pokud se dostanou do úzkých, dokážou strhnout dokonce i lesního démona.

O kousek dál ležela u cesty ta malá mýtinka, kde zmrzačil Jednorukého. Tetovaný čekal, že bude přesně taková, jak ji opustil: vyčištěný prostor, kde si udělal svůj kruh, a okolo spálené, zčernalé býlí.

Ale už tomu bylo dobře čtrnáct let a na spáleništi bujel bohatý život, dokonce ještě nadšeněji než okolo. Mohlo by to být dobré znamení, kdyby na takové věci věřil.

V tak zapadlé vísce jako Tibbetská Říčka byl posel či jakýkoli cizinec – dokonce i ze Slunečné Pastviny, nejbližší vesnice o kus dál – vzácný a snadno budil pozornost. Tetovaný dojel k vesnici příliš brzy z rána, a tak zastavil a rozhodl se, že počká. Bude lepší projíždět přilehlými polnostmi i vlastní vesnicí později, až se budou lidé věnovat obhlídce chran a nebudou tolik koukat na cestu. Do Návsí dorazí v podvečer, aby měl právě tak čas pronajmout si světnici ve Vepřově krčmě, a s ránem mu stačí najít starostu a dát mu nebo jí grimoár bitevních chran, rozdat pár zbraní těm, kdo je budou chtít, a odjet dřív, než si lidé vůbec všimnou, že tam byl. Napadlo ho, jestli je pořád ještě starostkou Selia, jako když byl malý.

První statek, kolem kterého projel, patřil Mackovi Pastvinoví, ale i když slyšel z chléva dobytek, nikoho neviděl. Nedlouho poté dojel k Harlům. Jirchářův statek byl opuštěný úplně. Vypadalo to, že nedávno, protože chrany byly dosud v pořádku a pole nespálená. Ale dobytek byl pryč a pole zarůstala plevelem, jako by se o ně už nějaký čas nikdo nestaral. Nikde žádné známky po útoku démonů. Přemítal, co se mohlo stát.

Harlův statek měl pro něj zvláštní význam. Jedenáct let to bylo to nejzazší místo, kam se z domova dostal, ale víc než to, tady té noci před matčinou smrtí políbil Beni a Rennu. Výsměch osudu. Na matčinu tvář už si nepamatoval, ale na ty polibky si pamatoval přesně. To, jak jim s Beni neohrabaně cvakly zuby o sebe a oba leknutím ucukli, Rennina jemná, vlahá ústa, jak chutnal její dech.

Už to bylo dlouho, co naposledy pomyslel na Rennu Jirchářovu. Otcové je zasnoubili, a kdyby Arlen neutekl, tak by teď pravděpodobně byli svoji, vychovávali by děti a starali se o Jephův statek. Napadlo ho, co se s ní asi stalo.

Jak jel dál, bylo to čím dál podivnější. Zjišťoval, že bylo zhola zbytečné dávat si při příjezdu nějaký zvláštní pozor, protože cestou přes Říčku neviděl živou duši a všechny domy byly pozamykané a okenice pozavírané. V duchu si spočítal, kolikátého je, ale na oslavy letního slunovratu bylo ještě brzy. Musel je všechny svolat velký roh.

Velký roh byl v Návsí a dulo se na něj při přepadení tak, aby se udal směr a ti nejbližší mohli jít hledat ty, kdo přežili, případně pomáhat s opravami. To pak lidé opravdu pozavírali dobytek a odešli, někdy dokonce i na noc.

Tetovaný si uvědomoval, že když tehdy utíkal z domova, soudil místní lidi příliš tvrdě. Nijak se nelišili od lidí z Drvoštěpské Kotliny ani ze všech dalších vesnic, které navštívil. Lidi z Říčky možná nečelili jadrncům tak statečně jako Krasijci, ale vzdorovali jim po svém. Čas od času se scházeli, aby utužili vzájemná pouta, a když se hašteřili, šlo vždycky o malichernosti. Nikdo v Říčce by nedopustil, aby jeho soused hladověl nebo zůstal bez střechy nad hlavou, jak se tak často stává ve městech.

Tetovaný nasál vzduch, propátral oblohu, ale nikde nebylo ani stopy po kouři, nejjistějším ukazateli přepadení. Napjal sluch, ale nikde žádné vodítko, a tak se po krátkém váhání vydal po cestě dolů do Návsí. Tam budou lidé, kteří mu o tom útoku povědí.

Když dojel k Návsí, byla už skoro tma a k jeho uším doléhal šum stovek hlasů. Uklidnil se, uvědomil si, že jeho obavy byly neopodstatněné, a přemítal, jaká příležitost asi přilákala celou Říčku do Návsí na noc. Že by se konečně vdávala nějaká Vepřova dcera?

Cesty sice byly volné, ale jinak to vypadalo, že se tam sešla snad celá Říčka. Všechny verandy, dveře a okna s výhledem na náves byly přecpané lidmi. Někteří, jako třeba Hlásní, si dokonce stranou od ostatních nakreslili vlastní kruhy, pohroužili se do modliteb a křečovitě svírali své kánony. Lidé z Náhorních Slatin se objímali a plakali. Zahlédl mezi nimi Renninu sestru Beni, která se tiskla k Lucikovi Slatinářovi.

Sledoval jejich pohled až na střed návsi, kde byl do země zapuštěný kůl a k němu byla přivázaná mladá žena.

A slunce zapadalo.

*

Tetovanému trvalo jen okamžik, než poznal Rennu Jirchářovu. Snad to bylo proto, že na ni kdysi myslíval, snad protože zrovna viděl její sestru, ale Rennina boubelatá tvářička byla i po takové době nezaměnitelná stejně jako po pás dlouhé hnědé vlasy.

Bezvládně visela v provazech, připoutaná za paže a hruď, sama už by se na nohou asi neudržela. Otevřené oči slepě hleděly do prázdna, nic nevnímaly.

„Co se to tu, do Jádra, děje?“ zaburácel Tetovaný a zaryl paty Soumračnému tanečníkovi do slabin. Obrovský hřebec se vřítil na náves a vzpínal se před ohromeným davem, až kopyta vyrývala z trávy obrovské drny. Náves osvětlovala kalná, mihotavá zář z pochodní a luceren, obloha byla sytě purpurová. Jadrnci povstanou za několik okamžiků.

Seskočil z koně a hnal se rovnou ke kůlu, aby Renně sundal pouta. Vzápětí k němu vyrazil nějaký stařec, který se oháněl obrovským loveckým tesákem se skvrnami na čepeli. Ostrý čich Tetovaného zachytil pach zaschlé krve a v tu chvíli poznal i muže, Ouřadu Raddocka, mluvčího za Rybářskou Zátoku.

„Nepleť se do toho, posle!“ zařval Ouřada a namířil na něj tesák. „Ta holka mi zabila příbuzného, zabila i vlastního tátu a my se teď chcem dívat, jak ji pohltí Jádro!“

Tetovaný se vyjeveně podíval na Rennu a jako facka do obličeje se mu najednou všechno vybavilo. Svatební hrátky, které s ním ona a Beni chtěly hrát na seníku, hrátky, které podle nich odpozorovaly u Ilain s tátou. Ilainino tajemství, úpěnlivá prosba k Jephovi, aby ji vzal s sebou. Chrčení z Harlovy světnice uprostřed noci.

Vzpomínky se přivalily zpět, jenže tentokrát je neviděl očima nezkušeného chlapce, ale dospělého muže. Polila ho hrůza a rychle následoval vztek. Než stihl Raddock něco udělat, chňapl po něm, šarusahkovým hmatem ho chytil za zápěstí, praštil s ním o zem a přitom mu vyrazil tesák z rukou.

Pak zvedl tesák tak, aby na něj všichni viděli. „Jestli Renna Jirchářova zabila svého tátu,“ zaburácel, „tak vám povídám, že si to zasloužil!“

Šel přeřezat Renně pouta, ale vyběhlo na něj několik rybářů s tenkými oštěpy, s Garrikem v čele. Tetovaný zabodl zakrvácený nůž do kůlu a obrátil se proti nim.

Nazývat to bojem by bylo k rybářům příliš laskavé. Byli to silní chlapi, ale ne válečníci. Tetovaný byl vycvičený k boji a silnější než oni všichni dohromady. Poslal je k zemi a jen díky jeho milosrdenství nebyl nikdo z nich trvale zraněn.

„Dokud jsem tu já, nikdo Jádru vydán nebude,“ zařval. „Já si ji beru a vy proti tomu nezmůžete sakra nic!“

Něco zadunělo, Tetovaný vzhlédl a nevěřícně vytřeštil oči. Stál tam Jeorje Hláska. Vypadal skoro stejně, jako když ho Tetovaný viděl naposledy, i když to bylo víc než šestnáct let a už tehdy bylo Jeorjemu přes devadesát.

„My možná nezmůžeme nic, budiž,“ pokývl a rozmáchl se svou holí, „ale počítej s tím, že my nejsme ti, s nimiž se budeš muset potýkat, chlapče. Mor vás vem oba dva!“

Tetovaný sledoval hůl a zjistil, že Jeorje má pravdu. Po celé návsi se zvedala mlha a někteří jadrnci už se zhmotňovali. Rybáři ležící na zemi ječeli a plazili se zpátky za chrany.

Jeorje Hláska nasadil ponurý úsměšek člověka, jemuž se po právu dostalo zadostiučinění, ale s Tetovaným to ani nehnulo. Jen shodil kápi a zpříma se podíval pastýři z Jižní Hlásky do očí.

„Už jsem se rval s horším, starče,“ zavrčel a shodil i hábit. Dav se zajíkl při pohledu na potetované tělo.

Jako vždy přišli nejdřív ohniví démoni. Jeden skočil na Rennu, ale Tetovaný ho chytil za ocas a mrštil s ním přes celou náves. Další sekl po něm, ale chrany na kůži se zablýskly a pařáty se neměly čeho chytit. Jadrnec ho chtěl kousnout, ale Tetovaný ho chytil za čelisti, a tak mu démon alespoň plivl oheň do očí.

Chrany na obličeji krátce zažhnuly, vstřebaly oheň a změnily ho v neškodný chladný vánek. Zato chrany na dlaních žhnuly víc a víc, až nakonec Tetovaný rozmáčkl démonovi mordu a odhodil ho pryč.

Jako další nabral tvar lesní démon a zaútočil na Soumračného tanečníka, ale hřebec zaržál a rozdupal ho, až se zpod chraněných kopyt rozlétly jiskry.

Shora se ozvalo zavřísknutí, střemhlav se po něm vrhl větrný démon. Tetovaný ho v hladké, přesně načasované obrátce chytil a využil jeho hybnosti, aby s ním bez námahy praštil o zem a dupnul mu na krk. Magie zablýskla a rozdrtila démonovi hrdlo.

Hnali se na něj dva další lesní démoni; prvního nakopl do břicha, magie šlehla, odhodila ho a Tetovaný se popadl do křížku s tím druhým. Šarusahkovým hmatem ho chytil za hnát a vší silou táhl, až démonovi hnát utrhl a mrštil jím po Jeorjeovi Hláskoví. Hnát se odrazil od chran pastýřova kruhu.

Na zmrzačeného lesního démona se vrhli tři ohniví a vřískajícího zraněného jadrnce brzy stravovaly plameny. Mezitím se vzpamatoval ten první lesní démon a chtěl na Tetovaného zaútočit, ale ten na něj jen zavrčel a démon se stáhl.

„To je Osvoboditel!“ vykřikl někdo v davu. Mnozí jeho slova opakovali, někteří dokonce padali na kolena, ale Tetovaný se jen zachmuřil.

„Já tu nejsem proto, abych osvobozoval někoho, kdo tuhle dívku vydal noci napospas!“ zaburácel. Obrátil se k Renně, vytrhl z kůlu tesák a přeřezal jí pouta. Zhroutila se mu do náruče a jejich oči se na kratičký okamžik setkaly. Vědomí se vrátilo do Rennina pohledu a dívka potřásla hlavou, jako by si chtěla vyjasnit myšlenky. Vysadil ji na hřbet Soumračného tanečníka.

„Ta čarodějnice mi zabila syna!“ zařval Garrik Rybář.

Tetovaný se obrátil. Až moc dobře si pamatoval na výprasky, které schytával jako dítě od Cobieho Rybáře. „Tvůj syn byl tyran, který nikdy nestál ani za jadrnské chcanky,“ odsekl a vyšvihl se do sedla za Rennu. Přitulila se k němu jako dítě. Přestože byla teplá noc, celá se třásla.

Pohledem přelétl dav, pátral mezi vyděšenými tvářemi. Uviděl svého otce, objímajícího Ilain Jirchářovu, a popadl ho další záchvat vzteku. Nic se nezměnilo, jestli tam Jeph jen tak stojí a dívá se na Rennu přivázanou ke kůlu s vědomím, co ty dvě od Harla vytrpěly.

„Přijel jsem vás naučit bojovat s jadrnci!“ oznámil nahlas celému davu. „Ale vidím, že Tibbetská Říčka dosud plodí jen zbabělce a hlupáky!“

Obrátil koně k odjezdu, ale něco ho hryzlo, ohlédl se, věnoval davu poslední pohled, poslední šanci.

„Jakýkoli muž, žena či dítě, který by jadrnce raději zabíjel, než krmil svými bližními, za mnou může zítra za soumraku přijít sem,“ zařval. „Jestli nepřijdete, buďte všichni prokleti!“

V tu chvíli se Jeph střetl s jeho pohledem, leč ani jiskřička poznání nebyla v jeho očích. „Renna Jirchářova je moje švagrová!“ zvolal a všichni se po něm ohlédli. „Zůstaň na noc na mém statku, nahoře na severní cestě! Renna ví, kde!“ Tetovaný nepotřeboval ukazovat cestu na Jephův statek, ale přikývl a obrátil Soumračného tanečníka na sever.

„Hele, hele, Jephe Sedláku, ty tu krvelačnou čarodějnici nemůžeš přijmout pod svou střechu!“ rozlítil se Ouřada Raddock. „Rada to odhlasovala!“

„Tak to jsem rád, že v té radě nejsem,“ zařval na něj Jeph, „protože noc je mi svědkem, že jestli si ty nebo někdo jiný pro ni na můj statek přijde, tak bude další krveprolití, a ještě horší!“

Raddock chtěl něco odpovědět, ale z davu se zvedlo zlostné hučení a Raddock se nejistě rozhlédl kolem nevěda, na čí straně lidi jsou.

Tetovaný zamručel, pobídl Soumračného tanečníka do slabin, opustil Návsí a tryskem cválal po cestě nahoru na otcův statek.

*

Renna celou cestu mlčela, opírala se o něj a křečovitě se držela jeho hábitu. Vyrazilo za nimi pár démonů, ale Soumračný tanečník jen poskočil, přidal na rychlosti a brzy je nechal za sebou. Dva démony hřebec prostě zadupal do země, aniž zpomalil.

Otcův statek byl víceméně stejný, jak si ho pamatoval, jen zezadu přibyl přístavek. Některé chranové kůly na ječném lánu vyřezával ještě on, ale za ta léta byly už mnohokrát přelakované. Jeph udržoval své chrany svědomitě; zvyk, který vštípil i synovi a který Arlenovi už mnohokrát zachránil život a z velké části dal jeho životu směr.

Dům přitáhl mnoho jadrnců, rojili se na dvoře v hojném počtu a zkoušeli chrany. Dva démony Tetovaný zastřelil, aby si uvolnil cestu k chlévu, a jakmile byl bezpečně za chlévskými chranami, ustájil Soumračného tanečníka, stoupl si do dveří a lukem odstřeloval další, jednoho za druhým. Brzy byla cesta volná a Tetovaný dovedl Rennu do domu.

Div se z toho nerozklepal, když usazoval Rennu ve světnici, rozsvěcoval lucerny a rozdělával oheň. Všechno tu bylo tak důvěrně známé, až ho z toho srdce bolelo. Dokonce i vůně byla stejná. Tak trochu čekal, že ze spižírny vyjde matka a řekne mu, ať se jde umýt k večeři. Přišla stará kočka, očichala ho, předla, otírala se mu o nohu. Zvedl ji, drbal ji za ušima a vzpomínal, jak její matka vrhla koťata za polámanou károu v chlévě.

Šel k Renně, která seděla přesně tam, kde ji nechal, a žmoulala sukně. „Jsi v pořádku?“

Renna zavrtěla hlavou, oči klopila k podlaze. „Nevím, jestli ještě někdy budu v pořádku.“

„Ten pocit znám,“ řekl Tetovaný. „Nemáš hlad?“

Když přikývla, postavil kočku na zem, šel do spižírny a nijak ho nepřekvapilo, že ji našel přesně takovou, jak si ji pamatoval. Byla tam uzená šunka, čerstvá zelenina a v chlebníku chléb. Všechno si to vzal na řeznický špalek a ze sudu nabral vodu do hrnce. Brzy už dusil jídlo na ohni a domem se šířila libá vůně. Otevřel kredenc a prostřel na stůl misky a lžíce. Pak šel pro Rennu. Seděla s kočkou na klíně, nepřítomně ji hladila, plakala, kočičí kožíšek zplihl slzami.

Při jídle toho Renna moc nenamluvila. Tetovaný na ni hleděl a najednou shledal, že by moc rád věděl, jaká slova by zase vrátila do jejích očí život.

„Dobré?“ zeptal se, když si utrhla kus chleba, aby vytřela zbytek v misce. „Je tam ještě, jestli chceš.“ Přikývla, přinesl z ohně hrnec a naložil jí znovu.

„Dík,“ řekla. „Mám pocit, že jsem několik dní nejedla. A asi ani nejedla. Neměla jsem hlad.“

„Počítám, že jsi měla těžký týden,“ poznamenal.

Konečně se mu podívala do očí. „Tys ty démony pobil. Zabil jsi je holýma rukama.“

Tetovaný přikývl.

„Proč?“ zeptala se.

Tetovaný na ni nakrabatil čelo. „K zabíjení démonů je zapotřebí důvod?“

„Ale oni ti řekli, co jsem udělala,“ namítla Renna. „A měli pravdu. Nestalo by se to, kdybych prostě tátu poslouchala. Možná si zasloužím, aby mě pohltilo Jádro.“ Odvrátila pohled, ale Tetovaný ji drsně chytil za ramena a přinutil ji, aby se zase otočila tváří k němu. Oči mu planuly a Renna na něj vyděšeně zírala.

„Teď mě dobře poslouchej, Renno Jirchářova,“ řekl. „Tvůj táta si nezasloužil žádné ohledy. Já vím, co na svém statku udělal tobě a tvým sestrám. Takový chlap si vůbec nezaslouží, aby kvůli němu někdo trpěl. To on způsobil tohle trápení, ne ty. Rozhodně ne ty.“

Když na něj dál jen třeštila oči, zatřásl s ní. „Slyšíš mě?!“

Ještě chvíli na něj Renna zírala, pak pomalu přikývla. A pak znovu, mnohem pádněji. „To, co nám dělal, nebylo správné.“

„To je slabé slovo,“ zamručel Tetovaný.

„A chudák Cobie nikdy nic špatného neudělal,“ pokračovala Renna. Slova začínala přicházet rychleji. Vzhlédla k němu. „On to nebyl žádný tyran, alespoň já jsem ho tak nikdy nezažila. On si mě chtěl jen řádně vzít a táta…“

„…ho za to zabil,“ dopověděl Tetovaný, když zaváhala.

Přikývla. „Takový člověk není o moc lepší než démon.“

Přikývl. „A ty musíš s démony bojovat, Renno Jirchářova. To je jediná možnost, jak žít s hlavou vztyčenou. Nevěř, že to někdo jiný udělá za tebe.“

*

Když časně zrána vjela na dvůr Jephova kára, Renna ještě ležela schoulená u ohně a tvrdě spala. Tetovaný je viděl oknem a hrdlo se mu stáhlo, když ze zadku káry seskočila čtyři děcka, bratři a sestry, které nikdy nepoznal.

Za nimi slezla z káry stará Norine, tuhá jak houžev, a Ilain. Po Ilain pokukoval, když byl malý, a pořád ještě byla krásná, ale když teď viděl, jak jí táta pomáhá z kozlíku stejně jako kdysi mámě, hryzlo ho to. Nevyčítal Ilain, že chtěla uniknout Harlovi – přinejmenším teď už ne – ale to nijak neulevilo vzpomínce, jak rychle tehdy zaujala matčino místo.

Podíval se na cestu, ale nezdálo se, že by za nimi jel někdo další. Otevřel dveře a vyšel jim vstříc. Děti se zastavily, jako by do nich hrom udeřil, a vyjeveně na něj třeštily oči, když šel k Jephovi.

„Spí u ohně,“ řekl.

Jeph přikývl. „Děkuji, posle.“

„Beru tě za slovo, že ji ochráníš před kýmkoli, kdo by jí chtěl ublížit,“ řekl a pohrozil otci potetovaným prstem.

Jeph polkl, ale přikývl. „Ochráním.“

Tetovaný pátravě přimhouřil oči. Jeph byl vždycky plný vážně míněných slibů, jenže obvykle zklamal, když nastal čas činu.

Ale Tetovaný stejně neměl jinou možnost než přikývnout. „Dojdu si pro koně a pojedu.“

„Počkej, prosím,“ vyhrkl Jeph a chytil ho za loket. Tetovaný se na jeho ruku dotčeně podíval a Jeph rychle ucukl.

„Já jen…“ Zaváhal. „Rádi bychom, abys zůstal na snídani. Alespoň to pro tebe můžeme udělat. K večeru asi přijde na náves celá vesnice, jak jsi říkal. Do té doby si tu můžeš oddechnout.“

Tetovaný se na něj díval, nejraději by odtud zmizel, ale na druhou stranu toužil poznat nevlastní sourozence a v žaludku mu kručelo při představě pořádné vesnické snídaně. Když byl malý, tak pro něj takové věci málo znamenaly, ale teď to byly vzpomínky s láskou opatrované.

„No, chvilku bych mohl pobýt,“ usoudil a nechal se doprovodit zpátky dovnitř. Děti se rozběhly po své ranní práci a Norine s Ilain zamířily do spižírny.

*

„Toto je mladý Jeph,“ představil mu Jeph svého nejstaršího syna, když se všichni shromáždili u stolu k snídani. Chlapec mu kývl na pozdrav, ale víc zíral na potetované ruce a snažil se nakouknout do stínu pod kápí.

„Ta vedle něj je Jeni Krejčova,“ pokračoval Jeph. „Jsou zasnoubení skoro dva roky A na konci jsou naši nejmladší, Silvy a Cholie.“

Tetovanému, jehož usadili naproti dětem vedle Renny a Norine, při jménech zemřelé matky a strýce zaskočilo. Dal si doušek vody, aby zakryl své překvapení. „Máš krásné děti.“

„Pastýř Harral říká, že jsi Osvoboditel, který se zase vrátil,“ plácla malá Silvy.

„No, nejsem,“ sdělil jí Tetovaný. „Jsem jen posel, co šíří dobré zprávy.“

„Takže teď jsou všichni poslové jako ty?“ zeptal se Jeph. „Celí potetovaní?“

Tetovaný se usmál. „Jsem jediný,“ přiznal. „Ale stejně jsem jen člověk. Nepřišel jsem nikoho osvobodit.“

„Rozhodně jsi to udělal pro naši Rennu,“ prohlásila Ilain. „Ani nevím, jak ti za to poděkovat.“

„Nemuselo k tomu dojít,“ podotkl Tetovaný.

Jeph tu výčitku chvíli trávil mlčky. „To máš pravdu,“ řekl nakonec, „ale někdy, když jsi v davu a ten dav má svou hlavu…“

„Přestaň se vymlouvat, Jephe Sedláku,“ zavrčela Norine. „On má pravdu. Co máme na tomhle světě krom rodiny a přátel? Nic by nám nemělo zabránit, abychom se jich zastali.“

Tetovaný se na ni podíval. Tohle nebyla ta Norine, na kterou si pamatoval, ta, která stála na verandě, když jeho matku pohlcovalo Jádro. Která stála a nic nedělala, a ještě se snažila Arlena zadržet, aby jí nešel na pomoc. Přikývl, očima střelil zpátky po Jephovi.

„Ona má pravdu,“ řekl. „Člověk se musí postavit těm, kdo chtějí ublížit jemu nebo jeho rodině.“

„Mluvíš jako můj syn,“ řekl Jeph a oči zabloudily do dálky.

„Cože?“ opáčil Tetovaný a hrdlo se mu sevřelo.

„Já?“ ozval se mladý Jeph.

Jeph zavrtěl hlavou. „Ten starší,“ řekl synovi a všichni u stolu vyjma Tetovaného a Renny rychle načrtli do vzduchu chranu.

„Kdysi dávno jsem měl ještě jednoho syna, jmenoval se Arlen,“ vysvětloval Jeph a Ilain ho vzala za ruku, aby mu dodala sílu. „Vlastně byl zaslíbený tamhle Renně,“ ukázal bradou na Rennu. „Arlenovu mámu pozřelo Jádro a on utekl.“ Sklopil oči ke stolu, hlas vázl v hrdle. „Vždycky se vyptával na Svobodná města, to byl celý on. Rád si představoval, že se tam možná jednoho dne…“ Hlas se mu zlomil, Jeph potřásl hlavou.

„Ale teď máš tuhle nádhernou rodinu,“ řekl Tetovaný ve snaze stočit řeč na něco veselejšího.

Jeph přikývl, vzal Ilaininu ruku do dlaní a stiskl ji. „Denně za ně děkuju Stvořiteli, ale to ještě neznamená, že nenesu tíhu za ty, kdo předtím odešli.“

Po snídani odešel Tetovaný do chléva prohlédnout Soumračného tanečníka. Ne že by to bylo nutné, ale potřeboval na chvíli uniknout. Zrovna když začal koně hřebelcovat, dveře do chléva se otevřely a dovnitř vešla Renna. Rozřízla jablko a podala půlky Soumračnému tanečníkovi. Když je sežral, pohladila hřebce po slabinách. Tiše zafrkal.

„Byla noc, když jsem sem před několika dny přiběhla,“ řekla. „Démoni by mě dostali, kdyby Jeph nepřekročil chrany a nepraštil jednoho sekerou.“

„Opravdu?“ zeptal se Tetovaný, a když přikývla, zase ucítil knedlík v krku.

„Ty mu to nechceš říct, že?“ zeptala se.

„Co?“ podivil se Tetovaný.

„Že jsi jeho syn,“ řekla Renna. „Že jsi naživu, že se ti vede dobře a že mu odpouštíš. Čeká už tak dlouho. Proč ho pořád trestáš, když v tvých očích vidím odpuštění?“

„Ty víš, kdo jsem?“ zeptal se překvapeně.

„Jasně že vím,“ odsekla Renna. „Nejsem blbá, ať si myslí kdo chce, co chce. Jak bys asi věděl o mém tátovi a o tom, co dělal, kdybys nebyl Arlen Sedlák? Jak bys věděl, že Cobie byl tyran nebo který statek je Jephův? Noci, vždyť ty sis tu chodil po kuchyni, jako bys tu byl pořád ještě doma!“

„To ještě neznamená, že to musí kdekdo vědět,“ sjel ji Tetovaný a najednou si uvědomil, že se mu vrátil říčský přízvuk, kterého se kdysi v Milnu zbavil. Jistě, přizpůsobit přízvuk místním byl starý poslovský trik, jak si naklonit lidi ve vískách, a on to dělal stokrát, jenže tentokrát to bylo jiné. Jako by to naopak hrál celou dobu, co odtud odešel, a teď konečně mluvil zase po svém.

Renna ho nakopla do holeně, až bolestí vyjekl.

„To máš za to, že sis myslel, že to nevím, a nic jsi mi neřekl!“ zařvala a strčila do něj, až upadl na hromadu sena vzadu ve stání. „Čtrnáct let jsem na tebe čekala! Pořád jsem si myslela, že se pro mě vrátíš. Byli jsme zasnoubení. Jenže ty ses pro mě nevrátil! Dokonce ani teď ne, co? Ty ses tu chtěl jen zastavit a odejet, a myslel sis, že tě nikdo nepozná!“ Znovu ho nakopla. Rychle se vyhrabal na nohy a schoval se za Soumračného tanečníka.

Jistě, měla pravdu. Stejně jako v Milnu, tam si taky myslel, že se může jen tak podívat na svůj starý život, aniž by se ho dotkl. Jako když si člověk sundá obvaz, aby viděl, jestli se rána pod ním zahojila. Ale pravdivější bylo, že ty rány zanedbal, ony se podebraly a teď přišel čas, kdy krvácejí.

„Pětiminutový rozhovor mezi našimi otci z nás snoubence nedělá, Renno,“ namítl.

„To já jsem po tátovi chtěla, aby s Jephem promluvil,“ sdělila mu Renna. „Pak jsem ti řekla, že jsme byli zasnoubeni, a řekla jsem to na verandě při západu slunce toho dne, kdy jste odjeli. Tím je to dané.“

Ale Tetovaný zavrtěl hlavou. „Říct něco při západu slunce z ničeho ještě pravdu nedělá. Já jsem se ti nikdy nezaslíbil, Renno. Toho večera do toho mluvili všichni kromě mě.“

Renna se na něj dívala a v očích měla slzy. „Možná že ty ne,“ připustila, „ale já ano. Bylo to to jediné, co jsem pro sebe kdy udělala, a já to zpátky nevezmu. Když jsme se líbali, tak jsem poznala, že jsme si souzeni.“

„Ale klidně by sis vzala Cobieho Rybáře,“ odsekl a do hlasu se mu přes všechnu snahu vloudila hořkost, „který mě kdysi se svými kamarády mlátil.“

„Však jsi jim to pak za to pěkně nandal,“ prohlásila Renna. „Na mě byl Cobie vždycky hodný…“ Popotáhla, dotkla se náhrdelníku na krku. „Ani jsem nevěděla, jestli jsi naživu, a potřebovala jsem se dostat pryč…“

Položil jí ruku na rameno. „Já vím, Ren. Já jsem to tak nemyslel. Já ti nic nevyčítám. Jen jsem chtěl říct, že není žádné ‚souzeni‘. Všichni prostě jdeme životem a děláme to, co považujeme za nejlepší.“

Podívala se na něj. „Až budeš odjíždět, tak pojedu s tebou. To považuju za nejlepší já.“

„Víš, co to znamená, Ren?“ zeptal se Tetovaný. „Já se neschovávám v kruhu, když slunce zapadá. To není život v bezpečí.“

„Zato tady jsem v bezpečí?“ vzplanula Renna. „I kdyby mě nepřivázali zpátky ke kůlu hned, jak vytáhneš paty, tak na koho se teď mám obrátit? Kde mám hledat někoho, kdo nestál ochotně stranou a nekoukal se, jak mě pohlcuje Jádro?“

Dlouho se na ni díval a hledal slova, jak ji odmítnout. Rybáři se nijak neliší od jiných tyranů, a jakmile padne noc, tak je řádně postraší, pokud se mu to už nepovedlo. Renna bude v Říčce v bezpečí. Zaslouží si být v bezpečí.

Ale stačí jí pouhé bezpečí? Jemu ne, tak jak může tvrdit, že jí ano? Vždycky hleděl s posměchem na ty, kdo žili ve strachu z noci.

Mít Rennu nablízku bylo jako mít sůl v ráně, byla to připomínka všeho, čeho se vzdal, když si začal chranit tělo. Bylo to dost těžké i v blízkosti těch, kdo ho předtím neznali. S Rennou se cítil, jako by mu bylo pořád ještě jedenáct.

Jenže ona ho potřebovala a to zahánělo volání Jádra. Dnes se poprvé od Milnu těšil na svítání. V hloubi duše věděl, že jestli se někdy pokusí vstoupit do démonského světa, nepřežije to, ale když viděl, jak jeho vlastní lidé odevzdávají Rennu noci, probouzela se v něm touha opustit lidstvo navždy. Kdyby odjel z Tibbetské Říčky sám, asi by…

„Dobře,“ řekl nakonec, „ale jen dokud se mnou budeš držet krok. Jak mě začneš zdržovat, nechám tě v nejbližší vesnici.“

Renna se rozhlédla po chlévě, našla si sluneční paprsek, který dovnitř pronikl horními vrátky na seník, vstoupila do slunečního světla a podívala se mu do očí. „Nebudu tě zdržovat,“ slíbila a vytáhla Harlův tesák, „slunce mi budiž svědkem.“

„Třímáš ten nůž, jako by ti mohl pomoct proti jadrncům,“ podotkl Tetovaný. „Dej ho sem, pochraním ti ho.“ Renna tupě zamrkala, podívala se na tesák a pak mu ho podala. Sáhl po něm, ale najednou ucukla a majetnicky ho sevřela.

„Ten tesák je to jediné, co na tomhle světě mám,“ řekla. „Klidně si ho pochraním sama, jestli mě to naučíš.“

Tetovaný se na ni nedůvěřivě podíval, vzpomněl si, jak mizerně chranila, když byli malí. Renna si toho výrazu všimla a zamračila se.

„Mně už není devět, Arlene Sedláku,“ zavrčela. „Já náš majetek chranila skoro deset let sama a žádný démon přes ty chrany nepronikl, takže se na mě nekoukej tak spatra. Počítám, že dokážu namalovat nějaký zpropadený kruh nebo žárovou chranu stejně dobře jako ty.“

Tetovaný ohromeně potřásl hlavou, aby se mu vyjasnilo. „Promiň. Chraničáři ve Svobodných městech se ke mně chovali stejně, když jsem odešel z Říčky Už jsem zapomněl, jak je to ponižující.“

Renna šla k jeho sedlovým vakům a vytáhla z pochvy na sedle chraněný nůž. „Hele,“ řekla a šla k němu. „Co dělá tahleta?“ ukázala na osamělou chranu na hrotu. „A proč se všude jinde na ostří opakuje jiná chrana, jenom se otáčí? Jak to tvoří síť bez spojnic?“ Převracela nůž v rukou, prsty přejížděla po tuctech chran na čepeli.

Tetovaný ukázal na hrot. „Tahle je bodná, ta prorazí krunýř. Tyhle na břitu jsou řezné, aby mohla čepel zajet do krunýře, jakmile je proražený. Řezné chrany jsou samospojné, když je správně natáčíš.“

Renna přikývla, očima přebíhala po čarách. „A tyhle?“ ukázala na symboly na hřbetě čepele.

*

Po večeři zapřáhl Jeph káru, celá rodina si nastoupila a vydali se do Návsí. Renna jela s Tetovaným; seděla za ním na Soumračném tanečníkovi.

Přijeli sotva pár minut před západem slunce. Jestli byla včera na návsi hlava na hlavě, tak teď praskalo ve švech. Každý okrsek Tibbetské Říčky byl zastoupen do posledního muže, ženy i dítěte. Zaplnili cesty a většinu návsi; celkem více než tisíc duší se tu schovávalo za nakvap snesenými a namalovanými chranovými kameny.

Při jejich příjezdu všichni vzhlédli, ale Jephovy rodiny si nikdo nevšímal, všichni zírali na cizince v kápi na obrovitém chraněném hřebci a dívku, která seděla za ním. Lidé se rozestupovali, když Tetovaný projížděl středem davu na náves a naváděl Soumračného tanečníka sem a tam, aby si je všichni mohli prohlédnout. Pak zvedl ruku, shodil kápi a vysloužil si tím hromadné vyjeknutí.

„Přišel jsem ze Svobodných měst, abych naučil dobré lidi z Tibbetské Říčky zabíjet démony!“ zaburácel. „Ale zatím jsem tu žádné dobré lidi nespatřil. Dobří lidé necpou bezbranné dívky jadrncům do chřtánu! Dobří lidé nestojí stranou, když někoho pohlcuje Jádro!“ Za řeči dál najížděl s koněm sem a tam a díval se do očí co nejvíce lidem.

„To nebyla žádná bezmocná holka, posle!“ křikl Ouřada Raddock a předstoupil před vesničany z Rybářské Zátoky. „Je to chladnokrevná vražedkyně a rada odhlasovala, že za to bude přivázána ke kůlu.“

„Jo, to odhlasovala,“ souhlasil Tetovaný. „A nikdo se proti tomu nevzepřel.“

„Lidi svým mluvčím věří,“ prohlásil Raddock.

„Je to pravda, lidi?“ zeptal se Tetovaný celého davu. „Věříte svým mluvčím?“

Ze všech okrsků se sborem ozvalo horoucné ‚Jo‘. Lidé z Tibbetské Říčky byli hrdí na své okrsky a společná příjmení.

Tetovaný přikývl. „Pak mám za to, že si budu muset vyzkoušet vaše mluvčí.“ Seskočil z koně, z postrojů na sedle Soumračného tanečníka si vybral deset lehkých kopí, zabodal je do země a nechal je chvět.

„Každý muž či žena z vesnické rady, který bude dnes večer bojovat po mém boku, nebo jeho nástupce bude-li zabit, dostane kopí s bitevními chranami,“ řekl a vytrhl ze země jednu zbraň, „a k tomu tajemství soubojového chranění, aby si mohl vyrábět vlastní.“

Rozhostilo se ohromené ticho, všichni se dívali na své mluvčí.

„Hele, máme nějaký čas na rozmyšlenou?“ zeptal se Mack Pastvina. „Nerad bych to uspěchal.“

„Jistě,“ odpověděl Tetovaný a podíval se na oblohu. „Řekl bych, že máte tak… deset minut. Zítra touhle dobou už budu zpátky na cestě do Svobodných měst.“

Z davu vystoupila Selia Jalová. „Ty čekáš od nás, říčských stařešinů, že se postavíme temné noci jen tak s kopím?“

Tetovaný se na ni podíval. I po tolika letech byla pořád vysoká a šel z ní strach. Nejednou mu sešlehala zadek a vždycky to bylo jen pro jeho dobro. Představa, že se vzepře Selii Jalové, mu byla ještě vzdálenější než představa, že se dívá shora na skalního démona, jenže tentokrát potřebovala výprask ona.

„Je to mnohem víc, než jste poskytli Renně Jirchářově,“ odvětil.

„Ne všichni z nás hlasovali proti ní, posle,“ odtušila Selia.

Tetovaný pokrčil rameny. „Ale stejně jste to dopustili.“

„Nikdo z nás nestojí nad zákonem,“ řekla Selia. „Když něco odhlasuje rada, musíme upřednostnit vesnici bez ohledu na to, co si o tom myslíme jako jednotlivci.“

Tetovaný jí plivl k nohám. „Do Jádra s vaším zákonem, jestli říká, abyste předhodili bližního svého noci napospas! Když chceš upřednostňovat vesnici, tak pojď sem a ukaž, že umíš přijímat stejně jako dávat. Jinak si vezmu svá kopí a půjdu.“

Selila přimhouřila oči, pak popadla sukně do hrsti a rázně napochodovala na náves. Ze všech stran se ozývalo ohromené lapání po dechu, ale Selia to okázale neslyšela a šla si rovnou pro jedno kopí. Vzápětí ji následovali pastýř Harral a Brine Ramenáč. Obrovitý drvoštěp si bral kopí s hladovým výrazem v očích. Návesní a drvoštěpové propukli v jásot.

„Ještě někdo se chce na něco zeptat?“ dotázal se Tetovaný a rozhlédl se kolem. Jako chlapec neměl v Tibbetské Říčce žádno slovo, ale dnes mohl konečně svůj názor sdělit. Dav najednou ožil, ale jednotlivé mluvčí rozpoznal Tetovaný snadno jako ostrůvky v říčce.

„Řek bych že já,“ ozval se Jeorje Hláska.

Tetovaný se obrátil k němu. „Ptej se, já ti po pravdě odpovím.“

„Jak máme vědět, že jsi opravdu Osvoboditel?“ zeptal se Jeorje.

„Jak jsem řekl, pastýři,“ odvětil Tetovaný, „nejsem. Jsem jen posel.“

„Čí posel?“ dožadoval se Jeorje.

Tetovaný zaváhal, větřil past. Jestli řekne ničí, mnozí z toho usoudí, že je poslem Stvořitele. Nejlepší by bylo jmenovat jako patrona Euchora. Přísně vzato patří Tibetská Říčka k Milnu a lidé budou předpokládat, že soubojové chrany jsou dar od vévody. Jenže slíbil, že bude mluvit pravdu.

„Toto poselství žádného patrona nemá,“ přiznal. „Našel jsem ty chrany ve zříceninách ze starého světa a vzal jsem si za své, že je rozšířím ke všem dobrým lidem, abychom se mohli začít bránit.“

„S Morem nelze skoncovat bez příchodu Osvoboditele,“ pravil Jeorje přezíravě, jako by mu Tetovaný skočil na špek.

Ale Tetovaný jen pokrčil rameny a podal Jeorjemu chraněné kopí. „Třeba jsi to ty. Zabij démona a zjistíš to.“

Jeorjeovi se blýsklo v očích, odhodil hůl a vzal si zbraň.

„Zažil jsem sto a více let Moru,“ řekl. „Viděl jsem odcházet všechny, které jsem znal, dokonce i vlastní vnoučata. Vždycky jsem si říkal, proč, proč právě mě Stvořitel nechává naživu tak dlouho, když k sobě už povolal tolik jiných. Počítám, že to udělal proto, aby mne ještě nechal něco vykonat.“

„V hradišti Krasii se říká, že muž se nemůže dostat na nebesa, pokud s sebou nevezme jadrnce,“ podotkl Tetovaný.

Jeorje přikývl. „Moudrý národ.“ Šel si stoupnout k Selii. Když šel kolem Hlásných, všichni kreslili do vzduchu chrany.

Pak vdusal na náves Rusco Vepř, vykasal si rukávy, odhalil silné, svalnaté paže a popadl jedno kopí.

„Tati, co to děláš?“ vykřikla jeho dcera Catrin, vyběhla z davu a chytila ho za loket.

„Mysli, holka!“ zavrčel Vepř. „Každý, kdo bude prodávat chraněné zbraně, si přijde na pěkné peníze!“ Vytrhl se jí a šel si stoupnout k ostatním mluvčím.

V šiku blaťanských, kde na tvrdé židli s opěradlem seděl Coran Blaťan, nastal rozruch. „Můj táta se bez hole ani nepostaví,“ křikl Keven Blaťan. „Nech mě bojovat místo něj.“

Tetovaný zavrtěl hlavou. „Kopí je stejně dobrá hůl jako každá jiná pro muže, který si myslí, že může sedávat v radě a hrát si na Stvořitele.“ Blaťané mu začali hrozit pěstmi a vztekle na něj pokřikovali, ale Tetovaný si jich nevšímal, upíral oči na Corana a dodával mu odvahy, ať předstoupí. Stařičký blaťanský mluvčí se zachmuřil, ale zvedl se z židle a pomalu se belhal pro kopí. Sukovici odložil na zem vedle Jeorjeovy hole.

Tetovaný došel pohledem k Meadě Slatinářce, která se vytrhla synovi z náruče a rázně se propletla ven z houfu vesničanů z Náhorních Slatin. Když šla kolem Coline, zavadila o ni pohledem, ale kořenářka zavrtěla hlavou. „Já mám na starosti choré,“ řekla, „nemluvě o těch z vás, kteří budou mít tolik štěstí, že z toho vyváznou.“

I Mack Pastvina zavrtěl hlavou. „Nejsem takový bloud, abych překročil chrany,“ řekl. „Mám na krku lidi a dobytek. Já jsem sem nepřišel proto, abych se nechal pohltit Jádrem.“ Ustoupil dozadu a mezi sedláky a pastevci se zvedl nesouhlasný řev.

„Dovol nám provolat si nového mluvčího, když na to tenhle nemá!“ zařval někdo.

„A proč bych měl!“ zvolal Tetovaný. „Nikdo z vás neměl odvahu zastat se Renny Jirchářovy!“

„To není pravda!“ vykřikla Renna a Tetovaný se k ní překvapeně obrátil. Vyzývavě se mu podívala do očí. „Jeph Sedlák se ani ne před pěti dny kvůli mně postavil ohnivému démonovi.“

Všechny zraky se obrátily k Jephovi, který se před těmi plamennými pohledy celý scvrkl. Tetovaný měl pocit, jako by ho Renna kopla do zubů, ale jeho otec teď procházel těžkou zkouškou a on toužil znát výsledek víc než kdo jiný.

„Je to pravda, Sedláku,“ obrátil se na něj. „Tys na svém dvoře bojoval s démonem?“

Jeph se dlouho díval na zem, pak zavadil pohledem o své děti. A jako by z toho pohledu načerpal sílu, záda se mu napřímila. „Jo.“

Tetovaný se podíval na sedláky a pastevce, statkáře a ovčáky ze všech koutů Říčky. „Jestli provoláte Jepha Sedláka mluvčím dřív, než slunce zapadne, nechám ho bojovat.“

Okamžitě se zvedl souhlasný řev a Norine postrčila Jepha, ať jde. Nakonec se Tetovaný obrátil k Ouřadu Raddockovi.

„Nemáme žádný důkaz, že ta kopí vůbec maj nějaký účinek!“ zařval Ouřada.

Tetovaný pokrčil rameny. „Buď do toho jdeš s důvěrou, nebo do toho nejdeš.“

„Já tě ani neznám, posle,“ namítl Ouřada. „Nevím, odkud jsi ani čemu věříš. Nevím nic než to, co říkáš, a ty říkáš, že rybářům se spravedlnosti nedostane!“ Mnozí rybáři přikyvovali a souhlasně mručeli.

„Takže mi odpusť,“ pokračoval Raddock, napochodoval na náves a rozhlédl se nejen po rybářích, ale i po ostatních vesničanech z Říčky, „že tvému slovu nevěřím ani za mák.“

Tetovaný přikývl. „Odpouštím ti.“ Ukázal na mlhu, která se začínala mluvčímu zvedat u nohou. „Ale teď ti radím, aby sis buď vzal kopí, nebo prchal zpátky za chrany.“

Ouřada Raddock nanejvýš nedůstojně vykvikl a hrnul se zpátky za rybářské chrany tak rychle, jak ho jen staré nohy unesly.

Tetovaný se obrátil a pozorně si prohlédl ty, kdo předstoupili. Třímali kopí neohrabaně, byli zvyklí držet nářadí, ne zbraně, ale viděl na nich překvapivý nedostatek strachu. Až na Jepha, který byl bílý jako šupiny sněžného démona, vypadali klidně. Jakmile se mluvčí jednou k něčemu rozhodnou, tak už více nepochybují.

„Démoni jsou nejzranitelnější právě teď, když jsou teprve napůl zhmotnění,“ sdělil jim Tetovaný. „Když budete dost rychlí…“

Ani to nestačil dopovědět a Vepř zachrochtal a už dusal ke zhmotňujícímu se lesnímu démonovi. Tetovanému to připomnělo každoroční slavnosti letního slunovratu, když byl ještě malý. Vepř pekl na obrovských rožních celá prasata a platil dětem, aby je otáčely nad ohněm. Teď zvedl kopí a vbodl ho jadrnci do hrudi stejně chladnokrevně a zkušeně, jako když nabodával prasata na rožeň.

Chrany na hlavici kopí vzplanuly a jadrnec zavřískl. Dav zaburácel, když viděl, jak magie projíždí poloprůhledným démonským tělem jako rozvětvený blesk. Démon sebou mlátil, ale Vepř pevně držel a nepustil, kopí ožilo žhnoucími chranami a magie mu poletovala až po pažích. Konečně sebou jadrnec přestal škubat, Vepř kopí vytrhl a démon, který se mezitím plně zhmotnil, se svalil na zem.

„Na tenhle pocit bych si dokázal zvyknout,“ zachrčel Vepř a plivl na mršinu.

Další vyrazila Selia, vybrala si ohnivého démona, který už začal nabírat tvar. Bodala do něj, jako by tloukla máslo, magie se blýskala a vpalovala do něj smrt.

Coran udělal to samé, bodl po dalším utvářejícím se ohnivém démonovi stylem, jakým se na blatech nabodávají žáby, jenže se mu podlomíla noha, zavrávoral a dočista démona minul. Démon se plně zhmotnil, zachrchlal a už nabíral na ohnivý plivanec.

„Tati!“ zaječel Keven Blaťan a vyběhl na náves. Popadl jedno ze dvou zbývajících kopí, která zůstala zabodnutá do země, rozmáchl se jím jako sekerou, vyrazil plivanec démonovi z mordy a ještě ho tou ránou převalil. Chrchel vypálil do hlíny ohnivou stezku, ale Keven pádil za démonem a ubodal ho stylem, o který se pokusil jeho otec.

Pak stroze střelil pohledem po Tetovaném. „Přece nenechám pozřít Jádrem vlastního tátu,“ zavrčel na něj, jako by ho vyzýval, ať si zkusí něco namítat. Jeho syn Fil doběhl pro Corana a pomohl mu zpátky za chrany.

Ale Tetovaný se mu poklonil. „Dobrý chlap.“

Jeph nakvap bodl po skoro zhmotněném ohnivém démonovi, ale nebyl dost rychlý a démon po něm plivl. Jeph zaječel a napřáhl kopí napříč, jako by chtěl oheň odrazit.

Dav zaječel strachy, ale chrany na ratišti Jephova kopí zasršely a plamen se změnil v chladný vánek. Jeph se rychle vzpamatoval a ubodal jadrnce, jako by motykou přesekával vzpurný kořen. Pak si stoupl na doutnající hřbet a vyprostil kopí stejně, jako když vyprošťoval hrábě uvízlé v kupce sena.

Zhmotnil se i jeden větrný démon, ale Tetovaný odhodil hábit, chytil ho a strhl ho na slatinářské chranové kameny, kde sebou křečovitě škubal na chranové síti, až se nakonec v mrákotách sesul na zem. „Meado Slatinářko,“ zvolal Tetovaný a ukázal na ochromeného démona ležícího na zemi.

Jeden lesní démon po něm máchl větvovitým hnátem, ale Tetovaný ho chytil za zápěstí, využil sílu jeho rozmachu proti němu a praštil s ním na záda přímo před Jeorjeho Blaťana, který ho přetáhl kopím, jako by to byla hůl. Až se zakymácel pod přívalem magie a do očí mu vstoupil blouznivý, zanícený jas.

Pastýř Harral a Brine Ramenáč doprovodili Meadu a stáli u ní s kopími ve střehu pro případ, že by se démon stihl vzpamatovat dřív, než mu Meada zasadí ránu. Nemuseli si dělat starosti. Opřela se do kopí, jako by narážela pivní sud.

Zhmotnil se další lesní démon a Brine s Harralem ho ubili společně.

To už se zhmotnili všichni démoni. Slušný počet se jich objevil na návsi, ale více než polovina již byla mrtvá a chranové kameny kolem davu bránily v přístupu dalším.

Jeden ohnivý démon se vrhl na Rennu a ta se rozječela, ale pořád ještě seděla na Soumračném tanečníkovi, který se vzepjal na zadní a démona rozdupal.

„Srazte se k sobě!“ nařídil Tetovaný mluvčím. „Kopí napřáhněte před sebe!“ Poslechli ho, zahnali do pasti dva větrné démony a společně je ubili. Tetovaný je chladnokrevně posílal po návsi a řídil lov, připravený zakročit, kdyby toho bylo zapotřebí.

Ale už nebyl znovu povolán do boje a zbývající démoni byli rychle vyřízeni. Mluvčí se rozhlédli kolem; teď třímali kopí naprosto jinak.

„Takhle silná jsem se necítila dvacet let, a že jsem si tehdá ještě sama štípala dříví na oheň,“ pochvalovala si Selia. Ostatní souhlasně zamručeli.

Tetovaný přelétl pohledem shromážděný dav. „Vaši stařešinové to dokázali!“ zařval. „Pamatujte na to, až budete mít příště démona na svém dvoře!“

„Na návsi už žádní démoni nezbyli,“ poznamenal Vepř. „My jsme svou část dohody splnili, teď nám dlužíš ty tu svou.“

Tetovaný se poklonil. „Hned?“

Vepř přikývl. „Mám vzadu v krámě štos čistého pergamenu, který můžeme použít.“

„Dobrá,“ souhlasil Tetovaný. Vepř se mu uklonil a pokynul mu ke svému hokynářství. Ostatní mluvčí tam vykročili spolu s Tetovaným, jen Vepř se ještě obrátil k davu.

„Přijďte ráno,“ zavolal, „budu v krámě přijímat objednávky na chraněná kopí a najímat na výrobu lidi s pevnou chraničářskou rukou! Kdo dřív přijde, ten dřív mele!“ Při té zprávě se dav rozšuměl.

Tetovaný potřásl hlavou. Mělo ho napadnout, že jak je někde Vepř, rychle dojde na obchod. Vepř si vždycky našel cestičku, jak těžit z věcí, které si mohli lidé klidně udělat sami.

Kapitola 27

Utíkat někam

333 p. N. Léto

V komoře za krámem si Renna sedla do kouta a Arlen učil vesnickou radu soubojové chraničářství. Dasy a Catrin pobíhaly sem a tam a roznášely konvice s čerstvou kávou. Podezřívavě si Rennu měřily, jako by čekaly, že zničehonic popadne Harlův tesák, který si položila na stůl vedle sebe, vyskočí a vrhne se na ně. Ale Renna si pevnou rukou nakreslila na čepel chrany a teď je pomalu jedním Arlenovým ostrým rydlem vyrývala do kovu. Arlen za ní jednou zašel, chtěl vidět, jak jí to jde, ale odtáhla se od něj. S doprošováním se o pomoc skončila.

Než byli mluvčí hotoví, škvírami v okenicích už se dovnitř plížilo ranní světlo, ale každý vstával se svitkem pergamenu v ruce.

Arlen ještě chvíli mluvil s Vepřem, pak šel za ní. „Všechno v pořádku?“

Renna přikývla a spolkla zívnutí. „Jen utahaná.“

Arlen přikývl a nasadil si kápi. „Možná urveš pár hodin spánku na statku, než Vepř připraví zásoby, pro které se ještě musíme vrátit.“ Odfrkl si. „Ten starý šejdíř má ale drzost, nechat si za to platit, když jsem mu dal prostředky na to, aby si nadělal hotové jmění.“

„Nevím, proč jsi čekal něco jiného,“ podotkla Renna.

„Už odjíždíš?“ zeptala se ho Selia, když šli ke dveřím. „Obrátil jsi Říčku vzhůru nohama a teď si odjedeš, ani nepočkáš, co z toho vzejde?“

„Vesnice už vzhůru nohama byla, když jsem přijel,“ utrousil Arlen. „Řekl bych, že jsem ji zase postavil na nohy.“

Selia přikývla. „Asi jo. Jak to vypadá ve Svobodných městech? Všichni si chraní zbraně a pobíjejí jadrnce?“

„O Svobodná města se teď nestarej,“ odvětil Arlen. „Nejdřív zbavte démonů Říčku, pak teprve se můžete ohlížet po světě.“

Jeorje Hláska udeřil svým novým kopím o podlahu. „Obstarej nejdříve vlastní pole, než se začneš dívat na sousedovo,“ zacitoval oblíbený verš z kánonu.

Arlen se obrátil k Ruscovi Vepřovi. „Necháš to opsat a poslat mluvčím ze Slunečné Pastviny.“

„No, laciné to nebude,“ začal Vepř. „Pergamen samotný stojí skoro dvacet bodů, k tomu nechat to napsat…“

Arlen ho přerušil a zvedl mu před oči těžký zlaťák. Vepř vyvalil oči nad tou velikostí a tloušťkou. „Jestli ty chrany nedostanou, dozvím se to,“ ujistil ho, když si Vepř minci bral, „a udělám si pergamen z tvojí kůže.“

Renna viděla, jak Vepřova zdravě ruměná pleť zbledla. I když byl daleko větší, před Arlenovým upřeným pohledem ucouvl a ztěžka polkl. „Do dvou týdnů,“ řekl. „Čestné slovo.“

„Sám ses naučil pěkně šikanovat,“ poznamenala tiše, když se Arlen vrátil zase k ní. Nepodíval se na ni a kápi měl pořád nasazenou a Renna si v první chvíli myslela, že ji asi neslyšel.

„Během poslovského výcviku jsem v tom dostával bohaté lekce,“ odpověděl po chvíli. Dokonce si odpustil ten chraplavý hlas, kterým mluvil se všemi ostatními. Dokázala si představit i veselý úsměv na chraněných rtech.

Vepř otevřel dveře od krámu. Na schodech už čekal dlouhý zástup. „Ustupte!“ zahřímal. „Udělejte cestu mluvčím! Nepřijmu jedinou objednávku, dokud se nerozestoupíte!“ Lidé brblali, že můžou přijít o místo ve frontě, ale udělali uličku a nechali je projít.

Když scházela ze schodů z Vepřovy verandy Renna, počkal si na ni v popředí davu Ouřada Raddock. „Ještě jsme spolu neskončili, Renno Jirchářova! Na Jephově statku se nemůžeš schovávat věčně!“

„Já už se před nikým neschovávám,“ řekla Renna a podívala se mu do očí. „Já z téhle proklaté vesnice odjíždím a už se sem nikdy nevrátím.“ Raddock otevřel ústa k odpovědi, ale Arlen mu pohrozil chraněným prstem a Raddock ztichl a jen se zlobně díval, jak jí Arlen nastavuje spojené ruce, aby ji vysadil na hřbet Soumračného tanečníka.

Pak vytáhl ze sedlového vaku malý sešit, obrátil se, pohledem pátral v davu, až uviděl Coline Trigg, a vykročil rovnou k ní. Kořenářka před ním ucouvla, zakopla o lidi za sebou, zavřískla a sesypala se na zem.

Arlen počkal, až se Coline, celá brunátná rozpaky sebere, a pak jí vtiskl sešit do rukou. „Tady je všechno, co vím o ošetřování démonských zranění,“ řekl jí. „Jsi chytrá, rychle se to naučíš a předáš to dál.“

Coline vytřeštila oči, ale přikývla. Arlen nevrle zamručel a vyšvihl se do sedla.

*

Kolem poledne odjel Arlen z Jephova statku vyzvednout u Vepře slíbené zásoby. „Sbal si věci,“ řekl, když odjížděl. „Jakmile se vrátím, vyrážíme.“

Renna přikývla a dívala se, jak odjíždí. Neměla co balit, dokonce ani na Harlově statku ne. Měla jen Seliiny šaty na sobě, otcův tesák za pasem a kolem krku nadvakrát obtočený náhrdelník z říčních oblázků, který jí dal Cobie. Tak ráda by měla něco, co by mohla nabídnout Arlenovi za to, že ji bere s sebou, jenže neměla nic než sebe. Cobiemu to stačilo, ale nevěřila, že by se dal Arlen uplatit tak snadno.

Na verandu vyšla Ilain a stoupla si k ní. Renna si sedla a pokračovala ve vyrývání chran na otcův tesák.

„Přinesla jsem vám na cestu něco k jídlu,“ řekla Ilain a podala jí košík. „Vepř vaří spíš trvanlivě než chutně. I jeho slanina je víc uzená než masitá.“

„Dík,“ řekla Renna a vzala si košík. Podívala se na svou sestru, kterou tolik let tak zoufale postrádala, a podivila se, proč jí nemá co říct.

„Nemusíš odjíždět, Ren,“ řekla Ilain.

„Ale musím,“ odsekla Renna.

„Ten posel, to je drsný chlap, Renno, a my o něm nevíme nic než to, že zabíjí démony,“ naléhala Ilain. „Může být ještě horší než táta. Tady s námi jsi bezpečnější. Po včerejšku už tě lidi nechají na pokoji.“

„Nechaj na pokoji,“ opakovala Renna, „Takže tomu, že mně vydali na kůl, se prostě můžeme zasmát?“

„A to raději utečeš s nějakým cizincem tak bláznivým, že se sám zjizvil chranami?“ opáčila Ilain.

Renna vstala a přezíravě si odfrkla. „Jestli tady nekřičí noc: chyťte tmu! Tys nemilovala Jepha Sedláka, když jsi s ním utekla, Lainie. Nevěděla jsi o něm nic, než že je to ten týpek, co si vezme novou ženu, když ta stará ještě ani nevystydla.“

Ilain dala Renně facku, ale s tou to ani nehnulo, oči měla tvrdé a nakonec se stáhla Ilain.

„Rozdíl mezi námi je ten, Lainie,“ řekla Renna, „že já neutíkám jen tak pryč. Já utíkám někam.“

„Někam?“ nechápala Ilain.

Renna přikývla. „Tibbetská Říčka není místo, kde chci žít. Kde lidi nechaj dělat chlapy jako táta, co si chtěj, a mně předhoděj noci. Já nevím, jaké to je ve Svobodných městech, ale určitě lepší než tady.“

Naklonila se k ní a ztišila hlas, aby je nikdo nemohl slyšet.

„Já jsem tátu zabila, Lainie,“ řekla a zvedla chraněný tesák. „Zabila. A zabila jsem toho syna Jádra jaksepatří. Bylo nutné ho zabít nejen za to, co napáchal, ale i za to, co by napáchal, kdybych ho nezabila. Táta nikdy za nic nezaplatil ani unci krutosti, jakou zasloužil.“

„Renno!“ zvolala Ilain a uskočila od sestry, jako by se proměnila v jadrnce.

Renna potřásla hlavou a odplivla si přes verandové zábradlí. „Mít na to žaludek, tak jsi to sama udělala už dávno, když jsme ještě já a Beni byly malé.“

Ilain vytřeštila oči, ale nic neřekla, a Renna nedokázala odhadnout, jestli je to studem nebo zděšením. Odvrátila se od Ilain a zadívala se na dvůr.

„Nevyčítám ti to,“ řekla po chvíli. „Já mít tu odvahu, sama bych to udělala tu noc, co mě prvně opíchal. Jenže jsem to neudělala, protože jsem byla strachy bez sebe.“

Obrátila se a podívala se Ilain do očí. „Ale už se nebojím, Ilain. Ani Ouřady Raddocka ani Garrika Rybáře a ani tohohle posla ne. Předpokládám, že je to dobrý chlap, ale jestli se z něho vyklube něco jako táta, prokážu světu to dobrodiní, že ho taky zabiju. Tak jistě, jako že je slunce nade mnou.“

*

O pár hodin později vjel tryskem na dvůr Tetovaný. Renna na něj čekala na verandě a vyběhla mu vstříc, ještě když se Soumračný tanečník vzpínal, až se na dvoře zvedal prach.

„Světla ubývá,“ řekl, ani se neobtěžoval sesednout. Natáhl k ní ruku.

„To se ani nepůjdeš rozloučit?“ zeptala se Renna.

„Život v Říčce začíná nabírat spád,“ odvětil. „Bude líp, když nikdo nebude mít důvod si myslet, že mám s Jephem a Lainie Sedlákovými společného něco víc než to, že jsem tě unesl.“

Ale Renna zavrtěla hlavou. „Tvůj táta si zaslouží slušnější jednání.“

Zlostně ji zpražil pohledem. „Nehodlám mu vykládat, kdo jsem,“ zavrčel.

Ale Rennu tím neodradil. „Alespoň mu řekni, že jeho syn není mrtvý. Jinak nemůžeš vynášet nad lidmi soudy, kdo je dost dobrý pro tvoje chrany a kdo ne.“ Tetovaný se zakabonil, ale sesedl. Renna měla pravdu a on to věděl, jen si to nechtěl přiznat.

„Odjíždíme!“ zaječela a celý dvůr se začal sbíhat. Tetovaný očima vyhledal otce a mávl na něj, že poodejdou o kousek dál. Jeph šel za ním.

„Jel jsem s karavanou s nějakým Arlenem Sedlákem z poslovského cechu,“ řekl mu, když byli sami. „Možná to byl tvůj syn. Sedlák je jméno běžné všude, ale Arlenů zase tolik není.“

Jephovi se rozzářily oči. „Čestné slovo?“

Tetovaný přikývl. „Je to už roky, ale vzpomínám si, že pracoval pro Cobovu chraničářskou společnost v Milnu. Tam by ses o něm možná dozvěděl něco víc.“

Jeph mu oběma rukama stiskl ruku. „Nechť na tebe slunce svítí, posle.“

Tetovaný přikývl, vysmekl se mu a šel k Renně. „Světla ubývá,“ opakoval. Tentokrát přikývla a nechala se vyzvednout do sedla Soumračného tanečníka. Vyhoupl se před ni, Renna se ho chytila kolem pasu, vyklusali na cestu a zahnuli na sever.

„Nevede cesta do Svobodných měst na jih?“ zeptala se Renna.

„Znám zkratku,“ odpověděl. „Je to rychlejší a vyhneme se vesnici úplně.“ Soumračný tanečník nasadil dlouhý krok a už letěli po cestě a vítr čechral Renně vlasy. Šťastně se rozesmála a Tetovaný se rozesmál s ní.

*

Jak Arlen řekl, znal na statcích severně od Tibbetské Říčky každou stezku a pastvinu. Renna ani nevěděla jak, a už byli na hlavní cestě z vesnice, dokonce až za statkem Macka Pastviny.

Po zbytek dne cválali bez zastávky a ujeli už hodný kus cesty do Svobodných měst, když najednou, sotva čtvrt hodiny před západem slunce, přitáhl koni uzdu.

„Nezastavujeme moc brzy?“ zeptala se.

Arlen pokrčil rameny. „Máme alespoň dost času položit kruhy. Být sám, možná bych nezastavoval vůbec.“

„Tak nezastavuj,“ prohlásil Renna a potlačila strach při představě pusté noci. „Slíbila jsem, že tě nebudu zdržovat.“

Nedal na ni, sesedl a vytáhl ze sedlových vaků dva cestovní kruhy. Jeden přehodil přes Soumračného tanečníka, druhý rozložil na malém plácku a rychle chrany srovnával.

Renna polkla, ale dál nic nenamítala. Toporně sevřela tesák, rozhlédla se kolem sebe, čekala, až se začne zvedat démonská mlha. Arlen vzhlédl a všiml si, jak je nesvá. Zvedl se od práce a šel prohrabat sedlové vaky.

„Aha, tady je,“ řekl konečně, roztřepl plášť, jen to luplo, a hodil ho Renně přes ramena. Zavázal tkanice a nasadil jí kapuci.

Látka byla neuvěřitelně jemná a hladila po tváři jako kočičí kožíšek. Renna, zvyklá na podomácku tkanou pytlovinu, si něco tak jemného ani nedovedla představit. Podívala se po sobě a dech jí uvázl v hrdle. Na plášti byly neskutečně drobounkými stehy vyšité chrany. Stovky chran.

„To je plášť neviditelnosti,“ sdělil jí Arlen. „Dokud ho budeš mít na sobě, žádný démon o tobě nebude vědět.“

„Čestné slovo?“ zeptala se užasle.

„Přísahám na slunce,“ odpověděl Arlen a Renna si najednou uvědomila, že pořád ještě křečovitě svírá svůj tesák. Až ji z toho klouby zabolely, když konečně povolila prsty a pustila ho. Připadalo jí, že se snad hodinu pořádně nenadechla, až teď.

Arlen se sklonil zase ke kruhům a rychle je srovnal a Renna mezitím založila ohniště a vytáhla košík od Ilain. Chvíli poseděli, pojedli studené masové pirohy a šunku, čerstvou zeleninu, chléb a sýr. Tu a tam se na chrany vrhli jadrnci, ale Renna věřila Arlenovu chraničářství a nevšímala si jich.

„V těch velkých šatech sedíš v sedle nemotorně,“ poznamenal Arlen.

„Eh?“ opáčila Renna.

„Nemůžu Tanečníkovi popustit uzdu, když nesedíš pořádně,“ vysvětloval.

„On může běžet ještě rychleji?“ užasla nevěřícně Renna.

Alen se rozesmál. „Mnohem.“

Přivinula se k němu, objala ho kolem ramen. „Jestli mě chceš dostat ze šatů, Arlene Sedláku, stačí říct.“ Usmála se, ale Arlen štítivě ucukl, chytil ji v pase a zvedl ji ze sebe asi jako Renna paní Drápku ze svého klína. Okamžitě byl na nohou.

„Kvůli tomu jsem tě s sebou nebral, Ren,“ řekl a couval.

„Ty toho ani nevyužiješ?“ řekla zmateně.

„K tomu se opravdu nechystám,“ odsekl Arlen a vytáhl ze sedlového vaku šití. Hodil jí ho a odvrátil se. „Udělej si z těch sukní nějaké kalhoty a hoď sebou. Dnes v noci nás čeká ještě dost práce.“

„Práce?“ užasla Renna.

„Buď do svítání zabiješ nějakého démona,“ odtušil Arlen, „nebo tě v nejbližší vesnici vysadím.“

*

„Hotovo,“ zavolala Renna. Odpárala spodničku, sukni zkrátila a po stranách si udělala vysoké rozparky. Arlen, který seděl na kraji kruhu a chranil šíp, vzhlédl a očima přelétl nahá stehna.

„Líbí?“ zeptala se a samolibě se uculila nad jeho rozpaky, když sebou trhnul a rychle se jí podíval do očí. „Pojď blíž k ohni, jestli chceš vidět líp.“

Arlen se chvíli díval na svou ruku, pomalu mnul chraněné prsty o sebe, oči sledovaly nějakou myšlenku. Nakonec potřásl hlavou, vstal a šel k ní.

„Věříš mi, Ren?“ zeptal se.

Přikývla a Arlen vytáhl štěteček a trochu hustého, vazkého inkoustu. „Tohle je černořap,“ sdělil jí. „Vydrží ti na kůži pár dní, možná týden.“

Opatrně, skoro láskyplně jí odhrnul z obličeje dlouhé vlasy a nakreslil jí kolem očí chrany. Když skončil, jemně na ně foukal, aby inkoust zaschnul. Rty měl jen pár coulů od jejích a ona toužila přitisknout na ně své, ale jeho odmítnutí pořád pálilo, netroufala si.

Když s chraněním skončil, podíval se na ni. „Co vidíš ve tmě za kruhem světla z ohně?“

Renna se rozhlédla kolem. Noc byla skoro smolně černá. „Nic.“

Arlen přikývl a položil jí dlaně na oči. Byly to drsné ruce, zjizvené a mozolnaté, ale taky něžné. Kde se jí dotkl, tam kůže konejšivě zasvědila a Renna se zachvěla rozkoší. Když ruce odtáhl, pocit vyprchal, ale chrany kolem očí hřály.

„Co vidíš teď?“ zeptal se.

Renna se užasle rozhlížela kolem. Stromy a rostliny samy od sebe zářily, kolem nohou jí jako přízemní, lenivý opar vyvěrala třpytivá mlha. „Všechno,“ řekla užasle. „Víc než vidím na slunci. Všechno září.“

„Vidíš magii,“ řekl Arlen. „Vyvěrá z Jádra a dává všemu živému svou jiskru, která to rozzáří.“

„Duši?“ zeptala se Renna.

Arlen pokrčil rameny. „Já nejsem pastýř. Ale jadrnci jsou tím prosáklí skrz naskrz a teď budou pro tvé oči zářit jasně.“

Renna se obrátila za šelestem v křoví. Lesní démon, ještě před chvílí neviditelný, najednou ve světě osvětleném magií jasně zářil. Pohlédla na své ruce, třpytily se jen slabě. Soumračný tanečník byl jasnější a chrany na kopytech a postroji svítily jako hvězdy na nebi.

Ale nejjasněji zářil Arlen, chrany na jeho těle přímo přetékaly silou. Vypadalo to, jako by je napsalo samo světlo a natrvalo ožily.

„Příliš mnoho chran,“ poznamenal Arlen, když si všiml, na co se dívá, a přehodil si kápi. „Nasál jsem příliš mnoho démonské magie, než abych mohl ještě někdy být zase jen člověkem.“

„Ty by ses chtěl takové moci vzdát?“ podivila se Renna.

Arlen zaváhal, zmátlo ho to. Otevřel ústa a zase je zavřel. „Já nevím, jestli bych chtěl,“ přiznal nakonec. „Ale když se k tomu jednou rozhodneš, už to nikdy nemůžeš vzít zpět, a já jsem nebyl zrovna při smyslech, když jsem se rozhodoval.“ Ukázal na Rennu. „Ani ty nejsi zrovna při smyslech.“

„Ty mi nemáš co říkat, kdy jsem nebo nejsem při smyslech, Arlene Sedláku,“ vyjela na něj Renna.

Přešel to tím svým nevšímavým mlčením, které vždycky všechny dohánělo k zuřivosti, vzal kopí a podal jí ho. Nedůvěřivě se na zbraň podívala, nesáhla po ní.

„Všichni mluvčí to dokázali,“ připomněl jí Arlen.

„To vím,“ odtušila Renna, „ale když už mám bojovat, půjdu do toho se svým tesákem.“ Přinejmenším bodné a řezné chrany už měla vyryté. Podala mu ho, aby si ho prohlédl.

„Slušná zbraň,“ poznamenal Arlen, vzal si ho a palcem se dotkl břitu. Skoro ani nezatlačil a vytryskla krev. „Dost ostrý i na holení.“

„Táta se o něj staral líp než o vlastní děti,“ zamumlala Renna.

Arlen se na ni podíval, ale neřekl nic. Obracel nůž, zkoumal vyryté chrany. „Dobrá práce,“ uznal maličko omluvně. „Každé chranění je dobré. Víc chran by nezaškodilo, ale pro začátek to bude stačit.“ Podal jí ho zpátky jílcem napřed, Renna zamručela a vzala si ho.

„Teď už zbývá jen ho vyzkoušet,“ řekl Arlen. „Je načase vyjít ven z kruhu.“

Renna celou dobu věděla, že nebude zbytí, ale najednou nedokázala přemoci vlnu strachu, která ji zkrušila jako nutkání zvracet. Sestře tvrdila, že už se ničeho nebojí, ale nebyla to tak úplně pravda. Možná už se nebojí lidí, ale jadrnců… Vzpomínky na noc v kadibudce ji pronásledovaly stále, někdy ji děsily dokonce i za denního světla.

Arlen jí položil ruku na rameno. „Jsme míle daleko odevšad, Ren. Jadrnci se stahují tam, kde je co lovit, lidi nebo zvířata. Takhle daleko jich bude jen pár. Ty máš svůj plášť a já budu hned tady.“

„Abys mě zachránil,“ dodala Renna. Přikývl a Rennu zachvátil vztek. Už měla dost čekání, až ji někdo zachrání, ale když se podívala na lesního démona, který se plížil po kraji cesty, otřásla se. „Tak na tohle ještě nemám,“ přiznala a nenáviděla se za takový projev slabosti.

Ale jí Arlen nespílal tak jako mluvčím. „Já vím, že jsi strachy bez sebe,“ řekl. „Já jsem se napoprvé taky bál. Ale v Krasii jsem se naučil strach přijmout.“

„Jak?“ zeptala se Renna.

„Otevři se tomu pocitu,“ řekl, „přijmi ho a pak v duchu poodstup a povznes se nad to.“

Renna si odfrkla. „To je ale nesmysl.“

„Není,“ prohlásil Arlen. „Viděl jsem kluky o polovinu mladší, jak šli proti démonům jen s nechraněným kopím. Viděl jsem, že dokážou zapomenout na bolest a bojovat dál, jako by se nic nestalo, dokud nezvítězili, nebo nepadli. Strach a bolest tě přemohou, jen když jim to dovolíš.“

„Čestné slovo?“ zeptala se Renna.

Přikývl a Renna zavřela oči a otevřela se chorobnému strachu. Přijala napětí v údech i rozbouřený žaludek. Zaťaté pěsti i ztuhlou tvář. Když vycítila, že si to všechno uvědomuje, tak se nad to všechno povznesla.

Arlen zvedl prst a ukázal na malého lesního démona, který se tiskl k nedalekému stromu. Dřív by pro ni dokonale splynul s kmenem, ale pro chraněné oči žhnul jako plamen, který se ostře odráží od mdlé záře stromu.

Renna se spolehla na svůj plášť, opustila kruh a chladnokrevně šla k tomu démonovi. Nechápavě, slídivě větřil, ale nevypadalo to, že by tušil, jak je Renna blízko. Než si uvědomila, co dělá, bodla ho do zad. Chrany zableskly, démonský korovitý krunýř se pod nožem snadno rozestoupil, v pravé ruce jí zatrnulo, jako by ji celou strčila do burácejícího ohně, přišla šílená bolest a přinesla s sebou záchvat nadšení.

Démon uskočil a zavřískl, ale Renna vytrhla tesák a bodla znovu. A znovu. O chvíli později dopadl démon na zem, zvedla se z něj magická mlha a v maličkých vírech a prstýncích pomalu odplývala pryč.

Renna se narovnala a nadechla se svěžího letního vzduchu. V životě se necítila tak silná a živá.

Na druhé straně cesty zahlédla žhnoucí oči ohnivého démona a tentokrát ani nezaváhala, vztekle tam skočila, dopadla na koleno a vkleče mu tesákem probodla hlavu. Tentokrát si magickou bolest vychutnala. Démon sebou chvíli mlátil, než se zhroutil, zemi poskvrnil čadící černý ichor a kam dopadl, tam vyskočily plamínky.

Rozruchu si všiml ten šest stop vysoký lesní démon, kterého na cestě uviděla úplně nejdřív. Renna mu sice mohla ve svém plášti zmizet, ale ji to ani nenapadlo; zavrčela a vrhla se na něj. Démon zařval a ohnal se po ní hnátem, ale Renna teď byla tak rychlá a silná, že se jí o tom nikdy ani nesnilo, a jen se posupně zachechtala, když se vyhnula neohrabanému útoku a zabodla mu nůž do hrudi. Tentokrát to bylo jako vykuchat prase.

Rozhlížela se a ztěžka oddechovala, ale ne únavou. Byla to spíš… lačnost. Prahla po dalších démonech. Chtěla jich tam mít celou hordu.

Jenže už tam žádný nebyl.

„Říkal jsem ti to,“ poznamenal s úsměvem Arlen. Posbíral kruhy a vzal Soumračného tanečníka za uzdu. „A teď si dáme jízdu pustou nocí. Beze strachu.“

Renna přikývla a snadno, aniž se dotkla třmenů, se vyhoupla do sedla na obrovského hřebce. Posadila se dopředu a Arlenovi nechala místo za sebou. Zasmál se a vyšvihl se na koně stejně snadno jako ona. Objal ji, Renna patami pobídla Soumračného tanečníka a štěstím zavýskla, když hřebec vyrazil a už pádili po žhnoucí noční cestě.

*

Měsíc vstoupil do úplňku, než jadrnský princ konečně zahlédl v opevněné líhni toho, po němž pátral. Dvě noci ho musel stopovat, než připlachtil nad opuštěné rozvaliny, kde se hutně vznášel jeho pach. Na troskách se skvěly nové chrany, silné, ale přesto snadno prolomitelné.

Nicméně ničeho takového nebylo zapotřebí, neboť mozkový démon objevil onu lidskou mysl v lese daleko od opevnění.

Jediným máchnutím gargantuovských křídel se měňavec naklonil do zatáčky a plul k tomu člověku tiše jako smrt. Mozkovec se k němu v duchu rozvinul, hledal přístup k jeho myšlenkám, ale odrazilo ho mocné chranění. Zasyčel, ale když se zkusmo rozvinul šířeji, zjistil, že hledaný není sám. Tato lidská mysl putovala se samičkou, jejíž mysl byla otevřená jako obloha. Zlehýnka vklouzl do jejích myšlenek, bez povšimnutí se tam uvelebil a díval se na svět jejíma očima.

*

Renna vrazila tesák do lesního démona a kroutila čepelí, dokud nezasáhla srdce. Hned vedle ní se Arlen popadl do křížku s tím druhým; stáhl ho k zemi, zalehl ho a nechal vražedné chrany po celém těle konat své dílo. Ozvalo se vrčení, Renna vzhlédla a uviděla, že se v koruně stromu nad ní objevil třetí démon. Spustil se na ni, uhnula, jenže tesák se zachytil jílcem o hrbolatý krunýř prvního démona, který klesal mrtev k zemi a přitom jí vytrhl zbraň z ruky.

„Démonské lejno,“ zanadávala, padla na záda a skrčila nohy, jak ji to naučil Arlen. Chytila lesního démona za větvovité hnáty, roztáhla je do stran a vykopla. Démon přes ni přeletěl přímo před Arlena a ten mu rozdrtil lebku.

„Měl bys mě nechat, ať si pomaluju i klouby na rukou, abych to mohla dělat sama,“ vyhrkla.

„Není zapotřebí chranit si tělo,“ řekl jí. „Tesák ti prozatím stačí.“

Renna šla k lesnímu démonovi, vytrhla svůj tesák a zvedla ho Arlenovi před oči. „Teď jsem nůž neměla.“

„Poradila sis docela dobře i bez něj.“

„Jen díky tomu, že už ses nerval s tím druhým,“ odsekla Renna. „Já nemyslím jehlu, stačí mi štěteček a trochu černořapu.“

Arlen se na ni zamračil. „Když máš na kůži chrany, je zpětná vazba jiná, Ren. Tak silná, že jí propadneš. Sám jsem jí nadlouho propadl, když jsem s tím začal, a dosud to nejsem já. Nechci vidět, že se něco takového děje i tobě. Hodně pro mne znamenáš.“

„Opravdu?“ opáčila Renna.

„Je příjemné moci si popovídat ještě s někým jiným kromě Tanečníka,“ řekl Arlen, netečný k jejímu náhlému zájmu. „Já… jsem osamělý.“

„Osamělý,“ opakovala Renna. „Já vím, jaké to je. Tomu se dá taky snadno propadnout. Svět je plný věcí, kterým můžeš propadnout. To ještě neznamená, že bychom měli strávit za chranami celý život.“

Arlen se na ni dlouho díval. Nakonec pokrčil rameny. „Nemůžu ti říkat, co máš dělat, Ren. Jestli mne nechceš poslechnout a chceš si pomalovat ruce, je to tvoje věc.“

*

Jadrnský princ pozoroval to namlouvání ještě několik minut a bavil se lidskými párovacími rituály. Bylo jasné, že tady ten svou magii téměř nechápe, že si vůbec neuvědomuje ani přítomnost mozkového démona, ani dosah vlastní moci. Měl všechny předpoklady být sjednotitelem, ale tady v divočině byl neškodný a dal se bezpečně pozorovat.

Démon opustil povrchní myšlenky samičky a zkusmo se zavrtal hlouběji, jestli o něm nenajde něco víc, ale bylo tam máloco cenného. Vložil jí na rty otázku.

*

„Jak jsi přišel k těm ztraceným chranám?“ zeptala se k vlastnímu překvapení Renna. Věděla, jak nerad Arlen mluví o tom, co se s ním dělo po odchodu z Říčky.

„Už jsem ti to říkal. Našel jsem je v rozvalinách,“ odpověděl Arlen.

„V jakých rozvalinách? Kde?“ dotírala.

„Co na tom záleží,“ odsekl Arlen. „Není to žádný bohatýrský příběh pro žongléry.“

Renna potřásla hlavou, aby se jí vyjasnilo. „Promiň. Nevím, proč mě to najednou tak zajímalo. Je to jedno. Nic mi do toho není.“

Arlen něco zamručel a vydal se k tvrzi, kterou posledních pár týdnů chranili a on ji přitom učil lovit démony.

*

Jadrnský princ zasyčel, když tady ten odmítl odpovědět. Rozum mu říkal, ať je oba zabije, ale není žádný spěch. Množství chran kolem jejich úkrytu naznačovalo, že hned tak neodejdou. Bude je moci pozorovat ještě pár úplňků.

Lidé překročili chrany a odřízli mozkovce od samiččiny mysli. O chvíli později přistál měňavec na jedné mýtině, proměnil se v mlhu a střežil cestu jadrnskému princi, který se vracel zpátky do Jádra, aby si to všechno řádně rozvážil.

Kapitola 28

Zrcadlový palác

333 p. N. Léto

Bylo už hodně po setmění, když zasedání rady skončilo. Dle Leeshina očekávání všichni jednomyslně hlasovali proti tomu, aby jela s Jardirem zpátky do Rizonu, a byli náležitě otřeseni, když jim připomněla, že jejich hlasování vůbec nic neznamená.

Cestou zpátky do chalupy sice Leesha nemohla využít svůj chraněný plášť, ale Rojer obklopil skupinku ochranným polem hudby stejně účinné jako jakákoli chranová síť. Zdálo se, že jeho moc se s novými houslemi zdesateronásobila, ale Wonda s Garedem, kteří doprovázeli Darsy a Viku, přesto měli zbraně ve střehu.

„Stejně říkám, že ses pominula na rozumu,“ zahučela Darsy. Šel z ní strach stejně jako z Wondy – co chybělo do výšky, to dohnala šířkou, a každým coulem byla stejně nepřitažlivá, jen bez jizev, kterým by se to dalo přičíst na vrub.

Leesha pokrčila rameny. „Dík za názor, ale už se není o čem bavit.“

„A co asi podle tebe máme dělat, jestli tě zajmou?“ vyjela na ni Darsy. „My se nemůžem jen tak sebrat a vydat na záchrannou výpravu. Přitom ty jsi to, kdo drží tuhle vesnici pohromadě, a to tím spíš teď, když si Osvoboditel odešel Stvořitelví kam.“

„Brzy tu bude kníže Thamos s Dřevními vojáky,“ uklidňovala ji Leesha.

„Ti pro tebe taky nepůjdou,“ odsekla Darsy.

„Já to od nich ani nečekám,“ povzdechla si Leesha. „Prostě mi budete muset věřit, že se o sebe dokážu postarat sama.“

„To já si dělám větší starosti o nás ostatní,“ ozvala se Vika. „Jestli si toho chlapa vezmeš, tak tě ztratíme navždy, a jestli ne… Tak tě pravděpodobně ztratíme taky. Co budeme dělat?“

„To je důvod, proč jsem vás sem dnes v noci přivedla,“ odpověděla Leesha. Chalupa už byla na dohled a sotva vstoupili, Leesha poslala Wondu zvednout padací dveře do sklepní dílny.

„Všichni až na Viku a Darsy zůstanou tady nahoře,“ nařídila Leesha. „Tohle je kořenářská záležitost.“ Ostatní přikývli a Leesha odvedla obě ženy po schodech dolů. Na cestu jim svítily její studené lučebninové lampy.

„Stvořiteli,“ vydechla Darsy. Nebyla v tom sklepě už léta, vlastně od té doby, co ji Bruna vyhodila z učení. Leesha ho mezitím hodně rozšířila, takže teď zabíral celé podzemí pod chalupou a rovněž většinu dvorku. Obrovský prostor. Podél stěn v hlavním sále stejně jako ve spoustě postranních chodeb stály chraněné podpěry.

Kde kdysi Bruna skladovala hrstku hrompalic na klučení vzpurných pařezů a pár džbánků s tekutým démonským ohněm, tam měla Leesha snad nekonečné zásoby.

„Tady je dost ohňometů na to, aby proměnily Kotlinu ve slunce,“ řekla Vika.

„A proč myslíš, že zůstávám v chalupě tak daleko od vesnice?“ odtušila Leesha. „Vařím démonský oheň a válím hrompalice noc co noc už rok.“

„Proč jsi někomu neřekla?“ podivila se Vika.

„Protože to nikdo vědět nemusí,“ odsekla Leesha. „O tom, jak by se tohle mělo používat, nenechám rozhodovat ani drvoštěpy, ani vesnickou radu. Tohle je kořenářská záležitost, a až budu pryč, tak to budete přidělovat s mírou a jen když půjde o život. A dáte mi slovo, že o tom pomlčíte zrovna tak jako já, jinak vám dám čaj, že si ani nevzpomenete, že jste tady byly.“

Dívaly se na ni, jako by nevěděly, zda to myslí vážně, ale Leesha to myslela smrtelně vážně a věděla, že jí to poznají na očích.

„Přísahám,“ řekla Vika. Darsy chvíli váhala, ale nakonec přikývla.

„Přísahám na slunce,“ řekla. „Ale ani tohle nebude stačit, jestli se nevrátíš.“

Leesha přikývla a obrátila se ke stolu zarovnanému knihami. „Tady jsou tajemství ohně.“

*

Když konečně dorazila Leesha s doprovodem, Jardir se usmíval od ucha k uchu. Byla to menší družina, než by u tak mocné ženy předpokládal: jen její rodiče, Rojer, obr Gared a ten ženský šarúm Wonda.

„Ta přivede damy do varu,“ podotkl Abban a nenápadně ukázal na Wondu. „Budou požadovat, aby odevzdala zbraně a zahalila se. Měl by sis vymínit, aby zůstala tady.“

Jardir zavrtěl hlavou. „Slíbil jsem Leeshe, že si svůj doprovod může vybrat sama a své slovo zpátky nevezmu. Ostatně náš lid si musí začít zvykat na mravy kotlinského kmene a předvést jim ženu, která bojuje v alagai’šaraku, může být dobrý začátek.“

„Jestli ovšem před nimi obstojí,“ podotkl Abban.

„Já už jsem ji viděl bojovat,“ řekl Jardir. „S řádným výcvikem by mohla být stejně dobrá jako každý jiný šarúm.“

„Opatrně, Ahmanne,“ varoval ho Abban. „Jestli budeš vnucovat našemu lidu změny příliš rychle, tak je mnozí odmítnou.“

Jardir přikývl, sám dobře věděl, jaká pravda tkví v Abbanových slovech.

„Chci, aby ses cestou do Everamovy Štědroty držel poblíž Leeshi,“ řekl. „Využij jako záminku, že ji budeš učit krasijsky, jak si přála. Na mne se nesluší, abych ji příliš obletoval, ale tebe by její žírňanská družina měla přijmout.“

„Jistě lépe než dal’šarúmy,“ zamumlal Abban.

Jardir přikývl. „Chci o ní vědět všechno. Co ráda jí, jaké vůně ji těší, všechno.“

„Ovšemže,“ odvětil Abban. „Zařídím.“

*

Zatímco dal’šarúmové bourali tábor, dobelhal se Abban ke krytému povozu, na němž jela Leesha s rodiči. Abban s překvapením zaznamenal, že si kočíruje sama. Žádní sluhové ji neobskakovali, nikdo ji neodháněl od práce. Jeho úcta vůči ní vzrostla.

„Mohu jet s tebou, paní?“ zeptal se a uklonil se. „Můj pán mne požádal, abych tě vyučoval našemu jazyku, jak sis přála.“

Leesha se usmála. „Jistěže, Abbane. Rojer může jet na koni.“ Rojer, který seděl vedle ní na kozlíku, zasténal a protáhl obličej.

Abban se hluboce klaněl a ztěžka se opíral o berlu. Jak se dama’ting obávala, noha se mu nikdy úplně nezhojila a ještě i teď se mu v nejnevhodnějších okamžicích podlomila.

„Je-li ti libo, synu Jessumovu, můžeš jet na mé velbloudici,“ nabídl mu a ukázal na uvázané zvíře. Rojer si velbloudici nedůvěřivě změřil, pak si všiml vypolštářovaného sedadla s baldachýnem, prostorného a hojně vybaveného, a zasvítily mu oči.

„Je mírná a půjde za ostatními zvířaty bez vedení,“ dodal Abban.

„Nu, bude-li ti to milé…“ pravil Rojer.

„Ovšemže,“ odvětil Abban. Rojer popadl housle, saltem se snesl z vozu a už pádil k velbloudici. Abban samozřejmě lhal, to zvíře bylo přinejlepším ve špatném rozmaru, ale než po něm stačilo plivnout, zvedl Rojer svůj inštrument a uklidnil ho stejně snadno, jako by to byl alagai. Pro Ahmanna má možná větší cenu Leesha, dumal Abban, ale pěstovat vztahy s Rojerem se jistě rovněž vyplatí.

„Mohu se tě na něco zeptat, Abbane?“ otázala se Leesha a vytrhla ho ze zadumání.

Abban přikývl. „Jistěže, paní.“

„To jsi chromý od narození?“ zeptala se.

Taková otevřenost Abbana nemálo překvapila. V Krasii se lidé jeho neduhu buď vysmívali, nebo ho přehlíželi. Nikdo si nedělal o chaffita až takové starosti, aby se ho na něco takového ptal.

„Ne, takto jsem se nenarodil,“ odpověděl Abban. „Byl jsem zraněn během Hannu Paš.“

„Hannu Paš?“ opáčila tázavě Leesha.

Abban se usmál. „Stejně dobrá možnost, kde začít s výukou, jako každá jiná,“ usoudil, vylezl na kozlík a usadil se vedle ní. „Ve vašem jazyce to znamená ‚životní cesta‘. Všichni krasijští chlapci jsou v raném věku odebíráni matkám a odváděni do šaraje svého kmene, takového… výcvikového střediska, kde se zjistí, chce-li z nich mít Everam šarúmy, damy nebo chaffity.“

Poklepal berlou na svou chromou nohu. „Tohle bylo nevyhnutelné. Nikdy jsem nebyl válečník a věděl jsem to hned od prvního dne. Já jsem se narodil jako chaffit a ta… přísná pravidla Hannu Paš to jen prokázala.“

„Nesmysl,“ odfrkla si Leesha.

Abban pokrčil rameny. „Ahmann si myslel to samé co ty.“

„Opravdu?“ zeptala se překvapeně Leesha. „Z toho, jak se k tobě chová, bych to nehádala.“ Abban přikývl. „Prosím tě, paní, abys mu to odpustila. Mého pána odvedli na Hannu Paš ve stejný den jako mne a on se znovu a znovu vzpouzel Everamově vůli, když mne vlekl kadži’šarajem na vlastním hřbetě. Dával mi jednu příležitost za druhou, ale já jsem ho při každé zkoušce zklamal.“

„Byly to spravedlivé zkoušky?“ zeptala se Leesha.

Abban se rozesmál. „Nic na Ale není spravedlivé, paní, a život válečníka nejméně ze všeho. Buď jsi slabá, nebo silná. Krvelačná, nebo pobožná. Odvážná, nebo zbabělá. Hannu Paš odhaluje, co v chlapci je, a v mém případě se zdařila. Já nejsem srdcem šarúm.“

„To není nic, zač by ses měl stydět,“ podotkla Leesha.

Abban se usmál. „To opravdu ne a já se za to nestydím. Ahmann zná mou cenu, ale nebylo by… vhodné, kdyby se ke mně před ostatními muži choval dobrosrdečně.“

„Dobrosrdečnosti není nikdy dost,“ prohlásila Leesha.

„Život na poušti je drsný, paní,“ odvětil Abban, „a stvořil stejně drsný národ. Snažně tě prosím, nesuď nás, dokud nás dobře nepoznáš.“

Leesha přikývla. „Proto také jedu s vámi. Ale nejdřív se nech ode mne vyšetřit. Třeba budu moci s tvou nohou něco udělat.“

Abbanovi vyvstala před očima představa, jak ho Ahmann nachytává, když si spouští hedvábné kalhoty, aby ho mohla Leesha prohlédnout. Jeho život by pak nestál ani za pytel písku.

Zamítavě nad jejím návrhem mávl rukou. „Já jsem chaffit, paní. Nejsem hoden tvé pozornosti.“

„Jsi člověk jako každý jiný,“ namítla Leesha, „a jestli se mnou chceš strávit nějaký čas, tak nestrpím žádné řeči, že ne.“

Abban se poklonil. „Kdysi jsem znal jednoho Žírňana, který smýšlel stejně jako ty,“ nadhodil jakoby mimochodem.

„Óó?“ opáčila Leesha. „Jak se jmenoval?“

„Arlen, syn Jephův z klanu Sedláků z Tibbetské Říčky,“ řekl Abban a viděl, že jí v očích zablesklo světélko poznání, leč jinak nehnula ani brvou.

„Tibbetská Říčka je odtud daleko, až ve Vévodství milnském,“ poznamenala. „Nikdy jsem neměla to potěšení setkat se s někým odtamtud. Jaký byl?“

„Mému lidu byl znám jako Par’chin, odvážný cizinec,“ odpověděl Abban, „a byl doma stejně tak na bazaru jako v šarúmském Labyrintu. Želbohu před léty z našeho města odešel a už se nikdy nevrátil.“

„Třeba se s ním jednoho dne zase setkáš,“ řekla Leesha.

Abban pokrčil rameny. „Inevera. Bude-li to Everamova vůle, s potěšením svého přítele zas uvidím a rád se dozvím, že se mu vede dobře.“ Po zbytek dne jeli společně a prohovořili mnohé věci, ale záležitost s Par’chinem už na přetřes nepřišla. Avšak Leeshino mlčení v této věci řeklo Abbanovi mnohé.

Kodrcavé povozy dal’šarúmy sice zdržovaly, ale stejně nemohli po západu slunce ponechat své svěřence démonům napospas, a tak Ahmann vydal rozkaz zastavit a rozbít tábor. Abban zrovna vztyčoval svůj stan, když si pro něj Ahmann poslal.

„Jak to šlo prvního dne?“ zeptal se.

„Je velmi bystrá,“ odpověděl Abban. „Začal jsem s jednoduchými obraty, ale ona rozpitvala větnou stavbu v několika minutách. Než dojedeme do Everamovy Štědroty, bude schopná se komukoli představit a pohovořit o počasí, a do zimy bude mluvit plynně.“

Ahmann přikývl. „Je Everamovou vůlí, aby se naučila krasijsky.“

Abban pokrčil rameny.

„Co jsi ještě zjistil?“ zeptal se Ahmann.

Abban se usmál. „Má ráda jablka.“

„Jablka?“ užasl zmateně Ahmann.

„Plody severských stromů,“ objasnil mu Abban.

Ahmann svraštil čelo. „Mluvíš se ženou celý den a jediné, co zjistíš, je, že má ráda jablka?“

„Červené a tvrdé, čerstvě utržené ze stromu. Stýskala si, že při tolika krcích, co musí nakrmit, začalo být jablek poskrovnu.“ Abban se usmál, když se Ahmannovy zachmuřené vrásky prohloubily. Sáhl do kapsy a vytáhl zmíněný plod. „Jablka jako toto.“

Ahmann měl úsměv od ucha k uchu.

Když Abban opouštěl Ahmannův stan, maličko ho hryzalo svědomí, že si nechal pro sebe, jak se Leesha tvářila, když se zmínil o Par’chinovi. Nelhal, to ne, ale ani v hloubi duše si neodkázal takové opomenutí vysvětlit. Par’chin byl jeho přítelem, to byla pravda, ale Abban nikdy nedopustil, aby se přátelství stavělo do cesty zisku, a jeho zisk byl neoddělitelně svázán s Ahmannovým úspěchem při dobývání severu. A nejjistější cestou k tomuto úspěchu by pro Ahmanna bylo Par’china co nejrychleji najít a zabít. Syn Jephův nebyl nepřítel, jehož by mohl jakýkoli muž brát na lehkou váhu.

Jenže Abban přežil jako chaffit jen díky umění zachovávat tajemství a čekat na vhodnou příležitost, kdy je zužitkovat, a na světě nebylo tajemství většího než toto.

*

Když Jardir vstoupil do Leeshina kruhu, zrovna míchala něco v kotlíku. Stejně jako Tetovaný, i on si chodil nechraněnými oblastmi nesourodého krasijského tábora zcela bezstarostně. Přes ramena měl sice přehozený Leeshin chraněný plášť, ale nenuceně si ho odhodil dozadu, takže mu stejně neskýtal žádnou ochranu před jadrnskýma očima.

Než že by nějakou potřeboval, leda snad kdyby ho shora zpozoroval nějaký větrný démon. Dal’šarúmové si zvečera udělali povyražení z lovu polních démonů, kteří po západu slunce zamořili tábor, a mršiny této zakrslé odnože lesních démonů házeli na hromadu. Až přijde jitro a zažehne ji, bude to obrovská hranice.

„Mohu si přisednout k tvému ohni?“ zeptal se Jardir thesky.

„Ovšemže, synu Hoškaminův,“ odpověděla Leesha krasijsky. Jak ji Abban naučil, odlomila z čerstvého bochníku kus chleba a podala mu ho. „Pojez s námi chléb.“

Jardir se šťastně usmál a s hlubokou úklonou chléb přijal.

Rojer s ostatními si rovněž přišli ke kotlíku pro jídlo, ale všichni se na významný Leeshin pohled zase vypařili, jen Elona zůstala na doslech, což Jardirovi zjevně připadalo naprosto v pořádku. Zato Leeshe se takové špehování z duše příčilo.

„Tvé jídlo i nadále lahodí mému jazyku,“ sdělil jí Jardir, když vyškrábal druhou misku guláše.

„Je to jen obyčejný guláš,“ řekla Leesha, ale nemohla si pomoci, stejně se při té pokloně usmála.

„Doufám, že tvůj břich ještě není plný,“ pravil Jardir a vytáhl velké červené jablko. „Oblíbil jsem si toto severské ovoce a podělím se s tebou stejně, jako ses ty se mnou podělila o svůj chléb,“

Leesha cítila, jak se jí v ústech při pohledu na jablko sbíhají sliny. Jak dlouho už neměla zralé jablko? Hladovějící uprchlíci spásali krajinu kolem Osvoboditelovy Kotliny jako kobylky a jablka mizela ze stromů v okamžiku, kdy se dala jíst, a často ještě dřív.

„To budu ráda,“ přiznala a snažila se, aby to nevyznělo toužebně. Jardir vytáhl nožík, krájel jím úhledné kulaté plátky na chuť a Leesha si vychutnávala každé sladké křupavé sousto, takže jim jablko hodnou chvíli vydrželo. Leesha si všimla, že nakolik má možná jablka rád, nechal jí ho skoro celé, oždiboval jen ty nepravidelné kousky a s potěšením v očích se díval, jak jí chutná.

„Díky, bylo to úžasné,“ řekla Leesha, když dojedli.

Jardir se jí vsedě poklonil. „Bylo mi potěšením. A teď, přeješ-li si, mi bude potěšením předčítat ti úryvky z Eveji, jak jsem ti slíbil.“

Leesha s úsměvem přikývla a z hluboké kapsy na šatech vytáhla onu tenkou knihu vázanou v kůži. „Já bych moc ráda, ale jestli mi budeš číst, musíš začít od začátku a přísahat, že budeš číst slovo od slova a nic nevynecháš.“

Jardir tázavě naklonil hlavu na stranu a Leesha si v první chvíli dělala starosti, jestli ho třeba neurazila, ale pak se na obličej pomalu vplížil úsměv.

„To bude trvat mnoho nocí,“ poznamenal.

Leesha se rozhlédla po táboře a pustých pláních. „Jak se zdá, zrovna teď mám po nocích poměrně volno.“

*

Překvapivě to nebyla Wonda, kdo sklidil největší pozornost, když dospěli do Everamovy Štědroty, ale Gared. Jardir sledoval, jak dal’šarúmové očima hltají drvoštěpovu obrovitou postavu a mocné svaly, hledají slabiny a odhadují, jak by se dal zabít. Takhle hodnotili každého. Takový už byl šarúmský zvyk, být připraven bojovat s každým – nepřítelem, bratrem, otcem či přítelem. Každý jeho válečník bude chtít změřit s tímto severským obrem síly a šarúm, který ho dostane na zem, sklidí velké pocty.

Teprve když válečníci zhodnotili Gareda, tu nejzřetelnější hrozbu, sklouzly jejich oči na Wondu a jen pár z nich se podívalo znovu, když si uvědomili, že je to žena.

I když neposlali žádnou zprávu předem, na nádvoří Jardirova paláce už na ně čekala Inevera s damaji’ting. Inevera si hověla ve vypolštářovaném palankýnu, který nesli svalnatí chinští otroci oblečení jen v bidech a vestách. Jako vždy byla oděná necudně vyzývavě, takže dokonce i Žírňané zalapali po dechu a zrudli, když otroci postavili palankýn na zem a Inevera vstala. Se vztaženýma rukama kráčela k Jardirovi a boky se jí svůdně vlnily.

„Kdo je to?“ zeptala se Leesha.

„Moje první manželka, damaja Inevera,“ odpověděl Jardir. „Ty ostatní jsou moje další manželky.“

Leesha se na něj příkře podívala, a přesně jak ho Abban varoval: její tvář věstila bouři. „Ty už jsi ženatý?!“

Jardir se na ni nechápavě podíval. S tím přece musela počítat, i když má sklony žárlit. „Jistěže. Já jsem Šar’dama Ka.“

Leesha otevřela ústa, chtěla něco řízného odseknout, ale mezitím k nim došla Inevera a Leesha spolkla vše, co se chystala říct.

„Drahý,“ zvolala Inevera, objala ho a vášnivě políbila. „Jak jen mi chybělo tvé teplo v naší posteli.“

Jardirovi to v prvním okamžiku vyrazilo dech, ale pak si všiml, že Inevera poočku sleduje Leeshu, a cítil se špinavý, jako by si ho označkoval pes.

„Dovol mi představit ti svého váženého hosta,“ řekl. „Mistryně Leesha, dcera Ernyho, první kořenářka kotlinského kmene.“ Inevera nad tím titulem podezřívavě přimhouřila oči a zlostně si změřila nejdřív Jardira, pak Leeshu.

Pokud šlo o Leeshu, ta se své role zhostila dobře, neucouvla ani o píď, s Ineveřiným pohledem se střetla chladnokrevně a důstojně a půvabně poklesla do pukrlete s roztaženými sukněmi, které si ženy z Žírných krajů tak oblíbily. „Je mi ctí se s tebou seznámit, damajo.“

Ineveřin úsměv a poklona na oplátku byly stejně tak nečitelné a v tu chvíli Jardir věděl, že měl Abban pravdu. Inevera by tuto ženu nepřijala ani jako dživu sen, natož aby se smířila s tím, že se s ní Jardir přesto ožení a svěří jí vládu nad ženami ze severu.

„Ráda bych si s tebou promluvila v soukromí, drahý,“ řekla Inevera a Jardir přikývl. Jakmile přišel okamžik postavit se jí tváří v tvář, nijak netoužil to odkládat. Děkoval Everamovi, že je slunce ještě vysoko a ona v jeho světle nemůže použít svou hora-magii.

„Abbane, nech pro mistryni Leeshu a její družinu připravit na dobu jejich pobytu Zrcadlový palác,“ řekl krasijsky. Ten palác byl pro někoho jako Leesha nedostatečný, ale bylo to to nejlepší, co mohla Everamova Štědrota nabídnout, tři podlaží bohatě vybavená koberci, tapisériemi a stříbrnými zrcadly.

„Myslím, že Zrcadlový palác v tuto chvíli využívá damaji Ichách,“ podotkl Abban.

„Tak si damaji Ichách bude muset najít nové obydlí,“ odtušil Jardir.

Abban se uklonil. „Rozumím.“

„Omluv mne, prosím,“ poklonil se Jardir Leeshe. „Musím se poradit se svou manželkou. Abban zařídí vaše ubytování. Až se usadíte, zajdu za tebou.“

Leesha stroze přikývla, chladné gesto, které varovalo před vnitřním ohněm. Jardir cítil, jak se mu při tom pohledu zrychluje tep, a to mu dalo sílu, když kráčel s Ineverou do svého paláce.

*

„Co to má za smysl vodit sem tu ženskou?“ vyjela na něj Inevera, když osaměli v její polštářové komnatě vedle trůnního sálu.

„Kůstky ti to neřekly?“ ušklíbl se jízlivě Jardir.

„Ovšemže řekly,“ odsekla Inevera, „ale chovala jsem naději, že se tentokrát mýlí a ty nejsi takový hlupák.“

„Sňatky upevnily mou moc v Krasii,“ namítl Jardir. „Je tak pošetilé myslet si, že stejně dobře poslouží i v severských krajích?“

„Tohle jsou chinové, drahý,“ připomněla mu Inevera. „Dobří na plození dal’šarúmů, ale není mezi nimi žena, která by byla hodna nosit tvé semeno.“

„Nesouhlasím,“ odvětil Jardir. „Leesha toho hodna je stejně jako jakákoli jiná žena, kterou jsem kdy poznal.“

Inevera se zachmuřila. „No, beztak na tom nezáleží. Kůstky promluvily proti ní a já ten sňatek neodsouhlasím.“

„Máš pravdu, nezáleží,“ odvětil Jardir. „Stejně si ji vezmu.“

„To nemůžeš,“ vzplanula Inevera. „Já jsem Dživa Ka a já rozhoduji o tom, koho dalšího si můžeš vzít.“

Ale Jardir zavrtěl hlavou. „Ty jsi moje krasijská Dživa Ka. Leesha bude moje žírňanská Dživa Ka a bude mít vládu nad všemi mými manželkami na severu.“

Inevera vypoulila oči, až si Jardir myslel, že jí snad vypadnou z důlků. Pak zaječela a zaútočila na něj dlouhými nalakovanými nehty. Jardirova záda, často drásaná těmito nehty za zcela jiných okolností, mohla dosvědčit, jak jsou ostré.

Bleskurychle se jí odtočil z cesty. Dobře si pamatoval, jak ho zneschopnila naposledy, takže se před jejími útoky kryl a uhýbal tak, aby o ni co možná ani nezavadil. Dlouhé nohy oděné jen v tenkém, průsvitném hedvábí, kopaly vysoko a rychle, prsty bodaly a hledaly slabá místa, kde se mužské svaly a nervy spojují. Jestli se jí podaří dostat se mu na tělo, údy ho přestanou poslouchat.

Byla to první skutečná ukázka dama’tingského šarusahku, kterou Jardir viděl, a sledoval ty dokonale vražedné pohyby jako uhranutý s vědomím, že Inevera by pravděpodobně dokázala zabít dokonce i nějakého damaji dřív, než by si uvědomil, že vůbec udeřila.

Ale Jardir byl Šar’dama Ka. Byl to největší žijící mistr šarusahku a díky magii Kadžiho kopí byl ještě silnější a rychlejší než dřív. Teď, když začal uznávat její bojové umění a byl ve střehu, se mu nemohla vyrovnat dokonce ani ona. Nakonec ji chytil za zápěstí a praštil s ní na hromadu polštářů.

„Ještě jednou mne napadneš,“ varoval ji, „a dama’ting nebo ne, zabiju tě.“

„Ta pohanská děvka ti popletla hlavu,“ zasyčela Inevera.

Jardir se rozesmál. „Snad. Anebo mi naopak otevřela oči.“

*

Když damaji Ichách s manželkami a dětmi opouštěl Zrcadlový palác, výhrůžně si je měřil.

„Kdyby mohly oči poslat do Jádra, ty jeho by tě poslaly,“ zhodnotil to Rojer.

„Jeden by si myslel, že to sídlo snad ani žádným rizonským šlechticům neukradl,“ podotkla Leesha.

„U těchto lidí člověk nikdy neví,“ mudroval Rojer. „Třeba by si považoval za čest, kdybychom jemu i jeho rodině prokázali tu zdvořilost, že bychom je nejdříve zabili.“

„Tohle není legrace, Rojere,“ napomenula ho Leesha.

„Nezdá se mi, že bych žertoval,“ odtušil Rojer.

Brzy poté vyšel z paláce Abban a hluboce se jim poklonil. „Tvůj palác tě očekává, paní. Mé manželky ještě chystají spodní podlaží pro tvou družinu, ale tvé soukromé komnaty, celé vrchní patro, jsou již připraveny tě přijmout.“

Leesha se zadívala nahoru na obrovský palác. Jen samotné horní podlaží obnášelo tucty oken. Celé patro jen pro ni? Bylo dobře desetkrát větší než celá chalupa, kde bydlela s Wondou.

„Ona dostane celé patro?“ užasl Rojer. Zíral na to s otevřenými ústy stejně jako ona.

„Tvé komaty budou samozřejmě rovněž bohatě vybaveny, synu Jessumův,“ sdělil mu Abban a poklonil se, „ale tradice velí, že panna nevěsta zůstává sama na vrchním podlaží a její družina dole, aby se zajistilo, že svatební závoj oblékne neposkvrněná.“

„Já jsem na Ahmannův návrh nepřistoupila,“ upozornila Leesha.

Abban se uklonil. „Je to tak, ale ani jsi ho neodmítla, čímž jsi ponechala mého pána svým nastávajícím, dokud se nerozhodneš. Obávám se, že v tomto je tradice neoblomná.“

Naklonil se blíž a předstíral, že si hladí vous, aby si zaclonil rty. „A já ti upřímně radím, paní, že pokud tvá odpověď nezní ‚ano‘, nedělej konečné rozhodnutí, dokud budeš v Everamově Štědrotě.“ Leesha přikývla, sama již došla k témuž závěru.

Vstoupili do paláce. Všude viděli ženy v černém; leštily a uklízely. Hlavní vstupní dvoranu z obou stran lemovala zrcadla, v nichž se do nekonečna odrážely zdi. Středem nablýskané dlažby se táhl běhoun, hustý a měkký, jasných barev, zábradlí na širokém schodišti bylo pozlacené a vykládané slonovinou. Na stěnách visely řady portrétů, pravděpodobně předešlých vlastníků, kteří je zkormouceně pozorovali, jak stoupají po schodech nahoru. Leesha přemítala, co se s nimi asi stalo, když přišli Krasijci.

„Počkáš-li laskavě se svým doprovodem zde, paní,“ ozval se Abban, „zakrátko se vrátím a doprovodím všechny do jejich komnat.“

Leesha přikývla a Abban se poklonil a zanechal je ve velkolepém salónu s výhledem na celé hradiště Rizon.

„Jdi ven a hlídej dveře, Garede,“ řekla Leesha, když Abban odešel. Jakmile se veřeje zavřely, Leesha se vztekle otočila na matku.

„Tys jim řekla, že jsem panna?“ vyjela na ni.

Elona pokrčila rameny. „Oni to předpokládali. Jen jsem je u toho nechala.“

„A kdybych si ho vzala a on zjistil, že nejsem?“ opáčila Leesha.

Elona si přezíravě odfrkla. „Nebyla bys první nevěsta, která šla do svatebního lože jako žena. Kvůli tomu žádný muž tu, po níž touží, neodvrhne.“ Letmo zavadila pohledem o Ernyho, který zkoumal své boty, jako by na nich bylo něco napsáno.

Leesha se zachmuřila, ale pak jen potřásla hlavou. „Je to jedno. Já nebudu jen další nevěsta v harému. To je od něj ale drzost, přivést mne sem a neříct mi to!“

„Ach, svatá noci!“ zavrčel Rojer. „Přece se nemůžeš vymlouvat, žes to nevěděla. Všechny krasijské příběhy, které se kdy vyprávěly, vždycky začínaly pánem s tucty znuděných manželek zamčených v harému. A vůbec, jaký je v tom rozdíl? Už jsi řekla, že nemáš v úmyslu si ho brát.“

„Tebe se nikdo na nic neptal,“ vyjela na něj Elona. Leesha se na ni překvapeně podívala.

„Ty jsi věděla, že už je ženatý, že?“ obvinila ji Leesha. „Tys to věděla a stejně ses mě snažila prodat jako kus dobytka!“

„Ano, věděla,“ řekla Elona. „A taky vím, že buď spálí Kotlinu na popel, nebo z mé dcery udělá královnu. Byla má volba tak špatná?“

„Ty nemáš co rozhodovat o tom, koho si vezmu,“ rozčílila se Leesha.

„Nu, někdo to rozhodnout musel,“ odsekla Elona. „A bylo jisté jako noc, že ty se k tomu nechystáš.“

Leesha ji zpražila pohledem. „Tak copak jsi jim slíbila, matko? A co ti za to nabídli oni?“

„Slíbila?“ Elona se rozesmála. „Je to sňatek! Ženich chce jen povyražení do postele a rodičku dětí. Slíbila jsem, že jsi plodná a dáš syny. To je vše.“

„Jsi nechutná,“ řekla Leesha. „A vůbec, jak to můžeš vědět?“

„Možná jsem se zmínila o tvých šesti starších bratřích,“ připustila Elona, „všichni želbohu zabiti v boji s démony.“ Trudnomyslně zamlaskala.

„Matko!“ zařvala Leesha.

„Myslíš, že šest je moc?“ zeptala se Elona. „Dělala jsem si starosti, jestli jsem to nepřehnala, ale Abban to vzal úplně samozřejmě a dokonce vypadal zklamaně. Myslím, že jsem mohla jít ještě výš.“

„I jeden je moc!“ vyhrkla Leesha. „Lhát o mrtvých dětech, copak nemáš žádnou úctu?“

„Úctu k čemu?“ opáčila Elona. „K nebohým duším dětí, které neexistují?“

Leesha cítila, že jí začíná cukat za levým okem, a věděla, že se blíží strašlivá bolest hlavy. Promnula si spánek. „Udělala jsem chybu, že jsem sem šla.“

„Na tohle zjištění už je trochu pozdě,“ utrousil Rojer. „I kdyby nás nakrásně nechali odejít, tak teď se sebrat a zmizet by bylo to samé jako plivnout jim do obličeje.“

Prudký záchvat bolesti za okem vyvolal vlnu nevolnosti. „Wondo, přines mi můj kapsář s bylinami.“ S matkou si to vyřídí snáz, až si vezme lektvar na krevní oběh a bolesti hlavy poleví.

*

Nedlouho poté, co jim připravili spodní prostory a doprovodili tam její přátele, dorazil Jardir. Leeshu napadlo, jestli s návštěvou záměrně nečekal, až bude sama.

Stál ve dveřích, klaněl se, ale nevstoupil. „Opravdu tě nechci uvádět do rozpaků. Nepřeješ si tu mít svou matku?“

Leesha si odfrkla. „To bych se radši nechala hlídat jadrncem. Myslím, že tě zvládnu, jestli položíš ruku někam, kam nepatří.“

Jardir se rozesmál, znovu se uklonil a vstoupil. „O tom nijak nepochybuji. Musím se omluvit za tak bídné ubytování. Rád bych měl palác hodný tvé moci a krásy, ale želbohu je tato nuzná chatrč to nejlepší, co může Everamova Štědrota v tuto chvíli nabídnout.“

Leesha by mu nejraději řekla, že v životě neviděla nic tak krásného vyjma tvrze vévody Rhinebecka, ale odpustila si tu lichotku, věděla, že Krasijci ten palác ukradli a nezaslouží si za takovou nádheru žádnou chválu.

„Proč jsi mi neřekl, že už jsi ženatý?“ zeptala se stroze.

Jardir sebou překvapeně trhnul a Leesha viděla na jeho tváři upřímný úžas. Hluboce se poklonil. „Odpusť, paní. Předpokládal jsem, že to víš. Tvá matka naznačila, abych o tom nemluvil, protože tvá žárlivost soupeří s tvou krásou a tímpádem musí být opravdu hrozivá.“

Při zmínce o matce Leesha cítila, že jí opět začíná cukat ve spánku, ale nemohla popřít, že jí ta poklona zalahodila, byť hraničila s podlézavostí.

„Tvůj návrh mi zalichotil,“ řekla. „Stvořiteli, dokonce jsem o tom uvažovala! Ale já opravdu nemám chuť být jednou z davu, Ahmanne. Takové věci se na severu nedělají. Sňatek je svazek dvou, nikoli dvou tuctů.“

„Já nemohu změnit to, co je,“ řekl Jardir, „ale přesto tě snažně prosím, neuspěchej své rozhodnutí. Udělal bych z tebe svou první manželku v severských krajích, s pravomocí odmítnout všechny, které přijdou po tobě. Budeš-li si přát, abych si už nebral žádné žírňanské nevěsty, bude tomu tak. Pečlivě to promysli. Porodíš-li mi syny, můj lid nebude mít jinou možnost než kotlinský kmen přijmout.“

Leesha svraštila čelo, ale nebyla tak nerozvážná, aby ho rovnou odmítla. Dobře věděla, že je má v hrsti. A opět zjistila, že je jí líto, že ho bude muset odmítnout.

„Brzy padne noc,“ poznamenal Jardir, aby stočil řeč jinam, když neodpovídala. „Přišel jsem pozvat tebe a tvé osobní ochránce na alagai’šarak.“

Leesha na něj dlouze hleděla a zvažovala to.

„Naše válka s alagai je společnou půdou, na níž mohou naše národy stát bok po boku,“ řekl Jardir. „Mí válečníci vás snáze přijmou, když uvidí, že za noci jsme… nevlastními sourozenci.“

Leesha přikývla. „Dobrá, ale mí rodiče zůstanou tady.“

„Ovšem,“ souhlasil Jardir. „Přísahám u Everamova vousu, že se jim tady nic nestane.“

„Je snad nějaký důvod obávat se opaku?“ zeptala se Leesha při vzpomínce na zlobný pohled damaji Ichácha.

Jardir se poklonil. „Ovšemže ne. Prostě jsem jen nahlas vyjádřil, co je zřejmé. Odpusť.“

*

Sevřené šiky krasijských válečníků, které nastoupily na přehlídku, když Jardir přiváděl Leeshu s doprovodem do alagai’šaraku, udělaly na Leeshu opravdu dojem. Abban se belhal vedle ní a Leesha byla opět vděčná, že ho má vedle sebe. Její krasijština se sice rychle zlepšovala, ale stejně tu zůstávaly stovky svérázných zvyklostí a pravidel, jimž ona ani její přátelé nerozuměli. Stejně jako Rojer, i Abban dokázal mluvit, aniž pohnul rty, a jeho tiché nabádání, kdy se klanět a kdy přikývnout, kdy na něco přistoupit a kdy si naopak stát pevně na svém je prozatím všechny zachránily před neshodami.

Ale víc než to; Leesha zjišťovala, že se jí Abban líbí. Navzdory úrazu, který ho uvrhl na nejnižší stupeň jeho společnosti, si ten chaffit dokázal uchovat důvtip a veselou mysl a svým způsobem se povznést k nové moci.

„To přece nemůžou být všichni,“ zamumlal Rojer, když hleděl na shromážděné šarúmy, počtem přes tisícovku. „Tak málo bojovníků přece nemohlo v žádném případě dobýt celé vévodství. Vždyť tolik bychom jich dokázali dát dohromady jen v samotné Kotlině.“

„Nepleť se, Rojere,“ zašeptala Leesha a potřásla hlavou. „My můžeme povolat tesaře a pekaře. Pradleny a švadleny, které vezmou do ruky zbraň, když je zapotřebí bránit se noci. Tohle jsou vojáci z povolání.“

Rojer něco zamručel a znovu se podíval na nastoupené vojsko. „Stejně to není dost.“

„To máš samozřejmě pravdu,“ ozval se Abban, který očividně slyšel každé slovo z jejich tichého rozhovoru. „Vidíš jen maličký zlomek válečníků ve službách mého pána.“ Ukázal na dvanáct jednotek na nádvoří u velké brány. „Tamhle jsou ti nejlepší z nejlepších z každého jednoho z dvanácti krasijských kmenů, vybraní jako čestná stráž svých damaji ve městě. Před tebou sice stojí ty nejnepřemožitelnější bojové síly, jaké kdy svět viděl, ale i ony jsou ničím ve srovnání s miliónem kopí, které dokáže Šar’dama Ka shromáždit. Zbytek kmenů se rozptýlil do stovek vesnic Everamovy Štědroty.“

Milión kopí. Kdyby Jardir dokázal povolat do zbraně byť jen čtvrtinu, tak by Svobodná města udělala nejlíp, kdyby se rychle vzdala, a ona by se měla smířit s představou, že je Jardirovou postelovou kratochvílí. Arlen byl zřejmě přesvědčen, že krasijská armáda je mnohem menší. Leesha se podívala na Abbana a uvažovala, jestli jí říká pravdu. Tucty otázek se jí honily hlavou, ale moudře si je nechala pro sebe, aby neodhalila ještě víc svých soukromých úvah.

Nikdy se nikomu nesvěřuj se svými myšlenkami, dokud to není nutné, učila ji Bruna a životní moudrost vévodkyně Araine se s Brunou zjevně shodovala.

„A co lidé, kteří v těch vesnicích žijí?“ zeptala se Leesha. „Co se stalo s nimi?“

„Žijí tam pořád,“ odvětil Abban a vyznělo to upřímně ukřivděně. „Musíš nás považovat za netvory, když se bojíš, že bychom vraždili nevinné.“

„Obávám se, že po severu takové zvěsti kolují,“ namítla Leesha.

„Nu, tak nejsou pravdivé,“ odpověděl Abban. „Porobený lid musí odvádět daně, to ano, a chlapcům a mužům se dostává výcviku k alagai’šaraku, ale jinak se jejich život nezměnil. A za to získali hrdost v noci.“

A znovu se Leesha pátravě zahleděla Abbanovi do tváře, jestli nenajde zachvěv toho, kdy se z nadsázky stává lež, ale nenašla nic. Odvádět chlapce a muže do války je hrůza, ale alespoň bude moci zoufalým uprchlíkům v Kotlině říct, že jejich zajatí manželé, bratři a synové jsou pravděpodobně stále naživu.

Při pohledu na Leeshu a její společníky se řady válečníků rozšuměly, ale velitelé v bílých závojích je ostře okřikli a šarúmové ihned zmlkli a postavili se do pozoru. V popředí stáli dva muži, jeden v bílém turbanu a válečnické černi, druhý v damské bílé.

„Jayan, prvorozený mého pána,“ řekl Abban a ukázal na válečníka, „a jeho druhorozený Asome,“ ukázal na duchovního.

Jardir rázným krokem předstoupil před mužstvo. Vyzařovala z něj přímo hmatatelná síla a válečníci na něj hleděli s nábožnou úctou, dokonce i jeho synům se zapáleně leskly oči. Leesha s překvapením shledala, že po pouhých dvou týdnech výuky většině toho, co Jardir říká, rozumí.

„Šarúmové Pouštního Kopí!“ zvolal Jardir. „Dnes v noci se nám dostalo té cti, že se k našemu alagai’šaraku připojí šarúmové z kotlinského kmene ze severu, naši bratři za noci.“ Ukázal na Leeshinu skupinku a řadami válečníků proběhl ohromený šum.

„Oni budou bojovat?“ zvolal rozčíleně Jayan.

„Otče, Eveja jasně stanovuje, že ženám je šarak zapovězen,“ vzbouřil se Asome.

„Eveju psal Osvoboditel,“ odvětil Jardir. „Teď jsem Osvoboditelem já a já určím, jak se vede šarak.“

Jayan zavrtěl hlavou. „Já nebudu bojovat vedle ženy.“

Jardir udeřil jako lev, ruka se jen mihla a už držel syna pod krkem. Jayan lapal po dechu, tahal otce za paži, ale stisk byl ocelový a on se nedokázal vykroutit. Jardir ruku napřáhl, zvedl a Jayan ztratil půdu pod nohama, špičky sotva drhly o hlínu.

Leesha se zajíkla, vrhla se k nim, ale Abban jí berlou zahradil cestu. Projevil při tom překvapivou sílu.

„Nebuď hloupá,“ zasyčel tak naléhavě, že Leesha zkrotla, stáhla se a jen se bezmocně dívala, jak Jardir vymačkává ze syna život. Úlevou vydechla, když odhodil chlapce na zem; Jayan sípal, mlátil sebou, ale byl plný života.

„Jaký to netvor zaútočí na vlastního syna?“ vyhrkla zděšeně Leesha.

Abban otevřel ústa, chtěl něco říct, ale Gared ho předběhl. „Nemoh dělat nic jiného. Nikdo nepůjde do noci za chlapem, co nedokáže srovnat ani vlastní kluky.“

„Já nepotřebuji rady od nějakého vesnického rváče, Garede,“ odsekla Leesha.

„Ale on má pravdu,“ pípla k Leeshinu zděšení Wonda. „Já jsem sice nerozuměla, co říkal, ale můj táta by mi rozbil nos, kdybych s ním mluvila tímhle tónem. Počítám, že mu jen prospěje, když sežere trochu hlíny.“

„Zdá se, že naše mravy nejsou tak odlišné, jak to zpočátku vypadalo, paní,“ podotkl Abban.

*

Alagai’šarak se vedl nočním okruhem kolem města. Šarúmové se vyvalili ze severní brány, rozvinuli do šíře, rameno na rameni, štít ke štítu, šest kmenů zamířilo na východ, šest na západ a zabíjeli každého alagai, který jim přišel do cesty, dokud se nesešli u jižní brány. Aby se vyhnul dalším neshodám, Jardir rozvážně odeslal Jayana a Asoma na východ a Leeshu s jejím doprovodem vedl na západ. Abbana nechali u brány.

Nikdo z kotlinského kmene neměl štít, a tak je Jardir umístil za postupující řadu a Leeshu doprovázel osobně s Hasikem a několika Osvoboditelovými kopiníky, protože jakmile dal’šarúmové prošli, rychle za ně pronikali démoni, lační hodů na jadrnských mršinách ponechaných slunci, a neváhali by tu malou skupinku napadnout.

Zpočátku se je Krasijci snažili chránit, ale jak Jardir doufal, Leesha a její doprovod je těch spasitelských představ rychle zbavili. Rojer lákal houslemi démony do pastí nebo je naháněl proti sobě navzájem a Leesha metala po alagai svou ohnivou magii a rozháněla je jako písek ve větru. Gared se bez bázně a hany vrhal do démonských smeček a sekerou a mačetou rozsekával démony na kusy a Wondin luk drnčel jako Rojerovy struny a na dálku zabíjel každého démona, kterého zahlédla. Dokonce i z oblohy jich několik sundala dřív, než mohli slétnout dolů na štítovou hradbu.

Byla zrovna dost daleko od ostatních, když jí došly šípy. Ohnivý démon zasyčel a skočil po ní a jeden Osvoboditelův kopiník zařval a hnal se jí na pomoc.

Nemusel se obtěžovat. Wonda shodila luk z ramene, popadla démona za rohy, hladkou obrátkou se vyhnula ohnivému plivanci a plynulým šarusahkovýtn přetočením ho složila na zem. V ruce se jí objevil chraněný nůž, který prořízl démonovi hrdlo.

Vzhlédla a lačnost po ichoru v jejích očích byla srovnatelná s lačností jakéhokoli šarúma, kterého kdy Jardir potkal. Usmála se na zkoprněného dal’šarúma, který se ji ještě před chviličkou hnal zachraňovat, ale pak vytřeštila oči a ukázala na oblohu.

„Pozor!“ vykřikla, ale už bylo pozdě, z oblohy slétl větrný démon, smrtící pařáty rozervaly válečnickou zbroj a zajely do těla.

Všichni naráz se dali do pohybu. V Rojerově ruce se objevil chraněný nůž a letěl na démona přesně v okamžiku, kdy po něm Wonda vrhla dýku a tři kopí a skolila ho dřív, než mohl vzlétnout zpátky k obloze. Leesha popadla sukně do hrsti a pádila k padlému válečníkovi. Alagai sebou ještě mlátil jen o pár coulů dál, když si k raněnému klekla. Jardir utíkal k ní, Gared a Jardirovi kopiníci mezitím dorazili démona a stoupli si k nim na stráž.

Ten válečník, Restavi, sloužil Jardirovi věrně celá léta. Vypancéřovaný kaftan byl nacucaný krví a Leesha mu chtěla prohlédnout zranění, ale vzpouzel se jako šílený.

„Přidrž ho,“ nařídila Leesha Jardirovi tónem, který se nijak nelišil od tónu damy’ting zvyklé velet. „Nemůžu nic dělat, když sebou tak mlátí.“

Jardir jí vyhověl, chytil Restaviho za ramena a pevně ho přitiskl k zemi. Válečník se střetl s Jardirovým pohledem. Třeštil oči jako šílený. „Jsem připraven, Osvoboditeli!“ vykřikl. „Požehnej mi a odešli mne na osamělou pouť!“

„Co to povídá?“ zeptala se Leesha, zatímco rozřezávala silný kaftan a vyhazovala rozbité keramické destičky. Zaklela, když se objevila rozchlíplá rána a ona zjistila, jak je velká.

„Říká mi, že jeho duše je připravena odejít na nebesa,“ odpověděl Jardir. „Žádá mne, abych mu požehnal rychlou smrtí.“

„Nic takového,“ zavrčela Leesha. „Řekni mu, že jeho duše možná připravená je, ale tělo ještě ne.“

Jak podobná je Par’chinovi, pomyslel si Jardir a najednou zjistil, že mu jeho starý přítel strašně chybí. Restavi jednoznačně umírá, ale ta severská léčitelka ho prostě odmítá propustit bez boje. Byla v tom úcta a Jardir dobře věděl, že by to vzala jako urážku, kdyby byl hluchý k jejímu přání a toho muže zabil, byť na jeho vlastní žádost.

Jardir vzal Restaviho tvář do dlaní a zahleděl se mu do očí. „Ty jsi Osvoboditelův kopiník! Vydáš se na svou osamělou pouť, až já rozkážu, a ne dřív. Přijmi bolest a neházej sebou!“

Restavi se zachvěl, ale přikývl, zhluboka se nadechl a přestal se vzpouzet. Leesha se na ně překvapeně podívala, pak odstrčila Jardira stranou a pustila se do práce.

„Ať štítová hradba postupuje dál,“ nařídil Jardir Hasikovi. „Já tady počkám, než mistryně ošetří Restaviho.“

„K čemu?“ podivil se Hasik. „I kdyby přežil, už nikdy nezvedne kopí.“

„To nevíš o nic líp než já,“ odvětil Jardir. „To je inevera. Já se nebudu plést do věcí své nastávající o nic víc, než bych se pletl do věcí jakékoli damy’ting.“

Osvoboditelovi kopiníci zůstali s nimi a utvořili kolem Leeshi a Restaviho kruh, ale bylo toho málo zapotřebí. Rojer kolem nich utkal hradbu z tónů a žádný alagai se neodvážil přiblížit.

„Můžeme ho odnést,“ prohlásila konečně Leesha. „Krvácení jsem zastavila, ale rána bude vyžadovat složitější zákrok a k tomu potřebuji pořádný stůl a lepší světlo.“

„Bude ještě někdy bojovat?“ zeptal se Jardir.

„Je naživu,“ odvětila Leesha. „Není na tom prozatím dost?“

Jardir vraštil čelo a opatrně volil slova. „Jestli nebude moci bojovat, pravděpodobně si později sám vezme život.“

„Protože jinak by se stal chaffitem?“ opáčila zachmuřeně Leesha.

Jardir potřásl hlavou. „Restavi pobil stovky alagai. On má místo na nebesích jisté.“

„Tak proč by si sám bral život?“ podivila se Leesha.

„Je to šarúm,“ odpověděl Jardir. „Šarúm má zemřít ve spárech alagai, a ne starý a scvrklý v nějaké posteli, jako břímě rodiny a kmene. To je důvod, proč damy’ting neošetřují raněné před svítáním.“

„Aby ti nejvážněji zranění zemřeli?“ zeptala se Leesha.

Jardir přikývl.

„To je nelidské!“ zvolala Leesha.

Jardir pokrčil rameny. „Takový je náš zvyk.“

Leesha se na něj podívala a potřásla hlavou. „A v tom je ten rozdíl mezi námi. Váš lid žije proto, aby bojoval, zatímco můj bojuje proto, aby žil. Co budete dělat, až vyhrajete šarak ka a nebudete mít proti čemu bojovat?“

„Pak se Ala a Nebesa spojí v jedno,“ odpověděl Jardir, „a všude bude ráj.“

„Tak proč jsi toho muže nezabil, když tě o to žádal?“ zeptala se Leesha.

„Protože jsi mne žádala, abych to nedělal,“ odpověděl Jardir. „Jednou jsem udělal chybu, když jsem byl hluchý ke stejné prosbě od jednoho člověka od vás, a málem mě to stálo jeho přátelství.“

Leesha zvědavě naklonila hlavu. „Toho, kterého Abban nazývá Par’chin?“

Jardir přimhouřil oči. „Copak ti ten chaffit o něm napovídal?“

Leesha se mu zpříma podívala do očí. „Nic, jen že byli přátelé a že mu ho připomínám. Proč?“

Vztek na Abbana z Jardira vyprchal stejně rychle, jako vzplanul a zanechal v něm pocit prázdnoty a smutku. „Par’chin byl i můj přítel,“ řekl nakonec, „a ty jsi v některých ohledech stejná jako on a v některých jiná. Par’chin měl šarúmské srdce.“

„A to znamená?“ opáčila Leesha.

„A to znamená, že bojoval proto, aby ostatní žili, tak jako ty, ale sám za sebe žil pro boj. I když byl zraněný a jeho vyhlídky byly beznadějné, vydrápal se na nohy a bojoval do posledního dechu.“

„On je mrtvý?“ zeptala se překvapeně Leesha.

Jardir přikývl. „Už mnoho let.“

*

Hluboko do noci pracovala Leesha v sále bývalého rizonského špitálu, řezala, šila a dávala zraněného dal’šarúma zase dohromady. Paže měla celé od krve a záda ji bolela z hrbení nad stolem, ale Restavi bude žít a pravděpodobně se z toho dostane úplně.

Zatímco pracovala, damy’ting, které budovu obsadily, si mezi sebou šuškaly a sledovaly Leeshu napůl s úžasem a napůl s hrůzou. Vycítila, jak jsou rozezlené, že tam tak vpadla a ještě navíc v noci, a jak ji nenávidí za její úsečné rozkazy, ale jejím tlumočníkem byl Jardir sám a Šar’damovi Ka si žádná z těch zahalených žen v bílém netroufla nic odmítnout. Wonda a Gared byli nuceni zůstat venku stejně jako Rojer a Jardirova osobní stráž.

Damy’ting se chovaly jako zajatkyně ve vlastním domě, takže když na sál vtrhla Inevera, jejich úleva byla skoro hmatatelná. Inevera byla v obličeji sinalá vzteky. Přihnala se rovnou k Leeshe a strčila jí nos do obličeje.

„Jak se opovažuješ?“ zavrčela na ni. Mluvila thesky s těžkým přízvukem, ale srozumitelně. Kolem ní se vznášel oblak parfému a její nestoudné šaty připomněly Leeshe matku.

„Jak se opovažuji co?“ opáčila Leesha a neucouvla ani o píď. „Zachránit život člověku, kterého vy byste nechaly do úsvitu vykrvácet?“

Inevera místo odpovědi vlepila Leeshe facku, až odletěla. Ostré nehty ji poškrábaly do krve. Než se stihla Leesha vzpamatovat, vytáhla Inevera zahnutou dýku a šla po ní.

„Ty nejsi hodna ani pobývat v přítomnosti mého manžela, natož líhat v jeho loži,“ plivla po Leeshe.

Leesha střelhbitě sáhla do jednoho kapsáře na zástěře, a jak se Inevera přiblížila, třepla prsty a rozprášila obláček oslepujícího prášku damaje do obličeje.

Inevera zavřískla, chytila se za obličej, odpotácela se a Leesha se narovnala. Inevera si chrstla do obličeje džbán vody a obrátila se zpátky k Leeshe. Po obličeji stékaly nechutné stružky pudru a zarudlé oči plné zášti slibovaly smrt.

„Dost!“ zařval Jardir a vtrhl mezi ně. „Zakazuji vám se rvát!“

„Ty mi něco zakazuješ!“ vyjela na něj nevěřícně Inevera. Leesha měla vcelku stejný názor – Jardir jí nemohl nic zakazovat o nic víc než Arlen – ale teď šlo Jardirovi jen o Ineveru. Zvedl Kadžiho kopí všem na oči.

„Ano,“ řekl. „Hodláš neposlechnout?“

Ticho padlo na sál, ostatní damy’ting se na sebe zmateně dívaly. Inevera sice byla jejich velitelkou, ale Jardir byl hlasem božím. Leesha si dokázala docela dobře představit, co by se dělo, kdyby Inevera vzdorovala dál.

Vskutku se zdálo, že si to také uvědomila. Splaskla, obrátila se na podpatku a jako smršť vyrazila ze špitálu, jen ještě luskla prsty na ostatní damy’ting. Všechny ji následovaly.

„Za tohle zaplatím,“ zamumlal Jardir krasijsky, ale Leesha rozuměla. Na chvíli svěsil ramena a najednou vůbec nevypadal jako ten nepřemožitelný a neomylný vládce Krasie, ale jako její táta po hádce s Elonou. Skoro viděla, jak si Jardir představuje mraky způsobů, kterými mu může Inevera ztrpčovat život, a srdcem ji to táhlo k němu.

Ale pak ticho proťal ženský výkřik, unavený muž se rázem rozplynul a opět ho vystřídal ten nejmocnější muž na světě.

Kapitola 29

Špetka černolistu

333 p. N. Léto

Jardir se vyřítil z dama’tingské svatyně a Leesha pádila těsně za ním. Žírňanský obr řval jako lev; Amkadži a Kolíf mu chytili zápěstí do provazů, na každém laně viseli tři dal’šarúmové a táhli ho za ruce do stran jako splašeného hřebce. Jeden válečník se tomu obrovi pověsil na rozložité plece a pažemi ho chytil vepředu pod krkem v marné snaze ho zardousit, ale jestli to Gared vůbec vnímal, tak to na něm nebylo znát. Nohy toho válečníka se komíhaly hodný kus nad zemí a i ti, kteří tahali za lana, klopýtali sem a tam, jak se snažili udržet Gareda v šachu.

Rojer byl bezmocný, další dal’šarúm ho přirazil ke zdi, jednou rukou si ho ležérně přidržel a s pobaveným úsměškem na tváři sledoval, jak to dopadne.

„Co se to tu děje?“ rozčílil se Jardir. „Kde je ta žena?“

Než se nějaký šarúm zmohl na odpověď, ozval se další výkřik, tentokrát z uličky mezi domy. „Jak se bude někdo dotýkat nějakého Žírňana, až se vrátím, tam mu urazím ty jeho špinavé pracky!“ zaburácel Jardir, prolétl kolem nich jako blesk a vtrhl do uličky.

V uličce byla Wonda. Válečník, který ji zezadu držel, vyl bolestí, protože se mu zahryzla do ruky. Druhý válečník se válel na zemi a držel se za rozkrok a třetí, Jurim, se opíral o zeď a s hrůzou se díval na svou ruku, prapodivně pokroucenou.

„Pusť ji!“ zařval Jardir a všichni vzhlédli. Wonda byla rázem volná a okamžitě praštila válečníka za sebou loktem do břicha. Muž se zlomil v pase a Wonda sáhla k opasku pro nůž.

Jardir na ni namířil kopí. „Nedělej to,“ varoval ji. Zrovna v tu chvíli doběhla do uličky i Leesha, a když to uviděla, zalapala po dechu a utíkala rovnou k Wondě.

„Co se stalo?“ zeptala se jí.

„Ti jadrnčí synové mě chtěli znásilnit!“ vyhrkla Wonda.

„Ta severská děvka lže, Osvoboditeli,“ odplivl si Jurim. „Napadla nás a zlomila mi ruku! Žádám její smrt!“

„Ty snad čekáš, že uvěřím, že Wonda vás tři sama vylákala sem a napadla?“ rozlítila se Leesha.

Jardir je neposlouchal. Bylo nabíledni, co se stalo. Doufal, že Wondiny chrabré činy na bitevním poli udělají na válečníky takový dojem, že je to od takovéhoto jednání odradí, jenže Jurim i oba další patrně cítili potřebu jí připomenout, že mimo bitevní pole je to pořád jenom žena a navíc neprovdaná. Podle evejského zákona neměla právo odmítnout žádného šarúma ani z jakéhokoli důvodu napadnout nějakého muže. Jurim a ti dva se nedopustili žádného přečinu a právem žádali její smrt.

Jenže Žírňané to tak nevidí, to bylo Jardirovi jasné, a on jejich válečníky, muže jako ženy, potřebuje do šaraku ka. Letmo zavadil pohledem o Leeshu a uvědomil si, že ne všechny jeho důvody jsou tak nesobecké. Nu, šarúmové prostě budou muset dostat lekci, aby se naučili se ovládat. Tak pokořující lekci, jakou před mnoha lety udělil Hasikovi.

Velitelsky mávl na Jurima a jeho dva společníky a ukázal na zeď. Poslušně si k ní stoupli, záda rovná, všichni překonali bolest ze zranění, které jim ta dívka způsobila. Sice žena, ale rozená válečnice.

Jardir slyšel, jak Leesha nabírá dech. Zvedl ruku dřív, než mohla promluvit, a rázně předstoupil před své muže.

„Mám v úmyslu se s mistryní Leeshou oženit,“ sdělil jim chladně. „Urazit kteréhokoli služebníka této paní je jako urazit ji. Urazit ji je jako urazit mne.“

Podíval se Jurimovi do očí, hrotem Kadžiho kopí se zlehka dotkl jeho hrudi. „Urazil jsi mne, Jurime?“ zeptal se tiše.

Jurim vytřeštil oči. Jako šílený přeskočil pohledem na Wondu a pak zase zpátky na Jardira. Svíjel se pod hrotem kopí, i když to byl dotek lehký jako pírko, a pak se rozklepal. Věděl, že na jeho odpovědi závisí jeho život, ale lhát Osvoboditeli by ho stálo místo na nebesích.

Zhroutil se, padl na kolena a plakal. Přitiskl čelo do prachu, kvílel, křečovitě se věšel Jardirovi na nohy. „Odpusť mi, Šar’damo Ka!“

Jardir ho skopl a ustoupil, aby viděl na oba válečníky stojící vedle Jurima. I oni okamžitě padli na kolena, přitiskli čelo do prachu a kvíleli.

„Ticho!“ zavrčel Jardir a muži rázem ztichli. Ukázal na Wondu. „Tato žena zabila dnes v noci více alagai než vy tři dohromady, takže její čest má cenu vašich tří životů.“

Muži se přikrčili, ale netroufali se hájit ani slůvkem. „Jděte do chrámu a modlete se celou noc a celý den,“ nařídil jim Jardir. „Zítra si vezmete svá kopí a vyjdete do noci bez štítu a oblečení jen v černých bidech. Když padnete, poputují vaše kosti do Šarika Hory.“

Muži se úlevou roztřásli, rozplakali a líbali Jardirovi nohy, protože těmito slovy jim slíbil to jediné, o co se šarúmové doopravdy bojí přijít: válečnickou smrt a vstup do nebeského ráje. „Díky, Osvoboditeli,“ opakovali zas a zas.

„Jděte!“ zavrčel Jardir a muži okamžitě utekli.

Jardir se podíval na Leeshu. Tvář jako písečná bouře. „Tos je nechal jen tak jít?“ vyjela na něj. Jardir si uvědomil, že mluvili krasijsky a ona pravděpodobně rozuměla jen zlomku toho, co se tu řeklo.

„Ovšemže ne,“ odpověděl Jardir. Plynule přešel do jejího jazyka. „Půjdou na smrt.“

„Ale oni ti děkovali!“ zvolala Leesha.

„Protože jsem je nevykleštil a nezbavil černého kaftanu,“ odpověděl Jardir.

Wonda si odplivla. „To by těm zplozencům Jádra jen prospělo.“

„Ne, neprospělo!“ prohlásila Leesha. Jardir poznal, že dosud zuří, ale neměl ponětí proč. Měl je vlastní rukou zabít před jejími zraky? Žírňané mají pro své ženy jiná pravidla a on neměl potuchy, jak vlastně takovéto záležitosti řeší.

„Co jiného žádáš?“ zeptal se Jardir. „Nepodařilo se jim tu dívku zneuctít, ba dokonce jí ani neublížili,“ pokynul uznale Wondě, „takže se neočekává, že by ji měli odškodnit za ztrátu panenství.“

„Beztak nejsem panna,“ utrousila Wonda. Leesha se na ni příkře podívala, ale dívka jen pokrčila rameny.

„Ale žádá se po nich, aby za to zaplatili životem!“ namítla Leesha.

Jardir se na ni udiveně podíval. „Zemřou se ctí. Zítra vyjdou nazí do noci a na obranu budou mít jen kopí.“

Leesha vyvalila oči. „To je barbarské!“

A v tu chvíli Jardir porozuměl. Pro Žírňany je smrt nepřípustná. Poklonil se. „Myslel jsem si, že tě ten trest potěší, paní. Chceš-li, nechám je místo toho zbičovat.“

Leesha se podívala na Wondu, ta jen pokrčila rameny. Obrátila se zpátky k Jardirovi. „Dobrá. Ale žádáme bičování veřejné, a až bude trest vykonán, tak jim ošetřím rány.“

Jardira ta žádost překvapila, ale včas to zamaskoval hlubokou poklonou. Žírňanské zvyky jsou fascinující. „Ovšemže, paní. Bude vykonáno zítra při západu slunce, aby to všichni šarúmové viděli a vryli si to do paměti. Bičování se ujmu osobně.“

Leesha přikývla. „Děkuji. To bude stačit.“

„Pro tentokrát,“ zahučela Wonda a Jardir se usmál, když viděl nesmiřitelnost v jejích očích. Tří Osvoboditelových kopiníků bylo zapotřebí jen k tomu, aby ji udrželi, a ani tak nikdo z nich nebyl schopen vykonat, co si předsevzali! S trochou výcviku by zahanbila i kai’šarúma. A jak se na ni díval, dospěl k rozhodnutí, které, jak dobře věděl, mu může klidně rozpoltit armádu ve dví, ale jednou ho Everam vyvolil, aby vedl šarak ka, a on ho povede tak, jak uzná za nejlepší.

Vysekl té ženě válečnickou poklonu. „Žádné příště nebude, Wondo va’Flinn am’Drvoštěp am’Kotlina. Na to máš mé slovo.“

„Díky,“ řekla Leesha, položila mu ruku na loket a v Jardirovi poskočilo srdce štěstím.

*

Ozvalo se hlasité klepání na dveře.

„Kdo je?“ vyhrkl Rojer, vytrhl se ze spánku a rozhlédl se kolem. V komnatě byla tma, jen kolem okrajů sametových závěsů pronikaly dovnitř proužky světla.

Ta postel, to byl zázrak, který se nemohl měřit s ničím, co Rojer zažil od časů ve fraucimoru vévody Rhinebecka. Matrace a poduška vycpané husím peřím, pokrývky nad pomyšlení hladké a jemné. Bylo to jako spát na hřejivém obláčku. Když nic dalšího neslyšel, nedokázal odolat měkkému pokušení a hlava klesla zpátky do poduškové náruče.

Dveře se otevřely a Rojer rozlepil jedno oko. Vstoupila jedna z Abbanových manželek či snad dcer – Rojer to nikdy nedokázal rozeznat. Byla oblečená jako všechny ve volném černém hábitu, který skrýval všechno kromě očí, a ty se v jeho přítomnosti klopily k zemi.

„Máš návštěvu, synu Jessumovu,“ sdělila mu žena.

Šla odhrnout těžké sametové závěsy, okny vproudilo do přepychově zařízené ložnice světlo, Rojer zasténal a zakryl si rukou oči. Leesha sice dostala celé podlaží tohoto obrovského paláce pro sebe, ale Rojerovi i tak přidělili celé křídlo druhého podlaží, víc pokojů, než měla krčma, co vedli rodiče v Říčním Mostě. Elona byla vzteky bez sebe, když zjistila, jakými prostorami ho Krasijci oblažili, zatímco ona sama dostala jen ložnici a salón, i když přepychové.

„Kolik je?“ zeptal se Rojer. Měl pocit, že nemohl spát víc než jednu dvě hodiny.

„Právě vyšlo slunce,“ odpověděla žena.

Rojer znovu zasténal. Nespal ani hodinu. „Ať je to, kdo chce, řekni mu, ať přijde později,“ zavrčel a praštil sebou zpátky do prachového peří.

Žena se hluboce poklonila. „To nemohu, pane. Navštívila tě damaja. Musíš ji neprodleně přijmout.“

Rojer se vsedě narovnal, veškeré myšlenky na spánek byly rázem zapomenuty.

*

Celý palác už byl na nohou, než Rojer usoudil, že je dostatečně upravený, aby mohl opustit své komnaty. Žonglérská krabička s líčidly se postarala o kruhy pod očima, jasně rusé vlasy byly učesány a svázány do culíku. Na sobě měl svůj nejlepší strakatý kabátek.

Tak damaja, pomyslel si. Co po mne, do jádra, chce?

Na chodbě na něj čekal Gared a rovnou se zařadil za něj. Rojer nemohl popřít, že se s tím obrovitým drvoštěpem cítí mnohem bezpečněji. Než došel ke schodům, už shora sestupovala i Leesha s Wondou a s Ernym a Elonou v závěsu.

„Co chce?“ zeptala se Leesha. Nenaspala toho o nic víc než on, ale nebylo to na ní tak vidět, i bez líčidel a pudru.

„Kdybys mi prohledala kapsy,“ zavrčel Rojer, „žádnou odpověď tam nenajdeš.“

Všichni následovali Rojera po schodech dolů a v něm to vyvolávalo pocit, že je vede na útes. Rojer byl herec zvyklý být středem pozornosti, ale tohle bylo jiné. Rukou zašátral po hrudi, skrz košili sevřel medailón. Pevný tvar ho uklidnil. Podle pokynů Abbanových žen pokračoval dál do hlavní přijímací síně.

Stejně jako předtím, i teď Rojer cítil, jak se mu při pohledu na damaju žene do tváří horkost. A to už spal s tucty vesnických dívek a všechny byly okouzlující či hezké, ba dokonce překrásné, a nejednou obdělával i angierskou šlechtu. Leesha je sice krásou všechny předčila, jenže ta si to zřejmě vůbec neuvědomovala a nijak se toho nesnažila využít.

Zato damaja si to uvědomovala. Za průhledným závojem se rýsovala dokonalá křivka brady a ušlechtilý tvar nosu. Velké, nápadné oči lemovaly dlouhé snivé řasy, po ramenou se vlnily prameny naolejovaných černých kadeří. Průsvitná říza, která zakrývala všechno a nic, zdůrazňovala hladké paže a křivku stehen, oblé plné prsy i tmavé bradavky a vyholený klín. Kolem ní se vznášel svěží parfém.

Ba co víc, každé gesto, každý postoj, každičký výraz, to všechno se skládalo do písně, která líbezně zněla každému muži v jejím okolí. Co dokázal Rojer svými houslemi s jadrnci, to dokázala damaja svým tělem s muži. Cítil, jak tvrdne, a vzdával díky za své volné strakaté kalhoty.

Stála v přijímací síni a za sebou měla dvě dívky, obě zahalené dle krasijského zvyku, jímž ona sama opovrhla. Nicméně jejich roucha byla z prvotřídního hedvábí a jedna byla v dama’tingské bílé, druhá v černém. Vzadu vykukovaly zpod plachetek černé copy svázané zlatými stuhami, dlouhé až pod pás, vepředu si ho zpod závojů prohlížely jejich oči.

„Rojere asu Jessum am’Krčma am’Most,“ oslovila ho Inevera se silným přízvukem, z nějž se Rojer zatetelil rozkoší. Snaživě si připomínal, že ta žena je jeho nepřítelem, ale zdálo se, že je to marné. „Je mi ctí se s tebou seznámit,“ pokračovala damaja a poklonila se tak hluboko, až měla Rojer strach, aby jí prsy nevypadly z řízy. Maně zauvažoval, jestli by jí to vůbec vadilo. Dívky za ní se poklonily ještě hlouběji.

Rojer vysekl svou nejdvornější poklonu. „Damajo,“ pravil prostě, nevěda, jak ji správně oslovit, „je mi ctí, že jsi sem přišla za někým tak bezvýznamným jako já.“

„Nepřeháněj to s těmi poklonami, Rojere,“ zamumlala Leesha.

„To můj manžel mi přikázal, abych sem zašla,“ odvětila Inevera. „Říkal mi, že jsi přijal jeho nabídku, že ti najde nevěsty, aby byla tvá magie předána další generaci.“

„Opravdu?“ užasl Rojer. Pamatoval si na rozhovor v Osvoboditelově Kotlině, ale považoval to všechno za žert. Přece si nemohli doopravdy myslet…

„Ovšemže,“ pravila Inevera. „Můj manžel ti nabízí svou nejstarší dceru Amanvu jako tvou Dživu Ka.“ Dívka v dama’tingské bílé předstoupila, poklekla na měkký koberec a přitiskla obličej k podlaze. Hedvábná říza se napjala a obkreslila oblé ženské tvary. Rojer od ní odtrhl oči dřív, než ho někdo přistihne, jak zírá, a podíval se zpátky na damaju jako vyděšený králík.

„To musí být nějaký…“ omyl, chtěl říct, ale to slovo mu uvázlo v hrdle, když Inevera pokynula druhé dívce, aby předstoupila. „Toto je Amanvina služebná Sikva,“ řekla a dívka následovala Amanvu na podlahu. „Dcera Hanyi, sestry Šar’damy Ka.“

„Jeho dcera a jeho neteř?“ užasl překvapený Rojer.

Inevera se poklonila. „Můj manžel dal najevo, že k tobě promlouvá Everam. Nepoctí tě ničím méně než vlastní krví. Sikva ti bude vhodnou druhou manželkou, přeješ-li si. Amanva se pak může ujmout vyhledávání budoucích nevěst dle tvého vkusu.“

„Stvořiteli, kolik manželek jeden muž potřebuje?“ vyhrkla Leesha.

Žárlíš? pomyslel si nedůtklivě Rojer. To je dobře. Jen si taky jednou vyzkoušej, jaké to je.

Inevera se přezíravě podívala na Leeshu. „Je-li jich hoden a ony jeho, měl by mít muž tolik manželek, kolik dokáže zaopatřit a obtěžkávat dětmi. Ovšem ne každá,“ ušklíbla se na ni jízlivě, „je ho hodna.“

„Kdo je Amanvina matka?“ zeptala se Elona dřív, než se Leesha zmohla na odpověď.

Inevera se na ni podívala a povytáhla obočí. Elona rozvinula sukně a hladce vysekla zdvořilé pukrle, které u ní – tak jak ji Rojer znal – vypadalo naprosto nepatřičně. „Elona Papírova z Osvoboditelovy Kotliny. Leeshina matka.“

Inevera nad tím objevem vytřeštila oči, ale pak se vstřícně usmála, šla k ní a objala ji. „No ovšem, je mi ctí se s tebou seznámit. Musíme probrat spoustu věcí, ale na to dojde jindy. Chápu to tak, že matka syna Jessumova se odebrala k Everamovi. Zastoupíš ji při tomto jednání?“

„Jistěže,“ přikývla Elona a Leesha ji zlobně zpražila pohledem.

„Jak zastoupí?“ ozval se Rojer.

Inevera se cudně pousmála. „Zajistí, aby ses choval, jak náleží, až dívky zvednou závoje, a rovněž ověří, že jsou panny.“ Rojer opět cítil, jak se mu do tváří žene horkost, a spolkl knedlík v krku.

„Já…“ začal, ale Inevera ho neposlouchala.

„Já jsem Amanvina matka,“ sdělila Eloně. „Souhlasíš?“

„Jistěže,“ odvětila důstojně Elona, jako by soudný člověk mohl odpovědět něco jiného.

Inevera přikývla a obrátila se k ostatním. „Omluvíte nás, prosím?“

V první chvíli všichni zkoprněli, ale pak Elona tleskla a všichni se probrali. „Slyšeli jste, kšá! Ty ne, Rojere,“ popadla ho za loket, zrovna když se také otáčel k odchodu.

Jen Leesha zůstala.

„Ty tady nemáš co dělat, dcero Ernyho,“ řekla Inevera. „Ty nejsi z rodiny ženicha ani nevěst.“

„Ale jsem, damajo,“ řekla Leesha. „Jestliže má matka zastupuje Rojerovu, pak já jako její dcera mohu zaujmout místo jeho sestry.“ Usmála se, naklonila se blíž a ztišila hlas. „Eveja hovoří v této věci naprosto jasně,“ sdělila jí sladce.

Inevera se zamračila a otevřela ústa, ale Rojer ji přerušil. „Chci, aby tu zůstala.“ Inevera se k němu obrátila a Rojerovi na poslední slabice přeskočil hlas, ale pak se jí po tváři rozlil milý úsměv a Inevera se poklonila. „Jak si přeješ.“

„Zamkni dveře, Leesho,“ zavelela Elona. „Nestojíme o to, aby se sem vevalil Gared, že si tady zapomněl sekeru.“ Inevera se rozesmála a jejich spiklenecké veselí vyděsilo Rojera ještě víc. Elona zřejmě věděla mnohem líp než on, co se tady děje.

Leesha byla očividně pobouřená, ale těžko říct, jestli ji pobouřil ten smích nebo samozřejmost, s jakou ji Elona sekýrovala. Obrátila se, šla k obrovským zlaceným veřejím a zasunula závoru. Bouchlo to tak, až Rojer nadskočil. Měl spíš pocit, že zamkli jeho vevnitř než Gareda s ostatními venku.

Inevera luskla prsty a obě dívky se vkleče narovnaly.

„Amanva je dama’ting,“ řekla Inevera a položila jí ruku na rameno. „Léčitelka a vyvolená Everamova. Je mladá, ale už si vyrobila vlastní kostky a složila všechny zkoušky.“

Podívala se na Leeshu a usmála se. „Třeba ti dokáže zahojit ty škrábance na obličeji,“ poznamenala a ukázala na rudé šrámy na Leeshině tváři, které tam zůstaly po jejích nehtech.

Leesha jí úsměv oplatila. „Zdá se mi, že nějak moc mrkáš, damajo. Nepálí tě oči? Mohu ti na ně dát výplach, přeješ-li si.“

Rojer se podíval zase na Ineveru, čekal zlostný výbuch, ale Inevera se jen usmála a pokračovala. „Sama jsem dala svému manželovi osm synů a tři dcery. Ženy z mého rodu jsou obdobně plodné a kůstky říkají, že Amanva bude opravdu hodně rodit.“

„Kůstky?“ podivila se Leesha.

Inevera se zakabonila. „To není tvoje starost, chinko,“ zavrčela.

Avšak vmžiku byl její úsměv zpět. „Podstatné je to, synu Jessumovu, že ti Amanva dá syny. Sikvina matka byla rovněž plodná. I ona ti bude dobře rodit.“

„No jo, ale umějí zpívat?“ zeptal se Rojer v naději, že tím zaplaší trapné rozpaky. Tohle byla podstata Arrickových oblíbených košilatých vtipů, muž, který nebude nikdy spokojen bez ohledu na to, kolik žen dostal do postele.

Ale Inevera se jen usmála a přikývla. „Jistěže,“ řekla, luskla prsty a úsečně, krasijsky na dívky cosi vyštěkla.

Amanva si odkašlala a začala zpívat. Hlas měla sytý a čistý. Slovům Rojer nerozuměl a sám nikdy pořádně zpívat neuměl, ale léta vystupování s Arrickem, největším zpěvákem své doby, ho naučila poslouchat a oceňovat.

Amanva by svým hlasem Arricka dočista zahanbila. Její hlas Rojera strhával jako vichřice, bral mu půdu pod nohama a unášel ho na svých tónech.

A pak přišel druhý vítr a ovinul se kolem prvního, když se čistě přidala Sikva. Okamžitě se sladily a Rojer byl ohromen. Ženy nezeny, kdyby nastoupily do žonglérského cechu v Angiers, měly by slávu jistou.

Zatímco ty dvě zpívaly, Rojer nic neříkal, jen mlčky stál. A když na ně pak Inevera konečně mávla, aby přestaly, cítil se jako loutka, jíž někdo zničehonic přestřihl provázky.

„Sikva je navíc vynikající kuchařka,“ sdělila mu Inevera, „a obě byly vycvičeny v umění lásky, nicméně muže dosud nepoznaly.“

„V… eh, umění?“ opáčil Rojer a cítil, jak se mu do tváří opět žene krev.

Inevera se rozesmála, luskla prsty a Amanva okamžitě vstala. Půvabně se zvedla na nohy a zároveň vztáhla ruku, aby si uvolnila závoj. Lehounké bílé hedvábí odplynulo jako chomáč kouře a odhalilo tvář uhrančivé krásy. Amanva byla vskutku dcerou své matky.

Sikva se zvedla za ní, rozepnula jí skryté zapínání na ramenou a Amanvina říza jako by se prostě rozplynula, hedvábí z ní steklo a zašustilo na podlaze. Stála před ním nahá a Rojerovi klesla čelist.

Inevera zakroužila prstem a Amanva se poslušně otáčela, aby si ji mohl Rojer prohlédnout ze všech stran. Stejně jako její matka i Amanva měla dokonalé tvary a Rojer začínal mít obavy, že mu ani ty strakaté kalhoty nebudou dost volné. Maně ho napadlo, jestli se třeba i od něj nečeká, aby se svlékl a předvedl všem ženám své vzrušení.

„Stvořiteli, je tohle všecko opravdu nutné?“ zeptala se Leesha.

„Buď zticha,“ uťala ji Elona. „Ovšemže je.“

Amanva se obrátila a rozepnula hedvábnou řízu Sikvě. Látka se rozplynula jako stín na slunci a utvořila inkoustovou kaluž u jejích nohou. Sikva snad nebyla tak krásná jako Amanva, ale kromě žen, které právě byly s Rojerem v místnosti, ještě neviděl jí rovnou.

„Nyní si můžete ověřit jejich neposkvrněnost,“ řekla Inevera.

„Já… eh.“ Rojer se podíval na své ruce a pak je schoval do kapes. „To nebude nutné.“

Inevera se rozesmála. „Vy ženy,“ objasnila se zlomyslným úsměvem. „Koneckonců, něco se také musí uchránit na svatební noc.“ Spiklenecky na něj mrkla a Rojera jímala závrať.

Inevera se obrátila k Eloně. „Jsi ochotná ujmout se té povinnosti?“

„Eh… no…“ vykoktala Elona, „moje dcera je mnohem povolanější…“

Leesha si odfrkla. „Má matka by nepoznala panenskou blánu, ani kdyby ji viděla na vlastní oči,“ pošeptala Rojerovi. „O svoji přišla, ani nemrkla.“

Elona to zaslechla a zamračila se, ale nic neřekla, jen vrhla na Leeshu nevrlý pohled.

„No tak dobře,“ zamručela nakonec Leesha, „hlavně abychom už měli tuhle záležitost z krku.“ Shýbla se, sebrala dívčí roucha, popadla dívky za ruce a odvedla je za závěs do malého přístěnku pro služebnictvo, který přiléhal k síni.

*

Leesha spustila závěs, aby je oddělila od zvědavých pohledů, dívky se poslušně ohnuly přes malý stolek a vystavily se jako chovné klisny. Za ty roky, co dělala kořenářku, prohlížela stovky mladých dívek, dokonce i samotnou vévodkyni z Angiers, ale vždycky to bylo kvůli zdraví, ne kvůli nějakému požadavku neposkvrněnosti. Bruna by takové nesmysly nestrpěla a její učednice nebyla jiná.

Jenže Leesha rovněž věděla, jak křehké jsou jejich vztahy s Krasijci. Veřejným popliváním jejich zvyklostí si žádné spojence nezíská.

Amanvina panenská blána byla netknutá, ale když se Leesha dotkla Sikvy, dívka ucukla a maličko se zajíkla. Olivová pleť viditelně zbledla a zaleskl se na ní pot. Dívka se pevně zaťala, když do ní Leesha zajela prstem, ale nestačilo to. Nebyla panna.

Leesha se jízlivě ušklíbla. I když je to barbarský zvyk, zrovna jim dal možnost urazit se a odmítnout dívky dřív, než Rojer vyvede nějakou hloupost. Ale pak se na ni dívka podívala a strach v jejích očích byl jako facka do tváře. Amanva ten pohled zachytila a zamračila se.

„Oblékněte se,“ nařídila Leesha dívkám a hodila jim roucha. Sikva se rychle oblékla a šla pomoct Amanvě. Když jí zapínala hedvábnou dama’tingskou řízu, Amanva si ji zlostně měřila.

*

Když se Leesha s dívkami vrátila, vypadala naprosto klidně a vyrovnaně. Rojer věděl, že na konečném výroku nezáleží, nehodlal se oženit s Jardirovými dcerami o nic víc, než se Leesha hodlala provdat za něj – ale z nějakého důvodu mu bušilo srdce, jako by na jejích slovech závisel jeho život.

„Dle mého mínění obě panny,“ řekla Leesha a Rojer se zhluboka nadechl.

„Jistěže.“ Inevera se usmála. Ale Amanva zjevně nesouhlasila. Šla k matce, pošeptala jí něco do ucha a prstem ukázala nejdřív na Sikvu, pak na Leeshu.

Ineveřina tvář potemněla jako nebe před bouří. Skočila po Sikvě, popadla ji za dlouhý cop a vlekla ji za závěs. Rojer vykročil k nim, ale Elona ho chytila za loket, až to zabolelo, a strhla ho zpátky. Projevila překvapivou sílu.

„Nebuď hlupák, šumaři,“ zasyčela. Sikva zaječela. Amanva šla za nimi a závěs za sebou zatáhla.

„Co se to tu, do Jádra, děje?“ zeptal se Rojer.

Leesha si povzdechla. „Sikva není panna.“

„Ale ty jsi řekla, že ano,“ namítl Rojer.

„Já dobře vím, co se může stát dívce, když lidé začnou zpochybňovat její nevinnost,“ odvětila Leesha, „a ať se propadnu do Jádra, jestli něco takového někdy někomu udělám.“

Elona potřásla hlavou. „Nemůžeš zachránit lidi před nimi samými, Leesho. Svou malou lží jsi jí pravděpodobně jen přitížila. Kdybys prostě řekla pravdu a nechala mne žádat pytel zlata, který by dorovnal její sníženou cenu, už to mohlo být vyřízeno.“

„Je to lidská bytost, matko, ne…!“

Rojer je neposlouchal, oči upíral na závěs, myslel na tu nebohou dívku s překrásným hlasem. Ozýval se odtamtud tlumený křik, ale Rojer přes to škorpení vedle sebe nevyrozuměl, o co tam jde. „Byly byste vy dvě tak laskavé a sklaply?!“

Obě ženy ho vztekle zpražily pohledem, ale ztichly. Jenže teď už se zpoza závěsu neozývalo nic a to ticho děsilo Rojera ještě víc. Zrovna se tam chtěl rozběhnout, když se závěs rozhrnul, rázným krokem vyšla Inevera a za ní Amanva s plačící Sikvou. Amanva dívku objímala, utěšovala a podpírala. Rojerovi to rvalo srdce, ruka mu vyjela k medailónu pod košilí.

Inevera se Rojerovi uklonila. „Omlouvám se, že jsem tě tak urazila, synu Jessumovu. Žena, která ti měla oddělit zrno od plev, lhala. Sikva je nečistá a bude samozřejmě za své lži přísně potrestána. Snažně tě prosím, nesnižuj čest mé dcery tím, že bys ji spojoval s touto děvkou.“ Při řeči přejížděla prsty po noži posázeném drahokamy, který měla za pasem, a Rojera to nutilo k úvahám, jaký trest asi považují tito drsní lidé za přísný.

Rozhostilo se ticho, všichni čekali, co Rojer odpoví. Rojer těkal očima po síni. Připadalo mu, že všechny ženy zadržují dech. Proč? Ještě před chvíli jim nestál ani za pohled.

A pak mu to došlo. Já jsem ten, kdo byl uražen.

Usmál se, vklouzl do žonglérské masky, narovnal se v zádech a poprvé za celou dobu se podíval Ineveře zpříma do očí. „Poté, co jsem je slyšel zpívat, tento duet nerozbiju. Sikvin hlas je mnohem důležitější než její nevinnost.“

Inevera si maličko oddechla. „To je od tebe nanejvýš shovívavé. Víc, než si ta děvka zaslouží.“

„Ještě jsem se nerozhodl,“ objasnil jí Rojer. „Ale byl bych rád, aby nebyla vystavena… nepřiměřenému tlaku, který by mohl ovlivnit její hlas dřív, než se rozhodnu.“ Pod Ineveřiným pavučinkovým závojem se objevil úsměv, jako by Rojer právě uspěl v nějaké zkoušce.

Elona vzala Rojera za loket a stáhla ho zpátky. „Tohle samozřejmě bude mít vliv na svatební dar.“

Inevera přikývla. „Jistěže. Budete-li souhlasit s náležitým doprovodem, mohou dívky zůstat v křídle syna Jessumova, aby si na ně mohl přivyknout a měl jistotu, že nebudou vystaveny… nepřiměřenému tlaku dřív, než se rozhodne.“

„Ach, má matka je vynikající hlídač,“ utrousila Leesha. Inevera se na ni zpytavě podívala, jako by si nebyla jistá, proč ten jízlivý tón, ale nic neřekla.

Rojer potřásl hlavou, jako by se probouzel ze sna. To jsem byl opravdu právě zasnouben?

*

Těsně před západem slunce dorazil Abban, aby je doprovodil na bičování. Leesha si naposledy zkontrolovala košík s bylinkami a léčitelskými potřebami a zhluboka dýchala, aby utišila rozbouřený žaludek. Za to, co udělali Wondě, si ti dal’šarúmové nic lepšího nezaslouží, ale to ještě neznamená, že se ona touží dívat, jak jim někdo drásá záda do krve. Navíc si poté, co viděla lhostejný přístup Krasijců k léčení, dělala starosti, že jestli je neošetří sama, tak se jim rány zanítí a ti muži stejně zemřou.

V hradišti Angiers společně s Jizell týden co týden ošetřovala někoho sundaného z rychtářova bičovacího pranýře, ale nikdy nebyla schopná sledovat trest, aniž by se rozplakala, a obvykle se musela odvrátit. Byl to hrůzný zvyk, ale jen vzácně musela ošetřovat stejného člověka dvakrát. Vzali si z toho ponaučení a zapamatovali si to.

„Doufám, že chápeš, jakou čest prokazuje můj pán tobě a dceři Flinnově, když provádí bičování osobně, místo aby to nechal na nějakém damovi, který by mohl mít pro jejich čin pochopení a být shovívavý,“ řekl Abban.

„Dantové mají pochopení pro násilníky?“ podivila se Leesha.

Abban potřásl hlavou. „Rozuměj, paní, naše mravy jsou jiné než vaše. Skutečnost, že ty a tvé ženy můžete svobodně chodit s tvářemi a, eh…“ mávl rukou k Leeshinu hlubokému výstřihu, „vnadami odhalenými, pohoršuje velmi mnoho mužů, kteří se obávají, abyste do hlav jejich žen nezasely nepatřičné myšlenky.“

„A tak se snažili Wondu vykázat do patřičných mezí,“ pochopila Leesha. Abban přikývl.

Leesha svraštila čelo, ale žaludek se najednou uklidnil. Záměrně ublížit jiné lidské bytosti bylo proti všem jejím kořenářským přísahám, ale dokonce ani Bruna neváhala vlastní rukou udělit pár bolestivých lekcí lidem, kteří se nedokázali chovat slušně.

„Můj pán nařídil, aby se bičování zúčastnili rovněž dama ji se svými kai’šarúmy,“ dodal Abban. „Přeje si, aby pochopili, že některé vaše zvyky musí prostě přijmout.“

Leesha přikývla. „Ahmann říkal, že to bylo víceméně stejné, když se seznámil s Par’chinem.“

Abban zachoval opatrnicky netečný výraz, ale Leeshe neuniklo, že mu lehce zrůžověly tváře. Nebylo nijak překvapivé, že měl Arlen takový vliv na lidi dokonce už předtím, než si začal tetovat tělo.

„Můj pán se zmínil o Par’chinovi?“ zeptal se Abban.

„Vlastně jsem se o něm zmínila já,“ připustila Leesha. „Překvapilo mne, že ho znal i Ahmann.“

„Ach ano, můj pán a Par’chin byli velkými přáteli,“ odvětil k Leeshinu překvapení Abban. „Ahmann byl jeho adžín’pal.“

„Adžín’pal?“ opáčila Leesha.

„Jeho…“ Abban vraštil čelo, jak hledal správný výraz, „…pobratim byste snad řekli. Ahmann mu ukázal Labyrint a jeden pro druhého cedili krev. U mého lidu je to stejné pouto jako mít stejnou krev v žilách.“ Leesha otevřela ústa, ale než stačila něco říct, Abban ji přerušil.

„Už musíme jít, máme-li dorazit včas, paní,“ řekl. Leesha přikývla a nechali svolat její kotlinskou družinu. Přišli všichni včetně Amanvy a Sikvy, které si Rojera bedlivě hleděly.

Abban je doprovodil na městský rynek, obrovské dlážděné kruhové náměstí ve středu hradiště, s velkou studnou uprostřed a přeplněnými obchody okolo. Leesha viděla, že Rizoňanky nakupují stejně jako Krasijky, ale i když pořád nosily své seveřanské šaty, na veřejnosti měly obličeje zahalené látkou nařasenou přes výstřih. Mnohé vyjeveně zíraly na Leeshu a její matku, které si chodily nezahalené; asi čekaly, že se na ně jejich dal’šarúmský doprovod každým okamžikem oboří.

Už se zde shromáždilo mnoho Krasijců včetně damaji v zastřešených palankýnech a mnoha šarúmů a damů. Tri dřevěné kůly byly vztyčeny na rynku, ale nikde nebylo vidět pouta ani provazy.

Nastal rozruch a dav se otáčel, aby viděl na Jardira, který přicházel na rynek v doprovodu Inevery v palankýnu a dalších manželek v závěsu. Leesha jich napočítala čtrnáct, ale neměla ponětí, jestli to jsou všechny. Zabraly si místa vedle Leeshi a Kotliňanů, tak blízko, že Leesha cítila damajin parfém.

Jardir šel k pranýřům a kývl na ony tři dal’šarúmy. Osvoboditelovy kopiníky nebylo zapotřebí popohánět ani přivádět, sami vyšli na rynek a svlékli se do pasu. Poklekli před Jardirem, dotkli se čelem dlažby, pak vstali a rukama objali kůly. Nic dalšího je u kůlu nedrželo. Ten, co mu Wonda zlomila ruku, měl bílou sádru.

Jardir sáhl za kaftan a vytáhl trojocasé důtky ze spletených řemínků. Do několika posledních coulů každého ocasu byly vpletené ostré kovové trny.

„Co je to?“ zeptala se Leesha Abbana. Čekala, že Jardir použije obyčejný koňský bič. Tohle vypadalo mnohem surověji.

„Nazývá se to alagaiský ocas,“ poučil ji Abban. „Damské důtky. Říká se, že šlehnutí těmito důtkami je jako švihnutí ocasem písečného démona.“

„Kolik ran dostanou?“ zeptala se Leesha.

Abban se rozesmál. „Tolik, kolik vydrží. Šarúmové jsou bičováni, dokud se nepustí kůlu a nepadnou.“

„Ale… to by je mohlo zabít!“ vyhrkla Leesha.

Abban pokrčil rameny. „Šarúmové jsou velcí válečníci, ale nejsou zrovna proslulí důvtipem ani pudem sebezáchovy. Vydržet co nejvíce ran považují za zkoušku mužnosti. Jejich druhové se budou sázet, kdo vydrží nejdéle.“

Leesha se zachmuřila. „Já mužům nikdy neporozumím.“

„Ani já ne,“ souhlasil Abban.

Byla to drsná podívaná, každá rána alagaiským ocasem zanechala na zádech oběti jasně viditelné krvavé šrámy. Jardir uštědřil každému jen jednu ránu, než se zase vrátil k tomu prvnímu, a Leeshu napadlo, jestli je veden soucitem nebo spíš snahou, aby neotupěli vůči bolesti. Při každé ráně sebou škubla, měla pocit, jako by důtky šlehly i ji. Po tvářích jí tekly slzy, a když se ze zad těch mužů staly obrovské otevřené rány, které vystavovaly žebra světu na odiv, neměla Leesha už jiné přání než tomu strašlivému pohledu uniknout. Žádný z nich nevykřikl, žádný neměl ani tolik rozumu, aby padl.

V jednu chvíli odvrátila pohled a zjistila, že Inevera sleduje celý průběh s naprostým klidem. Všimla si, že se Leesha dívá směrem k ní, a jízlivě se ušklíbla nad slzami na lících.

V tu chvíli se v Leeshe něco zlomilo; záchvat vzteku zapůsobil jako chrana proti lidskému utrpení. Narovnala se v zádech, osušila si oči a zbytek bičování sledovala stejně chladně a nezúčastněně jako damaja.

Zdálo se, že to trvá celou věčnost, ale konečně jeden válečník padl, pak druhý. Leesha viděla, že si šarúmové vyplácejí vyhrané sázky, a nejraději by si odplivla. Když padl poslední, Jardir jí pokynul a Leesha se rozběhla k nim a už cestou vytahovala přichystané nitě, masti, obvazy. Doufala, že jí to bude stačit.

Jardir udeřil svým kopím a i Leeshu to přimělo vzhlédnout a podívat se na něj.

„Šiřte tuto zprávu všem, kdo chtějí na konci osamělé pouti uvidět ráj!“ zaburácel Jardir. Jeho hlas se nesl po celém rynku a přilehlých ulicích. „Nechť je každá žena, která zabije démona v alagai’šaraku, nazývána šarúm’ting a nechť jí jsou přiznána všechna práva šarúmů!“

Davem shromážděných válečníků proběhl ohromený šum a Leesha viděla zděšení na tvářích damů i šarúmů. Začaly se zvedat hněvivé výkřiky, ale Jardir je všechny umlčel.

„Kdo s tímto nařízením nesouhlasí,“ zaburácel, až se mu zuby zableskly, „nechť dnes večer předstoupí. Slibuji mu rychlou a čestnou smrt. K tomu, kdo mé nařízení poruší zítra, nebudu tak shovívavý.“ Mnoho nevrlých obličejů bylo vidět v davu, ale nikdo nebyl tak hloupý, aby předstoupil.

*

Příštího dne dorazil Abban na nádvoří Zrcadlového paláce s jakýmsi dal’šarúmem po boku. Rudý noční závoj spočíval na ramenou, černý vous prokvétal šedinami. Leeshu to překvapilo, protože i když na tom muži nebylo nic ani vzdáleně slabého, bylo jí jasné, že jen málo krasijských válečníků se dožívá prvních šedin ve vousech. Kráčel pyšně, rázně a vraštil tvář, jako by v něm doutnal vztek.

„Dovol, abych ti představil Gavrama asu Chenin am’Kaval am’Kadži, kaprála kadži’šaraje,“ pravil Abban. Válečník se při představování uklonil, Leesha rozvinula sukně a poklesla v kolenou.

Válečník řekl něco krasijsky tak rychle, že to Leesha nedokázala sledovat, ale Abban se okamžitě ujal do tlumočení. „Říká: ‚Přišel jsem na Osvoboditelův rozkaz, abych poskytl tvým válečníkům výcvik do alagai’šaraku.‘ Kaprál Kaval kdysi cvičil Šar’damu Ka a mne, když jsme byli v šaraji,“ dodal Abban. „Není nad něj lepšího.“

Leesha podezřívavě přimhouřila oči, úkosem se podívala na Abbana, v šaraji byl přece zmrzačen, ale marně pátrala v jeho zběhle uhlazeném výraze, jestli se nevyhýbá pravdě.

Pak se obrátila se ke Garedovi a Wondě. „Chcete výcvik?“

Mezi Kavalem a Abbanem proběhla krátká výměna názorů, jenže opět mluvili tak rychle, že i když Leesha hodně slovům rozuměla, smysl stejně nepochytila. Zdálo se, že se Abban snaží Kavala o něčem přesvědčit, ale pak Kaval zaťal pěst a chaffit se pokorně uklonil.

„Kaprál žádá, abys řekla svým válečníkům, že jejich přání jsou vedlejší. Šar’dama Ka vydal rozkaz a ten bude splněn.“

Leesha se zakabonila, otevřela ústa, ale Gared ji předběhl. „To je v pohodě, Leesh.“ Zvedl ruku. „Chci výcvik.“

„Já taky,“ přidala se Wonda.

Leesha přikývla, ustoupila stranou a Kaval těm dvěma pokynul, ať se mu předvedou. Nad obrem Garedem spokojeně zamručel, ale Wondou zjevně tak nadšený nebyl, i když byla statná a silná jako většina dal’šarúmů. Pak se vrátil k Leeshe.

„Z toho obra dokážu udělat velkého válečníka,“ tlumočil Abban, „pokud se ukázní. Z té ženy… uvidíme.“ Netvářil se nadějně.

Kaprál odkráčel zpátky na nádvoří. Pohyby měl rychlé a plavné. Podíval se na Gareda, stroze na něj křikl a udeřil se do hrudi.

„Kaprál by rád, abys ho napadl,“ vypomohl Abban.

„Tohle mi tlumočit nemusíš,“ odsekl Gared. Předstoupil a shlédl na kaprála shora, ale valný dojem tím na něj neudělal. Zařval a zaútočil na něj, ale jeho rány, byť pečlivě cílené, vyšly naprázdno. Vrhl se na něj, chtěl ho chytit a znehybnit, a vzápětí shledal, že leží na zádech. Kaval mu zkroutil ruku, až Gared zaječel, a pak ho pustil.

„Na tebe bude ještě tvrdší,“ varoval Abban Wondu. „Odvahu.“

„Se nebojím,“ odsekla Wonda a šla.

Wonda vydržela déle než Gared, pohybovala se hadovitěji a rychleji, ale výsledek byl stejně předem daný. Dvakrát se Wonda dostala ke kaprálovi tak blízko, že se musel před jejími ranami krýt, ale jednou jí to vrátil hřbetem ruky do čelisti, až odletěla a plivala krev, a podruhé těžkou ránou do břicha, až se zlomila v pase a sípala.

Než se stačila vzpamatovat, chytil ji Kaval za paži a zkroutil ji na dlažbu. Jak Wonda klesala, ještě ho kopla do obličeje, slušný zásah, ale s Kavalem to ani nehnulo, dál jí kroutil ruku a spokojeně se usmíval. Wonda bledla, ale zatínala zuby, nechtěla křičet.

„Kaprál jí zlomí ruku, jestli se nepodřídí,“ varoval Abban.

„Wondo!“ vykřikla Leesha a dívka konečně dostala rozum a vykřikla.

Kaval ji pustil a nevrle Abbanovi cosi sdělil.

„Možná nakonec dokážu něco udělat i z ní,“ tlumočil Abban. „Prosím, nech nás, ať můžeme nerušeně pokračovat ve výcviku.“

Leesha se podívala na Gareda a Wondu a přikývla. „Co takhle dát si se mnou a s Rojerem čaj, Abbane.“

„Bude mi ctí,“ uklonil se Abban.

„Ale nejdřív,“ zavrčela Leesha, „řekni jasně mistru Kavalovi, že jestli najdu své bojovníky ve stavu neschopném nočního boje, až se vrátím, tak za to jadrně zaplatí.“

*

Abbanovy manželky je chtěly obsluhovat, ale Amanva na ně zasyčela a všechny vycouvaly. Pak tleskla a Sikva odběhla připravit čaj. Leesha znechuceně nakrčila nos. Stokrát může být Jardirovou neteří, stejně není o moc víc než otrokyně.

„Tohle dělají už od včerejška,“ posteskl si Rojer. Amanva řekla něco krasijsky a Abban přikývl.

„Starat se o Rojera je naše povinnost,“ tlumočil. „Tohle si od nikoho vzít nenecháme.“

„No, dokázal bych si na to zvyknout,“ zazubil se Rojer, protáhl se v zádech a založil si ruce za hlavu.

„Jen si na to moc nezvykej,“ usadila ho Leesha. „Nebude to trvat věčně.“ Všimla si, že Amanva stroze přimhouřila oči, ale nic neřekla.

Zakrátko se vrátila Sikva s čajem. Mlčky, se sklopenýma očima je obsloužila a stáhla se k Amanvě ke zdi. Leesha si usrkla, poválela čaj po jazyku a pak ho vyplivla zpátky do šálku.

„Přidala jsi mi do čaje špetku prášku z černolistu,“ řekla Sikvě a odložila šálek zpátky na stůl. „Chytré. Většina lidí by to podle chuti nepoznala a při téhle dávce by trvalo několik týdnů, než by mě to zabilo.“

Rojer zalapal po dechu a celý se polil čajem. Leesha chytila padající šálek, přejela prstem po okraji porcelánu a ochutnala. „Nic, čeho by ses musel bát, Rojere. Vypadá to, že tebe se tolik zbavit netouží.“

Abban opatrně postavil svůj šálek zpátky na stůl. Amanva se na něj podívala a řekla něco krasijsky.

„Eh…“ obrátil se Abban na Leeshu. „Pronesla jsi vážné obvinění. Přeješ si, abych tlumočil?“

„Rozhodně,“ odvětila Leesha, „i když nepochybuji o tom, že rozumí každému slovu.“

Abban promluvil, Amanva zavřískla, rozběhla se k Leeshe a ječela na ni.

„Dama’ting tě nazývá husou a lhářkou,“ vypomohl Abban.

Leesha se usmála a zvedl svůj šálek. „Tak jí řekni, ať to vypije.“

Amanvě se zaleskly oči a chňapla šálek, ani nečekala na překlad. Čaj byl ještě horký, ale nadzvedla si závoj a hodila ho do sebe na jeden lok. Změřila si Leeshu samolibým, vítězoslavným pohledem, ale Leesha se jen usmála.

„Řekni jí, že vím, že si prostě může vzít ještě dnes večer protijed,“ řekla, „ale jestli je to ten samý co používáme na severu, bude mít krvavý průjem celý týden.“ Abban ještě ani nestačil všechno přeložit, a z jediného viditelného maličkého kousíčku pleti kolem Amanviných očí vyprchala všechna krev.

„Ještě jednou něco takového zkusíš a povím to tvému otci,“ sdělila jí Leesha, „a jestli ho alespoň trochu znám, tak mu ani společná krev nezabrání, aby ti nestrhl ze zad tu překrásnou bílou řízu a nezmaloval ti je, pokud by tě ovšem rovnou nezabil.“

Amanva ji propalovala očima, ale Leesha na ni jen mávla, že může jít. „Nech nás.“

Amanva něco zasyčela. „Ty nás nemáš co propouštět,“ přetlumočil Abban.

Leesha se obrátila k Rojerovi, který vypadal, že bude zvracet. „Pošli své nevěsty do jejich komnat, Rojere.“

„Jděte!“ vyštěkl Rojer a mávl rukou. Ani se jim nepodíval do očí. Amanvino obočí se spojilo do drsného V, pak něco plivla krasijsky po Leeshe a odevlála se Sikvou v patách jako větrná smršť. Leesha si ta slova vštěpovala do paměti jako zásobu nadávek pro budoucí potřeby.

Abban se rozesmál. „Žádný div, že se tě damaja bojí.“

„Nevypadá to, že by se zrovna bála,“ podotkla Leesha. „Taková drzost, pokusit se mne zabít za bílého dne.“

„Po posledním Ahmannově nařízení na tom není nic překvapivého,“ odvětil Abban. „Ale ber to statečně, oni ti ve skutečnosti prokazují velkou čest. Když se tě v Krasii nesnaží nikdo zabít, tak jen proto, že za to nestojíš.“

*

„Možná je načase odejít,“ nadhodil Rojer, když Abban odešel. „Pokud nás vůbec nechají.“ Nemohl popřít, že Amanva a Sikva byly silné pokušení, ale jediné, co si dovedl představit teď, byly nože ukryté pod jemnými hedvábnými poduškami v jejich komnatách.

„Ahmann by nás nechal jít, kdybych ho o to požádala,“ řekla Leesha, „ale já se nikam nechystám.“

„Leesho, oni se tě pokusili zabít!“ zvolal Rojer.

„Inevera se o to pokusila a nepodařilo se jí to,“ opravila ho Leesha. „Utéct teď by se jí hodilo stejně, jako kdybych zemřela. Já se prostě nenechám vyhnat takovou… takovou…“

„Čarodějnicí?“ navrhl Rojer.

„Čarodějnicí,“ souhlasila Leesha. „Už tak má nad Ahmannem příliš velkou moc. Ahmann mi popřává sluchu a toho já se nevzdám bez boje.“

„Jsi si jistá, že ti jde o sluch?“ opáčil Rojer. Leesha ho propalovala očima, ale střetnul se s jejím pohledem chladně. „Já nejsem slepý, Leesho,“ řekl. „Já vidím, jak se na něj díváš. Ne snad přímo jako krasijská manželka, ale ani jako pouhá přítelkyně.“

„Co k němu cítím, je vedlejší,“ prohlásila Leesha. „Nemám vůbec v úmyslu stát se součástí jeho harému. Věděl jsi, že Kadži měl tisíc manželek?“

„Chudák,“ souhlasil Rojer. „Počítám, že většina mužů má co dělat s jednou.“

Leesha si přezíravě odfrkla. „Uděláš jen dobře, když to budeš mít na paměti. Kromě toho jak Abban, tak Ahmann znají Arlena a oba tvrdí, že jsou jeho přáteli.“

„Tohle nám nějak neřekl,“ podotkl Rojer. „Rozhodně ne o Jardirovi.“

„Já vím,“ povzdechla si Leesha. „A chci zjistit pravdu.“

„A co s Amanvou a Sikvou?“ zeptal se Rojer. „Pošleme je pryč?“

„Aby Sikvu zabili za to, že lhala o svém panenství a že se jí nepodařilo mě otrávit?“ opáčila Leesha. „Ani náhodou. Převzali jsme za ni zodpovědnost.“

„To bylo předtím, než se tě pokusila zabít,“ namítl Rojer.

„Pochop to konečně, Rojere,“ povzdechla si Leesha. „Nepochybuji o tom, že kdybych řekla Wondě, aby Ineveře prohnala šípem oko, tak by to udělala, ale byl by to můj zločin. Bude lepší mít je tady, kde na ně můžeme dohlédnout a třeba se i dozvědět něco užitečného.“

*

Byla hluboká noc, když Leeshu probudil křik. Ozvalo se bušení na dveře, Leesha rozsvítila lampu a přehodila si řízu z krasijského hedvábí, kterou jí poslal Jardir. Chladilo a úžasně laskalo kůži.

Otevřela dveře a za nimi našla Rojera. Vypadal ztrhaně. „Jde o Amanvu,“ řekl. „Slyším ji, jak kvílí ve své komnatě, ale Sikva mi neotevře.“

„Já to věděla,“ zamumlala Leesha, ovinula si řízu těsněji a převázala si ji zástěrou s kapsáři. „Tak jo,“ povzdechla si. „Pojďme se na ni podívat.“

Sešli dolů do Rojerova křídla a Leesha zabušila na dveře do komnat, které si pro sebe zabraly krasijské dívky. Za dveřmi slyšela tlumeně kvílet Amanvu. Sikva na ně krasijsky křičela, ať jdou pryč.

Leesha svraštila čelo. „Rojere,“ řekla nahlas, „doběhni pro Gareda. Jestli se ty dveře neotevřou, než se vrátíš, tak je Gared vyrazí.“ Rojer přikývl a odběhl.

Dle očekávání se o chviličku později dveře pootevřely a škvírkou vykoukla ven vyděšená Sikva. „Všechno jde skvěle,“ řekla, ale Leesha se rovnou protlačila kolem ní dovnitř a Amanvino kvílení ji dovedlo dozadu k toaletě. Sikva ječela a snažila se ji zadržet, ale Leesha si jí nevšímala a vzala za kliku. Bylo zamčeno.

„Kde je klíč?“ vyjela na Sikvu. Sikva ji neposlouchala, blábolila cosi krasijsky, ale Leesha už toho měla dost a vlepila jí takovou facku, až se to plesknutí rozlehlo po celé místnosti.

„Přestaň předstírat, že mi nerozumíš!“ rozčílila se. „Já nejsem blbá. Ještě slovo krasijsky a damajin vztek bude to poslední, co tě bude trápit.“

Sikva neodpověděla, ale její vyděšený výraz jasně říkal, že rozuměla.

„Kde Je Klíč?“ zeptala se Leesha znovu a každé slovo zdůraznila ukázkou zubů. Sikva rychle sáhla pod svou řízu a vytáhla ho.

Leesha byla vmžiku uvnitř. Na přepychově zařízené toaletě smrděly výkaly a zvratky a doutnající jasmín v kadidelnici to všechno ještě zhoršoval. Odporná směs výparů, z níž by se pozvracel skoro každý. Leesha si smradu nevšímala a šla rovnou k Amanvě, která se svíjela na zemi vedle stolice s nočníkem, kvílela a sténala. Plachetka a závoj ležely vedle, olivová pleť byla skoro bílá.

„Ztratila hodně vody,“ řekla Leesha. „Přines plný džbán a postav konvici na oheň.“ Sikva odběhla a Leesha prohlédla dívku a obsah nočníku. Nakonec přičichla k šálku na toaletním stolku a ochutnala sedlinu.

„Uvařila sis to špatně,“ sdělila Amanvě. „Té masanky jsi měla dát nanejvýš třetinu a pořád by proti černolistu bezpečně zabrala.“ Mladá dama’ting nic neřekla, jen tupě hleděla do prázdna a bojovala o dech, ale Leesha věděla, že ji slyší a rozumí každému slovu.

Vytáhla ze zástěry hmoždíř a paličku. Ruce se jako šipky míhaly z kapsáře do kapsáře a sypaly do moždíře správnou směs bylin, ani se nemusela dívat. Sikva přinesla horkou vodu, Leesha připravila lektvar, vyzvala Sikvu, aby svou paní podržela vsedě, a vnutila lék dívce do krku.

„Otevři okna a vpusť sem trochu čerstvého vzduchu,“ nařídila Sikvě. „A přines polštáře. Bude muset zůstat ještě několik hodin u nočníku, než tělu dodáme dost vody.“

Dovnitř strčili hlavu Rojer s Garedem a Leesha je obratem poslala spát. Spolu se Sikvou Amanvu ošetřovaly, dokud se vnitřnosti nezklidnily a nebylo možno odnést ji do postele.

„Spánek je teď pro tebe to nejlepší,“ řekla Leesha a přiložila Amanvě ke rtům další lektvar. „Za dvanáct hodin se probudíš a pak se do tebe pokusíme dostat trochu rýže a chleba.“

„Proč to děláš?“ zašeptala Amanva. Přízvuk měla těžký jako její matka, ale každé slovo bylo zřetelné. „Má matka by nebyla tak laskavá k někomu, kdo se ji pokusil otrávit.“

„Moje taky ne, ale nejsme své matky, Amanvo,“ odtušila Leesha.

Amanva se usmála. „Až se s ní příště setkám, asi budu litovat, že mne ten jed nezabil.“

Leesha zavrtěla hlavou. „Teď jsi pod mou střechou. Tady ti nikdo nic neudělá včetně toho, že tě nikdo nebude nutit, aby ses provdala za Rojera, pokud ty sama nebudeš chtít.“

„Ach, ale my chceme, paní,“ vyhrkla Sikva. „Toho hezkého syna Jessumova se dotkl sám Everam. První a druhá manželka takového muže, co víc si může žena přát?“

Leesha otevřela ústa k odpovědi a pohotově je zase zavřela, věděla, že cokoli by odpověděla, dolehne k nechápavým uším.

*

Když se Leesha konečně vynořila z Amanviných konat, našla na chodbě Elonu. Leesha si povzdechla, v tu chvíli netoužila po ničem víc než doplazit se do postele, ale Elona se zvedla ze schodiště a šla k ní.

„Říkal mi Rojer pravdu?“ zeptala se. „Prý se tě ty holky pokusily otrávit?“

Leesha přikývla.

Elona se usmála. „Takže Inevera se domnívá, že máš velkou šanci jí ho ukrást.“

„Jsem v pořádku, jestli tě to zajímá,“ odtušila Leesha.

„Jistěže jsi,“ řekla Elona. „Jsi moje dcera, ať se ti to líbí nebo ne. Když tobě padne nějaký muž do oka, tak tě žádná pouštní čarodějnice nezastaví.“

„Já nechci krást jiné ženě manžela, matko,“ namítla Leesha.

Elona se rozesmála. „Tak proč jsi tady?“

„Abych se pokusila zastavit válku,“ odvětila suše Leesha.

„A kdyby zastavit válku vyžadovalo odloudit manžela ženě, která se tě pokusila zavraždit?“ opáčila Elona. „Je to příliš vysoká cena?“ Odfrkla si. „Beztak to není žádné kradení. Tyhle ženské se o manžela dělí jako slepice o kohouta.“

Leesha zvedla oči k nebesům. „Ach jaké štěstí, být jednou z Ahmannových slepic.“

„Lepší než být jednou z těch, co jsou poslané na špalek,“ odsekla Elona.

Došly k Leeshiným komnatám a Elona šla za ní dovnitř. Leesha padla na měkký divan a složila hlavu do dlaní. „Kéž by tu byla Bruna. Ta by si věděla rady.“

„Ta by si Jardira vzala a ochočila by si ho,“ sdělila jí Elona. „Kdyby měla tvé tělo a mládí, tak už by si dávno otočila oba Osvoboditele kolem prstu a jen by zvedala cenu.“

„To nemůžeš vědět, matko,“ namítla Leesha.

„Tohle vím líp než ty,“ poučila ji Elona. „Než ses narodila, byla jsem u té mizerné staré babizny v učení a to ještě žilo pár stařečků, co parnatovali Brunina nejlepší léta. Podle toho, co vykládali, nedala nohy k sobě, dokud se později nevdala, a vesnici tehdy vládla ještě rázněji než ve stáří. Mnohem rázněji než teď ty, protože měla nejen tady,“ poklepala Leeshe na spánek, „ale taky tady,“ namířila vztyčený prst do svého klína. „V tomhle je ženská síla zrovna tak jako ve sbírání bylinek a jen husa by toho nechtěla využít.“

Leesha otevřela ústa, chtěla něco namítnout, ale z nějakého důvodu zněla matčina slova pravdivě a Leeshu nenapadalo, jak jí to vyvrátit. Bruna byla sprostá stará baba, která překypovala oplzlými poznámkami a historkami ze svého neřestného mládí a Leesha kdysi mnoho těch historek rovnou zavrhla v domnění, že stařena prostě lidi ráda ohromuje, ale teď už si tím nebyla tak jistá.

„Jak využít?“ zeptala se.

„Jardir je tebou posedlý,“ řekla Elona. „To na něm každá ženská pozná na první pohled. Proto se tě Inevera bojí a proto máš příležitost chytit toho pouštního hada pod krkem a odhodit ho od svého lidu.“

„Od mého lidu,“ povzdechla si Leesha. „Od Kotliny.“

„Ovšemže od Kotliny!“ zavrčela Elona. „Marná sláva, nad Rizonem už slunce zapadlo.“

„A co Angiers?“ zeptala se Leesha. „Lakton? Každičká víska mezi tady a tam? Kotlinu bych asi byla schopná ochránit, ale co můžu udělat pro ně?“

„Z Jardirovy postele?“ opáčila nevěřícně Elona. „Je snad na světě nějaké místo, odkud bys mohla válku ovlivnit víc? Ukoj chlapský chtíč a chlap ti dá, o co si řekneš. Ten tvůj velemozek jistě dokáže vymyslet pár prostých prosbiček, které by odvrátily to nejhorší.“

Naklonila se k Leeshe, až měla rty těsně u jejího ucha. „Nebo bys radši, aby mu do ucha našeptával rady Ineveřin hlas, když noc co noc odplouvá do spánku?“

To byla děsivá představa a Leesha zavrtěla hlavou, ale pořád si nebyla jistá.

„Brána nebeská leží mezi tvýma nohama, Leesho,“ řekla Elona. „Já vím, že jsi chtěla čekat na svatební noc, a popravdě řečeno, já jsem to pro tebe chtěla taky. Ale to se nestalo a život jde dál.“

Leesha se příkře podívala na matku. Elona na ni vzpurně, vyzývavě, upřeně hleděla, připravená stát si za každým slovem.

„Ty vidíš svět tak jasně, matko,“ povzdechla si Leesha. „Někdy ti závidím.“

To Eloně vyrazilo dech. „Opravdu?“ užasla.

Leesha se usmála. „No, moc často zase ne.“

Kapitola 30

Lítá šelma

333 p. N. Léto

Renna trpělivě čekala, až se ten skalní démon zhmotní. Vybrala si místečko na číhanou pečlivě, vysoko v koruně osamělého vzrostlého stromu na vrcholku kopce, kde ze země jako polámané kosti z těla trčely obrovské holé kusy skal.

Vyšlapané pěšinky jí řekly, že právě na tomto místě se skoro každou noc zhmotňuje obrovský jadrnec, nějakých tucet stop vysoký. Za posledních šest týdnů ji Arlen naučil spoustu věcí včetně toho, že skalní démoni jsou tvorové ustálených zvyků a že menší démoni se rychle naučí držet se dál od jakéhokoli místa, které si pro povstávání nárokuje skalní démon.

Když ze skalního podloží začala prosakovat odporná šedivá mlha a pomalu nabírala démonický tvar, Renna zavřela oči, zhluboka dýchala, přijímala strach a hledala vnitřní klid.

Bylo úžasné, jak dobře tento krasijský styl zabíral. Zpočátku to bylo náročné, ale teď trvalo jen chvilku, než změnila způsob nazírání a v duchu se odebrala tam, kde není žádná bolest a žádný strach z nepřítele ani prohry.

Svět vypadal jinak, když otevřela oči. Vstala, bosé nohy sevřely větev a dokonale vyvažovaly tělo. V levici třímala Harlův tesák a palcem nepřítomně přejížděla po chranách, které si vyřezala do kostěné střenky. V pravici držela jeden jediný kaštan.

Chladný vánek kolem ní rozšuměl žloutnoucí listí, Renna zhluboka dýchala, nechávala vánek laskat holou kůži a cítila se stejně tak součástí nočního světa jako ten nicnetušící démon, který se zhmotňoval pod ní.

Po pás dlouhé hnědé vlasy jí pořád překážely a tak z nich nakonec zbyl jen krátký ježek s tenkým cůpkem jako připomínkou bývalé délky, šaty odložila úplně a dlouhou spodní košili si rozstřihla na dva díly: krátkou těsnou šněrovačku, která držela prsa, ale dole byla rozevřená, aby odhalovala chraněné břicho, a sukni s vysokými rozparky, které dávaly volnost chraněným nohám.

Arlen jí pořád odmítal chranit tělo, ale ona na něj nedala a drtila si vlastní černořap. Inkoust byl na kůži tmavě hnědý a trvalo mnoho dnů, než vybledl.

Podívala se dolů, viděla, že se démon konečně zhmotnil, a mrštila kaštanem. Ani se nedívala, jestli trefila, rovnou sestoupila z větve do řídkého vzduchu a tiše se snesla k zemi.

Než dopadla, zasáhl kaštan démona do vzdálenějšího ramene a žárová chrana, kterou nakreslila na hladkou slupku, nasála z mocného jadrnce magii a jasně zažhnula do tmy. Tvrdý plod se nárazem rozpálil a rozprskl se, jen to luplo.

Skalnímu démonovi se nic nestalo, ale záblesk a rána ho přiměly otočit hlavu zrovna ve chvíli, kdy mu na druhém rameni, širokém a krytém pancířem, přistála Renna. Volnou rukou se ho chytila za roh, aby nespadla, a bodla ho tesákem do krku. Chrany na čepeli vzplanuly a Rennu odměnil magický šleh. Horký gejzír černého ichoru jí potřísnil ruce.

Zavrčela, rozmáchla se k druhé ráně, ale démon zavyl a pohodil hlavou a Renna měla co dělat, aby se nepustila a udržela se na svém hřadu.

Démon se mlátil pařáty po hlavě, aby se jí zbavil, Renna uhýbala jako šílená, aby se vyhnula drápům, a bodala tesákem a kopala chraněnou patou po všem, co jí přišlo na dosah. S každým zásahem ji zabrnělo po celém těle, každá další dávka magie jí přidala na rychlosti a síle, každým dotykem byla mrštnější. Chrany kolem očí ožily a noc prosvětlila magická zář.

Jenže její rány démona sice sužovaly, ale víc toho nesvedly. Ke zranitelnějším místům jako oči a krk už se dostat nemohla a na to, aby probodla tvrdou lebku, neměla dost sil. Dříve či později ji jedno to divoké máchnutí rozdrtí. Vzrušením se rozesmála nahlas.

Zastrčila tesák do pochvy, sáhla k pasu a vytáhla dlouhou koženou šňůru s říčními oblázky, kterou jí kdysi, snad v jiném životě, dal Cobie Rybář. Přehodila náhrdelník démonovi kolem krku, přitom pustila roh, bleskurychle chytila konce šňůry do obou rukou, zkřížila ruce, spustila se dolů mezi pancíře na lopatkách a zůstala viset na kožené šňůře těsně z dosahu rozzuřeného jadrnce.

Házel s ní sem a tam, ale udržela se a svou váhou tiskla chraněné oblázky démonovi na krk. Pomalovala ty hladké kamínky chranami odpuzení. Chrany se teď rozhořely a magie odpuzení svírala hrdlo ze všech stran.

Za pár chvil sebou obrovský skalní démon přestal mlátit a z hromového dusotu se stalo vratké, vrávoravé šourání. Magie nabírala na síle, šňůra se zahřívala a rozjasňovala noc.

A nakonec to luplo, magie naposledy vzplanula a pohasla. Obrovská rohatá hlava odpadla, Renna vykopla a odskočila co nejdál. Lehce dopadla na nohy a trup obrovského démona se svalil vedle ní. Kůže ji svědila z ukradené magie, všechny škrábance a modřiny, které utržila v boji, se už hojily. Podívala se na černý démonský ichor na rukou a znovu se rozesmála, stočila svůj náhrdelník a rozběhla se pokračovat v lovu.

V životě se necítila tak svobodná.

*

Zaútočil na ni ohnivý démon, osamělý jadrnec lovící v křoví u lesa. Jakmile na ni vyrazil, Renna se pevně rozkročila a čekala na zrádný nádech.

Ohniví démoni vždycky zahajují útok ohnivým plivancem, a to hned, když se dostanou na dostřel. Takový plivanec dokáže zapálit cokoli a obvykle ochromí oběť tak, že už je zcela bezmocná, když démon zaútočí zuby a drápy. Ale když se prvnímu ohnivému poryvu podaří vyhnout, přijde krátká chvíle klidu, než jadrnec dokáže vychrlit oheň znovu.

Renna si přidřepla tak, aby měla obličej nízko u země a představovala pro démona zřetelný cíl. Jadrnec se zastavil skoro u ní a nasál dech. Jakmile začal chrlit plamen, oči bez víček se přivřely, bezděčný pohyb nikoli nepodobný člověku, který kýchá. A v tom okamžiku se Renna jako šipka vrhla doleva a palčivý proud ohně se vyklenul do prázdna.

Než jadrnec otevřel oči a zjistil, že je pryč, byla už Renna za ním a popadla ho za rohy. Trhnutím mu zvrátila hlavu dozadu a vykuchala ho jako zajíce, které chytávala na tátových polích.

Ichor ohnivého démona ji postříkal a pálil jako žhavé uhlíky, ale Renna byla v stavu povzneseném nad bolest. Kam kapky dopadly, tam si naplácala bláto, které kůži ochladilo, a vstala.

Hluboké, temné vrčení jí sdělilo, že za těch pár krátkých okamžiků, které jí zabral boj s ohnivým démonem, byla obklíčena. Obrátila se a zjistila, že přímo za ní se hrbí lesní démon, který má vestoje šest stop k ramenům. O kousek dál mezi stromy zachytily její chraněné oči dva jeho číhající druhy; drsný krunýř splýval s okolními stromy, ale svou magii utajit nemohli. Když se pustí do křížku s prvním, nejsilnějším, druzí dva se na ni vrhnou ze stran.

Renna zabila lesního démona už mockrát, ale tři jsou o dva víc, než čemu kdy naráz čelila bez Arlena.

Jsou tři víc, než dokážu zvládnout? Vyhnala ty neužitečné myšlenky z hlavy Jakmile démoni člověka uvidí, tak už stejně není kam utéct, kde se schovat. Zůstává jen zabít nebo být zabit.

„No tak pojď,“ zavrčela a napřáhla tesák proti démonovi před sebou.

*

Tetovaný sledoval Rennu z lesa na druhé straně cesty a vrtěl nad tím hlavou. Nějakou dobu mu trvalo, než ji vystopoval. Šel na bylinky a na dřevo a donutil ji slíbit, že počká v tvrzi, než se vrátí, a pak půjdou lovit spolu. Tohle nebylo poprvé, co Renně došla trpělivost nebo se na jeho přání prostě rovnou vykašlala a odešla si sama.

Když se díval, jak proklouzla kolem ohnivého démona, aby ji neviděl, a tátovým tesákem ho rozpárala od zubů až po ocas, musel uznat, že se učí rychle. Dokonce rychleji než Wonda od drvoštěpů. Renna se vrhla do umění lovu démonů celým tělem a duší a úroveň jejích schopností po pouhých několika krátkých týdnech toho byla důkazem.

Přemítal, jestli udělal správně, když ji naučil přijmout strach. Renna zacházela příliš daleko a rychle začínala být bezstarostná, což bylo nebezpečné nejen pro démony, ale hlavně pro ni.

Chápal, čím prochází, a chápal to víc, než by dokázala pochopit ona. Noc je nemilosrdná dokonce i vůči tomu, kdo přijme její styl, jak ukazuje houština lesních démonů, kteří Rennu vystopovali, zatímco se soustředila na toho ohnivého. Pravděpodobně uvidí jen toho, který na ni jde čelně, ten kmen, zatímco jeho větve ji dostanou.

Tetovaný nasadil šíp na tětivu, napjal luk a zůstal ve střehu. Počká, až Renna uvidí všechny tři a pozná, že je odsouzena k záhubě, a teprve potom je zabije. Pak si snad začne dávat větší pozor.

*

Lesní démon zaburácel a ten řev ji měl vyděsit a ochromit asi stejně jako plivanec ohnivého démona. Zároveň se jeho druhové plížili blíž a hledali si nejlepší místo, odkud udeřit.

Ale Renna jim nedala šanci, vyrazila vpřed, do zdánlivě sebevražedného útoku. Lesní démon vycenil řady zubů, napřáhl zahnuté drápy, vypnul hruď, aby přijal první ránu. Lesní démoni jsou silou hned druzí po skalních a tomuto netvorovi pravděpodobně ještě nikdo nikdy neprorazil korovitý krunýř.

Renna se bleskurychle otočila a vlastní hybností nabrala sílu ke kruhovému kopu. Chraněným nártem a holení zasáhla démona do hrudi, výbuch magie ho odhodil a omráčil.

Z lesa se s řevem vyhrnuli druzí dva démoni a Renna se na jednoho vrhla, chytila ho za pařát, pevně se rozkročila a otočila v bocích, aby využila síly jeho výpadu, a skoro bez námahy nechala těžkého lesního démona přeplachtit vzduchem na třetího člena jejich houštiny Pak se rozběhla k té valné hromadě, a zatímco se ti dva jadrnci snažili rozplést a vstát, Harlův tesák bodal do každého odkrytého místa, které se v tom chumlu ukázalo.

Jeden démon po Renně z leže sekl, když se dostala na dosah jeho dlouhých, větvovitých hnátů. Hodila sebou na záda a pařát o chlup minul hruď, jen to hvízdlo. Látková šněrovačka se nedala účinně ochranit, takže kdyby ji pařát zasáhl, zajely by drápy pěkně hluboko. Záviděla Arlenovi, že může bojovat bez košile.

Bez úhony se zase narovnala, jenže mezitím ztratila rychlost a všichni tři lesní démoni za tu chvilku opět našli pevnou půdu pod nohama a už ji ohrožovali zas. Kde je zasáhla, tam měli popáleniny, a i když jí magie, kterou z nich vysála, hojila všechna zranění, tak oni se také zotavovali rychle. Vmžiku se jim to zacelí úplně.

Když na ni zaútočili, sáhla do mošny u pasu a mrštila po nich plnou hrst chraněných kaštanů. Démoni zavřískli a zvedli hnáty, aby se chránili před žárovými chranami. Kaštany s tichým lupáním popraskaly a zanechaly po sobě palčivé plamínky.

Jadrnci na kraji vyvázli bez zranění, ale ten uprostřed to schytal naplno a vzplálo mu rameno. Vmžiku byl v plamenech celý, vřískal a mlátil sebou jako šílený.

Když démoni po stranách viděli, že jejich druh hoří, vycouvali od něj, rozdělili se dál od sebe a poskytli Renně potřebný prostor. Znovu na jednoho zaútočila a bodla ho do zranitelného místa mezi třetím a čtvrtým žebrem napravo. Dlouhý tesák zajel jadrnci až do černého srdce.

Uhýbala před jeho smrtelnými křečemi, a když se vrhl dopředu, popadla ho levičkou za rameno. Chrana na dlani se rozpálila, propálila hrbolatý, korovitý démonský krunýř, Rennou projela dávka magie a přinesla nával síly a moci. Na místě se otočila, zarazila nůž hlouběji a použila ho jako páku, aby zvedla dvěstělibrového démona nad hlavu. Zavřískla jako démon sám a hodila ho na jeho hořícího druha.

Harlův tesák, zaražený hluboko do démonova těla, se měl přitom uvolnit, jenže křížová záštita se zachytila o spodní žebro a letící démon jí vytrhl tesák z ruky. Renna zaječela.

Když poslední démon viděl, že je odzbrojená, zaburácel, zaútočil a srazil ji do křoví a hlíny.

Chrany po celém těle se blýskaly, ale démon, šílený vzteky a bolestí, zuřivě kousal a drásal, dokud šátrající pařáty nenašly cíl. Hluboko zaryl drápy, Renna vykřikla, zem smáčela horká krev.

V lese něco zašustilo a Renna pochopila, že světlo a ruch přilákaly další lesní démony a že se na ni brzy vrhnou. Ale jestli rychle nevyřídí toho démona, co ji zalehl, tak už to bude stejně jedno.

Démon znovu zařval a ona mu to vztekle oplatila, tvrdě ho odstrčila a zároveň se i s ním překulila tak, že zůstal vespod. Byl to základní šarusahkový pohyb, kterému by uměl předejít každý nováček, ale jadrnci měli o páce jen pudové povědomí. Vytrvale přenášela váhu z kolene na koleno, z jedné démonovy kýty na druhou, aby nemohl zvednout zadní hnáty a chytit ji. Mívala dost koček na to, aby věděla, že jakmile bude mít navrch, bude brzy po boji.

Když se jí podařilo uvolnit si jednu ruku, popadla svůj náhrdelník a obtočila ho kolem šlachovitého jadrnského krku, přičemž se k démonovi tiskla, co to šlo, aby zmenšila jeho dosah a vzpouzení na nejmenší možnou míru. Pak překřížila konce náhrdelníku a zatáhla. Pařáty ji pořád drásaly, ale Renna už přijala bolest a vydržela, dokud chrany nevzplanuly a obrovská rohatá hlava se s lupnutím neoddělila od těla a nepostříkal ji černý, čadící ichor.

*

Když Renna hodila kaštany, Tetovaný podvědomě uvolnil tětivu. Znal tu žárovou chranu, v Tibbetské Říčce byla vcelku běžná a rodiče ji často používali v zimě; pomalovali velké kameny kolem domu a chléva, aby vstřebaly teplo a hřály. Kdysi se ji snažil použít na výrobu zbraní. Na hroty šípů se sice hodila, ale zbraně nablízko při boji vždycky buď shorely, nebo propálily střenku rukojeti a spálily mu ruce. Tetovaného strašlivě pálila i ta nejmenší žárová chrana.

Nikdy ho nenapadlo chranit s ní kaštany. Jen pár nočních týdnů a Renna už sama vynalézavě chranila způsobem, na jaký on nikdy nepřišel.

Viděl zběsilý výraz v jejích očích, když zvedla démona nad hlavu, a napadlo ho, jestli dřív nevypadal stejně, když prvně okusil příval jadrnské magie. Usoudil, že ano. Byl to opojný pocit a budil klamnou představu nepřemožitelnosti.

Jenže Renna nepřemožitelná není, což se vyjasnilo o okamžik později, když byla odzbrojená a skočil na ni ten lesní démon. Tetovaný vykřikl a celý strnulý strachy zašátral po luku. Zatímco se rvali na zemi, snažil se zamířit, ale nebyl schopen vystřelit najisto a nemohl riskovat, že trefí Rennu. Odhodil luk, vyrazil z úkrytu a běžel jí na pomoc.

Jen aby zjistil, že o jeho pomoc nikdo nestojí.

Stál tam a srdce měl až v krku při pohledu na Rennu, překrásnou Rennu, o jejíchž něžných dětských polibcích se mu zdávalo za těch dlouhých, osamělých nocí v divočině, zkrvavenou a zbitou na démonské mršině.

Obrátila se k němu a vrčela, dokud jí v očích nesvitlo poznání. Pak se na něj usmála a vypadala jako kočka, která zrovna položila pánovi k nohám mrtvou krysu.

*

Renna se svalila z mršiny a z posledních sil se snažila vstát dřív, než se na ni vrhnou další démoni. Krvácela po celém těle, ale cítila, že se krvácení už zastavuje, že nakradená magie začala rány zacelovat. Přesto ještě nebyla ve stavu rvát se dál.

Chrčela, nechtěla se vzdát, ale když zvedla oči, byl tam jenom Arlen a jasně zářil magií jako jeden ze Stvořitelových serafínů, co mají svatozář. Na sobě měl jen bederní roušku a byl nádherný, pod tepajícími chranami, které se vinuly po kůži, se vlnily světlé svaly. Nebyl tak vysoký jako Harl, ani tak statný jako Cobie, ale vyzařovala z něj síla, kterou ti druzí dva postrádali. Rozzářila se na něj, celá zardělá pýchou z vítězství. Tři lesní démoni!

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí, ale znělo to příkře, ne pyšně.

„Jo,“ odpověděla. „Potřebuju si jen chviličku oddechnout.“

Přikývl. „Posaď se a zhluboka dýchej. Nech se zahojit magií.“

Renna poslechla a cítila, jak se hluboké rány po celém těle začínají zavírat. Po většině z nich brzy nezbude víc než tenké jizvy a i ty rychle vyblednou.

Arlen sebral spálené zbytky po jednom kaštanu. „Chytré,“ zamručel.

„Dík,“ řekla Renna, i ta prostinká poklona ji rozechvěla.

„Ale chytré nechytré, tohle od tebe byla hloupost, Renno,“ pokračoval. „Mohla jsi podpálit celý les, nemluvě o takové pošetilosti, jako jít na tři lesní démony naráz.“

Renna měla pocit, jako by ji praštil pěstí do břicha. „Neprosila jsem se tě, abys mě stopoval.“

„Ale neposlechla jsi mě a šla sis lovit toho zatraceného skalního démona sama,“ láteřil Arlen. „A plášť jsi nechala v tvrzi.“

„Plášť se mi na lovu jen plete pod nohy,“ bránila se Renna.

„To je mi fuk,“ odsekl Arlen. „Ten poslední démon tě málem zabil, Ren. Tvůj styl na zemi je strašný První nie’šarúm by se z toho dostal.“

„Co na tom záleží?“ vybuchla Renna, pálilo to, i když věděla, že Arlen má pravdu. „Vyhrála jsem.“

„Záleží,“ nedal se Arlen, „protože dříve či později nevyhraješ. I lesní démon může mít štěstí a dostat se z toho, Renno. Nakolik se cítíš silná, když tě nabíjí magie, pořád ještě nejsi ani zpoloviny tak silná jako oni. Jak na to zapomeneš, jak je jen na okamžik podceníš, dostanou tě. To znamená, že musíš využít všech výhod, které jen můžeš mít, a být pro démony neviditelná je velká výhoda.“

„Tak proč ho nenosíš ty?“ odpálila Renna.

„Protože jsem ho dal tobě,“ odsekl Arlen.

„Démonské lejno,“ odplivla si Renna. „Hrabal ses kvůli němu ve vacích, jako bys ho neviděl celé týdny. Vsadím se, žes ho taky nikdy nenosil.“

„Tady nejde o mě,“ zarazil ji Arlen. „Já v tom lítám déle než ty, Ren. Ty začínáš být opilá magií a to není dobré. Já to znám.“

„Jestli tady noc nevolá: chyťte tmu!“ zaječela Renna. „Ty to děláš a jsi v pohodě.“

„Do Jádra, Renno, já nejsem v pohodě!“ zařval. „Noci, já cítím, jak mě změnila i za tu chvíli, co spolu mluvíme. Ta zloba, to pohrdání lidmi bílého dne. To dělá magie. Démonská magie. Špetka ti dá sílu. Příliš mnoho z tebe udělá… lítou šelmu.“

Zvedl dlaň pokrytou stovkami maličkých chran. „To, co jsem udělal, není přirozené. Mate mi to smysly a počítám, že už nejsem ani zpoloviny příčetný.“ Položil jí ruce na ramena. „Nechci, abys takhle dopadla i ty.“

Renna vzala jeho tvář do dlaní. „Dík za péči,“ řekla. Usmál se, chtěl sklopit oči, ale držela ho pevně a nedovolila mu uhnout. „Ale nejsi můj táta ani manžel, a i kdybys byl, tak moje tělo je moje tělo a já si s ním budu dělat, co budu chtít. Já už nežiju podle toho, co mi říkají jiní. Od teďka si jdu svou vlastní cestou.“

Arlen se zakabonil. „Jdeš si vlastní cestou, nebo se prostě jen držíš té mojí?“

Renna vyvalila oči. Každičký sval v těle na ni křičel, ať na něj skočí, kope, kouše, škrábe, dokud… Potřásla hlavou, zhluboka nabrala dech.

„Dej mi pokoj,“ řekla.

„Pojď se mnou zpátky do tvrze,“ vyzval ji Arlen.

„Do háje s tou tvojí zatracenou tvrzí!“ zaječela. „Nech mě na pokoji, ty synu Jádra!“

Arlen se na ni dlouho díval. „Dobrá.“

Odcházel a Renna zatínala čelisti, aby neplakala. Vstala, navzdory bolesti se narovnala a vzala si z ohořelých démonských ostatků svůj tesák. Ani ten silný žár zbraň nepoškodil, a ještě když ho otírala a vracela do pochvy u boku, svědily ji ruce ze zbytkové magie.

Ještě dlouho poté, co Arlen odešel, jen stála a svářily se v ní dva pocity. Na jednu stranu by nejraději ječela, vrhla se do noci a hledala démony, na kterých by si mohla vybít vztek. Na druhou stranu si říkala, jestli nemá Arlen pravdu, a měla co dělat, aby se v slzách nesesypala na zem.

Zavřela oči, přijala bolest i vztek a poodstoupila od obou. Úžasné, jak rychle se uklidnila.

Arlen ji prostě příliš ochraňuje. Po tom všem, co dokázala, jí pořád ještě nedůvěřuje.

Vzdálená všem pocitům, pevně se rozkročila a začala první šarukin. Plynule přecházela z jednoho pohybu do druhého, snažila se vštípit svalům každý postoj tak silně, aby ho použily, aniž by na to vůbec musela myslet. A přitom si vybavovala každičký okamžik nočních střetů a hledala možnosti, kde se zlepšit.

Pro všechny ostatní je to možná všemocný Tetovaný muž, ale Renna věděla, že je to jen Arlen Sedlák z Tibbetské Říčky a ať se propadne do Jádra, jestli nedokáže to co on.

*

To se povedlo, pomyslel si trpce Tetovaný, když odcházel. Nešel daleko, posadil se opodál, opřel se zády o strom a zavřel oči. Uši slyšely i housenky po listech lézt. Kdyby ho Renna potřebovala, uslyší ji a přijde.

Proklínal dětskou bezelstnost, díky níž neviděl, co je Harl zač. Když se Ilain nabízela otci, považoval ji za nevýslovně nestydatou, ale ona jen dělala, co mohla, aby přežila, jako ostatně i on v krasijské poušti.

A Renna… Kdyby po mámině smrti neutekl, ale vrátil se s tátou, jela by s nimi k nim na statek a zachránila by se před otcem i rozsudkem smrti. Jejich děti už by teď byly ve věku zásnub.

Jenže on se k Renně obrátil zády Další opuštěná cesta ke štěstí… A díky tomu se z jejího života stala jedna velká hrůza.

Udělal chybu, že ji bral s sebou. Bylo to sobecké. Myslel jen na sebe, když ji odsoudil k tomuhle životu jen proto, aby si uchoval zdravý rozum. Renna si zvolila jeho cestu, protože má pocit, že už nemá co ztratit, ale pro ni ještě není pozdě. Zpátky do Říčky se vrátit nemůže, ale kdyby ji vzal do Osvoboditelovy Kotliny, tak by viděla, že na světě jsou ještě dobří lidé, lidé ochotní se rvát, aniž by se vzdali toho nejpodstatnějšího, co je dělá lidmi.

Jenže Kotlina, i kdyby jeli tou nejpřímější možnou cestou, je pořád týden daleko od jejich tvrze. A on musí vrátit Rennu mezi lidi okamžitě, dřív, než se její zdivočelost stane tím jediným, co zná.

Říční Most není ani dva dny daleko. Odtamtud můžou jet dál do Cvrčkovy Strouhy, Angiers a Selského Cvalíkova a pak do Kotliny. Při každé šanci, která se namane, ji přinutí jednat s lidmi a bdít na slunci místo prospaných dopolední a hledání démonských stop odpoledne, jak si oba zvykli.

Představa, že i on tráví tolik času mezi lidmi, byla odporná, ale s tím se nedá nic dělat. Renna je důležitější. A jestli lidé uvidí jeho chrany a budou z toho řeči, tak ať.

*

Euchor dodržel slovo a nechal uprchlíky překročit Meznici, ale vzhledem k tomu, že veškerá rizonská sklizeň byla ztracena a letní slunovrat už minul, nastaly zlé časy pro všechny. Říční Most na obou stranách řeky přetekl do uprchlického stanového městečka, uboze chraněného a plného špíny a bídy, které se rozlézalo za hradbami vlastního městysu dál a dál. Renna znechuceně ohrnovala nos, když projížděli skrz, a Arlenovi bylo jasné, že tenhle pohled nijak nepomůže zaplašit její nechuť k lidské společnosti.

I počet strážných u brány vzrostl a podezíravě si přijíždějícího Tetovaného a Rennu měřili. Nebylo se čemu divit. Tetovaný i v parném dni zahalený od hlavy až po paty, svým zjevem spolehlivě budil pozornost vždycky, a Renna, naopak v ostudně nedostatečných hadrech a samá blednoucí skvrna od černořapu, jim na klidu taky nepřidala.

Ale Tetovaný se ještě nesetkal se strážným ve městě ani drábem na vesnici, který by neobrátil při pohledu na zlaťák, a že jich měl v sedlových vacích požehnaně. Zanedlouho už byli za hradbami a uvazovali koně před nabitou krčmou. Byl podvečer a Mostečané se po celodenní dřině zrovna vraceli domů.

„Mně se tu nelíbí,“ poznamenala Renna a rozhlížela se kolem po stovkách lidí, kteří je míjeli. „Polovina lidí padá hlady a ta druhá polovina se na nás kouká, jako bychom je chtěli okrást.“

„S tím nic nenaděláš,“ odtušil Tetovaný. „Potřebuji čerstvé zprávy a ty se v divočině nasbírat nedají. Zvykněme si na chvíli na vesnice.“ Rennu ta odpověď očividně nepotěšila, ale sklapla a jen přikývla.

V krčmě byla v tuto dobu hlava na hlavě, ale nejvíc rušno bylo u výčepu, takže vzadu v lokále zahlédl Tetovaný malý prázdný stolek. Usadili se a za chvilku k nim přišla šenkýřka. Byla mladá a hezká, ale v očích tkvěl smutek a únava. Šaty měla vcelku čisté, ale obnošené, a podle odstínu pleti a tvaru obličeje Tetovaný hned poznal, že je to Rizoňanka, pravděpodobně jedna z prvních uprchlic, která měla ještě tolik štěstí, že našla práci.

Hned vedle nich seděl pěkně rozverný stůl. „Hej, Milly, další rundu sem!“ zahulákal jeden bouřlivák a nezbedně plácl šenkýřku po zadku, jen to plesklo. Nadskočila, zavřela oči, zhluboka se nadechla, pak nasadila nucený úsměv a pootočila se k nim. „Jasně, chlapi,“ řekla vesele.

Úsměv se rozplynul, když se obrátila zpátky k nim dvěma. „Co to bude?“

„Dvě piva a večeři,“ řekl Tetovaný. „A pokoj, jestli je nějaký volný.“

„Je,“ odpověděla dívka, „ale při tolika lidech, co projížděj vesnicí, je pěkně drahý.“

Tetovaný přikývl a položil na stůl zlaťák. Šenkýřka vyvalila oči; pravděpodobně v životě neviděla opravdové zlato. „To by mělo stačit na naše jídlo a pití. Drobné si můžeš nechat. Tak, s kým si můžu promluvit o tom pokoji?“

Dívka bleskurychle shrábla minci, než ji uvidí někdo z okolních štamgastů. „Promluv s Michem, tomu to tady patří,“ odpověděla a ukázala na rozložitého chlapa v bílé zástěře a s vykasanými rukávy u výčepu, který se měl co ohánět, aby stíhal načepovat pivo do všech korbelů, co mu strkali. Když se Tetovaný obracel, aby se na něj podíval, ještě zahlédl, jak si dívka strká minci za ňadra.

„Díky,“ řekl.

Šenkýřka přikývla. „Pivo bude hned, pastýři.“ Uklonila se a odběhla.

„Zůstaň tady a do ničeho se nepleť, jdu nám zařídit pokoj,“ řekl Tetovaný Renně. „Nebude to trvat dlouho.“ Přikývla a Tetovaný odešel.

U výčepu byla pěkná tlačenice, chlapi si chtěli dát posledních pár piv, než se na noc odeberou za své chrany. Musel čekat na kraji, až si ho krčmář všimne, ale jakmile se k němu podíval, blýskl Tetovaný dalším zlaťákem a krčmář svižně přiklusal.

Mich měl postavu statného chlapa, který ztloustl. Možná ještě tak dost úctyhodnou na vyhození nezvedeného hosta, ale úspěch a střední věk zjevně už vysávaly síly mládí.

„Pokoj,“ řekl Tetovaný a podal mu zlaťák. Vytáhl z měšce další a nastavil mu ho před oči. „A zprávy z jihu, víš-li něco. Byl jsem dlouho mimo, až v Tibbetské Říčce.“

Mich přikývl, ale podezřívavě zašilhal. „Do toho zapadákova žádné zprávy nechodí,“ souhlasil a maličko se naklonil ve snaze nakouknout pod kápi.

Tetovaný o krok ustoupil a krčmář okamžitě ucouvl a úzkostlivě střelil pohledem po minci v obavách, aby nezmizela.

„V těchto dnech se o ničem jiném než o jihu nemluví, pastýři,“ řekl. „Hlavně od té doby, co ty pouštní krysy unesly Kotlině kořenářku jako nevěstu pro svého vůdce, toho démona pouště.“

„Jardir,“ zamručel Tetovaný a zaťal pěst. Měl se vplížit do krasijského ležení a zabít ho hned, jak vytáhli z pouště. Kdysi považoval Jardira za čestného muže, ale teď viděl, že to všechno byla jen fasáda, která měla zamaskovat touhu po moci.

„Říká se,“ dodal Mich, „že tam šel hledat Tetovaného, aby ho zabil, jenže Osvoboditel vzal roha a slehla se po něm zem.“

Vztek se vzedmul v Tetovaném, hořký jako žluč. Jestli Jardir Leeshe nějak ublížil, jestli se jí jen dotkl, tak ho zabije a jeho vojsko zažene zpátky do pouště.

„Není ti nic, pastýři?“ zeptal se Mich. Tetovaný mu hodil minci, k nepoznání zohýbanou, jak ji svíral v zaťaté pěsti, a odvrátil se, ani nepočkal na klíč od pokoje. Musí se bezodkladně vydat rovnou do Kotliny.

A zrovna v tu chvíli uslyšel Rennin výkřik a následně bolestný řev.

*

Když vstupovali do krčmy, Renna zhluboka nabrala dech. V životě ještě neviděla, aby se na jedno místo dobrovolně natlačilo tolik lidí. Ohlušující rámus, horko, vydýchaný vzduch, dusivý kouř z dýmek a smrad z potu. Srdce se jí rozbušilo a podívala se na Arlena, ale ten se nesl hrdě a měl pevný krok a Renna se upamatovala, kdo to je. Kdo jsou oni dva. Taky se narovnala a zpříma, chladně a lhostejně, se zadívala do zírajících očí.

Někteří muži začali pískat a hulákat, když ji uviděli, ale výhrůžně si je změřila a většina rychle odvrátila pohled. Nicméně když se tlačili skrz dav, ucítila, že po ní zezadu někdo šátrá; bleskurychle se otočila a pevně sevřela tesák, ale po dotěrovi nikde ani stopy, mohl to být kdokoli z tuctu mužů, kteří se na ni okázale nedívali. Zaťala zuby a pospíšila si za Arlenem. V zádech slyšela chechot.

Když ten otrapa u vedlejšího stolu plácl šenkýřku po zadku, vzplanul v Renně vztek jako nikdy. Arlen předstíral, že nic nevidí, ale Renna nebyla hloupá. Stejně jako ona, i on pravděpodobně potlačoval touhu urazit tomu drzounovi pracku.

Když si Arlen odešel promluvit s krčmářem, ten chlap si natočil židli k ní.

„Už sem si myslel, že ten pastýř snad neodejde,“ poznamenal s chlípným úsměvem. Byl to Milňan, vysoký, ramenatý, s hrubými plavými vousy a dlouhými zlatými vlasy. Nato se celý stůl obrátil, aby si Rennu prohlédl, a oči vilně ohmatávaly polonahé tělo.

„Pastýř?“ podivila se zmateně.

„Ten chlápek v kutně, co tě hlídá,“ objasnil jí rabiák. „Se ví, že s tak hezkou holkou jako ty musí chodit velebníček, protože žádnej jinej chlap by se neudržel.“ Natáhl se pod stůl, obrovská pracka se ovinula kolem nahého stehna a stiskla. Renna strnula, taková nestydatost ji omráčila.

„Řek bych, že takový kus ženské pro nás tři vystačí,“ zachrochtal. „Se vsadím, že už si i zvlhla.“ Ruka zkusmo zajela pod sukni.

A to už toho měla Renna právě tak dost. Sáhla pod stůl, levačkou ho chytila za palec, kloubem pravačky se mu zaryla do citlivého bodu mezi palcem a ukazováčkem. Chlap okamžitě ztratil v ruce sílu a vyjekl bolestí. Šarusahkovým hmatem mu zkroutila zápěstí, ohnula dlaň a přirazila ji na stůl.

A tam mu ji usekl tesák.

Chlap vyvalil oči a jako by se čas na chvíli zastavil; on i jeho společníci dočista zkoprněli. Pak najednou z pahýlu začala tryskat krev, chlap začal řvát, jeho kumpáni vyskočili na nohy, židle se převrhly.

Renna na ně byla připravená. Skopla řvoucího chlapa na jednoho jeho kumpána, vyskočila na stůl, pevně se rozkročila, přidřepla si, otcův tesák svírala v dlani tak, aby čepel přilehla k předloktí, skrytá před většinou přihlížejících, ale byla připravená seknout po komkoli, kdo by se přiblížil.

„Renno?!“ zařval Arlen a chytil ji zezadu. Kopala a vzpouzela se, když ji stahoval ze stolu.

„Co se to tady děje?“ rozčílil se Mich. Už se prodíral skrz dav s těžkým obuškem.

„Ta čarodějnice mi usekla ruku!“ řval blonďák.

„Máš štěstí, že jsem ti toho neufikla víc!“ ječela na něj Renna přes Arlenovo rameno. „Ty mi tam nemáš co sahat! S tebou jsem se nezasnoubila!“

Krčmář se k ní rázně otočil, ale pak jeho zrak padl na Arlena a vytřeštil oči. Jak se Arlen pral s Rennou, aby ji udržel, sjela mu kápě a odhalila chraněnou hlavu.

„Tetovaný,“ zašeptal krčmář a to jméno se šířilo davem jako vlna.

„Osvoboditel!“ zvolal někdo.

„Nejvyšší čas vypadnout,“ zamumlal Arlen a chytil ji za loket. Odstrkoval ty, co mu sami neuskočili z cesty, a Renna s ním držela krok. Kápi si zase přehodil, ale stejně je z krčmy následoval pozoruhodný dav.

Arlen přidal do kroku a táhl ji ke stáním, kde hodil dalším zlaťákem a zamířil rovnou k Soumračnému tanečníkovi.

O okamžik později vyrazili a tryskem se hnali ze vsi. Strážní u brány na ně něco křičeli, za nimi dobíhal dav z krčmy, ale už padal soumrak a ven do šera se za nimi nikdo neodvážil.

*

„Do Jádra, Ren, ty si prostě nemůžeš jen tak chodit a usekávat lidem ruce!“ láteřil Arlen, když zastavili na noc na mýtině nedaleko od městysu.

„Zasloužil si to,“ odsekla Renna. „Tam už mě žádný chlap osahávat nebude, pokud nebudu sama chtít.“

Arlen protáhl obličej, ale moudře neodpověděl.

„Příště mu zlom palec,“ poradil jí nakonec. „Pak už o tebe nikdo ani pohledem nezavadí. Po tom, co jsi provedla teď, do Říčního Mostu hned tak nemůžeme.“

„Stejně se mi tam nelíbilo,“ prohlásila Renna. „Semhle,“ rozevřela náruč, jako by objímala noc, „semhle patříme.“

Ale Arlen zavrtěl hlavou. „Já patřím do Osvoboditelovy Kotliny, a podle toho, co mi říkal ten krčmář, než ses vytasila s tím svým husarským kouskem, tam musíme zajet a nemáme času nazbyt.“

Renna pokrčila rameny. „Tak jedem.“

„A jak asi, když jsi nás právě odřízla od jediného zatraceného mostu v These?“ rozlítil se Arlen. „Na to, abychom se přebrodili, je Meznice moc hluboká, a na to, aby ji Tanečník přeplaval, zas moc široká.“

Renna sklopila oči k nohám. „Promiň. To jsem nevěděla.“

Arlen si povzdechl. „Co se stalo, stalo se, Ren. Něco vymyslíme, ale ty se budeš muset ve vesnicích kapku přioblíknout. Ukazovat chrany noci je fajn, ale tolik holého těla nasadí do hlavy nemravné myšlenky každému chlapovi, co tě uvidí na světle.“

„Každému krom tebe, jak se zdá,“ utrousila Renna.

„Oni vidí jen holé nohy a rýhu mezi ňadry,“ odsekl Arlen. „Já vidím krví opilou holku, která myslí víc kudlou než hlavou.“

Renna vytřeštila oči. „Ty synu Jádra!“ zaječela a vrhla se na něj s tesákem. Arlen jí hladce uklouzl, chytil ji za zápěstí a vykroutil jí tesák z ruky. Pak jen nastavil dlaň proti jejímu lokti, lehce do ní strčil a Renna se vlastní hybností složila na záda.

Chtěla vstát, ale padl na ni, chytil ji za obě zápěstí a přirazil ji k zemi. Snažila se mu vklínit kolenem mezi nohy, ale on tenhle trik dobře znal a koleny jí přišpendlil stehna a zalehl ji celou váhou. Její magická síla se na slunci rozplynula jako každý den a Renna neměla sílu ho ze sebe shodit. Ječela a divoce sebou mlátila.

„Sama mě k tomu nutíš!“ zavrčel. „Přestaň.“

„Copak to není přesně to, cos chtěl?“ ječela Renna. „Někoho, kdo tě nebude zdržovat? Někoho, kdo se nebude bát noci?“ Vzpouzela se, ale měl paže jako ze železa. Obličeje měli pouhých pár coulů od sebe.

„Já jsem nic nechtěl, Ren,“ řekl Arlen, „jen tě vytáhnout z průšvihu. To neznamená, že jsem po tobě chtěl, abys byla… jako já.“

Renna se přestala prát. „Tys po mně nechtěl nic krom toho, abych se nad sebou pořádně zamyslela. Všechno ostatní jsem dělala, protože jsem to chtěla já. Když mě zítra opustíš, stejně si pomaluju kůži. Teď, když jsem ochutnala svobodu, se už do vězení nevrátím.“

Ucítila, že jeho stisk povolil, a kdyby chtěla, mohla si osvobodit ruce, ale v Arlenových očích bylo něco, nějaký záblesk porozumění, který tam předtím neviděla.

„Vzpomínala jsem na ten večer, kdy jsme si na seníku hráli na líbanou, když jsem byla malá,“ řekla. „Brala jsem ten polibek jako zaslíbení a cítila jsem ho na rtech celé ty roky, co jsem čekala, že se pro mě vrátíš. Pořád jsem si myslela, že se vrátíš. Nikoho jiného jsem nepolíbila až na Cobieho Rybáře, ale to už tehdy byla jediná možnost, jak nezůstat sama s tátou. Cobie byl dobrý chlap, ale ve skutečnosti jsem ho nemilovala o nic víc než on mě. Sotva jsme se znali.“

„I mne jsi sotva znala, když jsme byli malí,“ podotkl Arlen.

Přikývla. „Nevěděla jsem ani, co takové zasnoubení znamená, ani že to, co táta s Lainie dělají, je špatné. Tehdy jsem nechápala spoustu věcí, které chápu teď.“

Cítila, že se jí do očí derou slzy, a neměla jinou možnost, než je nechat téct. „Teď už vím, jaký jsi a jak žiješ. Nedělám si žádné iluze. Ale stejně můžu být tvou ženou. Jestli chceš, můžeš mě mít.“

Dál na ni beze slova hleděl, ale jeho oči říkaly víc. Sklonil se blíž. Jejich nosy o sebe zavadily a Renna se zachvěla.

„Někdy ten polibek pořád cítím,“ zašeptala, zavřela oči a rozevřela rty. V prvním okamžiku si byla jistá, že ji políbí, ale on ji pustil a svalil se z ní. Překvapeně otevřela oči a zjistila, že vstal a odvrátil se.

„Ty nevíš zdaleka tolik, kolik si myslíš, Ren,“ řekl.

Renně se chtělo řvát vzteky, ale při smutku v jeho hlase zjihla. Najednou zalapala po dechu a zvedla se na kolena. „Stvořiteli. Ty už jsi ženatý!“ Měla pocit, že se zadusí.

Ale Arlen se po ní ohlédl a dal se do smíchu. Žádné zdvořilé uchechtnutí z žertu ani posupný chechot, kterým by ji chtěl urazit, ale srdečný smích, který s ním otřásal tak, že se musel rukou opřít o Soumračného tanečníka, aby neupadl. Cítila, jak se plíce uvolňují, ten smích zaplašil její obavy. Něco v ní povolilo, a zatímco Arlen řval smíchy nad tím vtipem, Renna najednou zjistila, že se taky směje, smíchy se popadala za břicho a kopala nohama. Trvalo to hodnou chvíli, a než konečně přešli do občasného hihňání a nakonec zmlkli úplně, ale napětí mezi nimi povolilo.

Renna vstala a položila Arlenovi ruku na loket. „Jestli něco nevím, tak mi to řekni.“

Arlen se na ni podíval a přikývl. A znovu se od ní odtáhl, o pár stop poodešel, oči upíral na zem.

„Tady,“ řekl po chvíli a kopl do hlíny. „Přímo tady je stezka do Jádra.“

Šla k němu, dívala se chraněnýma očima a opravdu, zářivá mlha, která se jim válela kolem nohou, odtamtud vyvěrala jako kouř z dýmky.

„Já ji cítím,“ řekl Arlen, „táhne se až do samého Jádra. Volá na mne, Ren. Jako mě máma volávala k večeři, tak mě volá, a kdybych chtěl…“ Začal se rozplývat, jako by to byl přízrak… nebo jadrnec.

„Ne!“ zaječela Renna a chňapla po něm, ale ruce prošly skrz. „Řekni mu, ať jde s tím svým voláním do háje!“

Arlen se po chvíli zhmotnil a Renna si úlevou oddechla, ale v očích měl pořád smutek. „To kvůli tomu tetování nemůžu žít normální život, Ren. Takhle to dopadá, když nasáváš příliš mnoho magie. Jsem už víc démon než člověk a čestné slovo, každého jitra si říkám, jestli dnes nepřišel ten den, kdy mne slunce sežehne nadobro.“

Renna zavrtěla hlavou. „Ty nejsi žádný démon. Démon by se nestaral o Osvoboditelovu Kotlinu ani o Tibbetskou Říčku. Démona by nezajímalo, jestli nějakou holku, co zná, pohltí Jádro, ani by na celé měsíce neodložil svůj život jen proto, aby se jí pokusil pomoct.“

„Možná,“ řekl Arlen. „Ale jen démon by po té holce chtěl, aby se sama stala démonem.“

„Tys po mně nic nechtěl,“ prohlásila Renna. „Já se teď rozhoduju sama za sebe.“

„Tak si dej načas a rozhoduj se opatrně,“ odtušil Arlen, „protože tohle pak nemůžeš vzít zpět.“

Kapitola 31

Radostná bitva

333 p. N. Léto

Rojer všem oznámil, že bude cvičit na housle raději u velkého palácového schodiště než ve svém křídle, protože právě z toho místa se hudba ponese do celé budovy. Byla to vcelku pravda, ale popravdě si to místo vybral proto, že odtamtud měl dokonalý výhled na dveře do Amanviných a Sikviných komnat. Už tři dny je ani nezahlédl.

Nevěděl, proč se tak stará. Kam jen dal hlavu, že se Sikvy zastal, když měl tak skvělou výmluvu obě odmítnout? Nebo že je tu vůbec nechal, když se pokusily zavraždit Leeshu? To snad vážně uvažuje o tom, že by se stal zetěm toho démona pouště? Představa sňatku Rojera vždycky děsila. Kolikrát za posledních pár let prchl z vísek, jen aby se té oprátce vyhnul.

Sňatek je umělcova smrt, říkával vždycky Arrick. Ženy jsou celé žhavé dostat žongléra do postele a my jim laskavé vyhovíme. Jenže jakmile se zasnoubíš, tak je najednou nutné přehodnotit všechno to, co ji k tobě původně přitahovalo. Nechtějí, abys dál cestoval. Nechtějí, aby vystupoval každý večer. Nebo v nepravidelných časech. Pak chtějí vědět, proč si na vrhání nožů vždycky vybereš tu rozesmátou holku. Ani nevíš jak, a pracuješ jako nějaký zatracený tesař a máš štěstí, když si zazpíváš o sedmeku. Spi si, s jakou ženou se ti zlíbí, ale měj svůj pytel sbalený vedle postele, a jak uslyšíš slovo ‚zásnuby‘, tak prchej.

Přesto se bezmyšlenkovitě vrhl Sikvě na pomoc. Ještě teď mu v hlavě zněl jejich překrásný dvojhlas a Rojer se bolestně toužil k němu přidat. A pomyšlení na to, jak jejich řízy sklouzly na podlahu, přinášelo ještě jiný druh bolesti, takový, jaký nepocítil vůči žádné jiné ženě od té doby, co potkal Leeshu.

Jenže Leesha ho nechce a Arrick zemřel opilý a bez přátel.

Tu a tam se objevily Abbanovy manželky, přinesly jídlo a odnesly nočníky, ale dveře do dívčích komat se nikdy neotevřely víc jak na štěrbinu a vždycky se zabouchly dřív, než stihl nakouknout dovnitř.

*

Té noci při alagai’šaraku Rojer pořád jedním okem úzkostlivě sledoval Jardira. Kaval nechal Gareda a Wondu bojovat s kopím a štítem po boku ostatních dal’šarúmů a vedli si dobře. Na šarusahk byl Gared možná trochu nemotorný, ale v tlačení štítem nebylo silnějšího a nikdo nedosáhl kopím zpoza chraněné štítové hradby dál než on.

Ale Rojer přesto Garedovu nepřítomnost těžce nesl, když s Leeshou, Jardirem a několika Osvoboditelovy kopiníky kráčeli za štítovou hradbou a on je všechny zaléval svou hudbou, aby se k nim démoni ani nepřiblížili. Dříve či později se ho Jardir zeptá, jaké má úmysly s jeho dcerou a neteří, a jestli ho Rojerova odpověď neuspokojí, může rychle dojít na násilí a smrt. Rojerovu smrt.

Ale zatím měl Jardir oči jen pro Leeshu. Dětinsky ji zbožňoval jako muž slepě zamilovaný. Ovšem to Rojerovi dobu strávenou v jeho přítomnosti nijak neulehčilo, zejména když si všiml, že mu Leesha ty pohledy oplácí. Rojer nebyl žádný hlupák. Věděl, co to znamená. Líp než ona.

S úlevou si oddechl, když okruh skončil a byli propuštěni do města. Cítil se pěkně mizerně, prsty ztratily z hraní cit a každičký sval v těle bolel. Koupal se v potu a byl celý ulepený od mastných sazí z hořících démonů.

Nijak mu nepomohlo, že Gared s Wondou, celí zardělí od démonské magie, vypadali, jako by zrovna vyskočili z postele, a ne jako by do ní právě mířili. Rojer magii nikdy neokusil. Když viděl, jak se Tetovaný rozplývá vniveč, když ho slyšel mluvit o sklouzávání do Jádra, vyděsilo ho to. Lepší je držet si démony hezky od těla hudbou a vrhacími noži.

Ale někteří z Osvoboditelovy Kotliny pravidelně nasávali magii už skoro rok a účinky na nich byly jasně patrné. Byli silnější. Rychlejší. Nikdy nebyli nemocní, nikdy unavení. Mladí dospívali rychleji a starší stárli pomaleji. Zato Rojer teď měl pocit, že se co nevidět zhroutí.

Doklopýtal do své ložnice s představou, že se na pár hodin ponoří do zapomnění, ale v jeho komnatě hořely vonné krasijské lampy, což bylo divné, protože když odcházel, bylo venku ještě světlo. Na nočním stolku stál džbán s chladnou vodou a vedle ležel bochník chleba, na dotek ještě teplý.

„Řekla jsem Sikvě, ať ti připraví také lázeň, milovaný,“ ozvalo se za ním. Leknutím zařval, bleskurychle se otočil a do rukou mu vskočily vrhací nože, ale byla to jen Amanva a za ní, u velké vany, z níž stoupala pára, klečela Sikva.

„Co děláte v mé komnatě?“ vyjel na ně Rojer. Poroučel rukám, aby pustily nože, ale zarytě odmítaly.

Amanva si půvabně, obřadně klekla a dotkla se čelem podlahy. „Odpusť, milovaný. V poslední době jsem byla… churavá a přespříliš závislá na Sikvině péči. Srdce mne bolí, že jsme nebyly schopné se o tebe řádně starat.“

„To je… no, v pořádku,“ řekl Rojer a nechal nože zmizet. „Já nic nepotřebuju.“

Amanva zavětřila. „Promiň, milovaný, ale potřebuješ se vykoupat. Zítra začíná Ubývání a ty musíš být připraven.“

„Ubývání?“ vyjevil se Rojer.

„Novoluní,“ objasnila mu Amanva. „A říká se, že za Ubývání se toulá po světě Alagai Ka, démonský princ. Člověk musí dny Ubývání rozjasnit, aby ustál tu nejtemnější noc.“

Rojer tupě zamrkal. „To je nádhera. O tom by měl někdo napsat píseň.“ A už si v duchu vymýšlel melodii.

„Promiň, milovaný,“ řekla Amanva, „ale těch je již mnoho. Můžeme ti jednu zazpívat, než tě vykoupeme?“

Rojerovi najednou bleskla hlavou vidina, jak ho ty dvě rdousí nahého ve vaně a přitom zpívají, a nervózně se zasmál. „Můj mistr mi říkal, abych se vystříhal věcí příliš krásných, než aby to mohla být pravda.“

Amanva tázavě naklonila hlavu. „Nerozumím.“

Rojer ztěžka polkl. „Snad abych se raději vykoupal sám.“

Zpoza závojů se ozvalo hihňání. „Ty už jsi nás viděl nahé, milovaný,“ ozvala se Sikva. „Bojíš se snad toho, co uvidíme my?“

Rojer zrudl. „To ne, já…“

„Ty nám nevěříš,“ usoudila Amanva.

„A měl bych snad?“ vyjel na ni Rojer. „Předstíráte, že jste nevinné dívky, které neumí slovo thesky, pak se pokusíte zavraždit Leeshu a najednou se ukáže, že jste rozuměly každému slovu, které jsme pronesli. Jak mám vědět, že v té vaně není černolist?“

Obě opět přitiskly hlavu k podlaze. „Máš-li tento pocit, milovaný, tak nás zabij,“ řekla Amanva.

„Cože?“ opáčil Rojer. „Já přece nikoho nezabíjím.“

„Je to tvé právo,“ řekla Amanva, „a nikdo si to nezaslouží více než my za svou proradnost. Stejný osud nás čeká, když nás odmítneš.“

„Oni vás zabijí?“ podivil se Rojer. „Vlastní krev Osvoboditele?“

„Buď nás zabije damaja za to, že se nám nepodařilo otrávit mistryni Leeshu, nebo Šar’dama Ka za to, že jsme se o to pokusily. Nejsme-li v bezpečí ve tvých komnatách, nejsme v bezpečí už nikde.“

„Tady jste v bezpečí, ale to neznamená, že mne musíte koupat,“ namítl Rojer.

„Má sestřenka a já jsme tě nikterak nemínily ostouzet, synu Jessumovu,“ řekla Amanva. „Nechceš-li nás za manželky, půjdeme ke svému otci a přiznáme se.“

„Já… já nevím, jestli to dokážu přijmout,“ blábolil Rojer.

„Dnes v noci nemusíš přijímat nic,“ řekla Sikva, „kromě písně o Ubývání a koupele.“ A obě krasijské dívky zároveň spustily závoje, začaly zpívat a jejich hlasy nebyly o nic méně krásné, než si pamatoval. Slovům sice nerozuměl, ale líbezný nápěv dobře vypovídal o síle za nejtemnější noci. Vstaly, šly k němu, něžně ho odvedly k vaně a stáhly mu šaty. Brzy seděl nahý v horké vodě, rozkošné teplo vysávalo bolest ze svalů a dívky kolem něj tkaly závoj z hudby stejně uhrančivý jako ten, jímž ovíjel démony.

Sikva najednou pohodila rameny a hedvábná černá říza sjela na zem. Rojer zalapal po dechu a Sikva se obrátila k Amanvě, aby i jí rozepnula řízu.

„Co to děláte?“ vyjekl, když Sikva vstoupila do vany před něj a Amanva si vlezla za něj.

„Koupeme tě, samozřejmě,“ řekla Amanva. Rovnou přešla zpátky do písně a přitom mu polévala hlavu číšemi horké vody. Sikva se chopila kartáče a mýdla.

Jistou, pevnou rukou z něj drhla špínu a krev a masírovala bolavé svaly, ale Rojer to skoro nevnímal, zavřel oči a opájel se hlasy a doteky jejich kůže, dokud Sikviny ruce nezajely pod vodu. Nadskočil.

„Šššš,“ zašeptala Amanva, jemné rty se dotkly jeho ucha. „Sikva už poznala muže a cvičila polštářový tanec. Ať je naším darem tobě k Ubývání.“

Rojer sice přesně nevěděl, co to polštářový tanec znamená, ale uměl si to docela dobře představit. Sikviny rty se setkaly s jeho, vsunula se mu na klín a Rojer zalapal po dechu.

*

Leesha si neuvědomila, že Rojerova ložnice je přímo pod její, dokud neuslyšela Sikviny výkřiky. Zpočátku si myslela, že ta dívka má bolesti, posadila se a už si chtěla dojít pro zástěru, ale pak jí došlo, co je to za zvuky.

Snažila se znovu ponořit do spánku, jenže Rojer ani dívky zrovna k tichu netíhli a choulostivost situace je zjevně netrápila ani v nejmenším. Přitiskla si na uši polštář, ale ten povyk pronikl i přes něj.

Vlastně ji to nepřekvapilo. Svým způsobem bylo mnohem překvapivější, že to trvalo tak dlouho. Inevera byla tak žhavá po prověření panenství, že Leeshe nebyl Sikvin stav nikdy po chuti. Bylo příliš snadné hrát na Rojerovu rytířskost, byl to příliš příhodný způsob, jak ho nalákat, aby je přijal za nevěsty. Koneckonců, i Rojer je jenom muž.

Odfrkla si, věděla, že to je jenom polovina pravdy. Inevera to hrála i na ni.

Popravdě řečeno, i když nesouhlasila s tím, aby si muž bral více než jednu manželku, myslela si, že Rojer bude mít na ty dívky dobrý vliv a manželská zodpovědnost třeba pomůže dospět i jemu. Jestli je to ovšem to, co chce…

I kdyby ano, tak tohle nemusím poslouchat, pomyslela si, vzdala svou postel, šla po chodbě o kus dál a vybrala si jednu z mnoha prázdných ložnic na svém podlaží. Vděčně padla do pokrývek a očekávala, že okamžitě usne, ale ty zvuky už ji rozrušily a podsouvaly jí nezvané představy. Jardir bez košile, svalnaté tělo oživlé chranami. Napadlo ji, jestli na dotek svědí stejně jako Arlenovy.

Když konečně usnula, propadla se do vidin plných vášně. Ve snech vzpomínala, jak sálal krb, když se k sobě s Garedem tiskli na zemi ve světnici jejích rodičů. Na Marrickovy vlčí oči. Na Arlenovy žhavé polibky a jeho objetí.

Jenže Gared a Marrick ji zradili a Arlen se jí vyhýbal. Ze snů se stala noční můra, přišly vzpomínky z toho odpoledne na cestě, kdy ji dostali tři pobudové, a byly podrobnější než dřív. Znovu slyšela jejich žerty a posměšky, znovu cítila, jak ji vlečou za vlasy, znovu prožívala, co na ní napáchali. Vzpomínky, které vytěsnila z mysli, ale věděla, že jsou děsivě pravdivé. A skrz to všechno prosvítal Ineveřin jízlivý úšklebek při bičování.

Vytrhla se ze spánku. Srdce jí divoce bušilo a roztřesené ruce hledaly, čím se bránit. Ale samozřejmě byla sama.

Když se vzpamatovala, strach uprchl a vystřídal ho nelítostný vztek. Tam na té cestě mi něco vzali, ale ať se propadnu do Jádra, jestli dopustím, aby mi vzali všechno.

*

Leesha měla pocit, že si zkouší snad sté šaty. Obličej se dusil pod silnou vrstvou líčidel i pudru a navíc musela celou dobu dávat pozor, aby pracný účes plný vlásenek neztratil tvar.

Jardir měl přijít na námluvy. Toho rána vzkázal, že by ji rád odpoledne navštívil, aby jí mohl dál předčítat z Eveji tak jako po cestě, ale nikoho tím neošálil, všichni věděli, co je za tím doopravdy.

Abbanova první manželka Šamava jí přinesla tucty šatů na vyzkoušení, z krasijského hedvábí hladšího než dětská pleť, zářivé, pestrobarevné a vyzývavého střihu, a společně s Elonou oblékaly Leeshu jako panenku, nutily ji předvádět se před stěnami plnými zrcadel a hádaly se, který styl je nejlichotivější. Wonda to pobaveně sledovala, pravděpodobně cítila zadostiučinění za podobné zacházení, které si vytrpěla z rukou švadlen vévodkyně Araine.

„Tohle je moc i na můj vkus,“ prohlásila Elona o těch posledních.

„Chceš říct moc málo,“ odtušila Leesha. Šaty byly v podstatě průhledné, něco takového, co by nosila Inevera. Leesha by potřebovala Brunin tlustý pletený šál, aby se v nich cítila alespoň trochu slušně.

„Přece nedáš všanc všechno naráz,“ souhlasila Elona. „Jen ať se trochu snaží, ať si zaslouží vidět víc.“ Vybrala méně průhledné šaty, ale hedvábí stejně k Leeshe lnulo tak, až měla pocit, že je nahá. Zachvěla se a uvědomila si, proč tento styl není na severu tak rozšířený jako na poušti.

„Nesmysl,“ prohlásila Šamava. „Mistryně Leesha může postavou soupeřit i s damajou. Jen ať Šar’dama Ka dobře vidí to, co nemůže mít, dokud není podepsaná smlouva.“ Zvedla balík šatů tak průhledných a skrovných, až si Leesha říkala, jestli se má vůbec obtěžovat s oblékáním.

„Tak dost,“ prohlásila, stáhla si přes hlavu šaty, které jí vybrala Elona, hodila je na zem, popadla šátek a začala si utírat líčidla a pudr, které jí Šamava nanesla na obličej. Elona jí nakukovala přes rameno a bědovala nad těmi barvami.

„Wondo, skoč mi pro moje modré šaty,“ řekla Leesha. Její tón smazal dívce z obličeje potměšilý úsměšek a už běžela.

„Ten sprostý starý hadr?“ užasla Elona. „Budeš vypadat…“

„Jako já,“ uťala ji Leesha. „Ne jako nějaká zmalovaná angierská štětka.“ Obě ženy jí to zjevně chtěly vymluvit, ale zpražila je pohledem a obě si to rozmyslely.

„Alespoň ty vlasy si nech,“ prosila Elona. „Dělala jsem se s tím celé dopoledne a tebe nezabije, když budeš vypadat hezky.“

Leesha se obrátila a obdivovala dílo, které matka vytvořila z jejích hustých černých vlasů. Po zádech se vlnily kaskády, na čele sídlila vzpurná ofina. Usmála se.

Vrátila se Wonda s Leeshinými modrými šaty, ale Leesha se na ně podívala a ohrnula nos. „Rozmyslela jsem si to, dones mi ty sváteční.“ Spiklenecky mrkla na matku. „Není důvod nevypadat hezky.“

*

Leesha přecházela ve svých komnatách sem a tam a čekala na Jardira. Ostatní ženy poslala pryč, jejich štěbetání jí jen lezlo na nervy už tak napjaté k prasknutí.

Ozvalo se zaklepání na dveře, Leesha se na sebe rychle mrkla do zrcadla, vtáhla břicho, naposledy srovnala prsa a šla otevřít.

Ale za dveřmi nestál Jardir, nýbrž Abban. Oči sklopené, v ruce malou lahvičku a ještě menší skleničku.

„Dárek na kuráž,“ pravil a podal jí to.

„Co je to?“ zeptala se Leesha, otevřela lahvičku, přičichla si a ohrnula nos. „Smrdí to jako lektvar, který vyrábím na čištění ran.“

Abban se rozesmál. „Nepochybně i k těmto účelům to bylo mnohokrát použito. Nazývá se to couzi a u nás to lidé často pijí na uklidnění nervů. Pijí to dokonce i dal’šarúmové, aby si dodali odvahy, když slunce zapadá.“

„Oni se opijí, než jdou do boje?“ zeptala se nevěřícně Leesha.

Abban pokrčil rameny. „V oparu couzi je určitá… jasnost, paní. Jeden pohárek tě zahřeje a uklidní. Dva ti dají šarúmskou odvahu. Tři a budeš mít pocit, že bys mohla tančit na kraji Nieiných bezedných hlubin a nespadnout.“

Leesha povytáhla obočí, ale v koutku úst pohrával úsměv. „Tak snad jeden,“ řekla a naplnila si maličký pohárek. „Zrovna teď by trocha tepla nezaškodila.“ Přiložila ho ke rtům, zvrátila ho do sebe a rozkašlala se, jak pálil.

Abban se poklonil. „Každý pohárek je snazší než ten předešlý, paní.“ Odešel a Leesha si nalila druhý. Opravdu, klouzal dolů mnohem snadněji.

Ten třetí chutnal po skořici.

*

Abban měl s couzi pravdu. Leesha vskutku cítila, že se kolem ní ovinulo jako chraněný plášť, hřálo a chránilo zároveň. Varovné hlasy v hlavě umlkly a v tom tichu byla jasnost, jakou nikdy nepoznala.

I přes hluboce vystřižené sváteční šaty jí bylo v komnatě horko. Ovívala si prsa a s pobavením zaznamenávala kradmé pohledy, které na ni Jardir vrhal, zatímco snaživě předstíral nezájem.

Uvelebili se na hedvábných poduškách, mezi nimi ležela otevřená Eveja, ale Jardir už jí hodnou chvíli nečetl. Mluvili o jiných věcech, o tom, jak se Leesha zlepšuje v krasijštině, o jeho životě v kadži’šaraji a jejím učednictví u Bruny, o tom, jak společnost odvrhla jeho matku za to, že měla moc dcer.

„Ani moje matka nebyla nadšená, že má jen dceru,“ poznamenala Leesha.

„Dcera jako ty vydá za tucet synů,“ odvětil Jardir. „Ale co tví bratři? To, že jsou nyní u Everama, přece nesnižuje cenu toho, že je dala?“

Leesha si povzdechla. „V tomhle moje matka lhala, Ahmanne. Já jsem její jediné dítě a nemám žádné magické kostky, kterými bych ti naslibovala syny.“ Jak to řekla, ucítila, že z ní padá obrovská tíha. Stejně jako když mu svými šaty dala poznat své pravé já.

Jardir ji překvapil, že jen lhostejně pokrčil rameny. „Staň se vůle Everamova. I kdybys měla nejdřív tři dcery, budu nad nimi jásat a chovat víru, že po nich přijdou synové.“

„A ani panna nejsem,“ vyhrkla Leesha a zadržela dech.

Jardir na ni dlouho hleděl a Leesha přemítala, jestli to nepřehnala. Ostatně co je mu do toho, jestli je či není panna.

Jenže v jeho očích panna byla a matčina lež ji tížila jako vlastní, protože svým mlčením ji potvrzovala.

Jardir se rozhlédl doprava doleva, jako by si ověřoval, že jsou opravdu sami, pak se k ní naklonil, až se jeho rty téměř dotkly jejích. „Já taky ne,“ zašeptal a Leesha se rozesmála. Přidal se k ní a bylo to upřímné a opravdové.

„Provdej se za mne,“ požádal ji.

Leesha si odfrkla. „Na co potřebuješ další ženu, když už jich máš…“

„Čtrnáct,“ objasnil Jardir a mávl nad tím rukou, jako by to nic nebylo. „Kadži jich měl tisíc.“

„Pamatuje si ještě někdo, jak se jmenovala jeho patnáctá?“ otázala se Leesha.

„Šanna va’Krevach,“ odpověděl bez váhání Jardir. „Říká se, že její otec ukradl stíny, aby jí z nich udělal vlasy, a že z jejího lůna vyšli první pozorovatelé, v noci neviditelní, kteří vždy bděle stáli po boku svého otce.“

Leesha přimhouřila oči. „To si vymýšlíš!“

„Políbíš mě, jestli ne?“ zeptal se Jardir.

Leesha předstírala, že si to rozmýšlí. „Jenom jestli ti můžu vlepit pohlavek, pokud ano.“

Jardir se usmál a ukázal na Eveju. „Tady je zapsána každá manželka, kterou si Kadži vzal, a jejich jména se uctívají navěky. Některé zápisy jsou docela dlouhé.“

„Všech tisíc je tam zapsáno?“ zeptala se nedůvěřivě Leesha.

Jardir na ni spiklenecky mrkl. „Zápisy se začínají zkracovat až hodně po stovce.“

Leesha se uculila a vzala knihu do ruky. „Stránka dvě stě třicet sedm,“ sdělil jí Jardir, „osmý verš.“ Leesha listovala v knize, až našla správnou stránku.

„Co se tam píše?“ zeptal se Jardir.

Leeshe pořád dělalo potíže rozumět psanému slovu, ale Abban už ji naučil alespoň číst nahlas. „Šanna va’Krevach,“ řekla. Nahlas mu přečetla celý záznam a usilovně se snažila napodobit melodický krasijský přízvuk.

Jardir se usmál. „Mému srdci dělá velkou radost poslouchat, jak mluvíš mým jazykem. Sepisuji i svůj životopis, Ahmanju, psanou vlastní krví, stejně jako Kadži psal Eveju. Bojíš-li se, že budeš zapomenuta, řekni, že budeš mou, a já ti tam napíšu celou dunu.“

„Já pořád ještě nevím, jestli chci,“ přiznala upřímně Leesha. Jardirův úsměv začal pohasínat, ale naklonila se k němu a usmála se na něj. „Ale polibek sis zasloužil.“ Jejich ústa se setkala a Leeshou projelo zachvění silnější než jakákoli magie.

„Co když nás nachytá tvá matka?“ zeptal se Jardir a odtáhl se, když nejevila snahu vyvinout se mu z náruče.

„Zavřela jsem dveře na závoru,“ sdělila mu a nastavila mu ústa.

*

Leesha byla kořenářka. Bádala ve vědách starého světa a prováděla i vlastní pokusy. Nic nemilovala víc než učit se něco nového, a ať už to byly byliny, chraničářství nebo cizí jazyky, nebylo umění, které by nebyla schopna zvládnout a ještě do něj vnést něco nového.

A takové to pro ni bylo i toho dne na poduškách, když shodili šaty a Leesha, která se posledních patnáct let učila, jak léčit tělo, se konečně učila, jak ho rozezvučet.

I Jardir to zjevně uznal, když se od sebe konečně odtrhli a rozvalili, zpocení a zadýchaní. „Ty zahanbíš dokonce i dživy’šarúm, polštářové tanečnice.“

„Léta potlačované vášně,“ odvětila Leesha, rozkošnicky se protáhla v zádech a nijak se nestyděla za svou nahotu. Nikdy se necítila tak volně. „Máš štěstí, že jsi Šar’dama Ka. Slabší muž by to možná nepřežil.“

Jardir se rozesmál a políbil ji. „Já jsem zrozen pro válku a tuhle radostnou bitvu s tebou budu bojovat třeba stotisíckrát, když to bude zapotřebí.“

Vstal a hluboce se poklonil. „Ale obávám se, že slunce už zapadá a my musíme nastoupit do bitvy jiného druhu. Dnes je první noc Ubývání a alagai budou silní.“ Leesha přikývla a neochotně se nasoukali do šatů. Jardir si vzal své kopí, Leesha zástěru s kapsáři.

Když se na nádvoří, kde už čekali Osvoboditelovi kopiníci, sešli s Garedem, Wondou a Rojerem, nikdo jim nic neřekl. Leesha se cítila tak jiná, byla si jistá, že to na ní všichni musí vidět, ale pokud ano, nedali to na sobě znát.

I během alagai’šaraku přišlo Leeshe zatěžko se na něco soustředit, když byl Jardir tak blízko. Zdálo se, že i on je na tom stejně, nevzdaloval se od ní ani na krok, ani když prohlížela a ošetřovala pár menších zranění, které otrlí válečníci utržili.

„Mohu ti zítra zase číst?“ zeptal se Jardir, když bylo dobojováno. On tu bude muset zůstat ještě pár hodin, ale Kotliňané už měli dovoleno vrátit se do Zrcadlového paláce.

„Můžeš mi číst každý den, když budeš chtít,“ odpověděla a Jardir ji vesele přelétl očima.

*

Jadrnský princ z opatrné vzdálenosti sledoval, jak následník a jeho vojáci pobíjejí raby. Mozkový démon sledoval následníka už několik novoluní po sobě, a přesně jak se princové obávali, byl to sjednotitel. Bylo jasné, že nezná dosah moci démonského kostního kopí ani koruny, nicméně jeho moc sílila a ti lidští rabové se začali sjednocovat více než otravně. Už teď by bylo obtížné ho zabít, a i kdyby se to jadrnskému princi nakrásně podařilo, přicházelo v úvahu mnoho dalších, kteří by mohli nastoupit na jeho místo.

Ale ta severská žena, to byla nová veličina, slabina v následníkově krunýři. Její mozek byl nechráněný a hodně toho věděla jak o následníkovi, tak o tom druhém, kterého jeho démonský bratr stopoval na severu.

Když se odloučila od ostatních, mozkovec vyrazil za ní.

*

Jakmile se Leesha dostala zase do paláce, letěla po schodech nahoru rovnou do svých komnat.

„Co to do tebe vjelo?“ podivila se Wonda.

„Nic, co občas nevjede i do tebe, jak se zdá.“ Wonda se na ni vyjeveně podívala a Leesha se dala do smíchu. „Jdi do postele. Ani nebudeš vědět jak, a už tu na tebe zase bude řvát kaprál Kaval.“

„Kaval není tak špatný,“ podotkla Wonda, ale poslechla a šla spát.

Leesha se po špičkách plížila kolem dveří do matčiných komnat a v duchu se modlila, aby ta ženská měla alespoň tolik slušnosti, že počká s výslechem do rána. Vzdala díky Stvořiteli, že se jí podařilo proklouznout, a zamkla se v komnatách, kde se s Jardirem milovali.

Konečně sama. Leeshe se rozlil po tváři šťastný úsměv, který si odpírala skoro celou noc.

A přes hlavu jí padla kápě.

Leesha zaječela, ale šňůra na spodku kápě se těsně sdrhla, odřízla ji od vzduchu a ztlumila výkřik do přiškrceného sípání. Silná dlaň jí strhla ruce za záda a stejná šňůra jí svázala zápěstí. Útočník jí zezadu podrazil kolena a koncem šňůry svázal kotníky. Zpočátku sebou Leesha mlátila, jenže každým pohybem utahovala šňůru kolem krku víc a víc, a tak se raději rychle zklidnila, aby se sama nezardousila.

Byla vyzdvižena na silné rameno a odnesena k oknu. Roztřásl ji chladný noční vzduch. Útočník ji vynesl ven a doslova s ní seběhl po žebříku dolů. Nenadělali žádný hluk, ale podle toho, jak sebou žebřík házel, Leesha odhadovala, že únosci jsou nejméně dva.

Jestli byla tomu chlapovi, co ji nesl, těžká, nebylo to na něm znát, protože probíhal nočními ulicemi, ani se nezadýchal, a tep měl pravidelný. Leesha se snažila sledovat, kde je, ale ukázalo se, že je to nemožné. Nesli ji po řadě schodišť nahoru, pak do budovy, řadou chodeb dolů a pak dveřmi. Tam se muži zastavili a beze všech cavyků ji hodili na zem.

Tvrdý dopad jí vyrazil dech, ale díky měkkému koberci se jí nic vážnějšího nestalo. Šňůru na kotnících a zápěstí přeřízli, kápi jí strhli z hlavy. V místnosti nebylo moc světla, ale po té tmě pod kápí bodaly do očí i olejové lampy. Leesha zvedla roztřesenou ruku a zaclonila si oči, než si zvyknou. A zjistila, že ji vyklopili na břicho na zem před Ineveru, která ležela na poduškovém loži a pozorovala ji jako kočka myš zahnanou do kouta.

Damaja se podívala na ty dva válečníky za Leeshou. Oba byli od hlavy po paty v černém jako všichni dal’šarúmové a noční závoje měli vytažené na obličej, ale neměli ani kopí, ani štít. Zato každý dokonale vyvažoval na rameni žebřík.

„Nikdy jste tu nebyli,“ sdělila jim Inevera, muži se poklonili a rozplynuli se.

Svrchu shlédla na Leeshu a usmála se. „I muži mohou být užiteční. Prosím, vezmi místo,“ ukázala na hromadu polštářů proti sobě.

Leesha byla maličko vratká, do zmrtvělých nohou se teprve vracela krev, ale přesto vstávala tak rychle, jak jen to šlo, a potlačovala touhu mnout si krk. Rozhlédla se po prostorné místnosti. Vypolštářovaná komnata lásky, spoře osvětlená a provoněná, do posledního místečka vyložená sametem a hedvábím. Dveře byly přímo za ní.

„A za nimi žádné stráže,“ rozesmála se Inevera a pokynula rukou, jako by Leeshe dávala svolení, ať si to jde ověřit. Šla, sáhla po mosazném kruhovém madlu, ale záblesk magie ji srazil zpět. Upadla na záda na měkký koberec, jen to zadunělo. Viděla, že kolem dveřních zárubni, překladu i prahu zažhnuly chrany, ale v okamžení vybledly, zmizely, zůstaly jen přízračné skvrnky tančící před očima, které ještě zplna nepřivykly světlu.

Leesha, víc zvědavá než bázlivá, se zase zvedla na nohy, šla zpátky ke dveřím a zkoumala chranové kresby kolem dveří, mistrně vyvedené ve stříbře a zlatě. Mnohé pro ni byly nové, ale všimla si chran ticha, které působily spolu s ostatními. Nikdo zvenčí nemůže slyšet, co se děje uvnitř.

Prstem se dotkla sítě a dívala se, jak chrany kolem místa doteku nakratičko vzplanuly a osvětlily hustě utkanou síť.

Co ji nabíjí? napadlo ji. Nikde kolem nebyli žádní jadrnci, kteří by dodali nezbytnou magii, a bez magie jsou chrany jenom znaky.

Leesha věděla, že mít čas, dokázala by ty chrany zneškodnit a uprchnout, jenže to by na chvíli musela přestat sledovat Ineveru a těžko říct, co by ta ženská udělala. Obrátila se zpátky k damaje, která si dosud hověla v poduškách.

„Dobrá,“ řekla Leesha, šla k Ineveře a posadila se naproti ní. „Copak bys ráda prohovořila?“

„To chceš vážně dělat hloupou?“ opáčila Inevera. „Myslelas, že to nepoznám hned, jak se ho dotkneš?“

„A co?“ opáčila Leesha. „To přece není žádný zločin. Podle vašich zákonů může muž spát, s kým se mu zlíbí, pokud to není manželka jiného muže.“

„Chovat se jako děvka je možná způsob, jak ženy získávají manžela na severu,“ odpověděla Inevera, „ale u nás takové ženy ukázní manželky oběti.“

„Ahmann mne žádal o ruku dávno předtím, než jsem s ním spala,“ řekla Leesha. Záměrně Ineveru popichovala a mezitím vymýšlela, jak uprchnout. „A pochybuji, že se považuje za oběť.“ Usmála se. „Jeho ochota byla dobře patrná na jeho tvrdosti.“ Inevera zasyčela a vsedě se narovnala a Leesha věděla, že ji dostala.

„Ještě dnes v noci odmítneš návrh mého manžela a uprchneš z Everamovy Štědroty,“ sdělila jí Inevera. „Dávám ti poslední šanci, jak přežít.“

„Poslední pokus ukládat mi o život ti nevyšel, damajo,“ řekla Leesha „Proč myslíš, že ten další bude úspěšný?“

„Tentokrát to nenechám na patnáctileté holce,“ odvětila Inevera. „A můj manžel nás tu nenajde natolik včas, aby tě zachránil. Každému řeknu, že jsi mi svedla manžela a ještě té noci jsi mne sem přišla zavraždit. Nikdo nebude pochybovat, že jsem měla právo s tebou skoncovat.“

Leesha se usmála. „Já pochybuji, že to dokážeš.“

Inevera vytáhla zpod podušek malý předmět. Vytryskl plamen, ozářil komnatu, šlehl po Leeshe palčivým žárem a rozplynul se.

„Dokážu tě na místě sežehnout na popel,“ varovala ji Inevera.

Byl to působivý trik, ale Leeshe, která vyráběla ohňostroje už přes deset let, přišel ten vnější efekt méně důležitý než to, jak vznikl. Inevera nevykřesala žádnou jiskru, nesmíchala žádné lučebniny, nevyvolala žádný náraz. Pozorněji se zadívala na to, co Inevera držela v ruce, a rázem jí bylo jasno.

Lebka ohnivého démona.

Tak takhle nabíjí chrany, uvědomila si Leesha a podivila se, že na to sama nepomyslela už dávno. Alagai-hora. Démonské kosti.

Ten poznatek přinášel nekonečné možnosti, ale všechno to bude k ničemu, jestli nepřežije tuto noc. A než by stihla nakreslit chrany odrážející oheň, tak z ní Inevera udělá hromádku popela.

„Takhle nabíjíš dveřní zárubeň?“ zeptala se a stočila pohled ke dveřím. „V tom dřevě jsou skryté alagai-hory?“

Inevera se podívala na dveře a v tom okamžiku Leesha bleskurychle strčila ruku do kapsáře u zástěry, vytáhla hrst třaskavek a hodila je po Ineveře.

Maličké papírové smotky bouchaly, jen to práskalo a blýskalo. Byly sice naprosto neškodné, ale Inevera leknutím zavřískla a zvedla paže před obličej. Leesha neztrácela čas, jediným skokem byla u ní, chytila ji za ruku, ve které svírala démonskou lebku, zaryla palec do silného nervu na zápěstí a lebka vypadla na podlahu. Druhá Leeshina ruka nelenila a zaťala se v pěst. Křehká chrupavka damajina nosu křupla nanejvýš uspokojivě.

Leesha se rozmáchla k další ráně, ale Inevera se převalila na podlahu, zkroutila se, chytila Leeshu za ramena a vrazila jí koleno mezi nohy silou, na kterou by byl i velbloud pyšný.

„Děvko!“ zaječela Inevera. Leeshu ochromila pronikavá bolest. „Píchal můj manžel dobře?“ řvala a znovu nabrala Leeshu kolenem do rozkroku. „Píchal můj manžel tvrdě?“ A nabrala ji potřetí.

Leesha v životě necítila takovou bolest. Poslepu zašátrala po Ineveřiných vlasech, ale damaja ji chytila za manžety u rukávů a odtáhla Leeshiny ruce dál, jako když žonglér vodí loutku. V těch těžkých šatech se Leesha ani nemohla pořádně bránit, když Inevera přelezla za ni, pustila rukávy a místo toho nasadila škrtící chvat.

„Díky,“ zašeptala jí Inevera do ucha. „Byla bych tě zabila čistým ohněm a ušetřila si lak na nehtech, ale tohle je mnohem uspokojivější.“

Leesha se převalovala a mlátila sebou, ale bylo jí to málo platné. Inevera se jí zahákla nohama kolem pasu a obličej jí pořád kryly paže, takže Leesha nemohla dosáhnout na žádný zranitelný bod ani rukou ani práškem, plicím docházel vzduch a svět se začínal rozmazávat. Sáhla po démonské lebce na podlaze, ale Inevera ji odkopla. Svět už začínal černat, když Leesha vytáhla zpoza pasu chraněný nůž a bodla Ineveru do stehna.

Horká krev vytryskla Leeshe na ruku, až se jí udělalo zle, ale Inevera zaječela a pustila ji. Leesha ji odkopla, nabrala životadárný dech a s nožem napřaženým před sebou se převalila na kolena. Inevera se převalila na druhou stranu, sáhla do míšku u pasu a něco po Leeshe hodila.

Leesha sebou mrštila na stranu a kolem ní prosvištělo něco, co vypadalo a bzučelo jako roj sršňů. Vykřikla bolestí, když jedna střela čistě projela stehnem a druhá uvízla v rameni. Vytrhla ji a zjistila, že drží démonský zub. Byl celý od její krve, ale pod palcem cítila vyryté chrany. Strčila si ho do kapsy, že ho prozkoumá později.

Mezitím byla Inevera zase na nohou a vrhla se na ni, ale to už Leesha taky vstávala a nůž držela napřažený před sebou. Inevera se stáhla a začala kolem ní kroužit. Z opasku vytáhla zakřivenou dýku s chraněnou čepelí ostrou jako Leeshiny léčitelské nože.

Leesha sáhla do dalšího kapsáře na zástěře, Inevera do černého sametového míšku u pasu.

*

Jadrnský princ pobaveně sledoval, jak se samičky natřásají jako velkoknížata, když se královna připravuje k rojení. Původně měl v úmyslu pozřít mozek severské samičky a nahradit ji měňavcem, aby pronikl blíž k následníkovi a zabil ho, ale jejich soupeření bylo mnohem rafinovanější. Ty dvě dokážou zlomit následníka na duchu a zničit jeho sen o sjednocení zároveň.

Stačí je jen pošťouchnout.

Kapitola 32

Démonská volba

333 p. N. Léto

Za nejtemnějších nočních hodin se Jardir konečně vrátil do svého paláce. Nebyl unavený, opravdovou únavu na těle nepoznal od doby, kdy poprvé použil Kadžiho kopí, ale stejně toužil po své posteli, i kdyby jen kvůli šanci zavřít na chvíli oči a prosnít o Leeshe alespoň několik z těch hodin, než ji bude moci znovu navštívit.

Leesha Papírova byla vpravdě dar Everamův. Teď už se zdálo být jisté, že jeho nabídku přijme, což mu zároveň vynese i kýžený záchytný bod v severní zemi. Ale shledal, že to je teď pro něj méně podstatné než představa, že ji má po svém boku. Oslnivá, překrásná, dost mladá na to, aby mu porodila spoustu synů, a k tomu v sobě tají bezuzdnou vášeň, která z ní tryská ve vzteku i milování. Nevěsta hodná dokonce i Osvoboditele a navíc cenná záštita proti damajině sílící moci. Jistě, Inevera se bude snažit sňatku zabránit, ale o to se bude starat jindy.

Jardir uviděl, že se v jeho komnatách svítí, a zamračil se. Everamova Štědrota neměla žádné Podměstí pro ženy a děti, dokonce ani na Ubývání ne, takže jeho manželky na něj místo toho střídavě čekávaly v jeho soukromých komnatách s koupelí a ochotným tělem. Ale Jardir teď nechtěl ani vodu, ani ženu. Jeho touhu mohla ukojit jen jedna. Pod kaftanem dosud cítil její vůni, která mu ulpěla na kůži, a toužil si ji ponechat ještě trochu déle.

„Nic nechci,“ prohlásil, když vstoupil. „Nechte mne.“

Jenže ty ženy v jeho ložnici, to nebyly žádné nižší manželky a nejevily žádnou ochotu odejít.

„Musíme si promluvit,“ prohlásila Leesha a vedle ní souhlasně přikývla Inevera.

„Výjimečně s tou severskou děvkou souhlasím,“ zamumlala.

Nastalá chvíle ticha se vlekla mnoho minut, po které se Jardir usilovně snažil vstřebat nový obrat ve vývoji událostí a najít zase vnitřní klid.

Zahleděl se na ženy pozorněji. Šaty potrhané na cáry. Inevera měla kolem nohy uvázaný zakrvácený šátek, Leesha měla podobně obvázané rameno. Inevera měla nos nakřivo a oteklý do trojnásobné velikosti, Leesha měla krk fialový a samou podlitinu. Konejšila si jednu nohu.

„Co se stalo?“ rozčílil se Jardir.

„Tvá první manželka a já jsme si pohovořily,“ odvětila Leesha.

„A rozhodly jsme se, že se o tebe dělit nebudeme,“ dodala Inevera.

Jardir chtěl jít k nim, ale Leesha na něj vztyčila prst a zkrotila ho jako malé dítě. „Drž se od nás hezky dál. Ani jedné se nedotkneš, dokud se nerozhodneš.“

„Nerozhodneš?“ užasl Jardir.

„Buď ona, nebo já,“ objasnila mu Leesha. „Obě nás mít nemůžeš.“

„Ta, kterou si vybereš, bude tvou Dživou Ka,“ dodala Inevera, „a té druhé se dostane rychlé smrti tvou rukou na městském rynku.“

Leesha vrhla na Ineveru znechucený pohled, ale nehádala se.

„Ty s tím souhlasíš?“ zeptal se překvapeně Jardir. „I přes svou kořenářskou přísahu?“

Leesha se usmála. „Tak ji svlékni donaha a vyhoď na ulici všem na oči, jestli ti to připadá lepší.“

„Slabá jako všichni seveřané,“ zavrčela Inevera, „klidně nechává nepřátele naživu, aby se mohli pomstít.“

Leesha pokrčila rameny. „Co ty nazýváš slabostí, já nazývám silou.“

Jardir se díval z jedné ženy na druhou a nemohl uvěřit, že věci zašly až tak daleko, ale jejich oči byly strohé a Jardir věděl, že myslí vážně každé slovo.

Nemožný výběr. Zabít Leeshu? Nemyslitelné. I kdyby tím nezničil všechna případná spojenectví na severu, raději by si vyřízl srdce, než aby jí ublížil.

Ale druhá možnost byla stejně tak nepřijatelná. Damy’ting by za Leeshou nešly Kdyby zbavil Ineveru moci – navíc ve prospěch seveřanky – pravděpodobně by si stejně vybraly Ineveru a vyvolaly by po celé říši rozkol, který by se asi už nikdy nesrovnal.

A kromě toho to byla jeho první manželka, matka jeho dětí, která navíc řídila jeho vzestup k moci a dává mu prostředky k vítězství v šaraku ka. Podíval se na ni a shledal, že ji stále miluje, i přes to, jak ho neustále trápí.

„V tomhle se nemohu rozhodnout,“ řekl.

„Musíš,“ prohlásila Inevera a tasila svůj chraněný nůž. „A to hned, jinak té děvce sama podříznu krk.“

Leesha tasila svůj nůž. „Pokud tě ovšem dřív nepodříznu já.“

„Ne!“ zařval Jardir a vrhl Kadžiho kopí. Zabodlo se hluboko do zdi a ještě když se chvělo mezi těmi dvěma ženami, skočil po nich rychle jako kočka, popadl je za zápěstí a odhodil je od sebe.

A přitom se chrany na jeho koruně probraly k životu, ozářily je a obě ženy potřásly hlavou, jako by se probudily ze sna.

Leesha se vzpamatovala první. „Za tebou!“ zaječela a ukázala.

„Alagai Ka!“ vykřikla Inevera.

Alagai Ka. Tak Jardir a jeho vojáci žertem nazývali skalního démona, který pronásledoval Par’china, ale ve skutečnosti to bylo starobylé jméno, které v sobě neslo nádech nezměrné moci. Alagai Ka, choť Matky démonů. Říkalo se, že on a jeho synové jsou ti nejmocnější z démonských pánů, vojvodové Nieina vojska.

Bleskurychle se otočil, chtěl bojovat, ale v první chvíli nic neviděl. Soustředil se, Kadžiho koruna se znovu zahřála a v protější části místnosti se ukázala magická mlha. Oblak se zavlnil a najednou na něj vyrazil démon tak strašný, že hroznějšího ještě neviděl.

Jardir sáhl pro kopí, ale vězelo pevně ve zdi. Démon se za zlomek vteřiny přehnal přes místnost, zaútočil na něj, ale Jardir nestihl kopí vytrhnout. Démon srazil Jardira přes postel, oba tvrdě přistáli na druhé straně a démon po něm sekal drápy jako šílený. Jardir cítil, jak se pancéřové destičky z pálené hlíny, všité do kaftanu, pod démonskými pařáty tříští, ale první nápor odrazily. Démon to zřejmě vycítil, tlama se rozevřela k neuvěření, přímo před očima v ní dorostly řady nových zubů a proměnila se v chřtán tak obrovský, že by pohltil celou hlavu.

Jardir se převalil, odstrčil se rukama a získal tak trochu místa, aby mezi ně mohl vsunout nohu, vykopnout a odhodit démona na tak dlouho, aby si stačil strhnout kaftan a odhalit jizvy, které mu Inevera vyřezala do kůže. Pak vyrazil do boje a chrany se jasně rozhořely.

*

Leesha neměla ponětí, že má démona v hlavě, dokud se jí Jardir nedotkl a chrany na jeho koruně nevzplanuly. Pak uslyšela démonský šepot a podle toho poznala, o co jde. V místnosti byl s nimi démon.

I Inevera to poznala. V poslední chvíli varovně vykřikly. Vzápětí Jardira praštil ochránce toho démona tak, že Jardir odletěl přes celou místnost a s ním i aura moci z jeho koruny. Leesha cítila, jak se jí ten mozkový démon znovu dere do hlavy.

Leesha odolávala a stejně tak i Inevera, divoce se vzpíraly jeho nadvládě, ale výsledek byl předem dán. Démon je vmžiku dostane. Už teď cítila nesmírnou tíhu v údech; mozkovec jí nařizoval, aby zeslábla, ulehla a jen se bezmocně dívala, jak jeho ochránce zabíjí Jardira.

Jako šílená se rozhlížela kolem sebe, až konečně na nočním stolku zahlédla nádobku na kadidlo, která ještě nebyla vysypaná. Celým tělem sebou mrštila k ní, při pádu předstírala, že nešťastnou náhodou strčila ruku do mastného popela a převrhla kadidelnici na zem. Zvedl se oblak popela.

I Inevera upadla na zem a jen ochable škubala rukama nohama. Leesha se převalila k ní a z posledních sil načrtla Ineveře na čelo chranu. Tu samou chranu, jaká se skvěla uprostřed Jardirovy koruny.

Symbol okamžitě vzplanul, a zatímco se Leesha bezvládně zhroutila na zem, Inevera se posadila. Démon si toho zřejmě nevšiml, plně se soustředil na Jardira, který bojoval o holý život.

Inevera se zachmuřila a popadla Leeshu za vlasy. „Stejně jsi děvka,“ zavrčela a plivla jí do obličeje. Od jejího živůtku bez rukávů až ke zlatým náramkům na zápěstí se táhly dlouhé závoje. Jeden popadla, pomocí plivance utřela Leeshe saze z čela a pak si namočila prst do popela a i Leeshe nakreslila na čelo mozkovou chranu.

Leesha se posadila a sáhla pro chraněný nůž. Inevera vytáhla z černého plstěného váčku u pasu cosi, co vypadalo jako chraněná spečená zuhelnatělá hrouda, a napřáhla to k mozkovému démonovi. Zašeptala slůvko, z hroudy se vyklenul blesk a zasáhl. Démon zavřískl, blesk ho odhodil přes celou místnost, démon narazil do zdi, jen to křuplo, a bezvládně se sesul na zem.

*

Ten démon neustále měnil tvar, ale Jardir útočil zas a zas a bušil do něj lokty i koleny, pěstmi i chodidly, až chrany syčely. Zuřivost válečníka zrozeného pro Labyrint se měřila s hrubou démonskou rvavostí. Koruna jasně planula a Jardir byl tak nabitý mocí, že se mu rány, které mu démon zasadil, začínaly hojit snad ještě dřív, než byly dokonány.

Bojuji s Alagai Ka, pomyslel si, a vítězím.

To pomyšlení ho opravdu chvíli hnalo vpřed, ale pak démon jedním obrovským pařátem popadl těžký stůl a praštil ho s ním, jako když kladivo udeří na hřebík.

Chrany na kůži neskýtaly žádnou ochranu před dřevem a Jardira to nezabilo jen díky tomu, že přetékal magií. Přesto se kosti při nárazu rozštípaly, trčely z nohy, zabodávaly se do vnitřností. Cítil, že magie urychluje přirozené hojení těla neskutečnou měrou, ale polámané kosti srovnat nemohla a Jardir věděl, že srůstají špatně.

Ale málo na tom záleželo, protože démon znovu zvedl stůl, aby dokonal své dílo. Bezbranný Jardir nemohl dělat nic, jen se dívat.

Ale než démon stihl udeřit, zničehonic zavřískl, upustil stůl a chytil se za hlavu. Jardir po něm zdravou nohou kopl, aby ho o sebe odvrátil, a démon najednou tál jako vosk, vrávoral a mlátil sebou jako smyslů zbavený.

Jardir vzhlédl a pochopil proč. On vůbec nebojoval s Alagai Ka. Leesha s Ineverou stály nad čadící mršinou štíhlého démona s obrovitou hlavou. I přes celou místnost Jardir cítil sílu a zlobu, které z netvora vyzařovaly. Démon, s kterým bojoval on, byl jen jeho Hasikem, svaly bez rozumu, které měly razit cestu a rozbíjet lebky příliš podřadné, než aby se jeho pán obtěžoval rozbíjet je osobně.

Ten štíhlý démon najednou zvedl hlavu, Inevera zaječela a vyslala na něj další světelný blesk, ale démon nakreslil do vzduchu chranu a rozptýlil ho. Natáhl hnát a démonská kost vylétla Ineveře z ruky. Štíhlý démon ji chytil, kost v démonských pařátech nakrátko jasně zažhnula, pak se magie vstřebala a kost se rozpadla v prach.

Démon znovu vztáhl hnáty a do spárů mu vlétl Ineveřin váček s alagai-horami. Zavřískla, když váček převrátil a vysypal si její drahocenné kostky do pařátu.

Leesha s Ineverou vyrazily proti démonovi s chraněnými noži, ale ten jen nakreslil do vzduchu další chranu, chrana zableskla a odhodila je přes celou místnost, jako by je uchvátila vichřice.

Alagai-hory žhnuly a démon vstřebával jejich moc. Jardir cítil podivnou směs strachu a úlevy, když se kostky, které ovládaly jeho život více než dvacet let, rozpadaly v prach. Inevera kvílela, jako by jí ten pohled přinášel tělesná muka.

Jakmile se vzpamatoval pán, přišel k sobě i měnlivý démon, ale to už byl Jardir zase v pohybu. Na zdravé noze přeskočil rozbitou postel, chytil se Kadžiho kopí, odvalil se na opačnou stranu a vlastní váhou vytrhl kopí ze zdi.

Když se zvedl, projela rozdrcenou nohou pekelná bolest, ale bez námahy ji přijal, a když se rozmachoval a házel, byly jeho pohyby přesné a rázné.

A než se ten či onen démon na něco zmohl, bylo po boji. Kopí projelo mozkovému démonovi lebkou, zanechalo po sobě zející, vypálenou díru, letělo dál a zabodlo se do protější zdi. Ještě se chvělo, když mozkovec padl a byl mrtev, a bez něj se měňavec sesypal na zem a vřískal a mlátil sebou, jako by ho zachvátily plameny. Nakonec znehybněl a zůstala po něm jen rozteklá hromada samá šupina a dráp.

*

Leeshu probudilo jakési zapraštění. Otevřela oči a uviděla Jardira. Oči měl zavřené, tvář vyrovnanou a klidnou. Inevera mu škubala za chodidlo, aby si udělala prostor a mohla zastrčit dovnitř kost, která trčela z nohy.

Leesha, celá rozklepaná, jak ji všechno bolelo, se dovlekla k ní, vzala kost a dopravila ji zpátky do škvíry, kterou Inevera vyřízla. A stejně jako u Arlena, i Jardirovi se rána začala skoro okamžitě zavírat, ale Leesha přesto sáhla pro jehlu a niť, aby ji řádně zašila.

„To nebude zapotřebí,“ prohlásila Inevera, vstala a šla k mršině mozkového démona. Vytáhla chraněný nůž a odřízla jeden zakrnělý roh. Pak se s tou ohyzdnou věcí olepenou ichorem vrátila a vyndala z váčku tenký štěteček a lahvičku. Po okrajích Jardirovy rány nakreslila úhledné chrany, přejela po nich rohem, chrany zableskly a řez se beze švu uzavřel.

To samé udělala s vlastními zraněními a pak beze slova ošetřila Leeshu, ani se jí nepodívala do očí. Leesha to mlčky sledovala a v duchu si ukládala do paměti chrany, které Inevera použila, a způsob, jakým je splétala dohromady.

Skončila a podívala se na roh. Pořád byl celý a Inevera uspokojeně zamručela. „Z kostí tohohle démona si beztak vyrobím lepší kostky.“ Leesha šla k mršině mozkového démona, odřízla mu druhý roh a jeden hnát a obojí si zabalila do těžké tapisérie, že to prozkoumá později. Inevera ji úkosem pozorovala, ale neřekla nic.

„Jak to, že se nikdo nepřišel podívat, co je to za virvál?“ ozval se Jardir.

„Předpokládám, že pro Alagai Ka bylo snadné nakreslit kolem tvých komnat chrany ticha,“ odtušila Inevera. „Pravděpodobně budou působit, dokud na stěny nedopadne slunce.“

Jardir se na ně podíval. „Řídil všechno, co jste říkaly a dělaly?“

Inevera přikývla. „On… ach, dokonce nás donutil se spolu servat, jen tak, pro vlastní zábavu.“ Opatrně se dotkla oteklého nosu.

Leesha cítila, jak se jí do tváří žene krev, a rozkašlala se. „Ano,“ souhlasila, „přinutil nás k tomu.“

„Proč by si tak krutě zahrával?“ podivil se Jardir. „Proč prostě jednu z vás nedonutil, aby mi podřízla krk, když jsme leželi v poduškách?“

„Protože tě nechtěl zabít,“ odvětila Inevera. „On se mnohem víc bojí tvé schopnosti probouzet v lidech víru než schopnosti bojovat, a v lidech nic neprobouzí větší víru než mučedník.“

„Pro něj by bylo lepší otřást vírou v tebe a rozštěpit jednotu tvých vojsk,“ přidala se Leesha.

„Ale ty jsi Šar’dama Ka,“ prohlásila Inevera. „Teď, když tvou vlastní rukou zemřel i Alagai Ka, o tom už nelze dál pochybovat.“

Jardir zavrtěl hlavou. „Tohle nebyl Alagai Ka. To by bylo moc snadné. Mnohem pravděpodobněji to bylo to nejposlednější z jeho princátek. Bude jich víc a horších.“

„Taky si to myslím,“ přidala se Leesha a podívala se na Jardira. „A proto ti připomínám tvůj slib, Ahmanne. Navštívila jsem Everamovu Štědrotu a teď se chci vrátit domů. Musím připravit svůj lid.“

„Nemusíš nikam chodit,“ ozvala se Inevera a Leesha věděla, jak těžko se jí ta slova říkají. „Přijmu tě jako dživu sen svého manžela.“

„Jako podřízenou manželku?“ rozesmála se Leesha. „Ne, to ne.“

„Stále z tebe mohu udělat svou severskou Dživu Ka, jestli chceš,“ řekl Jardir. Inevera se zachmuřila.

Leesha se posmutněle usmála. „Pořád bych byla jen jednou z mnoha, Ahmanne. Muž, kterého si vezmu, musí být můj a jen můj.“ Zakabonil se, ale Leesha si stála na svém a Jardir nakonec přikývl.

„Kotlinský kmen bude přesto chován v úctě,“ řekl. „Nedokážu zabránit svým kmenům, aby se vám nesnažily ukrást pár studní, ale věz, že na ně dopadne můj spravedlivý hněv, kdyby s vámi rozpoutaly válku.“

Leesha sklopila oči, bála se, že se rozpláče, jestli se bude dívat na smutek v jeho očích jen o chvíli déle. „Děkuji,“ vypravila ze sebe stísněně.

Jardir jí něžně stiskl rameno. „A… omlouvám se, pokud to, co se stalo v Zrcadlovém paláci, nebylo z tvé vůle.“

Leesha se hlasitě rozesmála a všechny strachy ze slz najednou zmizely. Skočila mu kolem krku, pevně ho objala a políbila na tvář.

„To jsme dělali za bílého dne, Ahmanne,“ řekla a spiklenecky na něj mrkla.

*

„Jsem smutný, že tě vidím odcházet, paní,“ pravil Abban o několik dní později, když jeho manželky balily poslední z nekonečné řady darů, které jí Jardir věnoval. „Budou mi chybět naše rozhovory.“

„A Zrcadlový palác, kam můžeš schovat nejkrásnější manželky a dcery před dal’šarúmy?“ opáčila vesele Leesha.

Abban se na ni překvapeně podíval, pak se s úsměvem poklonil. „Naučila ses z našeho jazyka více, než prozrazuješ.“

„Proč to prostě Ahmannovi neřekneš?“ zeptala se Leesha. „Ať Hasika a ty ostatní potrestá. Přece si nemůžou jen tak chodit a znásilňovat, koho se jim zachce.“

„Je mi líto, paní, ale zákon říká, že mohou,“ pravil Abban. Leesha otevřela ústa, chtěla něco namítnout, ale Abban zvedl ruku. „Ahmannova moc není tak neomezená, jak si myslí. Kdyby trestal své vlastní muže kvůli chaffitským ženám, zasel by nesváry právě mezi ty, jimž může věřit natolik, že si je pustí za záda s kopím v rukou.“

„A to je důležitější než bezpečí tvé rodiny?“ zeptala se Leesha.

Abbanovi ztvrdly oči. „Nedomnívej se, že po pár týdnech života mezi námi rozumíš všem našim mravům. Já si najdu cestu, jak ochránit vlastní rodinu, aniž bych ohrozil svého pána.“

Leesha se poklonila. „Promiň.“

Abban se usmál. „Odměň se mi tím, že mi dovolíš postavit si v tvé vesnici pavilón. Má rodina má u každého kmene jeden, na obchodování se zbožím a dobytkem. Everamova Štědrota má více zrna, než potřebuje, a já vím, že na severu je mnoho hladových krků.“

„To je od tebe laskavé,“ pravila Leesha.

„Není,“ odtušil Abban, „jak zjistíš při první příležitosti, kdy budou mé ženy smlouvat s tvým lidem.“ Leesha se usmála.

Zvenčí se ozvalo volání, Abban se dobelhal k oknu a podíval se na nádvoří. „Tvá družina je připravena. Pojď, doprovodím tě dolů.“

„Co se stalo mezi Ahmannem a Par’chinem, Abbane?“ zeptala se Leesha. Už v sobě nedokázala déle potlačovat zvědavost. Jestli se to nedozví teď, tak už asi nikdy. „Proč se Jardir tak rozezlil, že ses mi o něm zmínil? Proč ses tak bál, když jsem ti řekla, že jsem se o něm zmínila Ahmannovi?“

Abban se na ni podíval a povzdechl si. „Jak tě mohlo napadnout, že svého pána ohrozím kvůli Par’chinovi, když víš, že ho neohrozím ani kvůli vlastní rodině?“

„Přísahám, že odpovědí na mou otázku Jardira nijak neohrozíš,“ řekla Leesha.

„Možná ano, možná ne,“ odtušil Abban.

„Já to nechápu,“ povzdechla si Leesha. „Oba tvrdíte, že Arlen byl váš přítel.“

Abban se poklonil. „To byl, paní, a právě proto je to tak, jak to je. Řeknu ti jen tolik: Jestli syna Jephova znáš, jestli mu můžeš něco vzkázat, řekni mu, ať prchá na konec světa a ještě dál, protože až tak daleko Jardir půjde, aby ho zabil.“

„Ale proč?“ podivila se Leesha.

„Protože Osvoboditel může být jen jeden,“ odvětil Abban, „a Par’chin a Ahmann se… neshodli, kdo by to měl být.“

*

Ze Zrcadlového paláce šel Abban rovnou do Jardirova trůnního sálu. Jakmile Jardir chaffita uviděl, propustil všechny rádce a zůstali o samotě.

„Odešla?“ zeptal se.

Abban přikývl. „Mistryně Leesha souhlasila, že mi dovolí vybudovat u kotlinského kmene kupecký pavilón. Usnadní to jejich začlenění a nám to poskytne cenné styky na severu.“

Jardir přikývl. „Dobrá práce.“

„Budu potřebovat lidi na ostrahu dodávek a skladů ve vesnici,“ dodal Abban. „Dřív jsem měl na takovou těžkou práci sluhy. Třebas chaffity, ale statné chlapy.“

„Z těch všech jsou nyní chal’šarúmové,“ namítl Jardir.

Abban se poklonil. „Vidíš mé obtíže. Žádný dal’šarúm nebude v žádném případě přijímat rozkazy od chaffita, ale kdybys mi dovolil vybrat si pár chal’šarúmů, kteří by mi v tomto ohledu byli podřízeni, bylo by to nanejvýš uspokojivé.“

„Kolik?“ zeptal se Jardir.

Abban pokrčil rameny. „Zvládl bych to se stovkou. Almužnička.“

„Žádný válečník, dokonce ani chal’šarúm, není almužnička, Abbane,“ zavrčel Jardir.

Abban se poklonil. „Samozřejmě budu jejich rodinám vyplácet služné z vlastních truhlic.“

Jardir to ještě chvíli zvažoval, pak pokrčil rameny. „Vyber si svou stovku.“

Abban se poklonil tak hluboko, jak mu jen berla dovolovala. „Změní to, cos slíbil mistryni kotlinského kmene, nějak tvé plány?“

Jardir zavrtěl hlavou. „Mé sliby nemají na mé plány žádný vliv. Stále je mou povinností sjednotit lid severní země pro šarak ka. Na jaře vytáhneme na Lakton.“

Kapitola 33

Splněný slib

333 p. N. Léto

„K čemu všechny ty vory když tu mají úplně dobrý most?“ zeptala se Renna a ukázala na bezejmenný shluk chatrčí. Bylo jich tak málo, že se to ani vískou nazývat nedalo. Každá jedna maličká bouda měla u vody vytažený vor, obehnaný chranovými kolíky zatlučenými do břehu Meznice.

Plížilo se tam pár démonů, zkoušeli chrany na chatrčích, ale Renna se na procházku po říčním břehu zachumlala do svého chraněného pláště a z Arlena vyzařovala taková síla, že mu stačilo příležitostně zasyčet či loupnout očima a jadrnci se od něj drželi dál.

„Kupci, kteří nechtějí, aby se jim mostní hlídky přehrabovaly ve zboží, někdy raději zaplatí vorařům, aby je přes Meznici převezli,“ řekl Arlen. „Obvykle když vezou něco nebo někoho, koho by neměli.“

„Takže si jeden najmeme?“ zeptala se Renna.

„Mohli bychom,“ souhlasil Arlen, „ale to by znamenalo čekat do rána a potýkat se s dalšími poplašnými zvěstmi. Já se v těchto krajích nemůžu ani ohnat, abych nezasáhl někoho, kdo se zachová jako pitomec, protože si bude myslet, že jsem Osvoboditel.“

„Neznají tě tak jako já,“ uculila se Renna.

„Tamhle ten,“ ukázal Arlen na vor dost velký, aby pohodlně unesl Soumračného tanečníka. V říčním břehu byl velký výřez, kudy se vor každý den vytahoval a spouštěl. Arlen podal Renně jeden starodávný zlaťák. „Skoč tam a nech jim ho u dveří.“

„Proč?“ podivila se Renna. „Je novoluní. Oni nás neuvidí, až si ho budeme brát, a i kdyby nás uslyšeli, tak přece nepřekročí chrany a nepoběží za námi, to je nad slunce jasné.“

„My nejsme zloději, Ren,“ řekl Arlen. „Pašerák nepašerák, někdo si tímhle vorem vydělává na živobytí.“ Renna přikývla, vzala zlaťák a odnesla ho na práh chatrče.

Arlen prohlédl vor. „Dokonce ani jedna jediná zatracená vodní chrana!“ Odplivl si na břeh.

Renna se vrátila a kopla do jednoho kolíku. „A tohle taky nestojí ani za zlámaný flok. Tyhle vory chrání leda tak slepá štěstěna.“

Arlen potřásl hlavou. „Já si to neumím vysvětlit, Ren. Každý desetiletý kluk či holka v Říčce předčí v chraničářství většinu lidí ze Svobodných měst. Tam jsou vychováváni tak, aby nikomu, kdo nemá cechovní koncesi, nesvěřili ani chranění pitomého okenního parapetu.“

„Můžeš ho ochranit teď?“ zeptala se Renna a ukázala bradou na vor.

Arlen zavrtěl hlavou. „Ne tak, aby to do svítání uschlo.“

Renna se podívala na širokou vodní plochu. Ani chraněné oči nedohlédly na protější břeh. „Co se stane, když se pokusíme přeplout bez chran?“

„Přímo u břehu se obvykle schovávají žabouni,“ řekl Arlen. „Ty pobijeme předem…“ Pokrčil rameny. „Je novoluní. Žádné světlo, které by dopadlo na vor shora a upozornilo na nás říční démony, takže je pravděpodobné, že se přes hlubokou vodu dostaneme bez úhony. A než doplujeme k protějšímu břehu, začne obloha blednout a většina žabounů už se bude vracet zpátky do Jádra.“

„Žabouni?“ opáčila tázavě Renna.

„Břežní démoni,“ řekl Arlen. „Lidi jim říkají žabouni, protože vypadají jako velké létající žáby, jenomže tak velké, že by tě spolkli jako mouchu. Vyskočí z vody, chytí tě jazykem, vtahují tě do tlamy a přitom polykají. A když se moc pereš, potopí se do řeky, aby ti takové nápady vyhnali z hlavy.“

Renna přikývla a vytáhla tesák. Na kloubech na rukou měla černořapem čerstvě namalované chrany. „Takže jaký je nejlepší způsob, jak je zabít?“

„Kopím,“ odtušil Arlen, vytáhl dvě a jedno jí podal. „Dívej se.“

Pomalu scházel k vodě a přitom pronikavě, ostře hvízdal. V první chvíli to vypadalo, že je všude klid, ale pak se hladina u břehu rozvlnila a z řeky vylétl obrovský, širokohubý jadrnec. Do břehu se zaryly dvě tlusté, krátké, blanité nohy, hlava se zvrátila, na Arlena vystřelil silný, lepkavý jazyk.

Ale Arlen byl připravený a jen ukročil stranou. Démon zaskřehotal a vyskočil na břeh úplně; jediným skokem překonal nějakých deset stop. Znovu vystřelil po Arlenovi jazykem, ale Arlen znovu ukročil a tentokrát zaútočil zblízka dřív, než démon stačil jazyk svinout. Rychlým, přesným bodem vedl kopí skrz záhyby tuhé kůže na bradě až do mozku a ostře zbraní zakroutil. Noc osvětlila sršící magie, Arlen kopí vytrhl, a když démon padl na zem, ještě jednou ho probodl, aby měl jistotu, že je mrtvý.

„Vtip je v tom, dostat je na břeh,“ řekl Arlen při návratu k Renně. „Když se vyhneš prvnímu šlehu jazykem, tak žaboun vyskočí z vody, aby to zkusil znovu. Jsou to dobří skokani, ale jejich přední nohy nemají takový dosah jako kopí. Můžeš ho bodnout z bezpečné vzdálenosti.“

„Zvláštní zábava to není,“ utrousila Renna, ale sevřela kopí, šla k vodě a snažila se napodobit pískání.

Předpokládala, že bude chvíli trvat, než se něco stane, ale hladina se skoro ihned protrhla a ani ne z tuctu stop na ni vystřelil jazyk břežního démona. Bleskurychle se mu odtočila z cesty, ale stejně nebyla dost rychlá, jazyk o ni letmo zavadil a srazil ji na zem.

Než se stačila vzpamatovat, démon vyskočil z vody, dopadl na břeh a zkusil to znovu. Odvalila se stranou, ale jazykem se jí zachytil o stehno a pomalu ji vtahoval. Renna upustila kopí a chytila se břehu, ale bezvýsledně. Jadrnská tlama, široká, že by ji spolkla vcelku, byla plná krátkých, ostrých zubů, řada za řadou.

Ale Renna na to nedbala a místo boje se obrátila k Arlenovi, který už k ní běžel.

„Nepleť se do toho, Arlene Sedláku!“ zavrčela a Arlen se na místě zastavil.

Když se obrátila zpátky k břežnímu démonovi, byly zuby už skoro na dosah. Z volné nohy shodila sandál a kopla ho do čelistí, jen magie zableskla. Démonův jazyk maličko ochabl, Renna se otočila a prořízla jazyk tesákem. Jadrnec se stáhl, Renna vyskočila na nohy a bodla ho do oka. Uskočila, aby se vyhnula smrtelným křečím, pak rychle zaútočila zas a bodla ho tesákem do druhého oka, aby měla jistotu, že je po něm.

Ohlédla se po Arlenovi, jako by ho vyzývala, ať si jen troufne jí něco vytknout. Nic neřekl, ale v koutku úst mu cukal úsměv a oči jiskřily.

Z chatrče se ozval křik, v jednom okně zablikala lampa. Rozruch je probudil.

„Je načase vypadnout,“ pravil Arlen.

*

Už je zase v pohybu. Jadrnský princ zklamaně zasyčel, ale okamžitě vyskočil měňavci na záda, vzlétl k obloze a sledoval stopu.

Bylo to riziko, nechávat toho člověka naživu další měsíc, ale mozkový démon je považoval za přijatelné vzhledem k naději zjistit, jak přišel k moci, s níž přece skoncovali už tak dávno. Ostatně tento sice po nocích zabíjel raby, ale počet zabitých byl stejně bezvýznamný jako zbraně, které šířil. Tento nebyl sjednotitelem jako ten nebezpečný na jihu.

Ale bylo v jeho silách stát se sjednotitelem. Stačilo, aby zavolal, a člověčí rabi by se k němu slétli. A v takovém případě by mohli ohrozit úl.

A teď se naprosto cílevědomě vydal zpátky k lidským líhním. Jadrnský princ si byl jistý, že svolá člověčí raby a začne sjednocování. A to nelze strpět.

Zbytek první noci strávil mozkový démon stopováním. Těsně před úsvitem doletěl k řece a vztekle zasyčel. Sledovanou kořist měl na dohled, jenže co nevidět vyjde slunce, takže už se nedá nic dělat. Alespoň že je zítra v noci najde rychle.

Měňavec se zlehka snesl na říční břeh a sklonil se tak nízko, aby mohl jadrnský princ sesednout. Když se začali odhmotňovat, měňavec tiše mručel, vycítil pánovu naději na brzký úlovek.

*

Když vyšlo slunce, jeli Renna s Arlenem dál a o pár hodin později minuli odbočku se starým ukazatelem.

„Nezastavíme ve vsi?“ zeptala se Renna.

Arlen se na ni podíval. „Ty umíš číst?“

„Jasně že ne,“ odsekla Renna. „Nepotřebuju umět číst, abych poznala, k čemu je na cestě ukazatel.“

„Pravda,“ usoudil Arlen a Renna vycítila, jak se pod kápí vesele zubí. „Ale zrovna teď nemáme čas zdržovat se v jiných vesnicích. Potřebuji se rychle dostat do Kotliny.“

„Proč?“ zeptala se Renna.

Arlen se na ni dlouho díval a zvažoval to. „Jedna přítelkyně se dostala do pěkné kaše,“ řekl nakonec, „a počítám, že je to i moje vina, protože jsem byl dlouho pryč.“

Renně sevřela srdce chladná pěst. „Jaká přítelkyně? Kdo je to?“

„Leesha Papírova,“ odpověděl. „Kořenářka z Osvoboditelovy Kotliny.“

Renna polkla. „Je hezká?“ Proklínala se už v okamžiku, kdy slova opustila rty.

Arlen se po ní ohlédl napůl podrážděně, napůl pobaveně. „Proč mám pořád pocit, jako by nám bylo deset?“

Renna se usmála. „Protože nepatřím k těm, kdo v tobě vidí Osvoboditele. Oni neviděli, jak ses tvářil, když vám na seníku s Beni o sebe cvakly zuby.“

„Tys líbala líp,“ uznal Arlen. Pevně ho objala kolem pasu, ale Arlen se nevrle ošil.

„Brzy sjedeme z cesty,“ řekl. „V dnešní době je na cestách moc lidí. Vím o stezce, která nás dovede k jednomu mému úkrytu, kde si doplníme zbraně a zásoby. Odtamtud můžeme přebrodit řeku a za pár dní jsme v Kotlině.“

Renna přikývla a potlačila zívnutí. Po zabití toho břežního démona se cítila plná sil, ale načerpané síly jako vždy se sluncem vyprchaly. Nějakou dobu podřimovala v sedle, dokud s ní Arlen nezatřásl a neprobudil ji.

„Bude lepší sesednout a obléct si plášť,“ řekl. „Už se stmívá a do mého úkrytu nám zbývá ještě několik hodin cesty.“

Renna přikývla a Arlen přitáhl koni uzdu. Byli v řídce zalesněné krajině s vysokými jehličnany, které rostly tak daleko od sebe, že mohli pohodlně jít každý z jedné strany Soumračného tanečníka. Sklouzla ze sedla, sandály zaskřípaly na lesní půdě.

Sáhla do vaku a vytáhla chraněný plášť. „Jak já tuhle věc nenávidím.“

„Mně je fuk, co nenávidíš,“ řekl Arlen. „Na téhle straně Meznice je jadrnců víc, protože je tu víc vesnic a rozvalin, které je přitahují. Koruny stromů budou obsypané lesouny, kteří skáčou z větve na větev a spouštějí se na tebe shora.“

Renna rychle vzhlédla, jako by čekala, že se na ni zrovna v tu chvíli zřítí démon, ale ovšemže ještě nepovstali. Slunce teprve zapadalo.

Stíny se dloužily a Renna se dívala, jak se skrz koberec trouchnivějícího jehličí a šišek, který pokrýval lesní prsť, pomalu zvedá mlha. Vinula se kolem kmenů jako kouř stoupající z komína.

„Co to dělají?“ zeptala se.

„Někteří se raději zhmotňují na stromech, hezky z očí, aby je člověk neviděl přicházet,“ řekl Arlen. „Obvykle vyčkají, až projdeš, a pak ti skočí na záda.“

Renna si vzpomněla na toho skalního démona, kterého zabila podobným způsobem, přitáhla si chraněný plášť pořádně k tělu a rozhlížela se do všech stran.

„Tamhle vepředu nahoře je jeden,“ řekl Arlen. „Dívej se pozorně.“ Nechal ji vést Soumračného tanečníka a šel pár stop před nimi.

„Nechceš si sundat hábit?“ zeptala se Renna, ale Arlen zavrtěl hlavou.

„Chci ti ukázat jeden fígl,“ řekl. „Když to uděláš správně, tak dokonce ani nepotřebuješ mít chraněné tělo.“

Renna přikývla a pozorně ho sledovala. Ušli ještě kousek a pak, přesně jak předpovídal, se nahoře něco šustlo a ze stromů padal Arlenovi na záda démon s kůží jako stromová kůra.

Ale Arlen byl připravený Pootočil se, a jak démon padal, prostrčil Arlen hlavu pod jedním hnátem, volnou paži ovinul jadrnci zezadu kolem krku, chytil ho pod čumákem, provedl hladkou obrátku na místě a démon si hybností vlastního pádu zlomil vaz.

„Jasný dne,“ zajíkla se Renna.

„Je několik způsobů, jak to provést,“ poučoval ji Arlen a vrazil chraněný prst padlému démonovi do oka, jen to zasyčelo, aby měl jistotu, že je nadobro po něm, „ale podstata je pořád stejná. Šarusahk pracuje s využitím jejich síly proti nim samým, stejně jako chrany. Takto Krasijci přežili poslední staletí, kdy noc co noc vedou alagai’šarak.“

„Proč je tak nenávidíš, když umí tak skvěle zabíjet démony?“ zeptala se Renna.

„To není tak, že bych nenáviděl Krasijce,“ řekl Arlen a pak se odmlčel. „Rozhodně ne všechny. Ale jejich způsob života, to, že udělají otroka z každého, kdo není muž a válečník… To není správné. A už vůbec ne to, že k tomu nutí Thesany hrotem kopí.“

„Co to jsou Thesané?“ otázala se Renna.

Arlen se na ni užasle podíval. „My. Všechna Svobodná města. A já chci, aby zůstala svobodná.“

*

Zatímco jadrnský princ přečkával den v Jádře, docestoval tenhleten daleko, ale měňavec byl rychlý a mozkovec zanedlouho zahlédl hledanou oběť, jak vede svého koně řídkým lesem. Mozkový démon kroužil nahoře a díval se, jak na toho člověka útočí lesní rabi. Zabíjel je rychle a cílevědomě, skoro nezpomalil.

Lebka mozkového démona zatepala, měňavec si nalétl do zatáčky, klesl do lesa, křídla roztála a měňavec přijal podobu obřího lesního démona. Než propadli příliš hluboko, zachytil se silné větve, hladce pád zbrzdil, přešel do pohybu vpřed a snadno, pořád s mozkovcem na zádech, skákal z větve na větev.

Zastavili se na vysokém stromě, odkud měli dobrý výhled, a dívali se, jak se oběť blíží. Samičku nebylo nikde vidět, přestože si mozkovec vůbec nevzpomínal, že by její stopa někde končila. Zavětřil, cítil ji, někde tu byla, a nedávno, ale teď po ní nebylo ani stopy.

Smůla. Dala by se proti tomu člověku dobře využít a navíc byla její mysl lahodně prázdná a okořeněná vášnivým vztekem. Lahůdka, která mu bude stát za stopování, až pozře mozek tady toho.

*

„Další lesoun před námi,“ povzdechl si Tetovaný, když se mu v dohledu zhoupl jistě už osmý lesní démon za poslední hodinu. Byl větší, než bylo obvyklé, skoro až moc velký na to, aby ho větve udržely. Skoro jako skalní démon.

„Můžu tohohle zkusit já?“ zeptala se Renna.

Tetovaný zavrtěl hlavou. Letmo se po ní ohlédl, ale chvíli mu trvalo, než ji rozpoznal. Z toho chraněného pláště se mu pořád točila hlava a oči by po něm snadno sklouzly, ani by si ho nevšimly, kdyby ho nehledal.

„Až se dostaneme do úkrytu, budeš se muset prospat,“ řekl, „a to nepůjde, jestli budeš celá nabitá magií.“

„A co ty?“ zeptala se Renna.

„Mně v noci čeká ještě spoustu chraničem. Vyspím se, až se dostaneme do Kotliny,“ odpověděl a koutkem oka sledoval toho démona, aby věděl, kde hřaduje a číhá.

Jenže tento lesní démon nepočkal, až projdou. Spustil se na něj zepředu a pádem ještě nabral rychlost. Byl to nečekaný útok, ale Tetovaný měl přesto spoustu času uhnout a hrábnout po nejbližším pařátu, aby mu ho zkroutil a obrátil jeho sílu proti němu.

Jenže musel nějak špatně odhadnout délku démonových hnátů, protože minul a drápatý pařát ho chňapl za nohu zahalenou v hábitu. Arlen rázem ztratil půdu pod nohama, oba ztěžka dopadli na zem, jadrnec se překulil a zvedl se zároveň s ním.

Kroužili kolem sebe a Tetovaný okamžitě poznal, že s tímto démonem není něco v pořádku. Jadrnec ho trpělivě sledoval a čekal na vhodnou příležitost. Tetovaný párkrát sklopil oči nebo se tvářil, že se odvrací, aby ho ponoukl k útoku, ale jadrnec mu na to neskočil a pořád ho soustředěně sledoval.

„Nějaký chytrý,“ zamumlal Tetovaný.

„Potřebuješ pomoct?“ zeptala se Renna a sáhla po noži.

Tetovaný se rozesmál. „Dřív Jádro vychladne, než bych já potřeboval pomoct zabít osamělého lesního démona.“ Sáhl po hábitu, chtěl si ho sundat, ale než si ho stihl rozvázat, jadrnec zařval, vrhl se na něj a povalil ho na zem. Tetovaný padl na záda, kopl po něm, zasadil mu silnější ránu, než by dokázal dokonce i Soumračný tanečník, ale démonské hnáty se proměnily v chapadla jezerního démona a ta se kolem něj těsně ovinula. Zatímco se přísavky přichytily na kutnu a pevně ji přitiskly na chrany, ostré výrůstky na chapadlech se zarývaly skrz. Démonská tlama mu rostla před očima, až se z ní stal chřtán břežního démona tak velký, že by pozřel celou hlavu i s rameny.

Tetovaný zaútočil hlavou a údernou chranou na temeni praštil démona do spodní čelisti. Mihl se záblesk a démon zavyl, pár zubů mu to vyrazilo, ale byly tam stovky dalších a stisk chapadel nepovolil. Tetovaný při kopu ostře vydechl a teď zjistil, že nemůže nabrat dech.

S posledními zbytky vzduchu v plicích se zmohl na pronikavý hvizd. Soumračný tanečník pohodil mocnou hlavou, vytrhl se Renně, sklonil rohy a vrhl se do boje. Rohy roztrhly démonovi rameno, vytryskl ichor, vybuchla magie, démon zmučeně zavřískl a sevření konečně povolilo. Tetovaný se odkulil a zalapal po dechu.

Jadrnec roztál, stekl z rohů Soumračného tanečníka jako vosk a znovu vyrostl. Krunýř změnil tvar i barvu a objevil se skalní démon, který se hřbetem pařátu ohnal po hřebci, ani nespustil Tetovaného z očí.

Soumračný tanečník i bez pancíře a sedlových vaků vážil skoro tunu, a přesto ho ten mohutný démon odhodil, až hřebec proletěl vzduchem a narazil do vysokého stromu. Tetovaný nedokázal odhadnout, jestli to poslední zapraštění byl kmen stromu nebo koňská páteř.

„Tanečníku!“ zařval Tetovaný, strhl si hábit z těla a vrhl se na démona. Renna se utíkala podívat na koně.

Tetovaný zasypal jadrnce ranami, až se démon zakymácel a pod tím náporem dobrovolně ucouvl, ale rány, které mu zasadily rohy Soumračného tanečníka, už se zahojily a Tetovaného údery a kopy zjevně neměly trvalý účinek. Tkáň kolem spálenin v místech zásahů zatepala a okamžitě se hojila.

Napůl srazil démona na zem, ale démon zaryl obrovitý pařát do země a hodil po něm obrovskou hroudu hlíny a vlhkého listí. Tetovaný neměl šanci uhnout a dostal zásah naplno. Rychle zase našel pevnou půdu pod nohama a smetl ze sebe tu špínu, ale věděl, že kde ulpěla, tam jsou chrany oslabené, pokud vůbec ještě působí.

Ale nebyl o nic víc zraněný než jadrnec a tohohle mocného démona ani za nic nenechá uprchnout. Znovu kolem sebe kroužili, cenili zuby, vrčeli. Místo jednoho hnátu narostl démonovi tucet chapadel, každé deset stop dlouhé a zakončené ostrým výrůstkem.

„Noci, z jaké části Jádra jsi vylezl?“ zeptal se Tetovaný. Měňavec neodpověděl, jen švihl novými chapadly.

Tetovaný se jako šipka vrhl stranou, převalil se a při výskoku se vrhl démonovi rovnou na tělo tam, kde byla v podpaží mezi pancířovými šupinami mezera. Napřáhl prsty, pomalované bodnými chranami, vrazil je do té škvíry a snažil se dosáhnout na nějakou životně důležitou část, kde by mohl napáchat trvalé škody.

Jadrnec zavřískl, zkroutil se, tkáň kolem prstů se rozpustila. Ale v tu chvíli, kdy se dotýkal démona v okamžiku proměny, si Tetovaný uvědomil, jak to ten jadrnec vlastně dělá. Ten démon se odhmotňoval a znovu zhmotňoval úplně stejně jako Tetovaný či jako jakýkoli jiný jadrnec, a navíc se ě znovuutvářel do různých tvarů. Tento poznatek otevíral Tetovanému tisíce možností, ale bylo jich příliš mnoho na to, aby o tom byť jen popřemýšlel. Smetl ty úvahy pryč jako otravnou mouchu, zaměřil se na svého protivníka a zaútočil zas.

V kratičkém zlomku vteřiny, kdy se démon nacházel v proměně, se Tetovaný rovněž odhmotnil a maličko se s ním promísil, aby mu znemožnil nabýt pevný tvar. Jemu démon pořád připadal hmotný, ale Rennin křik mu zněl, jako by byla míle daleko. Věděl, jak jí to musí připadat, pro ni se oba rozplynuli jako přízrak, ale s tím se teď nedalo nic dělat.

Takhle už jednou s jedním démonem bojoval a věděl, že v tomto stavu síla a chrany nic neznamenají. Tady platila vůle a Tetovaný věděl, že jeho vůle je silnější než vůle jakéhokoli démona.

Upnul se na samotné molekuly měňavce a vlastní vůlí je držel rozptýlené a nehmotné. Cítil, že ten netvor má najednou strach, a dal mu poznat svůj vztek a zášť, opanoval jeho vůli, jako rodiče ovládají neposlušné batole.

Ale zrovna když cítil, že mu měňavcova vůle podléhá, dotkla se ho jiná vůle a ta byla tisíckrát silnější.

*

Jadrnský princ visel v koruně stromu vysoko nad zápasem, ale v myšlenkách sídlil za očima měňavce a odtud svému sluhovi během souboje velel.

V boji s jakýmkoli jiným nepřítelem by přišel konec rychle, protože mozkovec by prostě protivníkovi četl myšlenky a předvídal útoky ještě dřív, než by k nim došlo. Jenže myšlení tohoto člověka bylo chraněné, takže démon byl vůči jeho úmyslům slepý. Ale měňavec by zvítězil i tak, kdyby ten člověk neudělal něco, co by nikdy nečekal dokonce ani mozkový démon.

On se odhmotnil!

Tohle jadrnský princ ještě nikdy neviděl a ani by ho nenapadlo, že něco takového je u pozemských tvorů vůbec možné. V první chvíli ucítil záchvěv strachu z lidské moci.

Ale jen na okamžik, protože těsně předtím, než ten člověk zlomil měňavcovu vůli, se jadrnský princ dotkl jeho myšlenek. V mezistavu nemají chrany žádnou moc. To ví každý čerstvě vylíhnutý princ. Tenhleten se mu hloupě, zranitelně odkryl.

Než se ten člověk stihl vzpamatovat z úžasu, mozkovec vyšlehl, ponořil se do řeky lidských vzpomínek a konečně poznal svého nepřítele. Člověk byl z toho vpádu zděšený, ale nemohl proti tomu nic dělat. Jeho bezmocný vztek byl opojný.

Pak ho tenhleten znovu překvapil. Nižší tvor by zmalátněl, ale tento člověk prostě nechal své vzpomínky být, nebránil je, naopak, celou vůlí se vrhl do proudu vzpomínek mozkového démona, do podstaty jeho bytí. Prorazil obranu mozkového démona, který nebyl na tak zuřivý útok připraven, a na kratičký okamžik se spojili, pak se jadrnskému princi podařilo silou vůle spojení přerušit.

A jakmile byla člověčí mysl volná, tak se člověk zhmotnil, čímž přinutil měňavce udělat to samé.

„Renno!“ zařval ten člověk a jadrnský princ vyjeveně zíral, jak se vzduch zavlnil, zčistajasna se objevila ta člověčí samička a bodla měňavce chraněným tesákem.

Mozkový démon nechal vyjícího měňavce být a soustředil se na zkoumání tvaru poruch ve vzduchu kolem té samičky, na háv, který se za ní zatřepetal, když bodla. Mocné chranění, když ji skrylo dokonce i před princovýma očima.

V okamžiku, kdy se člověk zhmotnil, se působení myšlenkových chran obnovilo, ale zároveň ten člověk ztratil vládu nad měňavcem. Mozkovec přikázal svému sluhovi, aby ho odstrčil, vrhl se na samičku, serval z ní chraněný háv a srazil ji na zem.

A než se člověk zase vzchopil, stály před ním dvě samičky, vyzývavě, se zaťatými pěstmi, úplně stejné co do podoby i chování. Mozkový démon spojil jejich myšlení do jednoho, aby ji mohl měňavec dokonale napodobovat, pustil se pařáty silné větve, vystoupil do volného prostoru a snesl se ze stromu na zem lehce jako padající list.

*

Tetovaný tupě zamrkal, když před sebou uviděl dvě Renny Jirchářovy, úplně stejné až po černořapové skvrny na kůži v různých stupních blednutí. Hleděly na něj stejnýma očima, na sobě měly stejně rozedrané šaty, držely ten samý tesák. Dokonce i magie, která z nich vyzařovala, vypadala stejně.

Rozběhl se k Soumračnému tanečníkovi, silou vůle se přinutil neposlouchat sípavý koňský dech, popadl svůj velký luk, nasadil šíp a zaváhal; nevěděl, na koho mířit.

„Arlene, ona je ten démon!“ vykřikly obě Renny zároveň a ukázaly na tu druhou.

Vyjeveně se na sebe podívaly a pak se obrátily k němu. „Arlene Sedláku,“ řekly a obě si daly ruce v bok přesně tím způsobem, jako to dělávala Renna, když se vztekala, „nevykládej mi, že mě nedokážeš rozeznat od jadrnce!“

Tetovaný se na ně díval, pak bezradně pokrčil rameny. Dva páry úplně stejných hnědých očí zasršely vzteky.

Svraštil čelo. „Proč jsem si musel té noci hrát na líbanou?“

Obě Renny se nad tou otázkou viditelně rozzářily. „Prohrál jsi v útočišti,“ odpověděly jednohlasně a s hrůzou se na sebe podívaly.

Tetovaný úporně přemýšlel, sledoval obě zároveň. „Jaktože jsem prohrál?“

Renny zaváhaly, pak se podívaly na něj. „Beni podváděla,“ přiznaly. Vražedný lesk jim vstoupil do očí, znovu se obrátily proti sobě, zvedly nože.

„Ne!“ zařval Tetovaný a zvedl luk. „Dejte mi chvilku.“

Obě mu uštědřily nevrlý pohled. „Do Jádra, Arlene, tak mě prostě nech toho otrapu zabít a bude to!“

„Ty pro něj nejsi rovnocenný soupeř, Ren,“ řekl Tetovaný a obě ženy ho znovu zpražily pohledem. „Pravá Renna by mě poslechla,“ dodal.

Ženy pohodily hlavou a rozesmály se, ale už se nijak nehrnuly se navzájem zabít. Tetovaný přikývl.

„Můžeš klidně vylézt!“ zařval hlasitě do noci. „Já vím, že tu jsi! Na tohle není ten proměnlivý démon dost chytrý!“

Opodál to zašustilo a objevil se démon. Byl malý a štíhlý, s přerostlou hlavou a vysokou, boulovatou lebkou. Oči jako velké černé tůně, jen jedna řada vyceněných zubů. Na konci štíhlých, jemných prstů drápy dlouhé jako nalakované nehty nějaké angierské dámy.

„Už jsem si říkal, kdy asi na nějakého takového bastarda narazím,“ poznamenal Tetovaný. Poklepal si na velkou chranu vytetovanou uprostřed čela. „Na tohle jsem se chranil obzvlášť pečlivě.“

Démon naklonil hlavu a pátravě si ho prohlížel. Renny maličko strnuly.

„Tvůj mozek je možná zaštítěný, ale mozek této samičky ne,“ řekly Renny jednohlasně, zatímco ho démon pozoroval dál. „Můžeme ji zabít, kdy se nám zachce.“

Tetovaný okamžitě namířil a vypálil, ale démon bleskurychle načrtl do vzduchu chranu, magie zableskla a sežehla šíp na popel dřív, než stihl najít cíl. Tetovaný na něj namířil druhý šíp, ale proti tomuto novému démonovi to vypadalo jako marné gesto. Sklonil luk, uvolnil tětivu.

„Co chceš?“ zeptal se.

„Co chce tvůj oř od hmyzu, který odhání ocasem?“ zeptaly se Renny. „Ty jsi jen otravná štěnice, kterou je nutno rozmáčknout, nic víc.“

Tetovaný se jízlivě ušklíbl. „Tak to zkus.“

Ale Renny zavrtěly hlavou. „V pravý čas. Ty nemáš raby, kteří by tě bránili, zatímco já jich mám spoustu. Brzy ti otevřu lebku a pozřu tvůj mozek, ale teď mě baví nechat tě smlouvat o tu samičku.“

„Řekl jsi, že nemám nic, co bys chtěl,“ namítl Tetovaný.

„To nemáš,“ souhlasily Renny. „Ale vzdát se něčeho, co si toužíš podržet v tajnosti, ti způsobí bolest, která zlahodní tvůj mozek, než na něm budeme hodovat.“

Tetovaný přimhouřil oči.

„Kdepak ses o nás dozvěděl?“ zeptaly se Renny.

Tetovaný o ně letmo zavadil pohledem, pak se podíval zpátky na mozkového démona. „Proč bych ti to měl říkat? Z mé hlavy to nedostaneš a ona to neví.“

Renny se usmály. „Vy lidé máte slabost pro své samičky. To je chyba pečlivě vštípená již vašim předkům. Řekni nám to, nebo zemře.“ A při těch slovech obě ženy zvedly dva stejné, chraněné tesáky, přistoupily k sobě a přitiskly je jedna druhé na krk.

Tetovaný zvedl luk a mířil z jedné na druhou. „Jednu dokážu zastřelit. Mám poloviční šanci, že trefím tvého proměnlivce.“

Ženy pokrčily rameny. „Je to jen rab. Ale pro tebe má ta samička velký význam. Budeš hodně trpět, když zemře.“

„Velký význam?“ opáčily najednou Renny, Tetovaný se otočil a bedlivě se na ně zadíval. V jejich očích byl strach a beznaděj.

„Promiň, Ren,“ řekl Tetovaný. „Na tohle já nejsem stavěný Varoval jsem tě.“

Obě Renny přikývly. „Já vím. Není to tvoje chyba.“

Tetovaný zvedl luk proti nim. „Tentokrát tě nebudu schopný zachránit, Ren,“ řekl a spolkl knedlík v krku. „Ani kdybych věděl, která jsi ty.“ Renny potlačily vzlyk a Tetovaný vycítil, jak se mozkovec zatetelil rozkoší.

„Takže budeš muset být silná a zachránit se sama,“ řekl. „Protože tenhle netvor je ztělesněné zlo a já ho nenechám uniknout.“

Mozkovec strnul, došlo mu, co má Tetovaný v úmyslu, ale o vteřinu se opozdil. Tetovaný odhodil luk a skočil po něm. Vzdálenost, která je dělila, překonal vmžiku. Než stihl jadrnský princ zavelet Renně a měňavci, aby se navzájem zabili, dopadla na boulovatou hlavu chraněná pěst a magie vybuchla.

Úder to byl tak silný, že odhodil štíhlého démona o několik stop. Mozkovec dopadl na záda a vztekle zasyčel. Lebka mu zatepala a Tetovaný cítil hukot moci, kterou démon vysílal, ale jemu nijak neublížila.

Vzadu vřískal měňavec, ale Tetovaný si ho nevšímal, znovu skočil na mozkového démona, přirazil ho k zemi a zasypal ranami. Každé zranění se okamžitě zahojilo, ale Tetovaný nepolevil a držel ho napůl v mrákotách, dokud nepřijde na způsob, jak ho zabít. I kdyby se démon odhmotnil, byl už Tetovaný připravený znovu s ním změřit sílu vůle.

Ale mozkový démon zůstal hmotný, snad se přesně toho bál. Každá rána ho omráčila víc a víc a trvalo mu o zlomek vteřiny déle, než se vzpamatoval. Tetovaný proklouzl za něj, nasadil mu škrtící šarusahkový chvat, tlakové chrany na předloktí se zahřívaly, planuly démonovi na hrdle, nabíraly na síle. Za několik vteřin bude po všem.

Ale pak do Tetovaného nalétl větrný démon, odtrhl je od sebe, odhodil ho pryč. Tetovaný se převalil na něj, praštil ho do hrdla a omráčil ho, ale než ho stihl dorazit, skočil na něj ze stromu lesní démon. A za ním rychle následovalo několik dalších.

*

Ta rána, kterou mozkovec utržil, otřásla celou lebkou, a démon ucítil, že se spojení s měňavcem přerušilo. Takovou bolest ještě nezažil. Za těch deset tisíc let, které uplynuly od chvíle, kdy se jadrnský princ vylíhl, se ho ještě nikdy žádný tvor neodvážil udeřit. To bylo nemyslitelné.

Ztěžka dopadl na zem a okamžitě vyslal všeobecnou výzvu, že je v tísni. Na jeho volání se seběhnou rabi z široka daleka. Měňavec odpověděl řevem, ale přijít nedokázal. A ten člověk na něm ležel a mlátil ho chranami po hlavě.

Mozkovec, zvyklý, že bojuje skrz svého měňavce, nebyl připravený na bolest a zmatek při rvačce tělo na tělo. Ten člověk mu nedal čas se vzpamatovat a mozkovec byl bezmocný, nedokázal se ubránit ani jednoduchému zápasnickému chvatu. Chrany ožily, sály jeho vlastní magii a vracely ji proměněnou v bolest.

Asi by to byl jeho konec, kdyby konečně na jeho volání nepřiletěl větrný rab, nenarazil do toho člověka a neodtrhl ho. Následovali další rabi; všichni se sbíhali na obranu jadrnského prince. Jakmile od něj člověka odtrhli, tak si mozkovec zahojil rány a rozhořčeně zasyčel nad takovou potupou. Vyslal další volání, chtěl toho člověka pohřbít pod raby. Cítil, že jich jsou v té oblasti tucty a ženou se do té mely, seč jim síly stačí, jen měňavec nezvykle chyběl.

Člověk smetl lesní raby z cesty a znovu zaútočil na jadrnského prince, ale ten byl tentokrát připraven a nakreslil do vzduchu chranu vysílající větrný poryv, který člověka zasáhl jako rána pěstí a mrštil s ním přes celou mýtinu. Než vstal, znovu ho obklíčili lesní rabi a na povel mozkového démona si nalámali větve ze stromů jako zbraně, aby se vyhnuli i těm zabláceným chranám odpuzení na člověčí kůži.

*

Napodobování jejích slov a činů bylo strašlivé ažaž, ale doopravdy byla Renna zhnusená, až když se ten mozkový démon zjevil a ovládl její hlas a ona si uvědomila, že se v ní skrýval celou dobu jako černý pasažér, který najednou začne řídit káru sám.

Bylo to nevýslovné znásilnění, horší než co jí kdy provedl Harl. Horší než kadibudka, horší než být na noc přivázaná ke kůlu. Cítila, jak se jí démon ryje v myšlenkách jako polní hraboš a jak si bere její nejradostnější a nejsoukromější vzpomínky, aby je použil jako zbraň proti Arlenovi.

Ta představa ji naplnila vztekem a vycítila, jak se z toho mozkový démon zaradoval. Už jsem tě dostal i dřív, šeptal jí do myšlenek. Mnohokrát.

Renna se dívala na Arlena a zoufala si nad beznadějí v jeho očích. Myslela si, že je dost silná na to, aby šla jeho cestou. Že dokáže cokoli, co dokáže on. Ale teď se ukázalo, že to byla lež. Dokázala by ho leda tak nechat zabít.

Zalkla se pláčem, snažila se zvednout tesák a vbodnout ho do vlastního hrdla, ale mozkovec ovládal její tělo jako žonglér loutku a ona nemohla udělat nic proti jeho vůli. Dokonce i kdyby ji Arlen poznal a nějak se mu podařilo zabít měňavce, tak by mozkový démon stejně snadno přinutil ji, aby bodla Arlena do srdce. Chtěla ho varovat, ale nevypravila ze sebe potřebná slova.

Ale pak se výraz v Arlenových očích změnil, jako by dospěl k nějakému rozhodnutí. Zadíval se na ni s důvěrou, jakou jí ještě nikdy nikdo neprojevil.

„Budeš muset být silná a zachránit se sama,“ řekl. „Protože tenhle netvor je ztělesněné zlo a já ho nenechám uniknout.“

Strach z ní spadl a oči jí ztvrdly. Přikývla a ucítila, že mozkovec najednou zpozorněl. Pochopil, co tím Arlen myslí, ve stejném okamžiku jako ona. Ještě se snažil něco udělat, ale už to nestihl; Arlen ho praštil do hlavy a tmu prozářila magie.

Démon opustil její hlavu a nechal Rennu zkoprnělou a zmatenou. Zavadila pohledem o měňavce, byl pořád v její podobě a stejně tak zmatený, odříznutý od mysli svého pána.

Pevně sevřela tátův tesák, zavrčela, vrhla se na toho netvora a vbodla čepel do nekryté bránice. Volnou rukou ho objala a přirazila si ho na sebe. Černořapové chrany na těle ožily. Svaly zasáhl příval magie, která jí dala sílu trhnout tesákem nahoru a rozpárat netvora od břicha po krk.

Navenek možná měňavec vypadal jako ona, ale černý, smrdutý ichor, který vytryskl z rány, rozhodně nebyl z pozemského světa.

Podívala se mu do obličeje, do toho samého obličeje, který vídala snad tisíckrát na vodní hladině. Bolest a zmatek ve vlastních očích ji dojaly skoro k slzám, ale pak obličej zavrčel jako pes, zuby se protáhly a zašpičatily, démon na ni zasyčel.

Když na ni měňavec zaútočil, Renna se odtočila a využila jeho vlastní sílu proti němu tak, jak ji učil Arlen, a když letěl kolem ní, volnou rukou ho popadla za cop, zadržela ho na místě, aby neupadl, a zároveň mu odkryla šíji. Ten pohyb dal její obrátce a seku takovou sílu, že tesák projel krkem bez námahy.

A najednou bylo po boji. Mršina se bezvládně svalila na zem a Renna držela v ruce za vlasy svou vlastní hlavu, s očima v sloup, z krku odkapával černý ichor. Nadechla se. Připadalo jí, že se nadechla poprvé za několik hodin.

Vzhlédla, čekala, že uvidí mozkového démona mrtvého u Arlenových nohou, ale místo toho viděla Arlena obklíčeného lesními démony s větvemi v pařátech a mozkového démona couvajícího pryč. Jí si jadrnci zatím nevšimli, soustředili se jenom na Arlena.

Renna se rozhlédla, pustila hlavu na zem a popadla chraněný plášť. Měňavec utrhl tkanice u krku, ale jinak byl plášť v pořádku. Tesák zasunula do pochvy, přehodila si plášť přes ramena, nasadila kápi a oběma rukama stáhla okraje zevnitř k sobě.

Opatrně se narovnala a šla k bitce, pomalým, vyrovnaným krokem, aby co nejvíce využila plášťových chran. Už byla blízko, když jeden lesní démon přetáhl Arlena větví přes plece. Arlen vykřikl, upadl, plival krev. Ostatní démoni následovali příkladu prvního a Arlen se zoufale převaloval, aby se vyhnul ranám, ale uspěl jen částečně.

Po ničem netoužila víc než běžet Arlenovi na pomoc, ale v hloubi duše věděla, že by to nechtěl. Mozkovec stál hrdě opodál, už se nesnažil uniknout. Ukázat mu slunce stojí za víc než život jich dvou.

*

Ta větev ho srazila na zem a Tetovaný ucítil, že mu praskla žebra. Ztěžka vyzvrátil odpornou žlučovitou, krvavou kaši a odplivl si do hlíny.

Než se stačil vzpamatovat, dopadla na něj další větev. Převalil se, aby se vyhnul té třetí, pak čtvrté, ale nestihl se vzepřít a vstát a pátá rána ho zasáhla naplno do obličeje, potrhala kůži a vyrazila oko z důlku, že zůstalo viset na svalovém vláknu. V hlavě mu po té ráně dunělo, že nic neslyšel.

Jediným zdravým okem vzhlédl a zjistil, že se větvemi rozmachuje několik démonů zároveň. V první chvíli si myslel, že přišla jeho poslední hodinka, ale pak se mu ve zlomku vteřiny vrátila soudnost a Tetovaný se proklel za to, jaký byl hlupák.

Když se větve snesly k zemi, zasáhly jen mlhu. Tetovaný vyklouzl ze středu démonského houští a znovu se zhmotnil za jedním lesounem. Zranění se mu vmžiku zahojila. Podrazil démonovi nohu, a když padal, popadl ho za rohy a nechal ho, aby se vlastní váhou překotil a zlomil si vaz. Skočil na dalšího démona a vrazil mu palce do očí. Třetí démon se po něm rozmáchl větví, ale Tetovaný se znovu odhmotnil a démon zasáhl jen svého slepého druha. Tetovaný znovu nabral tvar, vrazil napřažené prsty do štěrbiny v korovitém krunýři útočícího jadrnce a rozmáčkl mu srdce jako kaštan.

Už předtím pochopil, že mu žádná pozemská zbraň nemůže ublížit, pokud ji včas uvidí, ale teď si uvědomil, že je toho mnohem víc. Cokoli vyjma smrti nebo roztrhání se mu vmžiku zahojilo. Z okolních jadrnců se staly pouhé mouchy, které odháněl z cesty. Nebyli tak chytří, aby se v sebeobraně sami odhmotnili, a mozkový démon se střežil odhmotňovat je svou vůlí ze strachu, aby se na té druhé úrovni nestřetl s vůlí Tetovaného.

Zbylé lesní démony nechal Tetovaný být, prošel jimi jako duch a zhmotnil se teprve tam, kde už byla cesta k jadrnskému princi volná. Podíval se na toho démona a udělalo se mu nevolno. Sebevědomí, jímž ještě před chvílí překypoval, ho najednou opustilo, když si uvědomil, že on teprve teď odhalil moc, která je tomu démonovi známá už tisíce let. Démon vycenil tesáky a zvedl pařát, aby do vzduchu nakreslil chranu.

Ale v tu chvíli mu z hrudi vyjela špička čepele, která jasně planula magií. Nevolnost zmizela, když Renně sklouzl plášť a Arlen uviděl, že volnou rukou drží démona kolem krku, zatímco dotykové chrany na čepeli nabírají na síle.

Jadrnský princ zavřískl bolestí i leknutím a Tetovaný nezaváhal a vyrazil, aby ho zasypal ranami dřív, než se vzpamatuje. Renna pustila nůž a hodila démonovi kolem krku svůj náhrdelník z říčních oblázků. Chrany zableskly, mozkovec rozevřel tlamu, jako by chtěl řvát, ale nevydal ani hlásku. Místo toho zatepala lebka a výsledný hukot udeřil Tetovaného jako vichřice a srazil ho na záda.

Renna si toho zjevně nevšimla, ale démoni po celém lese a snad na míle okolo vřískali bolestí. Z oblohy spadl větrný démon, při pádu polámal větve v koruně stromu a mrtvý dopadl na nános listí. Lesní démoni, kteří předtím útočili na Arlena, se zhroutili podobně, zabil je myšlenkový řev jadrnského prince.

A v tom okamžiku mozkovec uprchl.

*

Jadrnský princ nikdy nepoznal strach. Nikdy nepoznal bolest. Byl nad takové věci povznesen, zakoušel je jen přeneseně, přes myšlenky svých rabů nebo obětí, jako lahůdky pro potěchu.

Ale na smrti jeho měňavce nebo čepeli v hrudi nic přeneseného nebylo, stejně jako na škrtící šňůře kolem krku a ranách, které mařily jeho pokusy prosadit svou moc. Zařval a ucítil, že mozky všech okolních rabů vyhořely bolestí.

Člověk na chviličku ztratil pozornost, jadrnský princ toho využil, odhmotnil se a prchal do Jádra. Tam se spojí s novým měňavcem a nabere síly na další novoluní, kdy se vrátí s vojem rabů, jimž podobné neviděl pozemský svět už tisíce let.

*

Renna zaječela. Tetovaný se k ní hnal jako blesk a zjistil, že mozkový démon se jí rozpustil pod rukama, rozplývá se v mlhu a nejbližší stezkou prchá dolů do Jádra.

Pudově ho následoval.

„Arlene, ne!“ zaječela Renna, ale znělo to někde daleko.

Jít po stezce do Jádra bylo jako brodit se potmě říčkou proti proudu. Cítil ji, ale zrak tady neměl žádný význam. Prostě vnímal proud magie vyvěrající ze středu světa a šel proti němu. Silou vůle se soustředil na tu zlovolnou skvrnu před sebou, na toho jadrnského prince, a připadalo mu, že se ženou celé míle, než se k démonovi přiblížil natolik, aby po něm sáhnul.

Pravda, neměl žádné ruce, kterými by po něm sáhnul, ale silou vůle přiměl svou podstatu, aby se do démona zaklesla. Splynuli, jako když dva muži vyfukují kouř do jednoho oblaku, a jejich vůle se utkaly.

Tetovaný předpokládal, že démonská vůle bude oslabená, ale nebyla o nic slabší než předtím. Zaryli se jeden druhému do mysli, šťourali do sebemenší skulinky, kterou dokázali najít. Jadrnský princ obnažil všechny Arlenovy životní nezdary a vysmíval se mu, jakému osudu zanechal Rennu či jaké útrapy přivodil Rizoňanům. Dráždil ho představami, jak Jardir znásilňuje nebohou, nevinnou Leeshu.

Bylo to skoro k nesnesení, ale Arlen i v té bolesti zaútočil a prolomil se přes mozkovcovu obranu. A v tu chvíli zahlédl Jádro, svět věčné tmy, ale osvětlený magickou září jasněji než pusté písečné pláně.

Démonská vůle se okamžitě stáhla. Vzdal útok, aby si mohl bránit vlastní myšlenky. Tetovaný vycítil, že má navrch, zaútočil ještě tvrději, a zatímco mu jadrnský princ vřískal do myšlenek, dál zkoumal úl.

Kdyby to nebyl tak hrůzný pohled, mohl Tetovaný v tu chvíli zvítězit. Jenže jadrnci, kteří vycházeli na povrch lovit, to byl jen pouhý zlomek toho, co mohlo Jádro vyvrhnout. Milióny démonů. Miliardy. Poprvé od chvíle, co nalezl chrany starých věků, ztratil naději, že démoni mohou být někdy poraženi.

Burácející vůle mozkového démona ho ohlušovala a jejich boj se omezil na nejzákladnější podstatu, na prostou vůli přežít. Ale tady měl Tetovaný převahu, protože on neměl strach ze smrti a nehrozil se toho, jak je blízko.

Ale démon ano a v tom okamžiku se jeho vůle zlomila. Tetovaný vstřebal jeho magii do své vlastní podstaty a zanechal po něm jen spálené, drolivé zbytky, které shodil ze stezky do Jádra, aby se rozptýlily navždy.

Když Tetovaný na stezce osaměl, konečně slyšel pravé volání Jádra a bylo nádherné. Tam byla moc. Moc nikoli zlá sama o sobě. Jako oheň byla mimo dobro a zlo. Byla to prostě moc a lákala ho jako bradavka hladového kojence. Sáhl po ní, chtěl ochutnat.

Ale pak k němu dolehlo jiné volání.

„Arlene!“ Tenounký hlásek se nesl po stezce, jen vzdálená ozvěna.

„Arlene Sedláku, okamžitě se ke mně vrať!“

Arlen Sedlák. Jméno, které nepoužívá už roky. Arlen Sedlák zemřel daleko v Krasijské poušti. Ten hlas volá ducha. Obrátil se zpátky k Jádru, chtěl vstoupit.

„Neopouštěj mě znovu, Arlene Sedláku!“

Renna. Už dvakrát ji opustil a zanechal v nesnázích, potřetí by ji to ťalo nejhlouběji, odsoudilo by ji to právě k tomu životu, jemuž chce sám uniknout, ji, která se ho před chvílí tak zoufale snažila zachránit.

Co může náruč Jádra nabídnout víc než její?

*

Než mlha prosákla ze země zpátky nahoru a začala nabírat Arlenovu podobu, Renna z toho jekotu dočista ochraptěla. Rozesmála se skrz slzy, div se nezadusila. Ještě před chviličkou jí připadalo, že ho Jádro nadobro pohltilo, a už nic nečekala, ale najednou byli všichni démoni v kraji mrtví, noc strašidelně tichá a ona a Arlen na sebe hleděli. Magie načerpaná z mozkového démona byla silná a zbystřila Renně smysly jako nikdy v životě. Přímo sršela silou a srdce jí tlouklo jako žonglérské vozembouchy Arlen zářil tak jasně, až z toho oči bolely.

„Tanečník,“ vydechl najednou Arlen a ticho se prolomilo. Utíkal ke koni.

„Polámal si spoustu kostí,“ řekla Renna smutně. „I kdyby se z toho dostal, už nikdy nebude běhat. Táta by řek, že se má utratit.“

„Do Jádra s tím, co by řekl tvůj táta!“ zavrčel Arlen. Jeho žal Rennu zasáhl jako facka do obličeje a v tu chvíli pochopila, jak moc toho koně miluje. Věděla, jaké to je, když je jediným přítelem na celém světě nějaké zvíře. Přála by si, aby ji miloval alespoň zpoloviny tolik.

„Rány už přestaly krvácet,“ poznamenala. „Musel z toho proměnlivého démona nasát nějakou magii, než ho ten démon praštil.“

„Měňavec,“ zamumlal Arlen. „Nazývají se měňavci.“

„Jak to víš?“ podivila se Renna.

„Hodně jsem toho zjistil, když jsem si osahal myšlení toho jadrnského prince,“ poznamenal Arlen. Popadl zlomenou koňskou nohu, srovnal kosti, jednou rukou je přidržel, druhou nakreslil do vzduchu chranu.

Zasténal bolestí, ale chrana zableskla a kosti srostly před očima. Jedno po druhém ošetřil Arlen hřebci všechna zranění, ale zatímco Soumračný tanečník začínal dýchat klidněji, Arlen ztěžka bojoval o každý dech. Jeho magie, ještě před chvílí tak jasná, rychle pohasínala. Už teď byl tmavší, než kdy Renna viděla.

Dotkla se jeho ramene. Část její magie vproudila do něj a Rennou projela vlna bolesti. Zajíkl se a podíval se na ni.

„Stačí?“ zašeptala a Arlen přikývl.

*

Tetovaný hleděl na Rennu s pocitem těžké viny.

„Promiň, Ren,“ řekl.

Renna se na něj tázavě podívala. „Za co se omlouváš?“

„Že jsem se k tobě kdysi, když jsme byli malí, obrátil zády a nechal tě napospas Harlovi, abych mohl jít pronásledovat démony,“ řekl. „A že jsem to dnes v noci udělal zas.“

Ale Renna zavrtěla hlavou. „Cítila jsem toho démona v hlavě. Cítila jsem, jak do mě zajíždí hůř než kdy táta. Bylo to ryzí zlo, přímo z Jádra. Zabít toho netvora stálo za víc než tisíc Renn Jirchářových.“

Tetovaný zvedl ruku, pohladil ji po tváři. Z očí se nedalo nic vyčíst.

„To jsem si dřív myslel taky,“ řekl, „ale teď si tím nejsem tak jistý.“

„Já svůj slib zpátky nevezmu,“ řekla Renna. „Jestli je tohle tvůj život, tak se tě budu snažit podporovat tak, jak by řádná manželka měla. Lhostejno jak.“

Blížilo se jitro a Jádro dosud na Tetovaného volalo, ale teď to bylo vzdálené volání a bylo snadné být k němu hluchý. Kvůli ní. Protože s Rennou si konečně pamatoval, kým je. Ta slova přišla na jazyk snadno.

„Já, Arlen Sedlák, se ti zaslibuji, Renno Jirchářova.“

Peter V. Brett

– příběh splněného přání

Zdá se, že nadešla zlatá léta fantasy žánru, vždyť i velká nakladatelství vkládají do nových a dosud neznámých autorů velké naděje a očekávání – naučili se je podporovat a prosazovat mnohdy masivní reklamou. Záplava úspěšných autorů jako Patrick Rothfuss, R. Scott Bakker, Noami Noviková, Brandon Sanderson, Scott Lynch, Joe Abercrombie nebo Brent Weeks zažívá doslova bouřlivý vzestup nejen ve Spojených státech amerických, ale i po celém světě s tím, jak se v zájmu vyšších výdělků zdokonalil a zjednodušil způsob distribuce literárních práv. U nás se marketingový nátlak nakladatelů na čtenáře ještě příliš neprojevuje, zejména proto, že fantastika je stále doménou spíše menších nakladatelství. Ve světě však fantasy žánr dobil přední místa v edičních plánech velkých nakladatelských domů, které se přímo předhánějí, kdo přijde s větším bestselerem. Z této situace profitují dokonce i evropští spisovatelé; ti teď mají možná největší naději prorazit za oceán a změnit dosavadní dějiny žánru – jména jako Andrzej Sapkowski nebo Markus Heitz jsou toho zářným příkladem. Vrchol snad nemohl přijít v lepší dobu, vždyť právě v těchto letech dozrává generace spisovatelů narozená v sedmdesátých a osmdesátých letech 20. století. Tehdy žánr zažíval svůj první vzestup, za nímž vedle rozvíjejícího se průmyslu her stáli dnes už klasičtí představitelé fantasy jako jsou Stephen R. Donaldson, Terry Brooks, Guy Gavriel Kay, Raymond E. Feist, Tad Williams, Robert Jordan a o něco později i G. R. R. Martin.

Někteří z nich se stah oblíbenci amerického spisovatele Petera V. Bretta, jenž se narodil 8. února 1973 v New Rochell ve státu New York. Jako vůbec první knihu si mimo školní obrázkové publikace přečetl Tolkienova Hobita, a snad ani netřeba dodávat, že se kniha stala okamžitě jeho nejoblíbenějším dětským čtením a navíc si není těžké domyslet, že právě Hobit stál za Peterovým přáním stát se spisovatelem fantasy. Je ale třeba přiznat, že to zpočátku nebylo tak jednoznačné, zhruba ve stejnou dobu totiž Brett objevil také komiks z řady X-Men a pár let přemýšlel rovněž o kariéře komiksového výtvarníka. Roky nadšeného hraní her na hrdiny ho naučily vymýšlet světy, ale také snaze vyhnout se obvyklým žánrovým klišé. Inspiraci však nečerpal pouze z dětské četby a hraní her. O něco později se dostala ke slovu i středověká anglická literatura v čele s proslulými Canterburskými povídkami, v nichž se pravděpodobně skrývá autorova snaha popsat příběh z různých úhlů pohledu hned několika postav. Základní inspirační zdroje máme sice nastíněny, ovšem cesta k prvnímu vydanému románu byla dlouhá a obtížná. První román s pracovním názvem An Unlikely Champion dokončil v roce 1990 a později ho ztratil, což jak sám přiznává, nebyla vzhledem ke kvalitám rukopisu vůbec žádná tragédie, neboť na počátku devadesátých let se naštěstí ještě neprosadil pochybný trend vydávání nevyzrálých teenagerovských prací. Zhruba v té době autor nastoupil na univerzitu v Buffalu, kde dle svých slov studoval především hraní Dungeons & Dragons, šerm a holky. Přesto se mu v roce 1995 podařilo úspěšně dokončit studium anglického jazyka a dějin umění. Poté se osm měsíců věnoval práci v komiksovém obchodě a přemýšlel, co se životem. Později nastoupil do lékařského vydavatelství, kde strávil deset let v malé kancelářské kóji s mizivou nadějí na vysvobození v podobě spisovatelského řemesla. Ne že by se ale nesnažil, v roce 1999 absolvoval kurz psaní pro autory fantasy, ve kterém napsal úvodní kapitolu svého dnes debutového románu. Následovala léta, při kterých rukopis odkládal a opakovaně se k němu vracel, pilně ho přepracovával a neustále upravoval.

Vytrvalá snaha se mu vyplatila v červnu roku 2007, když prodal práva na svůj v pořadí už čtvrtý napsaný román The Painted Man (2008, česky Tetovaný/Triton 2010), jenž byl ve Spojených státech přejmenován na Warded Man. Záhy se roznesla zpráva, že jde o nejlepší debut v oblasti fantasy od Jména větru Patricka Rothfusse, stejně jako se nedávno u Levé ruky boží Paula Hoffmana tvrdilo, že jde o nejlepší debut od Tetovaného. (Zdá se, že americké nakladatele omrzelo věčné přirovnávání k Pánu prstenů nebo Duně, i když i to se tu a tam objeví.) Nicméně stejně jako Rothfuss, tak i Brett prodal se svým prvním románem hned dvě pokračování, a tak se můžeme už dnes těšit na další svazky série Demon: The Desert Spear (2010, česky Pouštní kopí/Triton 2010) a The Daylight War (chystá se na rok 2012). Ačkoli autor nemá v úmyslu napsat další z nekonečných sérií (série byla avizována jako trilogie), nevyhýbá se ani myšlence na čtyřdílný nebo pětidílný cyklus, záleží na tom, jak se mu podaří zachytit všechna vlákna plánovaného příběhu. Přesto však hodlá každý román cyklu víceméně uzavřít. Ještě před vydáním prvního dílu se podařilo rovněž prodat práva do několika zemí a dnes už má autor na svém webu mapu světa, na níž se utěšeně rozlévá červená barva „dobytých“ území. Už v říjnu roku 2007 tak mohl Peat (jak mu říkají přátelé) opustit zaměstnání a stát se spisovatelem z povolání. Splnil se mu tak dětský sen, ve který už pomalu přestával doufat.

Úvodní svazek série popisuje skrze pohled tří dospívajících hrdinů svět, kde byla většina kdysi velmi rozvinuté civilizace vyhlazena po návratu démonů – jakýchsi elementárních, magií nadaných a dávno zapomenutých sil z jádra planety. Zbytky populace se skrývají na několika bezpečných místech, která za nocí čelí útokům a jen zřídka se zmohou na víc než jen zoufalou obranu, většinou ve formě pasti, která démona zadrží až do příchodu úsvitu. Každá z trojice postav – Arlen, Leesha a Rojer – v sobě objevuje skrytý talent, jak svým osobitým způsobem čelit nebezpečí a pokusit se rovnováhu sil zvrátit na stranu zbídačeného lidstva. Pokračování přinese vedle dalších osudů známé trojice rovněž příběh Ahmanna Jardira, vůdce města Krasie, které se za cenu vysokých obětí brání démonické hrozbě, a dívky Renny poté, co opouští svou vesnici. Ovšem autor jednotlivé příběhy rozvíjí rovněž v souboru The Great Bazaar, and Other Stories (2010), kde se vedle jednoho delšího příběhu objeví rovněž řada vynechaných scén z prvního dílu a další doprovodný materiál.

Peter V. Brett dnes žije v newyorském Brooklynu se svou ženou a nedávno narozenou dcerou. Více informací najdete na jeho webových stránkách www.petervbrett.com, kde jsou vedle řady recenzí a rozhovorů k vidění i některé ze zmíněných vynechaných scén z obou dokončených románů.

Martin Šust

Peter V. Brett

Pouštní Kopí

Vydalo nakladatelství TRITON v Praze roku 2010

jako svou 1421. publikaci, v edici TRIFID svazek 392.

Vydání 1.

Z anglického originálu The Desert Spear

přeložila Mirka Polová.

Jazyková redakce Petr Mušálek.

Odpovědná redaktorka Monika Jupová.

Sazba Petr Teichmann.

Grafické prvky v sazbě Lauren K. Cannon.

Autorský medailon Martin Šust.

Ilustrace na obálce Larry Rostant.

Grafická úprava obálky Lukáš Tuma.

Vytiskla tiskárna Centa, Brno.

ISBN 978-80-7387-402-5

www.triton-books.cz

Doporučená prodejní cena 489,– Kč

(členové SFK TRIFID 369,– Kč)

Knihy nakladatelství Triton si můžete objednat

na internetové adrese www.tridistri.cz

Tamtéž naleznete informace o zvýhodněných cenách SF klubu Trifid.

Klubová výdejna pro knihy z edice Trifid vydané nakladatelstvím Triton:

Knihkupectví Krakatit, Jungmannova 14, Praha 1, tel: 222 519 838

1)

V anglickém originále deliver znamená osvobodit i rodit − pozn. překl.  ↵

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai